sedmikrásky

kristina ohlssonová

KNIHA ZLIN

Copyright © Kristina Ohlsson, 2010

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Luisa Robovská, 2013

ISBN 978-80-87497-41-8

Na počátku

Nikdo nemůže mít pocit většího bezpečí.

~

Ta zelená kvetoucí louka jí vždycky patřila. Nebylo nijak těžké ji získat. Stačilo jen přenechat podkrovní pokoj jejich venkovského domu sestře. Nechápala, jak její sestra mohla na takovou dohodu přistoupit, vždyť to byl docela obyčejný podkrovní pokoj. Nahlas však nic neřekla, aby si to sestra náhodou ještě nerozmyslela a nepožadovala něco víc.

Louka přímo navazovala na jejich zahradu a byla zarostlá hustou divokou trávou. Když byla malá, dosahovaly jí konečky trávy až po bradu, avšak teď v dospělosti to bylo sotva po pás. Když po louce ladným krokem procházela a pohledem hledala kvítí, které by utrhla, tráva jí hladila nohy. Potřebovala ticho, jinak by kouzlo neúčinkovalo. Hledala sedm různých druhů kvítí, které si dá večer pod polštář. Tak se to o letním slunovratu dělá, aby ho ve snu spatřila. Muže, za něhož se provdá.

Když jako malá trhala kvítí poprvé, věřila tomu a sestra si ji dobírala.

„Ty chceš určitě vidět Viktora,“ posmívala se jí.

Už tehdy byla naivní a hloupá. Nezáleželo jí na Viktorovi, nýbrž na někom úplně jiném. Bylo to její tajemství.

Od té doby ten obřad praktikovala každý rok.

Teď už byla samozřejmě příliš velká na to, aby takovým pověrám věřila, a přesto to pro ni bylo důležité. A krom toho neměla na práci nic lepšího, konstatovala trpce v duchu. Rodiče pokaždé trvali na tom, že slunovrat budou slavit v ústraní na venkově, což jí působilo čím dál větší utrpení. Letos byla navíc pozvaná na oslavu ke kamarádce Anně, jejíž rodiče pořádali velký večírek a dovolili svým dětem, aby si i ony pozvaly své kamarády.

Otec jí však plány překazil.

„Budeme slavit jako vždycky. Všichni společně. Dokud u nás bydlíš, budeš slunovrat trávit s námi.“

Při těch slovech se jí zmocnila doslova panická hrůza. Copak otec nechápe, že to přehání? Bude trvat desítky let, než bude vůbec moct pomyslet na vlastní bydlení. Sestru, kterou nikdy nikdo na žádný večírek nepozval, ani nenapadlo se za ni přimluvit. Sestře na venkově s rodiči nic nechybělo, a dokonce se zdálo, že jí je příjemná společnost těch podivných hostů, kteří po setmění vycházeli ven ze sklepa a usazovali se na verandě, kde matka pro jistotu vždy předem stáhla žaluzie, aby dovnitř bylo vidět co nejméně.

Nenáviděla je. Na rozdíl od zbytku rodiny nedokázala k těm zuboženým, zapáchajícím lidem, kteří nebyli schopni vzít život do vlastních rukou, cítit náklonnost ani soucit. Copak se nezmůžou na nic jiného, než se schovávat u nich ve sklepě? To jim opravdu stačí tak málo? Ona by se s takovým málem nespokojila. Vlastně nebyla spokojená nikdy. Nikdy a s ničím.

„Miluj bližního svého,“ promlouval jí do duše otec.

„Člověk by měl být vděčný za to, co má,“ přizvukovala mu matka.

Ona je však už dávno přestala poslouchat.

Všimla si ho, právě když trhala čtvrtou květinu. Zřejmě ze sebe vypravil nějaký zvuk, jinak by ho vůbec ne zaregistrovala. Rychle odtrhla soustředěný pohled od lučního kvítí a otočila se. Oslnilo ji slunce, takže viděla jen tmavou siluetu. Nezahlédla, kdo to je, ani nedokázala odhadnout jeho věk.

Rukou si zastínila oči a přimhouřila je. Teprve nyní ho poznala. Viděla ho před pár dny s otcem, když večer přivedl nové hosty. Byl vyšší než většina ostatních. Ne starší, jen vyšší. A také mohutnější. Měl ostře řezané vystouplé čelisti a široká ústa, díky nimž vypadal jako americký voják z nějakého filmu.

Jeden druhého bez hnutí pozorovali.

„Co děláš venku? Máš být ve sklepě,“ poučila ho se zdviženým nosem, ačkoli věděla, že jí nerozumí.

Nikdo z jejich hostů neuměl švédsky.

Protože muž dál mlčel a nehýbal se, povzdychla si a znovu se pustila do trhání kvítí.

Zvoneček.

Kopretina.

Vtom za sebou zaznamenala pomalý pohyb. Ohlédla se, aby se podívala, kam má muž namířeno, a zjistila, že přistoupil blíž.

Jednou byla s rodiči na Kanárských ostrovech. To bylo poprvé a naposledy, co jeli na normální dovolenou k moři. Tamní ulice byly plné toulavých psů, kteří obtěžovali turisty, ale otci se je dařilo odhánět.

„Kšc,“ zasyčel pokaždé a hodil jim kámen opačným směrem, aby odlákal jejich pozornost.

Většinou se mu to povedlo. Pes se rozběhl za kamenem a nechal je na pokoji.

Ten muž na louce jí ty toulavé psy připomněl. V jeho očích bylo cosi nevypočitatelného, nedefinovatelného. Snad dokonce zlomyslného. Znejistěla. Náhle nevěděla, jak se zachovat. Hodit kamenem nepřicházelo v úvahu. Letmý pohled směrem k domu ji pouze utvrdil v tom, co dobře věděla: že rodiče se sestrou odjeli do města pro čerstvé ryby. To byla další takzvaná tradice, kterou si vymysleli, jen aby udrželi zdání normální rodiny. Ona s nimi jako vždy jet odmítla, raději si chtěla v klidu natrhat kytičku.

„Co chceš?“ vyhrkla podrážděně. A taky trochu bázlivě. Na svůj instinkt se mohla spolehnout a dobře věděla, co to je skutečné nebezpečí. Všechny smysly jí napovídaly, že musí okamžitě ovládnout situaci. Pevně sevřela ruku v pěst a cítila, jak ji stonky květin škrábou do dlaně. Chyběla jí už jen jedna. Sedmikráska. Pěkná, ale plevel, jak říkával její otec.

Mladík mlčky postoupil ještě o pár kroků blíž, až od ní byl sotva na dva metry. Po tváři se mu pomalu rozlil široký úsměv. V tu chvíli pochopila, o co mu jde.

Její nohy byly rychlejší než myšlenky. Morkem kostí jí projel útěkový reflex a rozběhla se. Byla ani ne dvě stě metrů od domu a nahlas volala o pomoc. Její kvílivé výkřiky však pohltilo ticho louky. Suchá zem utlumila dusot jejích pružných nohou, stejně jako těžkou ránu, když ji po pouhých pár krocích povalil na zem. Jako by si byl od začátku jistý, že mu neunikne, a náskok jí dopřál jen proto, že ho její útěk vzrušoval.

Otočil ji na záda a začal z ní strhávat šaty. Počínal si tak systematicky, až jí blesklo hlavou, že to určitě nedělá poprvé. Bránila se jako zvíře, avšak marně.

Když bylo po všem a ona ležela plačící v kráteru, který svými těly vyhloubili ve vysoké trávě, věděla, že se s tím nikdy nevyrovná. V zatnuté pěsti, jejíž klouby měla rozdrásané tím marným zápasem, ještě stále svírala kytičku lučního kvítí. Náhle ji pustila, jako by se o ni spálila. Teď už jí k ničemu nebyla. Už věděla, čí tvář se jí bude zjevovat ve snu.

Zaslechla zvuk blížícího se auta rodičů, ale stále ještě nebyla schopná vstát. Pozorovala mraky na obloze, které jako by si hrály na honěnou. Vypadalo to, že na světě se nic nezměnilo, ačkoli ten její byl navždy v troskách. Ležela tam do té doby, než ji rodiče začali hledat. Když ji nakonec nalezli, už to však nebyla ona, nýbrž někdo úplně jiný.

Současnost

„Pánbůh dal, pánbůh vzal

otcem naším navždy zůstal.

Jediným cílem jeho

jest blaho lidu všeho.“

Pátek 22. února 2008

Stockholm

Jakob Ahlbin přednášel jako vždy s velikým zápalem. Netušil, že brzy zemře a že to je poslední přednáška jeho života. Měl za sebou dlouhý den, který však uběhl nebývale rychle. Publikum mu naslouchalo se zájmem, což ho hřálo u srdce.

Když o pár dní později pochopil, že je vše ztraceno, v duchu si promítl právě tuto poslední přednášku, jež sehrála rozhodující roli. Napadlo ho, jestli snad při zodpovídání závěrečných dotazů neprozradil, že ví něco, co by vědět neměl. Ale ne. Až do okamžiku své smrti byl přesvědčen o tom, že katastrofu nemohl nijak odvrátit. Ve chvíli, kdy na spánku zaregistroval dotyk chladné lovecké pistole, už bylo po všem. To však neznamenalo, že by necítil hluboký smutek, že jeho život musí skončit. Mohl toho tomuto světu ještě tolik dát.

Přednášel už tolikrát, že si ani všechny své přednášky nepamatoval, a dobře věděl, že je nadaný řečník. Průběh přednášek a také otázky posluchačů se opakovaly. Měnilo se jen publikum. Někteří posluchači přicházeli na doporučení, jiní si k němu našli cestu sami. Na tom Jakobovi nezáleželo. Roli přednášejícího si užíval tak jako tak.

Na úvod obvykle promítal fotografie člunů. Možná to byl laciný trik, ovšem jak dobře věděl, nechaly ty snímky jen málokoho chladným. Tucet lidí tísnících se v maličkém člunu na širém moři, den za dnem, týden za týdnem vyčerpanějších, odevzdanějších osudu. Před nimi na obzoru se jako nedosažitelný sen rýsuje Evropa.

„Myslíme si, že víme, o co jde.“ Těmi slovy obvykle začínal. „Že se to odehrává v jiném světě, že nám se nic podobného nikdy nestalo a stát nemůže.“

Nenápadným kliknutím vyměnil snímek a za jeho zády se objevila mapa Evropy.

„Lidská paměť bývá někdy krátká,“ povzdychl si. „Neuvědomujeme si, že před pouhými několika desítkami let zuřila v Evropě krutá válka a lidé v panice prchali z jedné země do druhé. Zapomínáme i na to, že před půldruhým stoletím se přes milion Švédů rozhodlo opustit Švédsko a začít nový život v Americe.“ Rukou si pročísl vlasy a na chvíli se odmlčel, aby se ujistil, že mu publikum věnuje maximální pozornost. Poté dalším kliknutím vyměnil fotografii a na plátně za ním se objevili herci Max von Sydow a Liv Ullmannová ve filmovém zpracování známého románu Vilhelma Moberga Emigranti.

„Milion lidí,“ zopakoval o něco hlasitěji. „Nemyslete si, že hrdinové tohoto filmu snad spatřovali v pouti do Ameriky něco jiného než trest. Kdyby mohli, zůstali by samozřejmě v rodném Švédsku. Zamyslete se nad tím, co by se asi muselo stát vám, abyste spálili všechny mosty, vzdali se svého dosavadního života a začali nový život na neznámém kontinentu bez jediné koruny v kapse a s majetkem, který se vejde do jednoho zatraceného kufru.“

Slovo zatracený zvolil Jakob úmyslně. Klející kněz je něco nevídaného.

Moc dobře věděl, kdy může očekávat odpor. Někdy přicházel už při pohledu na hlavní hrdiny Emigrantů Karla-Oskara a Kristinu, jindy o něco později. A dnes to bylo právě při slově zatracený. Jeden mladík v přední řadě se zatvářil obzvlášť rozhořčeně a ve chvíli, kdy chtěl Jakob pokračovat, zdvihl ruku.

„Promiňte, že vás přerušuju,“ začal zajíkavým hlasem, „ale jak to sakra můžete srovnávat?“

Jakob dobře věděl, co bude následovat, avšak naoko nechápavě svraštil čelo.

„Švédové, kteří emigrovali do Ameriky, tam přece dřeli jako koně. Oni tu zemi pomohli vybudovat. Naučili se anglicky a přijali tamní kulturu. Okamžitě si sehnali práci a sami se o sebe postarali. Zato přistěhovalci, které máme dneska ve Švédsku, nehnou ani prstem. Bydlí si na svých sídlištích a ani je nenapadne učit se švédsky. Jenom vesele pobírají příspěvky a na práci kašlou.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Do duší přítomných posluchačů se jako zlý duch vkradly obavy, aby se nestrhla hádka, a u některých i strach z odhalení, že se ztotožňují s mladíkovým názorem. Místností se šířilo tiché mumlání. Jakob chvíli vyčkával. Dlouho se snažil přesvědčit politiky, kteří mu ještě naslouchali, že takovéto smýšlení a frustraci nelze nechávat bez povšimnutí.

Mladík si založil ruce na prsou, bojovně vystrčil bradu a mlčky čekal na knězovu odpověď. Jakob mu úmyslně neodpověděl hned a tvářil se, jako by se s takovým názorem setkal poprvé. Ohlédl se na fotografii za sebou a potom znovu upřel pohled do publika.

„Myslíte si, že o tohle jim šlo? Že za tohle zaplatili 15 000 dolarů, jen aby se dostali z válkou sužovaného Iráku? Opravdu si myslíte, že snili o životě v chátrajícím paneláku na předměstí? Že si přáli bydlet s dalšími deseti dospělými v třípokojovém bytě, den za dnem, bez práce a bez rodiny? Sami? 15 000 dolarů. Tolik je to stálo. Jednoho.“ Pro ilustraci vztyčil ukazováček.

„Domníváte se, že si ve své nejbujnější fantazii dokázali představit, do jaké izolace tu budou uvrženi? Že se lékaři v lepším případě uchytí jako taxikáři a lidé s nižším vzděláním budou úplně bez práce?“

Bez náznaku obvinění upřel pohled na mladíka, jenž se před chvílí tak rozohnil.

„Myslím, že měli úplně stejné představy jako Karl-Oskar a Kristina. Čekali, že to bude jako přijet před sto lety do Ameriky Říkali si, že pro člověka, který je ochotný poctivě a tvrdě pracovat, se vždycky práce najde.“

Jakobův pohled utkvěl na mladé ženě se skelnýma očima, která v ruce žmoulala kapesník.

„Domnívám se,“ pokračoval zvolna, „že jen velmi málo lidí by dobrovolně nečinně sedělo v panelákovém bytě, kdyby měli jinou možnost. To je můj názor, ke kterému jsem dospěl během své dlouholeté práce,“ dodal.

V tu chvíli došlo ke zlomu. Jako ostatně ve většině případů. Publikum ani nedutalo a poslouchalo se stále rostoucím zájmem. Jakob se pustil do vyprávění o přistěhovalcích, kteří přišli do Švédska v průběhu posledních dvaceti let, a na promítacím plátně se střídal snímek za snímkem. Byly to až bolestně ostré fotografie zachycující muže a ženy tísnící se na korbách nákladních aut směřujících z Turecka do Evropy.

„15 000 dolarů. Tolik dnes v Iráku stojí pas, cesta a minulost. Síť převáděčů zasahuje do celé Evropy a je zvláště rozvětvená v ohniscích ozbrojených konfliktů.“

„Co myslíte tou minulostí?“ otázala se žena z publika.

„Příběh potřebný pro žádost o azyl,“ vysvětlil Jakob. „Převáděč vám poradí, co musíte přesně říct, abyste vůbec měli šanci dostat povolení k pobytu.“

„15 000 dolarů?“ zeptal se pochybovačně jiný posluchač. „To je přece hrozně moc peněz. To je to opravdu tak drahé?“

„Lidé, kteří tyhle služby poskytují, vydělávají obrovské peníze,“ vysvětloval trpělivě Jakob. „Je to krutý a strašně nespravedlivý obchod. Ale zároveň, navzdory své brutalitě, vcelku pochopitelný. Evropa se před lidmi v nouzi uzavřela. Jediná cesta, jak se do ní dostat, je ta nelegální, ovládaná zločinci.“

Vzduchem zavířil roj rukou a následovala jedna otázka za druhou. Nakonec přišla na řadu i ona mladá dívka, která křečovitě svírala kapesník. Přes oči jí splývala přerostlá zrzavá ofina, která jí dodávala dojmu anonymity. Lidi jako ona člověk nikdy nedokáže později popsat.

„Copak to nikdo nedělá jen ze solidarity?“ zeptala se.

S takovou otázkou se Jakob během svých přednášek dosud nesetkal.

„Vždyť ve Švédsku i v jiných evropských zemích existuje spousta organizací pomáhajících uprchlíkům. To opravdu žádná z nich nepomáhá žadatelům o azyl dostat se do Švédska?“ pokračovala. „Lepším a humánnějším způsobem, než jaký nabízejí převáděči?“

Jakob tu otázku chvíli vstřebával, než odpověděl. Vlastně nevěděl, co na to říct.

„Pomáhat lidem do Evropy ilegální cestou by byl trestný čin. Ať už si o tom myslíme cokoli. Něco takového je proti zákonu, což, myslím, odradí i ty nejšlechetnější dobrodince.“

Poté se opět odmlčel a po chvíli přemýšlení pokračoval:

„Ovšem slyšel jsem, že by se to možná mohlo změnit. Doneslo se ke mně, že existují lidé, kteří s uprchlíky soucítí natolik, že by je dokázali dostat do Evropy za podstatně nižší částku. Ale jak říkám, nevím o tom nic konkrétního.“

Jakob se znovu odmlčel a v duchu se pomodlil k Bohu, aby to byla pravda. Přitom mu o něco povyskočil tep.

Přednášku zakončil jako vždy slovy:

„Myslím, že se nemusíme obávat, že by na světě existovala spousta lidí, jejichž největším přáním je žít bez práce a trvalého bydliště na předměstí Stockholmu. Musíme se však zamyslet nad něčím jiným. Co všechno je schopný udělat otec, aby zajistil bezpečnou budoucnost pro své děti? Čeho všeho je pro zlepšení svého života schopný člověk, který o všechno přišel?“

Zatímco se Jakobu Ahlbinovi po skončení přednášky dostávalo mohutného potlesku, na stockholmském letišti Arlanda právě přistával na pravidelné lince z Istanbulu Boeing 737. Kapitán mikrofonem oznámil, že venku jsou minus tři stupně a večer lze očekávat sněžení. Poděkoval cestujícím a vyjádřil přání, aby i v budoucnu využili služeb stejné letecké společnosti. Poté letuška pasažéry požádala, aby zůstali připoutáni, dokud nezhasne světélko znázorňující bezpečnostní pás.

Ali napjatě poslouchal, nerozuměl však ani angličtině, ani druhému jazyku, kterým byla zřejmě švédština. Po zádech mu stékal pot a košile, kterou si koupil těsně před odletem, se mu lepila na záda. Nechtěl se opírat o sedadlo, ale zároveň se bál na sebe poutat pozornost tím, že by seděl v předklonu, jak tomu bylo při cestě z Bagdádu do Istanbulu. V průběhu prvního letu se ho letušky několikrát ptaly, jestli je všechno v pořádku a nechce něco k jídlu nebo pití. Ali pokaždé jen zavrtěl hlavou, hřbetem ruky si otřel pot ze spodního rtu a zavřel oči. Přál si, aby už byl v cíli a konečně si mohl vydechnout.

Sužoval ho strach. Rukama křečovitě svíral podničky a měl pevně semknuté rty. Snad po sté se rozhlédl po letadle ve snaze uhodnout, který z cestujících je pověřený ho doprovázet. Kdo je ona záhadná osoba, která cestuje s ním, jen aby na něj dohlédla, zda dělá všechno přesně podle úmluvy? Kdo je oním stínem, kterého si najal jeho osvoboditel? Kvůli němu. A kvůli všem ostatním. Aby se i druzí, kteří získali možnost vycestovat do Švédska za tak velkorysých podmínek, dostali do země bez problémů.

Falešný pas měl Ali zastrčený v náprsní kapse košile. Původně ho měl v příručním zavazadle, avšak když mu letuška ukázala nápis vysvětlující, že sedí u nouzového východu, a tudíž nesmí mít tašku pod sedadlem, nýbrž v horní zavírací přihrádce, téměř propadl panice. Chtěl mít pas stále u sebe.

Třesoucíma se rukama rozepnul zip tašky a chvíli mu trvalo, než tu knížečku s tvrdými deskami, která zapadla až na dno, našel. Popadl ji, zastrčil si ji do náprsní kapsy a teprve potom svěřil tašku čekající letušce.

Pokyny ohledně příletu do Švédska byly zcela jasné. V žádném případě nesmí požádat o azyl přímo na letišti a před výstupem z letadla se také nesmí zbavit pasu ani ho dát svému doprovodu. Pas jedné země ležící u Perského zálivu obsahoval vízum opravňující ke vstupu do země za účelem služební cesty. Jeho neznalost angličtiny by prý neměla být překážkou.

Letadlo nečekaně měkce dosedlo na přistávací plochu z tvrdého zmrzlého asfaltu a blížilo se k příletové hale.

„Co se stane, jestliže se mi to nepodaří?“ zeptal se Ali své spojky v Damašku, která mu tuto velkorysou možnost nabídla.

„Nedělej si starosti,“ odvětil muž s pousmáním.

„Musím to vědět,“ trval na svém Ali. „Co se stane, když nějaký z úkolů nesplním? Mluvil jsem s jinými lidmi, kteří se také chystají do Švédska. A ti mají úplně jiné podmínky.“

Muž se zamračil.

„Myslel jsem, že jsi vděčný, Ali.“

„To samozřejmě jsem,“ ujistil ho Ali rychle. „Jen bych chtěl vědět…“

„Nebuď tak zvědavý,“ přerušil ho muž ostře. „A za žádných okolností o tom nesmíš nikomu říct. Nikdy. Soustřeď se jen na jedno: dostaň se do Švédska tak, jak jsme to naplánovali, a následně splň svůj úkol. Pak se zase shledáš se svou rodinou. To přece chceš, ne?“

„Víc než cokoli jiného.“

„Dobře. Tak tolik nepřemýšlej a víc se snaž. Jinak bys taky mohl být strašně nešťastný.“

„Nešťastnější, než jsem teď, už být nemůžu,“ zašeptal Ali se skloněnou hlavou.

„Ale můžeš,“ odvětil muž tak chladným hlasem, až se Alimu strachy zatajil dech. „Co kdybys přišel o celou svoji rodinu, Ali? Nebo oni o tebe? Největší neštěstí je samota, to si pamatuj.“

Ali zavřel oči a věděl, že na ta slova nikdy nezapomene. Dobře poznal, co je to výhrůžka.

Když procházel pasovou kontrolou na letišti, znovu si na ona slova vzpomněl. Teď už neexistovala žádná jiná cesta než ta, která mu umožnila nechat svůj dosavadní život navždy za sebou.

Středa 27. února 2008

Stockholm

Domácí skořicové rohlíčky, které dnes členové kriminalistického oddělení dostali k dopolední kávě, vypadaly jako něco úplně jiného. Peder Rydh si vzal hned dva a s úšklebkem strčil loktem do svého nového kolegy Joara Sahlina. Ten se zatvářil nechápavě a sám si nabídl jen jeden.

„Péro,“ prohodil Peder jednoslovně a zdvihl rohlíček do vzduchu, aby si ho Joar mohl prohlédnout.

„Prosím?“ zeptal se Joar a pohlédl mu zpříma do očí.

Peder si ukousl půlku rohlíčku a s plnou pusou vysvětlil:

„Vypadá úplně jako zvadlý péro.“

Nato se posadil vedle nové aspirantky, která nastoupila k nim na patro teprve před pár týdny.

Peder měl za sebou těžký podzim a zimu. Od té doby, co oslavil první narozeniny svých dvou synů tím, že odešel od jejich matky, to s ním šlo z kopce. Ne v práci, nýbrž v soukromí. Jeho bývalá kolegyně a milenka Pia Nordhová ho odmítla s vysvětlením, že má někoho jiného.

„Tentokrát to vypadá vážně, Pedere,“ řekla mu. „Nechci zničit něco, z čeho mám tak dobrý pocit.“

Peder si jen posměšně odfrkl a v duchu si pomyslel, jak někdo může brát vážně vztah s takovou ženskou, jako je Pia, měl ovšem tolik duchapřítomnosti, že nahlas neřekl nic. Alespoň prozatím.

Od té doby, co se s ním Pia přestala stýkat, se mu nedařilo najít si jiný objekt zájmu, což ho frustrovalo. To se však nyní změnilo. Nové policejní aspirantce sice mohlo být nanejvýš pětadvacet let, ale vypadala vcelku vyspěle. A hlavně: byla tu nová, takže se k ní ještě nestihly donést všechny historky, které o Pederovi kolovaly. Že podváděl manželku a nakonec ji opustil, stejně jako jejich roční dvojčata, která zradil hned dvojnásobně, když si během své už tak zkrácené rodičovské dovolené uvědomil, že být s dětmi doma není nic pro něj, a tuto úlohu znovu přenechal jejich matce, která se po roce těžkých poporodních depresí konečně vrátila na částečný úvazek do práce.

Peder se ke své nové kolegyni posadil co možná nejblíž, avšak tak, aby tím nevzbudil pozornost. Velice dobře ovšem věděl, že sedí až moc blízko. Kolegyně si nicméně neodsedla, což si Peder vyložil jako dobré znamení.

„Dobré rohlíčky,“ poznamenal s úklonem hlavy.

Aspirantka měla krátce střižené kudrnaté vlasy, které jí neposedně trčely na všechny strany. Kdyby zároveň neměla tak hezký obličej, nejspíš by vypadala jako rozcuchaný troll. Peder se rozhodl zariskovat a nasadil ten nejdrzejší úsměv, jakého byl schopen.

„Nepřipomínají ti náhodou něco?“ zeptal se a významně mrkl.

Mladá aspirantka mu věnovala jediný dlouhý pohled, načež se zvedla a odešla. Kolegové na protější straně stolu se výsměšně ušklíbli.

„Takovou příležitost dokážeš pokazit jen ty, Pedere,“ zavrtěl hlavou jeden z nich.

Peder neodpověděl a s uzarděním si usrkl horké kávy.

Vtom do dveří kuchyňky strčil hlavu kriminální komisař Alex Recht.

„Pedere a Joare, za deset minut je porada ve Lví kouli.“

Peder se nenápadně rozhlédl po ostatních a v duchu spokojeně konstatoval, že je zase všechno v pořádku. Kolegové ho sice považují za nadrženého zoufalce, ale na druhou stranu je také jediný, kdo to v pouhých dvaatřiceti dotáhl na komisaře, a navíc v týmu legendárního Alexe Rechta.

Demonstrativně pomalu vstal a odložil prázdný hrnek na kuchyňskou linku, ačkoli přímo pod ní byla otevřená myčka a červený nápis Uklízej nádobí do myčky. Samo tam nenaskáče.

Fredrika Bergmanová dříve pociťovala s příchodem noci úlevu a radost, že si konečně může odpočinout. Ty časy však byly tak vzdálené, že jí připadaly skoro jako z minulého života. Nyní cítila úderem desáté hodiny, kdy na sebe začala upozorňovat potřeba spánku, jen paniku. Vypjala před nepřítelem prsa jako partyzán připravený bojovat do poslední kapky krve a obvykle bez větších problémů zvítězila. Její tělo i duše byly tak napjaté, že nemohla usnout ještě několik hodin po půlnoci. Únava jí působila téměř fyzickou bolest a dítě ji neklidně kopalo ve snaze matku upokojit, což se mu však téměř nikdy nepodařilo.

Její gynekolog se ji snažil utěšit ujištěním, že není zdaleka první ženou, kterou v těhotenství sužují děsivé noční můry.

„Za to můžou hormony,“ vysvětloval. „To se u žen, které mají jako vy velké bolesti v důsledku uvolnění stydké spony, stává poměrně často.“

Když však navrhl, že jí vystaví neschopenku, Fredrika se zvedla a šla do práce. Věděla, že doma by se zbláznila. A to by ji děsivých snů jen sotva zbavilo.

O týden později se k lékaři vrátila a se sklopeným zrakem připustila, že by přece jen uvítala částečnou neschopenku. Lékař jí tedy bez dalších diskusí napsal potvrzení o pětadvacetiprocentní pracovní neschopnosti.

Fredrika zvolna kráčela krátkou částí chodby kriminalistického oddělení, která patřila Alexovu týmu. Pod tričkem se jí boulilo břicho podobné basketbalovému míči a prsa už měla téměř dvojnásobná.

„Jako kopečky v jižní Francii, kde se pěstuje výborné víno,“ vyjádřil se před pár dny Spencer Lagergren, otec jejího dítěte, když zrovna trávili večer spolu.

Jako by nestačily bolesti pánve a noční můry – Spencer byl další problém. Když Fredrika na první adventní neděli oznámila rodičům, že je těhotná s univerzitním profesorem, byli v šoku. Ačkoli s ním Fredrika chodila už deset let, nikdy předtím se rodičům o svém milenci nezmínila.

„Ale Fredričko!“ zvolala její matka. „Kolik mu je prosím tě let?“

„Je o pětadvacet let starší než já a svoje otcovství bere zodpovědně,“ odvětila Fredrika a téměř tomu sama věřila.

„Aha,“ povzdychl si unaveně otec. „A co to vlastně v dnešní době znamená?“

Dobrá otázka, pomyslela si Fredrika a náhle si připadala stejně unavená jako otcův hlas.

Stručně řečeno neznamenala taková zodpovědnost nic víc, než že se Spencer ke svému otcovství dobrovolně přihlásí a bude platit výživné. A také se bude co nejčastěji s dítětem vídat, aniž však opustí manželku, které se k tomu už téměř veřejnému tajemství přiznal.

„Jak na to reagovala?“ zeptala se ho Fredrika opatrně.

„Že dítě v domě je radost,“ odvětil Spencer.

„Cože? To opravdu řekla?“ vytřeštila oči Fredrika, která nepoznala, jestli si z ní dělá legraci nebo ne.

Spencer jí věnoval suchý pohled.

„Co myslíš?“

Po těch slovech odešel a od té doby už o tom nemluvili.

V práci vyvolal Fredričin stav větší rozruch, než jí bylo příjemné, a jelikož se jí nikdo přímo nezeptal, jak se věci mají, objevila se pochopitelně spousta drbů. Kdo je asi otcem dítěte single kariéristky Fredriky Bergmanové, jediné civilní zaměstnankyně kriminalistického oddělení, které se podařilo popudit si proti sobě postupně téměř všechny mužské kolegy tím, že jim buď nevěnovala patřičnou pozornost, nebo dokonce zpochybňovala jejich kompetence?

Stejně je to zvláštní, napadlo Fredriku, když se zastavila před zavřenými dveřmi Alexovy kanceláře. Nikdy by ji nenapadlo, že by po vypršení zkušební doby u policie opravdu zůstala, a ještě k tomu ráda.

Pořád jsem si představovala, jak odsud co nejrychleji vypadnu, pomyslela si a na chvilku si položila ruku na břicho. Ani za nic jsem tu nechtěla zůstat. A přece to tak nakonec dopadlo.

Hlasitě zaklepala na dveře. Všimla si totiž, že Alex poslední dobou nějak hůř slyší.

„Dále,“ ozvalo se neochotné zamumlání.

Jakmile však Alex uviděl, kdo přišel, celý se rozzářil. To v poslední době dělal často, mnohem častěji než ostatní kolegové.

Fredrika mu úsměv opětovala. Vzápětí si však všimla, že Alex nasadil ustaraný výraz, a úsměv jí zvadl.

„Spíš vůbec?“

„Jo, jde to,“ odpověděla vyhýbavě.

Alex přikývl, jakoby sám pro sebe.

„Mám tu jeden celkem jednoduchý případ…,“ začal, ale zarazil se a formuloval větu jinak. „Byli jsme požádáni, abychom prověřili jednu dopravní nehodu. Na ulici Frescativägen poblíž univerzity někdo srazil cizince, kterého se nepodařilo identifikovat. Řidič ujel. Potřebujeme zadat otisky prstů mrtvého do databáze, jestli třeba nemá nějaký záznam.“

„A pokud ne, počkáme, zda někdo nenahlásí, že ho pohřešuje?“

„Přesně tak. A taky ještě jednou zkontrolujeme všechno, co už udělali kolegové. Ten muž měl u sebe pár osobních věcí, tak se na ně podíváme. A prostudujeme si i protokol, jestli třeba neobjevíme něco podezřelého.“

Fredrice probleskla hlavou myšlenka, která však byla natolik rychlá, že ji ani nestačila zaregistrovat. Zavřela proto oči a snažila se ji přivolat zpět.

„To je asi všechno,“ ukončil Alex váhavě rozhovor a pozoroval Fredričin zamračený obličej. „Za pár minut jsem do Lví koule svolal poradu ohledně jiného případu.“

„Budu tam,“ přikývla Fredrika bez váhání a zvedla se k odchodu.

Teprve mezi dveřmi si uvědomila, že s Alexem úplně zapomněla probrat to, kvůli čemu vlastně přišla.

V konferenční místnosti přezdívané Lví koule byly zatažené závěsy a vzduch uvnitř připomínal přehřátou saunu. Alex Recht závěsy poodhrnul a konstatoval, že z tmavé oblohy se snášejí sněhové vločky. Hlasatelka v televizi ráno slibovala, že sněžení by večer mělo ustávat, tomu však Alex nevěřil. Lednové i únorové počasí bylo nebývale rozmarné. Sníh a mráz se střídal s deštěm a vichrem.

„Zatracené počasí,“ poznamenal Peder při příchodu do Lví koule.

„Hrůza,“ odvětil stručně Alex. „Přijde i Joar?“

Peder mlčky přikývl. V téže chvíli se Joar objevil ve dveřích a za ním v těsném závěsu sekretářka Ellen Lindová s Fredrikou.

Na stropě tiše bručel nedávno instalovaný projektor a Alex cosi soustředěně ťukal do počítače, zřejmě ve snaze zařízení zprovoznit. Ostatní trpělivě vyčkávali. Nikoho ani nenapadlo naznačit, že kdokoli z nich je v technických věcech zdatnější než jejich nadřízený.

„Mám pár novinek,“ spustil nakonec Alex zostra a odsunul počítač stranou. „Jak jste si všimli, tohle uspořádání týmu nefunguje úplně tak, jak jsme si představovali. Sloučili nás, abychom byli k dispozici při obzvlášť závažných případech, především při pátrání po pohřešovaných a při násilných trestných činech. Poté, co Fredrika nastoupila na částečnou nemocenskou, posílil náš tým Joar, za což jsme velmi vděční.“

Při těch slovech se Alex podíval na Joara, který mu pohled mlčky opětoval. Ten mladý muž měl v sobě jakousi odtažitost, která Alexe zarážela. Jeho vystupování natolik kontrastovalo s chováním Pedera, který byl sice schopný, ale někdy dost netaktní, až ten rozdíl přímo bil do očí. Alex takovou zdrženlivost zpočátku považoval za výhodu, avšak už po pár týdnech začal pochybovat, jestli je to opravdu taková výhra. Bylo evidentní, že Joar špatně snáší Pederův nevybíravý slovník, a Pederovi zase leze na nervy Joarův klid a uhlazenost. Joar by se nejspíš lépe hodil do páru k Fredrice, jenomže ta teď kvůli vyčerpávajícímu těhotenství pracovala jen na tříčtvrtinový úvazek. Alex četl lékařskou zprávu přiloženou k neschopence, která popisovala bolesti a nespavost spojenou s nočními můrami. Pokaždé, když se Fredrika přinutila přijít navzdory svému stavu na stanici, skoro vyděsila kolegy tím, jak byla bledá a očividně slabá.

„Ukázalo se, že když jde do tuhého, je nás málo a potřebujeme posily,“ pokračoval Alex. „To se ostatně dalo čekat. Proto si nás také tak často ke svým případům půjčuje oddělení násilné kriminality. Vyvstala tedy otázka, jestli budeme dál existovat jako stálý tým nebo jestli by nebylo lepší rozdělit nás mezi stockholmskou policii a krajskou kriminálku.“

Jako první se ozval Peder, kterého ta slova očividně pobouřila.

„Ale…,“ zaprotestoval, avšak Alex ho zarazil zdviženou rukou.

„Zatím ještě nepadlo žádné oficiální rozhodnutí. Jenom chci, abyste byli v obraze.“

V místnosti se rozhostilo ticho a projektor zhasl.

Alex sáhl mezi papíry, které měl rozložené na stole.

„Každopádně jsme teď dostali jeden případ, nebo vlastně dva, se kterými potřebují pomoct kolegové z Norrmalmu. Včera večer tam byl ve svém bytě nalezen starší manželský pár. Oba mrtví. Jmenovali se Jakob a Marja Ahlbinovi. Našli je jejich přátelé, které pozvali na večeři. Ráno to bylo v novinách, možná jste o tom četli. Když nikdo neotvíral ani nebral telefon, odemkli si ti jejich známí vlastním klíčem a našli je mrtvé. Podle předběžné policejní zprávy zakládající se hlavně na dopisu na rozloučenou, který Jakob Ahlbin napsal, to vypadá, že nejdřív zastřelil svoji manželku, načež sám spáchal sebevraždu.“

Alexův počítač se konečně uráčil spolupracovat a na plátně za Alexovými zády se objevily fotografie z místa činu. Ellen a Joar sebou při pohledu na snímek zastřelených manželů v životní velikosti trhli. Peder se naopak zatvářil nadšeně.

Změnil se, uvědomil si Alex. Takový dřív nebýval.

„V dopise na rozloučenou dotyčný píše, že se předevčírem dozvěděl, že se jejich starší dcera Karolina předávkovala heroinem, a že už nemá důvod dál žít. Od svých osmnácti let se léčil s těžkými depresemi. Bral prášky a loni v lednu podstoupil léčbu ECT. Prostě chronický stav.“

„Co je to ETC?“ zeptal se Peder.

„ECT,“ opravil ho Alex. „Elektrokonvulzivní terapie užívaná u obzvlášť těžkých případů depresí. Je to vlastně takové restartování mozku.“

„Elektrošoky?“ vyhrkl Peder. „To se smí?“

Do debaty se nezúčastněným tónem vložil Joar: „Jak už Alex říkal, je prokázáno, že pokud se tato terapie aplikuje v rozumné míře, má u obzvlášť těžkých případů pozitivní vliv. Zákrok probíhá v narkóze a pacientovi se po něm obvykle výrazně uleví.“

Peder na kolegu vytřeštil oči, nic však neřekl. Raději se otočil na Alexe:

„A proč to přehodili nám? Vždyť je to vyřešený případ, ne?“

„To není tak jisté,“ zavrtěl hlavou Alex. „Ti známí, co je našli, vypověděli, že si absolutně nedokážou představit, že by Jakob Ahlbin byl schopný zavraždit vlastní manželku a sám spáchat sebevraždu. Sice identifikovali jeho zbraň, loveckou pistoli ráže 22, protože spolu oba muži chodili na lov, ale vyslýchajícím policistům tvrdili, že by jejich přítel něco takového nikdy neudělal, ať už by měl ke smutku jakýkoliv důvod.“

„A jak to tedy podle nich bylo?“ zeptala se Fredrika, která dosud jen mlčky poslouchala.

„Jsou přesvědčení, že je někdo zavraždil,“ odpověděl Alex. „Oba mrtví byli silně věřící. Jakob Ahlbin byl kněz a jeho žena odbornice na církevní hudbu. Ahlbin se v posledních letech dost angažoval ve veřejné debatě o imigrační politice. Ti známí tvrdí, že byli tak hluboce věřící, že by jim jejich víra pomohla se se smrtí dcery vyrovnat. Připadá jim nemyslitelné, že by pan Ahlbin o smrti dcery nikomu neřekl a uchýlil se k sebevraždě.“

„Takže jeho manželka o ničem nevěděla?“ zeptal se Joar.

„Podle toho dopisu ne. A to těm známým připadá ještě nepředstavitelnější. Že by své manželce neřekl, že jim zemřela dcera.“

„Tak kde začneme?“ zeptal se Peder, který stále nebyl přesvědčen o tom, že se jedná o případ hodný jejich týmu.

„Nejprve vyslechneme ty dva, co je našli,“ odvětil Alex rozhodně. „A taky musíme co nejdřív najít jejich druhou dceru Johannu, která zatím zřejmě neví, že její sestra i rodiče jsou mrtví. To bude možná trochu oříšek, protože kolegům z Norrmalmu se ji zatím nalézt nepodařilo. Bojím se, aby se o té tragédii nedozvěděla z médií. Zatím naštěstí neuveřejnili jména ani fotky, ale to je jen otázka času.“

Alex upřel pohled na Joara a poté na Pedera. „Zajeďte na místo činu a potom vyslechněte ty známé. Zjistěte, jestli má cenu pátrat dál. Kdyby to bylo potřeba, rozdělte se a vyslechněte další lidi. Začněte v jejich farnosti.“

Když se všichni zvedli k odchodu, Peder se zeptal: „A co ten druhý případ? Neříkal jsi, že jsou dva?“ Alex se zamračil.

„Tu druhou věc už jsem dal na starost Fredrice. Je to rutinní záležitost: neidentifikovaný muž, kterého ráno srazilo auto. Pravděpodobně jen potmě vběhl někomu pod kola, řidič dostal strach a ujel. A nezapomeňte, co jsem vám řekl,“ dodal nakonec.

Peder s Joarem se zatvářili nechápavě.

„Koukejte honem najít tu dceru. Nikdo si nezaslouží dozvědět se o smrti rodičů z novin.“

Bangkok, Thajsko

Slunce právě mizelo za vysokými domy, když si uvědomila, že má problém. Celý den panovalo nepopsatelné horko, teploty vysoce překračovaly obvyklé hodnoty a ona si už od rána připadala nechutně upocená. V neklimatizovaných místnostech absolvovala jednu schůzku za druhou a v hlavě se jí pomalu začínal rodit obrázek. Nebo spíš podezření. Zatím si tím ještě nebyla jistá, ale doma ve Švédsku, až si všechno pěkně utřídí, určitě najde odpověď na všechny otázky.

Do návratu do Švédska zbývalo jen pár dní. Odlet se na její vkus blížil až příliš rychle. Původně si plánovala, že svou dlouhou cestu zakončí několika dny na pláži v letovisku Cha-am, jenže tento záměr jí nakonec překazily neočekávané okolnosti, kvůli nimž usoudila, že bude nejlepší zůstat až do poslední chvíle v Bangkoku.

Krom toho ji poněkud znepokojil otcův poslední e-mail: „Musíš být opatrná. Už to neprodlužuj. Počínej si nenápadně. Táta.“

Po dnešní poslední schůzce požádala muže, s nímž dělala rozhovor, jestli by si od něj z kanceláře mohla zatelefonovat.

„Musím zavolat do Thai Airways a potvrdit letenku,“ vysvětlila mu a vytáhla z tašky plastové desky s letenkami vytištěnými z internetu.

Po několika vyzváněních se na druhé straně sluchátka ozval hlas operátora.

„Ráda bych potvrdila svou letenku,“ řekla a rukou přejela po sošce Buddhy stojící na psacím stole.

„Vaše rezervační číslo?“

Nadiktovala číslo a čekala. Ozvala se klidná hudba a ona pohlédla oknem ven. Horké město se připravovalo na další večer a noc. Bangkok se vyznačoval nepřebernou nabídkou diskoték, nočních klubů, barů a restaurací, neustálým hlukem, nepřetržitými davy lidí proudícími na všechny strany, směsí špíny, prachu a těch nejpodivuhodnějších vůní a zrakových vjemů a také nekonečným množstvím nejrůznějších stánků a obchodů. Tu a tam se dokonce v centru navzdory zákazu objevil ohromný slon. A celý ten chaos přetínala řeka.

Musím se sem ještě někdy podívat, konstatovala v duchu. Ne pracovně, ale jako turista.

Hudba utichla a opět se ozval operátorův hlas.

„I’m sorry, miss, vaši rezervaci se nám bohužel nepodařilo najít. Mohla byste mi prosím nadiktovat celé číslo ještě jednou?“

Povzdychla si a přečetla číslo rezervace znovu. Muž, který jí propůjčil svou kancelář, zřejmě začínal být netrpělivý, neboť se ozvalo diskrétní zaklepání na dveře.

„Hned to bude,“ zavolala.

Klepání ustalo a znovu se ozvala hudba. Tentokrát bylo čekání delší a ona se zatím oddala fantazírování o své budoucí dovolené v Thajsku. Vtom se opět ozval operátor:

„Je mi opravdu moc líto, miss, nemůžeme vaši rezervaci najít. Jste si jistá, že opravdu letíte s Thai Airways?“

„Vždyť mám před sebou vytištěnou letenku,“ odsekla podrážděně a pohlédla na papír v průhledném plastu. „V pátek s vámi letím z Bangkoku do Stockholmu. Letenka stála 4567 švédských korun a platba proběhla 10. ledna.“

Slyšela, jak operátor cosi ťuká do počítače, tentokrát už se ani nenamáhal pustit hudbu.

„Můžu se zeptat, jak jste se dostala do Thajska, miss? Přiletěla jste s námi?“

Při vzpomínce na začátek své cesty se zarazila. Do toho nikomu nic není.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Přiletěla jsem s jinou společností. A nebylo to ze Stockholmu.“

V mysli se jí vybavila jména několika měst: Athény, Istanbul, Ammán, Damašek. To nemusí nikoho zajímat.

Následovaly další minuty ticha a znovu se ozvalo zaklepání na dveře.

„Bude vám to trvat ještě dlouho?“

„Mám problém s letenkou,“ zavolala. „Ještě chvilku.“ Opět se ozval operátor.

„Znovu jsem to pečlivě zkontroloval a mluvil jsem se svým nadřízeným,“ prohlásil rozhodně. „Bohužel u nás nemáte žádnou rezervaci a vypadá to, že jste s námi ještě nikdy neletěla.“

Nadechla se k protestu, operátor ji však předběhl:

„I am very sorry, miss. Pokud si přejete zarezervovat novou letenku, jsme vám samozřejmě plně k dispozici. Obávám se, že páteční let už je plně obsazen, ale máme ještě pár volných míst na neděli. Mohu vám nabídnout jednosměrnou letenku za 1255 dolarů.“

„To snad nemyslíte vážně,“ rozčilila se. „Já žádnou novou letenku nechci. Jednu letenku už mám, a to na pátek. Žádám, abyste mě laskavě…“

„Udělali jsme všechno, co jsme mohli, miss. Jediné, co vám mohu doporučit, je to, abyste si v e-mailu zkontrolovala, jestli jste si opravdu kupovala letenku přes nás, a ne přes někoho jiného. Vyskytují se i případy prodeje falešných letenek, ačkoli to se stává opravdu výjimečně. Ověřte si to, prosím, a pak zavolejte znovu. Zatím vám zarezervuji místo na neděli. O. K.?“

„O. K.,“ odvětila slabým hlasem.

Jenomže O. K. to rozhodně nebylo.

Zavěsila a náhle se cítila hrozně unavená. To jí ještě scházelo. Byrokratické komplikace ji sice provázely po celou cestu, ani ve snu by ji však nenapadlo, že by mohla mít problémy i s návratem domů.

Rázným krokem vyšla na chodbu.

„Omlouvám se, že mi to tak trvalo, ale zdá se, že s mojí letenkou do Švédska je nějaký problém.“

Muž se zatvářil ustaraně.

„Můžu vám nějak pomoct?“ nabídl se.

„Kdybyste mi mohl půjčit počítač s připojením na internet, moc by mi to pomohlo. Potřebovala bych se podívat do své e-mailové schránky a ověřit si rezervaci.“

Muž zavrtěl hlavou.

„Sorry, miss, internet tu bohužel nemáme,“ vysvětlil smutně. „Měli jsme ho, ale skoro nefungoval, takže jsme usoudili, že bude jednodušší chodit do internetové kavárny naproti.“

Poděkovala tedy za pomoc a za jeho odvahu, že jí svěřil tak důležité informace, a vydala se do internetové kavárny, kterou jí doporučil.

Dovnitř vstoupila energickým krokem a požádala obsluhu o patnáct minut připojení. Mladá dívka jí ukázala počítač označený číslem tři a nabídla jí kávu, kterou však odmítla doufajíc, že to bude jen otázka pár minut.

Počítač načítal požadovanou stránku pomalu a s hlasitým hučením. Netrpělivě bubnovala prsty do stolu a v duchu se modlila, aby internet nespadl a nemusela začínat znovu. Během svých cest po světě poznala, že internet v zahraničí mnohdy nebývá totéž co internet ve Švédsku.

Zvuk klimatizace podobný burácení tanku jí připomněl zvuky běžné v zemích, přes které se dostala do Thajska. Bezděčně si sáhla na krk, kde měla na řetízku zavěšený flash disk. Ten malý kousek plastu skrýval všechny dosud nashromážděné informace. Už brzy bude doma a konečně složí poslední zbytky téhle skládanky.

„Zvládneš to?“ zeptal se jí otec nervózním hlasem večer před odjezdem.

„To víš, že jo.“

Pohladil ji po tváři a už o tom dál nemluvili. Oba věděli, že se o sebe dokáže dobře postarat, a krom toho byla ta cesta její nápad. Přesto otec cítil potřebu tu otázku vyslovit.

„Kdyby něco, zavolej,“ řekl jí, když se loučili na letišti.

Za celou dobu mu však zavolala jen jednou, jinak komunikovali výhradně e-mailem. A ona všechny jeho zprávy po přečtení mazala, ačkoli sama nevěděla proč.

Počítač konečně přestal přežvykovat a na monitoru se objevil nápis:

Zadali jste nesprávné heslo. Zkuste to prosím znovu.

Zavrtěla hlavou. Dnes má zřejmě špatný den. Vyťukala heslo znovu. Počítač se opět rozhučel a zpracovával nový pokyn. Vzápětí se objevil tentýž text:

Zadali jste nesprávné heslo. Zkuste to prosím znovu.

Zkusila to ještě třikrát. Stále tatáž odpověď. Ztěžka polkla.

Problém. Mám problém.

V hlavě se jí zároveň zrodila ještě jedna myšlenka: Neměla bych se začít bát?

Stockholm

Peder s Joarem mlčky projeli čtvrtí Kungsholmen, přejeli most Sankt Eriksbron a pokračovali přes náměstí Odenplan k ulici, kde byli předchozího večera ve svém bytě nalezeni mrtví manželé Ahlbinovi. Peder řídil a na každém semaforu auto vystřelilo netrpělivě vpřed. Po dnešním incidentu s rohlíčky mu v hlavě začalo hlodat podezření. Joar se jeho povedenému vtipu ani neusmál. To přece nemůže být samo sebou. Považoval to za znamení. Na takové věci byl Peder čím dál citlivější. Určitě je to znamení. Znamení, že jeho kolega není úplně normální. Že hraje na špatné straně hřiště. Zkrátka a dobře, že je teplouš.

Ne že by snad Peder měl něco proti teploušům. To samozřejmě ne. Ale co kdyby po něm ten buzerant náhodou vyjel? To by si tak mohl zkusit. Vrhl na svého kolegu nenápadný pohled. Měl podivně jemné rysy, skoro jako z nějakého obrazu. Jeho obličej Pederovi připadal jako maska. Ledově modré oči a drobné zorničky, nápadně červené rty a nezvykle dlouhé řasy. Peder přimhouřil oči. Jestli se i líčí, tak ať si nemyslí, že s ním ještě někdy sedne do auta.

Zelené světlo na semaforu vystřídala oranžová a Peder přidal plyn, aby křižovatku stihl projet. Ani se nemusel na Joara podívat, aby věděl, že mu to je určitě proti srsti. On by na jeho místě zcela jistě zabrzdil.

„Nikdy nevím, jestli mám v takové chvíli přidat, nebo zastavit,“ odkašlal si Peder, jen aby něco řekl.

„Hm,“ odvětil Joar s pohledem upřeným ven z okna. „Jakže se jmenuje ta ulice?“

„Dalagatan. Prý měli velký byt v posledním patře.“

„Jsou tam ještě ta těla?“

„Ne, už je odvezli. A technici by snad měli být co nevidět hotoví, takže se budeme moct podívat dovnitř.“

Pak oba zmlkli. Peder v tichosti zaparkoval a z přihrádky vytáhl parkovací kartu. Poté vystoupil a vešel za Joarem do domu. Ten bez povšimnutí prošel kolem výtahu a vydal se do pátého patra po schodech. Peder ho následoval, v duchu ho však proklínal, proč sakra nemůže jet výtahem.

Stěny na chodbě se leskly bílou barvou, zřejmě byly nedávno vymalované. Udržovaně vypadaly i mramorové schody a hnědě natřené parapety. Jediné, co působilo staře, byla starodávná výtahová šachta z černého železa. Při pohledu na ni si Peder vzpomněl na svou manželku Ylvu, od níž nedávno odešel. Ta stísněné prostory přímo nenáviděla. Jednou se ji Peder pokusil svést na záchodě u svých rodičů, kteří je pozvali na nudnou rodinnou večeři, ale Ylvu zachvátila taková panika, že skoro nemohla dýchat.

Mnohokrát si pak na tu historku vzpomněli a pokaždé se jí zasmáli.

Ovšem ne během posledního roku a půl, pomyslel si Peder suše.

To se vlastně nesmáli téměř vůbec.

Na dveřích bytu nebyly patrné žádné stopy po násilném vniknutí. Nad otvorem na dopisy visela jednoduchá cedulka s nápisem Ahlbinovi. Joar zazvonil a otevřel jim policista v uniformě. Kromě něj byl na místě ještě jeden technik.

„Můžeme dál?“ zeptal se Peder.

Uniformovaný kolega přikývl.

„Kluci ještě ohledávají okna, jinak už jsou hotoví.“

Peder s Joarem vešli do předsíně.

„To je nájemní byt?“ zeptal se Joar.

„Ne, osobní vlastnictví. Bydleli tu od roku 1999.“

Peder uznale hvízdl. Byt byl velký a měl vysoké stropy se štuky. Bíle vymalované zdi zdobily vkusné obrazy a fotografie.

Tady by se určitě líbilo Fredrice, napadlo ho, ačkoli vůbec netušil, jak to u ní doma vypadá.

Proč se vlastně lidi přestali navštěvovat? napadlo ho. Na tom, že zrovna on nikdy nebyl u Fredriky, sice nebylo nic divného, zarážel ho spíš ten fenomén obecně. Nenáviděl osamělé večery trávené v bytě, který si na podzim koupil. Za tu dobu tam prakticky na nic nesáhl. Jeho matka mu sice ušila záclony a koupila polštáře a prostírání, ale když Peder nejevil o zútulnění svého příbytku žádný zájem, její nadšení také opadlo, což jí nemohl mít za zlé.

Okna bytu vedla na tři světové strany a byly tu celkem čtyři pokoje: obývací pokoj s kuchyňským koutem, knihovna oddělená posuvnou stěnou, pokoj pro hosty a ložnice, kde byli mrtví manželé nalezeni.

Peder s Joarem se zastavili právě ve dveřích ložnice. Oba si předem přečetli hlášení o místě činu, sepsané policisty, kteří do bytu dorazili jako první. Z hlášení vyplývalo, že Jakob Ahlbin zřejmě střelil svou manželku zezadu do hlavy, když stála zády ke dveřím. Ta nejprve padla na postel a až poté se sesunula na podlahu. Její muž následně postel obešel, z druhé strany si do ní lehl a střelil se do spánku.

Na nočním stolku zanechal dopis na rozloučenou.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by v místnosti došlo ke rvačce. Zdálo se, že s nábytkem také nikdo nehýbal, nic nebylo rozbité ani poškozené. Marja Ahlbinová na sobě měla župan, zřejmě se právě chystala obléknout se před očekávanou návštěvou.

„Víme, kdy přesně zemřeli?“ zeptal se Peder.

„Ti známí je našli v sedm hodin a podle odhadu soudního lékaře byli mrtví necelé dvě hodiny. To znamená, že smrt nastala někdy kolem páté.“

„Vyslechli jste sousedy?“ zeptal se Joar. „Někdo přece musel slyšet střelbu.“

Policista v uniformě přikývl.

„Ano, mluvili jsme se všemi nájemníky, které jsme zastihli doma. Několik lidí slyšelo výstřely. Ale trvalo to jen krátce a bydlí tu hlavně důchodci, kteří si nebyli jistí, odkud se střelba ozvala. Jeden pán dokonce volal na policii, jenomže hlídce, která sem dorazila, nebyl schopný říct, v kterém bytě se střílelo. Taky si nikdo nevšiml, že by do domu někdo přišel nebo z něj odešel, a panoval tu klid, takže hlídka nakonec zase odjela.“

„To jsou tu tak tenké stěny, že by sousedé mohli slyšet někoho přicházet nebo odcházet?“ zeptal se Joar zamyšleně.

„Zřejmě ano,“ pokrčil rameny uniformovaný kolega.

V tu chvíli se z bytu pod nimi ozvalo šoupání nábytku.

„Slyšíte?“ usmál se policista.

„Byli celou dobu doma?“ otázal se Peder.

„Kdo?“

„Ti sousedé pod námi, co jsou slyšet.“

Policista nahlédl do svého bloku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ti se bohužel vrátili až v osm večer. A sousedé od vedle taky nebyli doma. Na tomhle patře jsou totiž jen dva byty.“

„Takže v době činu nebyl nikdo z nejbližších sousedů doma?“ zopakoval Peder to, co se právě dozvěděl.

„Dá se to tak říct.“

Joar se rozhovoru nezúčastnil, jen se zamyšleným výrazem mlčky přecházel po ložnici a občas na své kolegy vrhl letmý pohled.

Je divný, pomyslel si Peder. Krom toho, že je teplouš, mi určitě tají ještě něco.

„Co tahle čára?“ vytrhl Pedera z myšlenek Joarův hlas. „Víme o ní něco?“

Prstem ukazoval na světle šedou zakřivenou čáru, která se táhla po stěně vedle postele, přímo za lampičkou na nočním stolku.

„Ne,“ zavrtěl hlavou policista stojící za Pederem. „Ta tam přece mohla být už dřív, ne?“

„To jistě,“ přikývl Joar. „Anebo taky mohla vzniknout tím, že ta lampička spadla na zem.“

„Myslíš, že se tu přece jen odehrál nějaký zápas a že tu lampičku někdo shodil?“ zeptal se Peder.

„Přesně tak. A pak, když bylo po všem, ji někdo vrátil zpátky na místo. Řekneme technikům, aby se na to podívali, jestli už to tedy neudělali.“

Joar si dřepl vedle nočního stolku.

„Šňůra je v zásuvce,“ dodal. „Ale jestli opravdu spadla na zem, třeba z ní na chvíli vypadla.“

„Hm,“ pokrčil rameny Peder, přešel k oknu a vyhlédl ven na ulici.

„Když jsme přijeli, byla všechna okna zavřená,“ hlásil kolega. „A dveře byly zamčené.“

„Zevnitř?“

„To se nám nepodařilo zjistit. Chci říct, možné je obojí. Přesto se spíš přikláníme k tomu, že zevnitř.“

„Někdo je třeba mohl zamknout i zvenku?“ zeptal se Joar. „Víme, kdo všechno má od bytu klíče?“

„Ti známí, co je našli, vypověděli, že náhradní klíče mají jedině oni. A pak ještě ta dcera, která před pár dny zemřela. To je jim mimochodem taky divné.“

„Že měla klíče od bytu?“ zeptal se poněkud nechápavě Peder.

„Ne. Že by se předávkovala. Sice ji prý pár týdnů neviděli, ale myslí si, že měla s rodiči velmi dobrý vztah. Vůbec prý netušili, že by fetovala.“

Joar s Pederem si vyměnili letmý pohled.

„Myslím, že si s těmi známými budeme muset co nejdřív sami promluvit,“ prohlásil Joar. „Bydlí někde poblíž?“

„Jo, u náměstí Vanadisplan. Měli by být doma.“

„Tak tam hned zajedeme,“ rozhodl Peder a otočil se k odchodu.

„Počkej chvilku,“ zarazil ho Joar. „Rád bych si to tu ještě jednou pořádně prohlédl.“

Peder zůstal netrpělivě stát uprostřed obývacího pokoje. Nechápal, o co Joarovi jde.

„Jak na tebe ten byt působí?“ zeptal se ho Joar. „Co bys řekl o lidech, kteří tu bydleli?“

Peder se nejistě rozhlédl, ta otázka ho zaskočila.

„Že měli dost peněz,“ odvětil.

Joar naklonil hlavu na stranu a zastavil se pár kroků od něj.

„Správně. A dál?“

Jeho tón byl Pederovi krajně nepříjemný, ačkoli nevěděl proč. Jako by v něm kolegovy otázky vyvolávaly jakýsi podvědomý komplex.

„Nevím.“

„Snaž se trochu.“

Peder neochotně přistoupil na Joarovu hru a prošel obývacím pokojem ke kuchyňskému koutu, odkud pokračoval do předsíně, do knihovny a dál do pokoje pro hosty a nakonec se vrátil zpět do obývacího pokoje.

„Zřejmě byli za vodou,“ opakoval. „A to už dlouho. Možná zdědili nějaké peníze. Člověk by skoro řekl, že tu snad ani nebydleli.“

Joar vyčkával.

„Proč myslíš?“

„Nemají tu skoro žádné fotky dcer. Jen z dětství. Jinak žádné rodinné fotografie. Jenom krajinomalby.

V umění se sice moc nevyznám, ale vypadají docela draze.“

„Odporuje nějaká místnost tomu, co jsi právě řekl?“

„Možná jedině ložnice. Tam mají aspoň vlastní snímky, které vypadají poměrně nově.“

Joarovi zavrzaly pod nohama parkety.

„Napadlo mě přesně totéž,“ prohlásil spokojeně. „Jen se snažím přijít na to, co to asi znamená. O blok dál bydlí jiný pár, který tvrdí, že tu rodinu moc dobře znal, ale ti lidé, co tu bydleli, na mě působí chladným a neosobním dojmem, jako někdo, kdo si nikoho nepustil k tělu. Myslím, že bychom to měli vzít v úvahu, až je za chvíli navštívíme. Anebo by to mohlo být ještě úplně jinak.“

„Jak?“ zeptal se Peder, kterého Joarovy úvahy proti jeho vůli zaujaly.

„Že měli ještě jeden domov, který by nám toho o nich mohl prozradit víc.“

~

Dostala jsem se do podivného světa. Ta myšlenka ji sice nenapadla poprvé, ale vždycky ji trochu překvapila. Fredrika Bergmanová zásadně sama sobě i ostatním zdůrazňovala, že se pro své současné povolání rozhodla jen kvůli kariéře, a neměla v úmyslu setrvávat u policie dlouho. Důvod, proč to tak podtrhovala, byl stejně prostý jako skličující: po pracovní stránce totiž nebyla příliš spokojená.

Jako civilní zaměstnankyně si mezi všemi těmi policisty, ať už v uniformě, nebo v civilu, připadala nepatřičně. A oni na to zřejmě měli stejný názor. Několikrát ji napadlo, že je to vlastně zvláštní, protože nikdy dřív z davu nevyčnívala. Postupem času se však její pozice zlepšila, zejména co se týkalo jejího vztahu s Alexem a Pederem. Změnili na ni názor po případu, na němž společně pracovali loni v létě a který představoval pro všechny zúčastněné zkoušku ohněm. Fredrika si také uvědomila, že se změnil nejen přístup ostatních, nýbrž i její vlastní. Už se nedala tak snadno vyprovokovat jako dřív. Na začátku se chytala všeho, co jen trochu zavánělo diskusí nebo hádkou, ale teď, vyčerpaná náročným těhotenstvím, už se do konfliktů nijak nehrnula. Ačkoli někdy se konfrontaci nedalo zabránit. Jako například před chvílí, když zašla na daktyloskopické oddělení státní kriminálky s prostou otázkou, jestli se náhodou v registru policie nebo imigračního úřadu nenašly otisky onoho neidentifikovaného muže, jehož tělo nalezli poblíž univerzity.

Tato otázka však u ženy, jíž byl dotaz adresován, vyvolala nepochopitelné pobouření.

Copak neví, kolik teď mají práce, když je Gudrun od minulého týdne kvůli syndromu vyhoření doma? Copak nechápe, že teď má přednost ten velký případ motorkářského gangu?

Fredriku, jež neměla tušení ani o Gudruniných zdravotních problémech, ani o případu nějakého motorkářského gangu, její reakce zaskočila. Krom toho nabyla dojmu, že to jsou jen výmluvy a že její kolegyně na ty otisky prstů jednoduše zapomněla.

„Nemůžete si sem jen tak vtrhnout a takhle mě úkolovat,“ utrhla se na ni ta žena za počítačem. „To jste celí vy, civilisti. Nemáte ani páru, jak to u policie chodí, a nechápete, co má přednost.“

Fredrika odvětila, že ji mrzí, že má tolik práce, a že na výsledek si samozřejmě pár dní počká, a aby byla tak hodná a sama se ozvala, až s tím bude hotová. Načež poděkovala a co nejrychleji odkráčela k výtahům.

Když se u sebe v kanceláři posadila na židli, připadala si hrozně těžká. Její matka měla dojem, že na tak pokročilé stadium těhotenství je až moc hubená, ona však byla opačného názoru. Dítě ji divoce a vztekle kopalo do břicha.

„Nemůžeš se dočkat, co?“ zamumlala Fredrika a pohladila si břicho. „Já vlastně taky ne.“

Její rodiče zajímalo, jestli bylo těhotenství plánované, na což se jim dostalo kladné odpovědi. Do přílišných detailů však Fredrika zacházet nehodlala. Její plán získal konkrétnější obrysy teprve během loňského deštivého léta. Táhlo jí na pětatřicet a musela se rozhodnout, jak naloží se svou bezdětností. Nebo lépe řečeno jaké k ní zaujme stanovisko. Nabízely se jen tři možnosti: buď se mohla rozhodnout pro adopci, nebo si zajet na umělé oplodnění do Dánska, kde to na rozdíl od Švédska zákon umožňuje i svobodným ženám, anebo si najít partnera a pořídit si dítě přirozenou cestou.

Poslední možnost ale nebyla tak jednoduchá, jak by se snad mohlo zdát. Roky ubíhaly a Fredrika už léta neměla dlouhodobější vážný vztah. Po každém nevydařeném pokusu se vždycky nakonec vrátila ke Spencerovi, který se zdál navěky připoutaný v manželství, v němž ani jeden z partnerů nebyl šťastný.

Teprve když s ním Fredrika loni v létě odjela na dovolenou do dánského přímořského letoviska Skagen, odhodlala se konečně a svěřila se mu se svým dilematem.

„Rozhodla jsem se adoptovat dítě,“ oznámila mu. „Prostě chci dítě, Spencere. Úplně chápu, jestli do toho nechceš nebo nemůžeš jít se mnou, jenže já to tak prostě cítím a musím ti to říct.“

Spencerova reakce byla naprosto neočekávaná. Fredričino doznání ho zřejmě pobouřilo natolik, že jí udělal přednášku o tom, jak opovrženíhodné je adoptovat dítě z druhého konce světa a vytrhnout ho z přirozeného prostředí jen proto, že ona sama prahne po rodičovské lásce.

„To si opravdu chceš vzít na svědomí?“ zeptal se jí vyčítavě.

Nato Fredrika propukla v pláč:

„A jakou mám asi jinou možnost? Co mám podle tebe dělat?“

Ukázalo se, že Spencer má jiný nápad. Byl to dlouhý rozhovor.

Fredrika se usmála. Jako ostatně vždycky, když si vzpomněla na šokovanou reakci svých rodičů, ačkoli věděla, že je to od ní trochu dětinské.

„Co tě to prosím tě napadlo, Fredričko?“ zeptala se jí matka nejistě. „A kdo vůbec je ten Spencer? Jak dlouho se vlastně znáte?“

„Přes deset let,“ odpověděla Fredrika a pohlédla matce hluboko do očí.

Fredrika polkla. Těhotenství a hormony ji totálně vyvedly z rovnováhy. Je labilní. V jednu chvíli se hlasitě směje a pár vteřin na to je jí do pláče. Možná by měla přehodnotit svůj názor na sebe. Zdá se, že vyčnívá nejen v práci, nýbrž i ve vlastní rodině.

S povzdechem se natáhla po protokolu k případu neidentifikovaného muže. Zatím žádné hlášení, že by ho někdo pohřešoval. Žádné doklady, jen pár osobních věcí. Podle předběžné lékařské zprávy neměl na těle nic, co by nasvědčovalo fyzickému násilí. Ještě však proběhne soudní pitva. Fredrika se jala zkoumat obsah igelitového sáčku s věcmi, které měl mrtvý muž u sebe. Útlá knížečka psaná arabsky. Zlatý řetízek. Prsten s černým kamenem zabalený v kusu papíru. Další papírek zmuchlaný pro změnu do maličké kuličky, kterou rozmotávala snad celou věčnost. Na obou papírcích další text v arabštině. Mapa, zřejmě vytržená ze starého telefonního seznamu, také zmuchlaná. Fredrika svraštila čelo. Byla to mapa Uppsaly a na jejím okraji byl další nápis v arabštině. Únava, která jí chvílemi ochromovala mozek, poněkud ustoupila. Přemýšlela, co dál. Pravděpodobně to k ničemu nebude, ale prověřit to musí. Vstala a zamířila do vedlejší kanceláře k Ellen.

„Kde bych našla někoho, kdo umí arabsky?“ zeptala se.

Farář z Brommy se dovolal přímo Alexi Rechtovi.

Po počátečních zdvořilostních frázích vysvětlil, proč volá:

„Jedná se o Jakoba Ahlbina, který byl včera nalezen mrtvý.“

„Ano?“

„Jen jsem vás chtěl jménem církve ujistit, že vám budeme maximálně nápomocni. S čímkoli, co budete potřebovat. Je to pro nás velice těžký den. To, co se stalo, je zcela nepochopitelné.“

„Rozumím,“ přitakal Alex. „Byli jste přátelé?“

„Ne, to ne,“ odvětil kněz, „ale všichni jsme si ho velmi vážili. Stejně jako Marji. Zanechali po sobě velké prázdné místo.“

„Mohli bychom vás navštívit ještě dnes?“ zeptal se Alex. „Rádi bychom vyslechli co nejvíc lidí, kteří se s Ahlbinovými osobně znali.“

„Jsem vám kdykoli k dispozici,“ odvětil farář pevným hlasem.

Po ukončení hovoru Alexe napadlo, jestli by neměl zavolat svému otci. Moc často mu netelefonoval a vzpomněl si na to jen proto, že jeho otec byl také evangelický farář, stejně jako jeho mladší bratr. Když Alex před rodiči obhajoval svou volbu budoucího povolání, neměl to vůbec jednoduché. Všichni prvorození synové v rodině se totiž už po generace vydávali na kněžskou dráhu.

Nakonec však otec přece jen kapituloval. Neochotně uznal, že práce u policie představuje svým způsobem také poslání.

„Nedovedu si představit, že bych dělal něco jiného,“ vysvětlil mu tehdy Alex a s těmi slovy vyšel z boje jako vítěz.

Z myšlenek ho vytrhlo další zvonění telefonu. Když se ve sluchátku ozval hlas jeho manželky Leny, zahřálo ho u srdce, přestože mu poslední dobou dělala starosti. Něco ji trápilo nebo iritovalo, ale nesvěřila se mu.

„Přijdeš večer pozdě?“ zeptala se.

„Snad ne.“

„Nezapomněl jsi, že jsi objednaný na tu rehabilitaci, viď?“

Alex si povzdychl.

„To víš, že ne,“ odvětil mrzutě.

Lena se ho zeptala, co si dají k večeři, a také na Alexův názor na nového přítele jejich dcery, který vypadá jako pankáč a mluví jako politik. „Katastrofa,“ vyjádřil se o něm Alex jednoslovně, což Lenu rozesmálo.

Její smích mu zněl v uších i poté, co zavěsili. Alex se podíval na své zjizvené ruce. Popálil si je při tom šíleném případu unesené holčičky loni v létě. Vlastně šlo o únos dvou dětí, které nakonec našli zavražděné. Hon na pachatele trval jen něco málo přes týden, byl to však ten nejintenzivnější týden, jaký kdy Alex zažil, a jeho vyústění – požár ve vrahově bytě – bylo stejně bizarní jako celý případ.

Alex několikrát zkusmo skrčil a zase natáhl prsty. Doktoři mu slibovali, že se mu do nich časem vrátí plná hybnost, a měli pravdu. Ze samotného požáru si Alex nepamatoval téměř nic, za což byl vděčný. Nikdy předtím nebyl tak dlouho na neschopence a jen pár týdnů po svém návratu do práce se s Lenou vydali na návštěvu za synem do Jižní Ameriky.

Při vzpomínce na tu cestu se vždycky musel zasmát. Takový zmatek, jaký panoval u tamější policie, jaktěživ neviděl.

Vtom mu opět zazvonil telefon. K jeho údivu se ukázalo, že volá Margareta Berlinová z personálního oddělení.

„Pane komisaři, musím s vámi nutně mluvit o Pederu Rydhovi,“ prohlásila téměř velitelským tónem.

„Aha,“ odvětil Alex nechápavě. „A o co konkrétně jde?“

„O rohlíčky.“

~

Ačkoli byl ve Švédsku už několik dní, zatím toho ještě moc neviděl. Z letiště dojel podle instrukcí autobusem na stockholmské hlavní nádraží a před obchodem s nápisem Trafika se posadil na lavičku. Čekal na tu ženu asi půl hodiny. Vypadala úplně jinak, než jak si představoval Švédku. Byla mnohem menší a snědší a na sobě měla mužské oblečení: kalhoty a pod bundou sako. Náhle nevěděl, co říct.

„Ali?“ zeptala se.

Přikývl.

Žena se ohlédla přes rameno, sáhla do kabelky a podala mu mobilní telefon. Aliho zalil takový pocit úlevy, že se div nerozplakal. Předání telefonu byl smluvený signál, na který celou dobu čekal, bylo to ujištění, že je všechno v pořádku.

Roztřesenou rukou si zastrčil mobil do kapsy a druhou rukou vytáhl z náprsní kapsy pas. Podal ho na oplátku ženě, která ho rychle prolistovala, aniž hnula brvou.

Poté mu naznačila, aby ji následoval.

Prošli autobusovým nádražím s nápisem Cityterminalen a ocitli se na ulici plné aut. Nalevo od vchodu stálo na chodníku takové množství jízdních kol, jaké Ali nikdy v životě neviděl. Vyvodil z toho, že kolo je zřejmě ve Švédsku oblíbený dopravní prostředek.

Žena mu netrpělivě pokynula, aby si pospíšil, a nenápadným pohybem hlavy mu naznačila, které auto je její a že se má posadit na sedadlo spolujezdce. Fascinovaněji sledoval, jak usedá za volant a otáčí klíčkem v zapalování. Venku byla mnohem větší zima, než si představoval, ale auto bylo ještě vyhřáté.

Mlčky projížděli městem. Ali usoudil, že žena zřejmě nemluví arabsky, a on zase neuměl anglicky. Zvědavě vyhlížel oknem ven a sledoval ubíhající město. Všude samá voda a mosty. Nízké domy a mnohem méně hluku, než na jaký byl zvyklý z jiných měst. Napadlo ho, kde asi mají tržiště.

O čtvrt hodiny později žena zaparkovala uprostřed opuštěné ulice a pokynula mu, aby vystoupil. Vstoupili do jednoho z nízkých cihlových domů a po schodech vyšli do třetího patra. Na dveřích bytu byly hned tři různé zámky, k jejichž odemčení musela žena použít tři rozličné klíče. Vešla dovnitř jako první a Ali ji se skloněnou hlavou následoval.

V bytě byl cítit saponát a snad i cigaretový kouř. A také malířská barva. Byly tu jen dva pokoje, takže Ali si ihned řekl, že až přijede jeho rodina, jistě dostanou větší byt. Při vzpomínce na manželku a děti ho bodlo u srdce. Doufal, že se mají dobře a do té doby, než dostane povolení k pobytu, to bez něj zvládnou. Muž, který mu výhodný obchod nabídl, slíbil, že to nebude trvat dlouho. Jen co Ali splní své závazky vůči těm, kteří jeho útěk zaplatili.

Žena mu ukázala malou ložnici a obývací pokoj. Lednička byla plná jídla a ve skříňce v kuchyni byly talíře, hrnce a různé jiné nádobí. Ali sice neuměl vařit, ale to teď představovalo ten nejmenší problém. Žena mu podala nadvakrát složený list papíru, otočila se na podpatku a odešla. Od té doby uběhly už tři dny.

Začaly v něm hlodat obavy. Nejméně po sté vytáhl papír, který mu žena dala, a přečetl si krátký vzkaz psaný v arabštině:

Ali, tohle je pro začátek tvůj nový domov. Doufám, že cesta proběhla v pořádku a že se tu zabydlíš. Snažili jsme se, abys tu měl vše, co potřebuješ. Prosím zůstaň uvnitř, dokud tě znovu nekontaktujeme.

Ali si povzdychl a zavřel oči. Jak by také mohl jít ven, když je tu zamčený? Začaly ho pálit oči. Bylo to poprvé, co se od dětství rozplakal. V bytě nebyl telefon, a mobil, který dostal, nefungoval. V televizi chytal jen programy, jejichž jazyku nerozuměl. Al-Džazíru tu neměli a nenašel ani počítač. Okna nešla otevřít a digestoř nefungovala. Vykouřil už několik krabiček cigaret a nevěděl, co bude dělat, až mu dojdou.

A nedocházely jen cigarety. Vypil už celou krabici mléka i džusu a snědl všechen chleba, který byl v mrazáku, protože se mu nechtělo vařit. Karbanátky v plastové krabičce v lednici začal pokrývat našedlý povlak a poté, co oškrábal brambory, aby si je uvařil, zjistil, že jsou úplně zelené.

Opřel si hlavu o okno a prsty bubnoval do skla.

Ať už to brzy skončí, modlil se v duchu. Ať už přijdou, abych mohl splnit svůj úkol.

~

Alexův telefonát Fredriku překvapil. Stručně jí oznámil, že Pedera odvolal zpět na stanici, a pověřil ji, aby pomohla Joarovi s výslechem postarších manželů, kteří našli těla Ahlbinových.

Teď tu seděli ve čtyřech velkých křeslech kolem malého osmihranného stolku ze dřeva, jehož druh Fredrika nedokázala určit. Fredrika a Joar spolu s Elsie a Svenem Ljungovými. Ač se oba narodili v polovině čtyřicátých let, byli už několik roků v důchodu. Fredriku napadlo, že vypadají dost staře, přestože podle data narození ještě ani nedosáhli pětašedesáti let, což byl zákonný věk odchodu do důchodu. Třeba takhle dopadnou všichni, když přestanou chodit do práce a zůstanou doma?

„Vždycky jste bydleli takhle blízko?“ zahájila výslech Fredrika.

Oba manželé si vyměnili letmý pohled.

„Ano,“ přikývl pan Ljung. „Vlastně ano. Dříve jsme měli stejně jako Ahlbinovi vilu v Brommě, ale pak, jak se děti osamostatnily, jsme se nezávisle na sobě přestěhovali víc do centra. A čirou náhodou jsme se zase stali sousedy. Přišlo nám to vtipné, taková souhra okolností.“

Pan Ljung zdvihl koutky úst, avšak tmavé oči měl vážné. Fredriku napadlo, že zamlada musel být velmi hezký. Měl ostré rysy, trochu jako Alex Recht, a šedé vlasy, kdysi zřejmě tmavě hnědé. Na rozdíl od své útlé a drobné ženy byl vysoké urostlé postavy.

„Kde jste se seznámili?“ zeptal se Joar.

Při tónu jeho hlasu sebou Fredrika trhla. Jeho zájem zněl opravdu upřímně a vystupoval nanejvýš uhlazeně a korektně. „Nudnějšího chlapa jsem ještě neviděl,“ zaslechla jednou zamumlat Pedera, ale ani v nejmenším s ním nesouhlasila.

„V kostele,“ odvětila paní Ljungová pevným hlasem. „Jakob stejně jako Sven kázal v naší farnosti a Marja vedla církevní pěvecký sbor. Já jsem měla na starosti sociální záležitosti.“

„Takže jste pracovali ve stejné farnosti? Jak dlouho?“

„Skoro dvacet let,“ odvětil pan Ljung hrdě. „Předtím jsme s manželkou působili v Karlstadtu. Do Stockholmu jsme se odstěhovali, když děti končily základní školu.“

„Vaše děti se taky kamarádily?“ zeptala se Fredrika. „Ne,“ zavrtěla nejistě hlavou paní Ljungová a z nějakého důvodu se vyhnula pohledu do očí svého muže. „To ani ne. Marjiny a Jakobovy dcery byly o něco mladší než naši chlapci, takže spolu ani nechodili do školy. Samozřejmě se vídali na rodinných návštěvách a taky v kostele. Ovšem že by byli dobří kamarádi, to ne.“ Proč ne? pomyslela si Fredrika. Zase o tolik starší jejich synové přece být nemohli. Prozatím však tu myšlenku opustila, ačkoli měla dojem, že se paní Ljungová trochu červená.

„Co nám o Ahlbinových můžete povědět?“ zeptal se Joar s vlídným pousmáním. „Chápu, že to pro vás musí být strašné, a vím, že už vás vyslýchali naši kolegové, ale teď jsme případ převzali my a byli bychom vám velmi vděční, kdybyste nám odpověděli ještě na pár otázek.“

Pan a paní Ljungovi zvolna přikývli. Něco v jejich řeči těla se Fredrice nezdálo. Působili křečovitě a zamyšleně. Fredrika si sice ani ve snu nedovedla představit, že by snad se smrtí svých přátel měli něco společného, přesto se jí zdálo, že policii od začátku něco tají.

„Jakob s Marjou si byli velmi blízcí,“ ujistila je paní Ljungová. „Měli skvělé manželství. A dvě úžasné dcery. Chytré a schopné, ačkoli každá jiným způsobem.“ Fredrika se přistihla, jak nenápadně obrátila oči v sloup. „Skvělé manželství.“ Co to vlastně je? „Seznámili se v mládí?“ zeptal se Joar.

„Ano,“ přikývla paní Ljungová. „Marje bylo šestnáct a Jakobovi sedmnáct. V té době to byl téměř skandál. Ale pak se vzali a založili rodinu, takže se na to rychle zapomnělo.“

„To jsme je ovšem ještě neznali,“ dodal pan Ljung. „Víme to jen z vyprávění.“

„Byli jste dobří přátelé?“ zeptala se Fredrika opatrně a ihned ucítila, že to byl přímý zásah. Manželé Ljungovi se začali vytáčet.

„Dobří přátelé?“ zopakoval Sven Ljung. „Řekl bych, že ano. Chci říct, měli jsme třeba klíče od jejich bytu a oni zase od našeho, i když to bylo hlavně z praktických důvodů, bydleli jsme tak blízko.“

Fredrika čekala, kdy přijde nějaké ale.

Nakonec ho vyslovila Elsie Ljungová.

„Ale dřív jsme si byli blíž,“ řekla tiše.

„Stalo se mezi vámi něco?“ otázal se Joar vlídným tónem.

Paní Ljungová se zatvářila unaveně.

„Vlastně ani ne, jen jsme se prostě časem nějak odcizili. To se sice stává hlavně v mládí, nicméně někdy se to přihodí i v dospělosti.“

Její manžel při těch slovech dychtivě přikyvoval, jako by snad jeho žena vyslovila něco neobyčejně trefného.

„V posledních několika letech jsme už ani neměli moc společných známých,“ dodal pan Ljung a vypadal přitom spokojeně, jako by mu slova přicházela na jazyk snadněji, než očekával. „A taky jsme s manželkou odešli do důchodu, takže už jsme se tak často nevídali v kostele.“

„Ale včera vás k sobě pozvali na večeři?“ zeptala se Fredrika.

„Ano, občas jsme se navštěvovali, to zase ano,“ přitakala paní Ljungová.

Poté se hovor přirozeně stočil na události předešlého večera. Manželé Ljungovi vyprávěli, že několikrát zvonili, klepali a bušili na dveře. Snažili se Ahlbinovým dovolat na pevnou linku i na mobil, ale všechno marně.

„Zmocnil se mě takový divný pocit,“ vysvětlovala paní Ljungová rozechvělým hlasem. „Taková předtucha, že se stalo něco hrozného. Trvala jsem na tom, že se musíme podívat dovnitř, že si odemkneme sami. Sama nechápu proč. Svenovi to přišlo jako hloupost, chtěl jít radši domů, ale já jsem trvala na svém a řekla mu, ať si klidně jde, že já se tam každopádně podívám.“

Nakonec se paní Ljungové podařilo manžela přesvědčit a odemkli si vlastním klíčem.

„To u sebe nosíte jejich klíče?“ podivila se Fredrika.

„Ano,“ přikývla Elsie Ljungová. „Jsem toho názoru, že klíče jsou cenná věc, kterou by měl mít člověk pořád u sebe,“ vysvětlila téměř podrážděně a při těch slovech věnovala svému muži ostrý pohled.

„To pořád nosíte všechny klíče s sebou?“ zasmál se Joar ve snaze odlehčit situaci.

„No jistě,“ přikývla paní Ljungová.

„Klíče od našeho bytu, od synova bytu, od motorového člunu,“ vyjmenovával tiše její manžel a vrtěl přitom hlavou.

Joar se mírně předklonil a položil další otázku:

„Co jste si pomysleli, když jste je našli?“

Na okamžik nastalo hrobové ticho.

„Napadlo nás, že je někdo zastřelil,“ odpověděla po chvíli šeptem Elsie Ljungová. „Vyběhli jsme ven na chodbu a ihned jsme zavolali policii.“

„Teď už asi víte, že policie našla ten dopis na rozloučenou, že?“ zeptala se Fredrika pomalu.

Od samého začátku jejich návštěvy měla dojem, že se paní Ljungová co nevidět rozpláče. A měla pravdu.

„Celou dobu, co jsme Jakoba znali, ho trápila ta nemoc,“ spustila zajíkavým hlasem. „Ale něco tak šíleného jako zastřelit Marju i sebe by ho nikdy nenapadlo. Nikdy.“

Její manžel souhlasně přikyvoval.

„Jakob byl hluboce věřící. Takhle by Boha nikdy nezradil.“

Joar přejížděl prsty po hrnečku s kávou, kterou jim manželé Ljungovi nabídli.

„Všichni bychom rádi věřili, že své přátele známe jako své boty,“ prohlásil pevným hlasem. „Jenže v tomhle případě musíme také zohlednit některá zjevná fakta.“

K Fredričině údivu Joar vstal a začal zvolna přecházet po pokoji sem a tam.

„Za prvé: Jakob Ahlbin trpěl chronickými depresemi a několikrát podstoupil léčbu elektrošoky. Za druhé: bral psychofarmaka. V bytě jsme našli jak obaly od léků, tak recepty. Za třetí: před pár dny se dozvěděl, že se jejich nejstarší dcera předávkovala heroinem.“

Joar se odmlčel.

„Jste si opravdu jistí, že je naprosto vyloučené, aby ze smutku zešílel a rozhodl se to trápení ukončit?“

Elsie Ljungová důrazně zavrtěla hlavou.

„To není pravda!“ zvolala. „To nemůže být pravda. Jak by se Lina mohla předávkovat heroinem? Zrovna ona? Znám ji odmalička a můžu vám na bibli odpřísáhnout, že drogy nikdy nebrala.“

Její muž opět přikývl.

„Manželka má pravdu. Opravdu je to naprosto nepochopitelné.“

„Každá rodina přece může mít nějaké problémy a tajemství, ne?“ namítla Fredrika.

„Takováhle tajemství ne,“ trvala na svém paní Ljungová. „Kdyby některá z jejich dcer fetovala, museli bychom to vědět.“

Fredrika s Joarem si vyměnili pohled a mlčky se shodli na tom, že změní téma.

Dcera Ahlbinových je mrtvá, to je nevyvratitelný fakt. A Jakobův zdravotní stav dokázal jistě lépe posoudit lékař než jeho staří známí.

„Tak dobře,“ prohlásila Fredrika. „Pokud na chvíli vyloučíme nejpravděpodobnější možnost, a sice že pachatelem byl Jakob, kdo jiný to mohl udělat?“

Nastalo ticho.

„Měli Jakob a Marja nějaké nepřátele?“

Manželé Ljungovi si vyměnili překvapený pohled, jako by takovou otázku vůbec nečekali.

„Jsou přece mrtví,“ pokračoval Joar laskavým tónem. „A jestli je nezabil Jakob, tak kdo tedy? Nevíte o nějakém konfliktu, do kterého by byli zapletení?“

Oba manželé se sklopenýma očima zavrtěli hlavou.

„O ničem takovém nevíme,“ odvětila paní Ljungová nejistým hlasem.

„Jakob se hodně angažoval v oblasti uprchlictví,“ pokračovala Fredrika. „Neměl s tím někdy nějaké problémy?“

Sven Ljung se prudce napřímil. Jeho žena si pohrávala s pramínkem šedivých vlasů, který jí spadal do bledé tváře.

„Nic takového se nám nikdy nedoneslo,“ zavrtěl hlavou Sven Ljung.

„Ale angažoval se v té oblasti, ne?“

„To ano, a dost aktivně. Jeho matka pocházela z Finska, takže se zřejmě sám považoval za částečného přistěhovalce.“

„V čem konkrétně spočívala jeho činnost?“ zeptal se Joar zamračeně a znovu se posadil.

Elsie Ljungová chvíli těkala pohledem sem tam, jako by nevěděla, co odpovědět.

„Působil v různých neziskových organizacích,“ řekla nakonec. „A taky přednášel. To mu šlo. Dokázal si lidi naklonit, přesvědčit je, stejně jako při kázání.“

„Občas se stává, že věřící lidé pomáhají schovávat uprchlíky,“ poznamenal Joar tvrdým hlasem, který Fredriku překvapil. „Nebyl to náhodou i jeho případ?“ Elsie Ljungová zarytě mlčela. Sven Ljung si usrkl kávy a teprve potom odvětil:

„Je pravda, že se to proslýchalo, ale my o tom nic nevíme.“

Fredrika nenápadně pohlédla nejprve na hodinky a potom na Joara. Ten přikývl.

„Tak vám děkujeme, že jste si na nás udělali čas,“ ukončil Joar výslech a položil na stůl svou vizitku. „Určitě se vám ještě ozveme.“

„Budeme vám kdykoli k dispozici,“ přikývla paní Ljungová rychle. „Samozřejmě vám rádi pomůžeme.“

„Děkujeme,“ připojila se Fredrika a následovala Joara do předsíně.

„Nevíte náhodou, kde bychom mohli zastihnout jejich druhou dceru Johannu? Potřebujeme ji co nejdřív najít, aby se o smrti rodičů nedozvěděla z médií,“ vysvětlil Joar.

Elsie Ljungová zamrkala a na okamžik očividně zaváhala s odpovědí.

„Johannu? Ta nejspíš někde cestuje, jako vždycky.“

„Nemáte náhodou její číslo na mobil?“

Elsie Ljungová pevně sevřela rty a zavrtěla hlavou.

Fredrika s Joarem už byli oblečeni a na odchodu, když vtom paní Ljungová pronesla:

„Proč nezavolali?“

Fredrika se zarazila pouhého půl metru od dveří. „Prosím?“

„Jestli se Lina opravdu předávkovala, tak proč tu večeři nezrušili?“ pokračovala Elsie Ljungová nechápavě. „Mluvila jsem s Marjou ještě včera dopoledne a připadala mi stejně vyrovnaná a spokojená jako vždycky. Slyšela jsem, jak Jakob vedle hraje na klarinet. Proč by se chovali jakoby nic, kdyby věděli, že zanedlouho zemřou?“

Bangkok, Thajsko

Když své pokusy nakonec vzdala, zahalovala už město černá pokrývka tmy. V naději, že by alespoň jedna z jejích dvou e-mailových schránek mohla fungovat, navštívila postupně tři internetové kavárny. Počítač ji však opakovaně upozorňoval, že zadala nesprávné uživatelské jméno nebo heslo, a vyzýval ji, ať to zkusí znovu.

Teď procházela ulicemi Bangkoku a řinul se z ní pot. Určitě jde o pouhou shodu náhod. To, že v Thai Airways nemůžou najít její rezervaci, nejspíš způsobila nějaká interní závada rezervačního systému. A totéž se týká e-mailové schránky, ujišťovala se v duchu. Zřejmě jde o nějakou závadu na serveru. Zítra už to jistě bude fungovat.

Měla však sevřený žaludek a bolest jí vystřelovala do všech stran. Stále se nemohla zbavit toho nepříjemného pocitu. Ale počínala si přece co nejopatrněji. O její cestě věděla pouze hrstka lidí a jenom několik z nich znalo její skutečný účel. Jedním z nich byl samozřejmě i její otec. Po chvíli počítání dospěla k závěru, že ve Švédsku je teď jedna hodina odpoledne. Zpocenou rukou vytáhla z kapsy mobilní telefon s thajskou SIM kartou, kterou si koupila ihned po příjezdu, a vytočila číslo otcova mobilu.

Na ulici se ozývalo hlasité troubení aut a křik lidí snažících se přehlušit zvuky velkoměsta. Přitiskla si telefon k pravému uchu a levé si zacpala. Hned po prvním vyzváněcím tónu jí však neznámý ženský hlas oznámil, že volané číslo bylo zrušeno.

Zůstala stát uprostřed chodníku, nedbajíc lidí, kteří ji museli obcházet. Srdce se jí rozbušilo a celé tělo jí polil pot. Vytočila číslo podruhé. A potřetí.

Chvíli na telefon nevěřícně zírala, načež vytočila číslo matčina mobilu. Ozvala se však jen hlasová schránka. Jelikož věděla, že matka mobil v podstatě nepoužívá, nenechala žádný vzkaz.

Místo toho vytočila pevnou linku. Zavřela oči a představila si, jak telefon vyzvání v knihovně i v předsíni a jak se rodiče jako obvykle vrhají každý k jednomu přístroji. Otec býval většinou rychlejší. První zazvonění. Druhé. Třetí. Poté jí další anonymní ženský hlas oznámil, že i toto telefonní číslo bylo zrušeno.

Co to má proboha znamenat?

Nikdy v životě necítila skutečný strach. Teď však bylo těžké mu nepodlehnout. Pomalu ji začalo zaplavovat neblahé tušení. Marně se snažila nalézt logické vysvětlení faktu, že se jí nedaří spojit se s rodiči. To není tím, že nejsou doma. Tady jde zřejmě o něco jiného. Jejich telefonní čísla neexistují. Proč by vypověděli smlouvu s operátorem, aniž by jí o tom řekli? V duchu se nabádala ke klidu. Měla by se najíst a napít, a snad se i chvíli prospat. Má za sebou dlouhý den a musí se rozhodnout, jak to udělá s odletem.

Pevně sevřela mobil v ruce. Komu jinému by ještě mohla zavolat? Pokud by se měla spoléhat jen na ty, kteří znali skutečný účel její cesty, byl by to krátký seznam. A krom toho neměla na nikoho z nich telefonní číslo. Byli to otcovi přátelé, ne její. Pokud ví, má většina z nich tajné telefonní číslo, aby je ve volném čase nemohl nikdo rušit. Náhle ji bylo skoro do pláče. Pod tíhou batohu ji rozbolela záda. Vyčerpaná obavami zamířila zpět do hotelu.

Přece jen si však vzpomněla na jednoho člověka, kterému by mohla zavolat a ujistit se, že je všechno v pořádku. Jen on jí mohl pomoct navázat kontakt s rodiči.

Přesto váhala. Od té doby, co si byli blízcí, už uběhlo několik let a podle toho, co slyšela, je na tom teď ještě mnohem hůř než tehdy. Neměla však na výběr. Zastavila se u pouličního Stánku s kuřecími špízy, aby si koupila něco k jídlu, a v tu chvíli se rozhodla.

„Ahoj, to jsem já,“ vyhrkla úlevou, když ve sluchátku uslyšela známý hlas. „Potřebuju pomoc.“

A v duchu dodala: Jinak mi hrozí odříznutí od světa.

Stockholm

Alex Recht svolal ihned po obědě svůj vyšetřovací tým do Lví koule. Fredrika vklouzla do dveří přesně ve chvíli, kdy se chystal poradu zahájit. Alex si všiml, že Fredrika teď vypadá o něco čileji než ráno. Pohledu na Pedera se raději vyhýbal. Zatím mu ještě nevysvětlil, proč ho odvolal zpět na stanici, pouze mu prostřednictvím Ellen vzkázal, aby prošel tipy od veřejnosti, které mají k případu Ahlbinových, ačkoli jich zas tolik nebylo, neboť média prozatím nezveřejnila jména mrtvých.

„Takže,“ zahájil Alex poradu. „Jak jsme na tom?“ Fredrika s Joarem si vyměnili letmý pohled, načež Joar pohlédl na Pedera, který mu přikývnutím naznačil, aby začal. Joar tedy v krátkosti shrnul, co dnes zjistili, a na závěr neopomněl zdůraznit přesvědčení manželů Ljungových, že se Ahlbinovi stali obětí vraždy.

„Takže na tom pořád trvají?“ zeptal se Alex a opřel se o židli.

„Ano,“ ozvala se Fredrika. „A mají pro to vcelku logický argument.“

Alex mlčky povytáhl obočí.

„Ahlbinovi je pozvali na večeři. Kdyby se právě dozvěděli, že jim zemřela dcera, tak by tu návštěvu přece zrušili, ne?“

Alex se napřímil.

„Dobrá úvaha,“ uznal zamyšleně. „Ačkoli podle dopisu na rozloučenou věděl o té tragédii jen on. V tom případě by nebylo nijak divné, že Marja Ahlbinová působila po telefonu normálně.“

„Ljungovi ale celou tu věc s úmrtím dcery zpochybňují,“ dodal Joar. „A jestli o ní paní Ahlbinová věděla, nebo ne, není vůbec jisté.“

„To, jestli je jejich dcera opravdu mrtvá, si přece můžeme snadno ověřit, ne?“ namítl Alex pochybovačně.

„To jistě,“ přitakala Fredrika. „Opatřili jsme si kopii úmrtního listu z danderydské nemocnice. Podle něj bylo příčinou úmrtí předávkování drogami a evidentně fetovala už několik let. Lékaři dokonce kontaktovali policii, ta se tím však dál nezabývala, jelikož nic nenasvědčovalo cizímu zavinění. Stále ale nevíme, kdo o její smrti informoval rodiče. A taky se zdá, že nikdo z rodinných známých neměl nejmenší tušení, že brala drogy.“

„Zaujalo mě, že vztah Ljungových a Ahlbinových poněkud ochladl,“ změnil Alex téma. „Vysvětlili vám proč?“

Fredrika chvíli otálela s odpovědí.

„Jak se to vezme,“ začala nejistě. „Připadalo mi, že o tom nechtějí moc mluvit, a taky jsem tomu nepřikládala tak velkou váhu.“

V místnosti se rozhostilo ticho. Fredrika si odkašlala a sekretářka Ellen Lindová si cosi zapsala do poznámkového bloku.

„Tak dobře,“ ujal se znovu slova Alex. „Jaký navrhujete další postup? Osobně si myslím, že bychom ze všeho nejdřív měli vyslechnout další přátele a známé. Nemůžeme se přece spoléhat na výpověď dvou lidí.“ Netrpělivě zavrtěl hlavou.

„Co ještě víme o úmrtí jejich dcery?“ zeptal se zamyšleně. „Je na něm něco divného?“

„Zatím jsme neměli čas to blíž prozkoumat,“ vložil se do hovoru Joar. „Ale chci, pardon, chceme se na to podívat teď odpoledne. Pokud k tomu tedy máme důvod.“ Alex tiše ťukal propiskou do stolu.

„Navrhuju to udělat jinak. Fredriko, co máš odpoledne v plánu?“

Fredrika překvapeně zamrkala, až by se mohlo zdát, že na chvilku usnula.

„Potřebuju přeložit něco z arabštiny,“ odvětila. „Už jsem ti o tom říkala. Jinak nic nemám.“

„Z arabštiny?“ zopakoval Peder nedůvěřivě, aby vůbec něco řekl.

„Ten muž, co ho našli u univerzity, měl u sebe několik zmuchlaných papírů popsaných arabským písmem.“

„Když už jsme u toho,“ navázal Alex a pohlédl na Fredriku, „máme nějaké podezření, že by šlo o úmyslné zabití?“

„To ne,“ zavrtěla Fredrika hlavou. „Lékař, který provedl ohledání těla, k ničemu takovému nedošel. Ale ještě se čeká na soudní pitvu.“

Alex přikývl.

„Jak tě znám, nezabere ti to celé odpoledne. Co bys řekla tomu, kdybys pokračovala s úmrtím Liny Ahlbinové a napsala mi o něm krátkou zprávu, abychom v tom měli jasno? Nemyslím si, že přijdeš na něco převratného, ale rád bych v tom měl pořádek.“

Fredrika se opatrně usmála a skoro se neodvažovala podívat se Joarovým směrem. Co když je jako Peder a nesnese konkurenci? Zatím si na něj nestihla vytvořit názor, ačkoli na první dojem působil sympaticky. Velmi sympaticky. Letmý pohled jeho směrem ji však uklidnil. Joar vypadal naprosto nevzrušeně. Zdá se, že její první dojem byl tedy správný.

„Ráda se na to podívám,“ souhlasila, „jenom dneska nemůžu být v práci dlouho.“

„To nevadí,“ dodal Alex rychle. „Můžeš klidně pokračovat zítra.“

Peder mu věnoval tázavý, zmatený pohled. V Alexovi to vřelo vzteky a musel několikrát polknout, aby se uklidnil.

„Já s Joarem navštívíme farnost, kde Ahlbinovi pracovali,“ oznámil. „Dopoledne mi volal jejich farář, že je nám plně k dispozici. Vyslechneme ho a potom se rozhodneme, jak postupovat dál. Uvidíme, jestli je do toho zapletený ještě někdo nebo jestli opravdu můžeme věřit tomu, že pachatelem byl Jakob Ahlbin. A taky se budeme modlit, abychom do večera našli jejich druhou dceru Johannu.“

„A co já?“ zeptal se Peder. Snažil se, aby jeho hlas nezněl dotčeně, což se mu však nepodařilo.

„Ty se máš ve dvě hodiny dostavit k vedoucí personálního oddělení,“ odvětil Alex ostře. „A být tebou, byl bych tam včas.“

Pederovi se rozbušilo srdce.

„Ještě něco?“ zeptal se Alex.

Joar chvíli váhal, nakonec se však přece jen ozval:

„Máme takový dojem, že v tom bytě ve skutečnosti nebydleli,“ podotkl.

„Cože?“

Joar očima hledal podporu u Pedera, ten však zarytě civěl do zdi.

„Je to jen takový pocit,“ dodal Joar. „Ten byt působí strašně neosobně, jako by jim snad sloužil jen k reprezentaci.“

„Tak to taky prověříme,“ odvětil Alex. „Třeba měli ještě chatu nebo tak něco. A možná ani nemusí být psaná na ně, ale na některou z dcer. Fredriko, mohla by ses na to taky podívat?“

Přesně ve dvě hodiny se Peder s neblahým tušením dostavil k vedoucí personálního oddělení Margaretě Berlinové. Ještě stále měl v paměti Alexův tvrdý pohled. Než ho Margareta Berlinová pozvala dál, nechala ho několik minut čekat před dveřmi kanceláře. O co tady sakra jenom jde?

„Pojďte dál a zavřete za sebou dveře,“ vyzvala ho poté svým nenapodobitelným chraplavým hlasem, jenž byl nejspíš důsledkem množství vypité whisky a zvyšování hlasu na podřízené.

Peder udělal, co mu řekla. Ta vysoká mohutná žena v něm budila velký respekt. Vlasy měla sice ostříhané úplně nakrátko, přesto vypadala žensky. Pokynula mu, aby se posadil.

„Anna-Karin Larssonová. Říká vám to jméno něco?“ spustila tak zostra, až sebou Peder trhl.

Zavrtěl hlavou a polkl.

„Ne,“ odpověděl a nejistě si odkašlal.

„Opravdu ne?“ zeptala se o něco přívětivěji paní Berlinová, avšak oči se jí zlobně leskly. „To jsem si mohla myslet.“

Na okamžik se odmlčela, než pokračovala:

„Ale máte rád skořicové rohlíčky, viďte?“

Peder si téměř s úlevou oddychl. Jestli jde jen o tuhle hloupou historku, bude to mít rychle za sebou. Pořád však nevěděl, kdo je Anna-Karin Larssonová.

„No,“ začal Peder a nasadil šibalský úsměv, který, jak věděl, zabírá na ženy v každém věku. „Jestli jde o ten incident s rohlíčky dneska ráno, tak jsem tím nemyslel nic špatného.“

„To mě skutečně uklidňuje,“ odvětila paní Berlinová suše.

„Opravdu,“ rozhodil Peder bezstarostně rukama. „Jestli se někomu zdálo, že jsem se vyjádřil trochu, ehm…, jak bych to řekl…, trochu vulgárně, tak se samozřejmě omlouvám.“

Margareta Berlinová si ho mlčky měřila pohledem. Peder její pohled opětoval.

„Říkáte trochu vulgárně?“ zopakovala.

Peder poněkud znejistěl.

„No, možná dost vulgárně?“

„To bych řekla. Opravdu nerada slyším, že se Anna-Karin po pouhých pár týdnech u nás setkala s takovým hulvátstvím.“

Peder sebou trhl. Anna-Karin Larssonová. Tak se tedy jmenuje ta aspirantka, před kterou se dnes ztrapnil?

„Samozřejmě za ní zajdu a omluvím se jí,“ vyhrkl tak rychle, že se div nezakoktal.

Margareta Berlinová ho zarazila zdvihnutou rukou.

„S tím pochopitelně počítám,“ pravila důrazně. „Omluva je ale v této situaci tak samozřejmá, že k nápravě nestačí.“

Do prdele. Proč to ta slepice musela hned žalovat na personálním oddělení?

Jako by mu Margareta Berlinová četla myšlenky, dodala:

„A nemyslete si, že mi to prozradila Anna-Karin.“

„Že ne?“ zeptal se pochybovačně Peder.

„Ne. Byl to někdo jiný, komu vaše chování také připadalo krajně nevhodné,“ odvětila paní Berlinová a naklonila se nad stůl s ustaraným výrazem. „Jste v pořádku, Pedere?“

Ta otázka ho natolik zaskočila, že úplně oněměl. Margareta Berlinová rezolutně zavrtěla hlavou.

„Takhle to dál nejde,“ prohlásila hlasitým a zřetelným tónem, jakým se obvykle oslovují děti. „Já i komisař Recht víme, že jste měl poslední rok a půl osobní problémy. To vás však bohužel neomlouvá. Vaše chování přestává být únosné. Ten dnešní incident s rohlíčky byla takříkajíc poslední kapka.“

Peder měl co dělat, aby se nerozesmál. Demonstrativně zdvihl obě ruce.

„Počkejte…“

„Ne,“ okřikla ho paní Berlinová a udeřila pěstí do stolu takovou silou, že Pederovi téměř připadalo, jako by se otřásla zem. „Už jsem čekala dost dlouho. Chtěla jsem zakročit už po vánočním večírku, kdy jste Elin plácl po zadku, ale pak jste si to mezi sebou vyříkali a já jsem si myslela, že vám došlo, že jste zašel příliš daleko. Jenže to jsem se zřejmě spletla.“

V místnosti se rozhostilo ticho a v Pederovi se začala vzdouvat vlna námitek. Musel se přemáhat, aby se nahlas nerozkřičel.

To je tedy nespravedlnost. Toho hajzla, co na něj žaloval, by nejradši uškrtil.

„Zařídila jsem vám místo v jednom kurzu rovnoprávnosti, který by vám snad mohl otevřít oči, Pedere,“ prohlásila Margareta Berlinová.

Když spatřila Pederův výraz, rychle pokračovala: „Už jsem rozhodla a nebudu o tom diskutovat. Buď na ten kurz půjdete, nebo to budu muset hnát výš. A taky jsem vám domluvila schůzku s psychologem.“ Peder otevřel ústa, ale vzápětí je zase zavřel. V obličeji byl rudý jako rak.

„Jakožto vaši nadřízení nemůžeme takovéto hulvátské chování akceptovat. Je to naprosto nepřípustné,“ prohlásila paní Berlinová pevným hlasem a podala Pederovi přes stůl list papíru. „Policie ve svých řadách opravdu nepotřebuje sexisty. Tady máte vypsané časy toho kurzu.“

Peder měl sto chutí zařvat, aby si tím papírem vytřela svůj tlustý zadek, a bouchnout za sebou dveřmi. Pak si však vzpomněl, že o celé záležitosti ví i Alex, který má na tom spiknutí zřejmě také podíl. Jednu ruku zatnul tak, až mu zbělaly klouby, a druhou si vzal papír, který mu Margareta Berlinová podávala.

„Ještě něco?“ dostal ze sebe.

Paní Berlinová zavrtěla hlavou.

„To je prozatím všechno. Počítejte s tím, že vaše chování ke kolegyním budu bedlivě sledovat. Pokuste se to brát jako nový začátek, jako druhou šanci. Mohlo by vám to pomoct, hlavně ten rozhovor s psychologem.“ Peder přikývl a beze slova zamířil ke dveřím, přesvědčený o tom, že kdyby v místnosti zůstal jen o vteřinu déle, nejspíš by tu krávu zabil.

~

Alex Recht a Joar Sahlin jeli mlčky z policejní stanice na Kungsholmenu do kostela ve čtvrti Bromma, v němž až do své smrti působili manželé Ahlbinovi. Farář Ragnar Vinterman je očekával v půl třetí na faře.

Alexovy myšlenky se zatoulaly zpátky k Pederovi. Věděl, že k němu byl na poradě tvrdý, nemohl však jednat jinak. Ta historka s rohlíčky byla stejně bizarní jako nepřijatelná, a navíc svědčila o tom, že Peder, který měl jinak jeho plnou důvěru, zřejmě úplně ztratil zdravý úsudek. Alex sice věděl, že za to zřejmě částečně můžou Pederovy osobní problémy, ale kdyby Peder přinejmenším projevil minimální míru sebereflexe a nějak naznačil, že si je nevhodnosti svého chování vědom, možná by byl k němu shovívavější. Tak to ovšem nebylo. Peder se čím dál častěji dostával do trapných situací, čímž před ostatními kolegy (a kolegyněmi!) ztrapňoval i svého nadřízeného, a to mu Alex nemohl tolerovat.

Alex potlačil povzdech. Mimo to si Peder pro své excesy nevybral zrovna nejvhodnější dobu. Právě teď, když je to s jejich vyšetřovacím týmem nahnuté a hrozí mu rozpuštění a reorganizace, opravdu nepotřebují takovou publicitu. Stačí, že Fredrika jakožto jediný civilní zaměstnanec a zároveň jediná žena v týmu je na částečné nemocenské kvůli těhotenským obtížím, jejichž příznaky Alexovi nadřízení nejprve odhadovali na syndrom vyhoření. Ten den, kdy Fredrika konečně přistoupila na částečnou neschopenku a přinesla Alexovi potvrzení od lékaře, jí byl více než vděčný.

Krom toho jim do týmu přibyla posila: Joar. Mělo to být sice jen na omezenou dobu, ale i tak to byla dobrá zpráva svědčící o tom, že dny jejich týmu snad ještě nejsou sečteny Joar od začátku působil dojmem schopného kriminalisty a na rozdíl od Pedera i Fredriky navíc vypadal jako vyrovnaný člověk. Nebyl tak vznětlivý jako Peder ani vztahovačný jako Fredrika. Zdálo se, že ho nikdy neopouští klid a rozvaha. Poprvé po několika měsících měl Alex pocit, že má konečně v týmu někoho, s kým si může rozumně promluvit.

„Můžu se tě zeptat na tvoje příjmení?“ vytrhla ho z myšlenek Joarova otázka. „Zní německy.“

Alex se zasmál. Na tuhle otázku už odpovídal nejméně stokrát.

„Tak trochu německé je. A taky židovské.“

Po očku sledoval Joarův výraz. Ten na sobě však nedal nic znát.

„To už je ale dávno,“ dodal. „Moji židovští předci si brali křesťanky, čímž se židovská krev naředila.“

Dojeli ke kostelu. Alex zaparkoval podle telefonické domluvy s farářem před farou. Na schodech už na ně čekal vysoký šlachovitý muž oblečený navzdory mrazu jen v černé košili a kalhotách. Na pozadí bílé budovy a světle šedého nebe vypadal jako socha. Budí respekt, pomyslel si Alex, ještě než vystoupil z auta.

„Ragnar Vinterman,“ představil se farář a podal ruku nejprve Alexovi a poté i Joarovi.

Alex si pomyslel, že farář zřejmě nestojí venku dlouho, protože měl teplou dlaň. A také velkou. Tak velké ruce Alex ještě neviděl.

„Pojďte dál,“ vyzval je farář hlubokým hlasem. „Sekretářka už nám uvařila kávu.“

Uvnitř na stole byly připraveny hrnečky na kávu a talíř plný koláčků. Jinak byla místnost téměř prázdná a Alexovi, ještě než si sundal bundu, přišlo uvnitř chladno. Joar na tom byl zřejmě podobně, neboť si bundu ponechal.

„Omlouvám se, že je tu taková zima,“ povzdychl si farář. „Snažím se to topení dát do pořádku už celou věčnost, ale je to beznadějné. Dáte si kávu?“

Oba policisté s vděkem přijali horký nápoj.

„Asi bych vám měl popřát upřímnou soustrast,“ začal Alex opatrně poté, co si usrkl horké kávy a odložil hrníček zpátky na stůl.

Ragnar Vinterman sklonil hlavu a přikývl.

„Je to pro nás veliká ztráta,“ odvětil tiše. „Vůbec nevím, jak se s tím dokážeme smířit. Bude to pro všechny moc těžké.“

Farářovo držení těla a hlas působily na Alexe věrohodně. Jeho dcera by nejspíš konstatovala, že farář má atletickou postavu.

Ragnar Vinterman si prsty pročísl husté tmavě hnědé vlasy.

„Říká se, že člověk má věřit v nejlepší a být připraven na nejhorší. Hope for the best, preparefor the worst, jak říkají Američané. To ale musí mít předem jasno v tom, co je nejhorší.“

Na okamžik se odmlčel a zamyšleně si pohrával s hrníčkem.

„Obávám se, že hodně členů naší obce na tohle připraveno nebylo.“

Alex tázavě svraštil čelo.

„Teď vám asi nerozumím.“

Ragnar Vinterman si poposedl.

„Všichni jsme věděli, že Jakob má určité zdravotní problémy,“ pokračoval a pohlédl Alexovi do očí. „Všichni. Ovšem jen několik z nás tušilo, jak je to vážné. O tom, že dokonce několikrát prodělal léčbu elektrošoky, například řekl jen hrstce lidí. Když byl v nemocnici, tvrdili jsme, že je v lázních nebo na dovolené. Tak si to sám přál.“

„Bál se projevit svou slabost?“ zeptal se Joar.

Ragnar Vinterman přejel pohledem na mladšího z obou policistů.

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou a trochu se zaklonil. „Ale chránil si soukromí. Věděl, že o nemoci, kterou trpí, existuje řada předsudků.“

„Jestli jsme to správně pochopili, byl nemocný už dlouho,“ poznamenal Alex a v duchu zaklel, že se jim ještě nepodařilo sehnat Jakobova lékaře.

„To je pravda,“ přikývl farář. „Vlastně už od puberty. Medicína od té doby díkybohu dost pokročila. Podle toho, s čím se mi Jakob svěřil, to měl první roky hodně těžké. Jeho matka prý měla stejnou diagnózu.“

„Je naživu?“ zeptal se Joar.

„Ne,“ zavrtěl Ragnar Vinterman hlavou a usrkl si kávy. „Spáchala sebevraždu, když bylo Jakobovi čtrnáct let. Tehdy se vlastně rozhodl stát se knězem.“

Alex se otřásl. Některé věci zřejmě přecházejí z generace na generaci.

„Co si myslíte o tom, co se včera stalo?“ zeptal se pomalu a pohlédl přitom knězi do očí.

„Chcete říct, jestli si myslím, že to udělal Jakob? Jestli opravdu zastřelil svou ženu a pak sám spáchal sebevraždu?“

Alex přikývl.

Ragnar Vinterman několikrát polkl a pohlédl oknem ven na zasněžené stromy.

„Bohužel si myslím, že přesně tak to bylo.“

Jako by si náhle uvědomil, že se mu sedí nepohodlně. Změnil polohu a dal si nohu přes nohu. Velké ruce složil do klína.

V místnosti zavládlo ticho přerušované jen šustěním Joarovy propisky přejíždějící po napůl popsané stránce poznámkového bloku.

„Poslední dva dny byl opravdu na dně,“ pronesl farář napjatým hlasem. „Lituju, z celého srdce lituju toho, že jsem něco neudělal. Měl jsem to alespoň říct Marje.“

„Co jste jí měl říct?“

„To o Karolíně,“ odvětil kněz a na okamžik složil hlavu do dlaní. „Chudák děvče. Šlo to s ní z kopce už dlouho.“

Alex si všiml, že Joar přestal zapisovat.

„Znal jste ji dobře?“ zeptal se.

„Spíš jako dítě, v dospělosti už jsem ji pak nevídal. Ale Jakob mi řekl, jak na tom je. Že bere drogy i že se snaží se z toho dostat.“

Zavrtěl hlavou.

„Jakob o tom dlouho neměl tušení. Dozvěděl se to teprve před pár lety,“ pokračoval farář. „Karolina na sebe byla vždycky hrozně přísná, a když jí studium nešlo, jak si představovala, začala zkoušet různé drogy. Nejdřív proto, aby jí šlo učení lépe do hlavy, jenže pak se z toho stala závislost.“

„A co její matka? Ta o tom samozřejmě musela taky vědět, ne?“ zeptal se Alex pochybovačně.

„Něco samozřejmě věděla,“ přikývl Ragnar Vinterman. „Ale Karolina se svěřovala spíš otci. A Jakob se vzhledem k jiným problémům, které měli, rozhodl říct Marje jen částečnou pravdu.“

„Něčeho si přece všimnout musela?“ vložil se do hovoru Joar. „Pokud tomu dobře rozumím, byla Karolina několik let těžce závislá.“

„To ano,“ přitakal kněz ostrým hlasem. „Ale při troše snahy je i něco takového možné utajit před matkou, která to vidět nechce.“

„Chcete říct, že před problémy své dcery zavírala oči?“ zeptal se Alex.

„Přesně tak,“ přikývl Ragnar Vinterman rozhodně. „Vlastně je to možná pochopitelné. Už takhle to neměli lehké kvůli Jakobově nemoci, a najednou jim přibyly ještě problémy s dcerou. Na Marju toho bylo moc. To tak někdy bývá.“

Alex, jenž sám vychoval dvě děti, si nebyl jistý, jestli s takovým tvrzením souhlasí, ale na druhou stranu také nevěděl, jaké to je, sdílet svůj život s člověkem trpícím těžkými depresemi. Míra utrpení, které dokážeme snést, má své hranice. V tom ohledu měl zřejmě Ragnar Vinterman pravdu.

„O Linině smrti se dozvěděl v neděli večer,“ pokračoval farář. „Okamžitě mi volal, v šoku a úplně zoufalý.“

„Od koho se to dozvěděl?“ zeptal se Alex.

Ragnar Vinterman se na okamžik zatvářil nechápavě. „To mi vlastně neřekl. Je to důležité?“

„Nejspíš ne,“ odvětil Alex, ale stejně mu ta otázka vrtala hlavou.

Joar se neklidně zavrtěl na židli.

„Manželce tedy nic neřekl?“ vložil se do hovoru. Ragnar Vinterman se kousl do rtu a zavrtěl hlavou. „Ani slovo. Prosil mě, abych jí to neříkal, že se s tím chce nejdřív srovnat sám, než jí to poví. Vlastně jsem neviděl důvod, proč mu nevyhovět, a dal jsem mu čas do středy, tedy vlastně do dneška.“

„Do dneška?“ zopakoval Alex.

Farář přikývl.

„Marja se dnes měla zúčastnit jednoho setkání tady na faře, a kdyby jí to Jakob do té doby ještě neřekl, měl jsem to udělat já. Dozvědět se to musela tak jako tak.“ Alexovi hlavou vířily myšlenky. Pomalu se mu před očima začínal vynořovat konkrétnější obrázek.

„Mluvil jste s ním ještě od toho telefonátu, nebo to bylo naposledy?“

„Volali jsme si potom ještě jednou,“ odvětil Ragnar Vinterman napjatým hlasem. „Včera. Znělo to, jako by se mu tak nějak ulevilo. Slíbil mi, že to Marje večer řekne. A taky několikrát opakoval, že se všechno vyřeší.“

Farář se zhluboka nadechl. Skoro by se mohlo zdát, že se rozpláče, o čemž však Alex pochyboval.

„Že prý se všechno vyřeší,“ zopakoval Ragnar Vinterman zastřeným hlasem. „Mělo mi to dojít, měl jsem něco udělat. A přece jsem neudělal vůbec nic.“

„To je úplně normální,“ prohlásil Joar tak věcně, až na něj farář i Alex překvapeně vytřeštili oči.

Joar odložil propisku a odstrčil blok.

„Domníváme se sice, že jsme plně racionální a logicky myslící bytosti, ale myšlenky bohužel číst nedokážeme. Po bitvě je každý generál. Zpětně, když už známe všechna fakta, si leccos vyčítáme. Jenže úplně zbytečně“.

Zavrtěl hlavou a po krátké odmlce pokračoval:

„Věřte mi. Teď si myslíte, že jste věděl, jak se věci mají, ale není to pravda. Nemohl jste nic tušit.“

Alex na svého mladšího kolegu udiveně pohlédl.

Vždyť o něm vůbec nic nevím, pomyslel si.

„Jiní přátelé Ahlbinových tvrdí, že je vyloučené, že by byl Jakob něčeho takového schopný.“

Farář na okamžik zaváhal.

„Myslíte Svena a Elsie?“ zeptal se zvolna. „Přestali si být s Jakobem a Marjou blízcí už před dlouhou dobou. Dost věcí o nich nevěděli.“

Jako třeba to, že jejich dcera bere drogy, dodal Alex v duchu.

„Proč?“ zeptal se Joar. „Proč už nebyli takoví přátelé jako dřív?“

„Přátelé pořád byli, to ano, jen už ne tak blízcí,“ odvětil farář. „Soudím podle toho, co mi říkal Jakob, ale proč, to nevím. Myslím, že se kdysi kvůli něčemu pohádali, a od té doby už to nikdy nebylo jako dřív. A pak navíc Sven s Elsie odešli do předčasného důchodu, takže se už tolik nevídali ani tady v kostele.“

Joar si znovu začal dělat poznámky.

„A co jejich druhá dcera Johanna?“ zeptal se Alex. „S tou byly také problémy?“

Farář zavrtěl hlavou.

„Ne, to určitě ne, o ní jsem slýchal jen samou chválu.

I když o ní Jakob možná nemluvil tak často,“ dodal trochu nejistě. „Rodičům totiž poměrně brzy oznámila, že nevěří v Boha, čímž mezi ní a rodiči vznikla tak trochu propast.“

„Víte, čím se živí?“ zajímalo Alexe.

„Je právnička,“ odvětil Ragnar Vinterman. „To je všechno, co vím.“

„Takže netušíte, kde bychom ji mohli zastihnout?“ zeptal se Joar.

„Ne, to bohužel ne.“

Na okamžik nastalo ticho. Alex se napil kávy a v duchu si shrnul, co se právě dozvěděli. Většina toho, co jim Ragnar Vinterman sdělil, mu připadala logická. Jakob nezrušil večeři s Ljungovými jednoduše proto, aby Marja nepojala podezření. A po telefonu zněl jeho hlas úlevně z toho důvodu, že se rozhodl ukončit vlastní život i život své manželky, čímž paradoxně dosáhl vnitřního klidu.

Zbýval jediný otazník, a to Johanna. Opravdu si byla s otcem tak cizí, že z ní s klidným svědomím udělal sirotka? Musejí ji co nejrychleji najít.

Rozhodl se položit faráři poslední otázku: „Kdybychom na chvíli zapomněli na Jakobovu nemoc a předpokládali, že by na manželku ani na sebe nevztáhl ruku, kdo jiný by to mohl udělat? Napadá vás nějaký jiný možný pachatel?“

Ragnar Vinterman se zamračil.

„Myslíte někdo, kdo by je chtěl zavraždit?“

Alex přikývl.

„To nevím. To opravdu nevím.“

„Jakob byl přece známý bojovník za práva uprchlíků…,“ začal Joar.

„Ano, to mu samozřejmě mohlo působit určité problémy,“ připustil farář. „Ovšem o tom já nic nevím.“ Tím výslech skončil. Všichni tři muži dopili kávu, dojedli poslední koláčky a prohodili pár slov o neustávajícím sněžení komplikujícím dopravu. Poté si podali ruce na rozloučenou.

„Bohužel bych řekl, že ten farář může mít pravdu,“ pronesl Alex zamyšleně o chvíli později cestou zpět na Kungsholmen. „Ale nejdřív musíme najít a vyslechnout tu druhou dceru. A taky si potřebujeme promluvit s doktorem, který měl Jakoba Ahlbina na starosti.“ Když však Alex s Joarem o několik hodin později odcházeli domů z práce, stále ještě se jim nepodařilo spojit se ani s Johannou Ahlbinovou, ani s ošetřujícím lékařem jejího otce. Ačkoli byl Alex až do této chvíle přesvědčen, že má všechno pod kontrolou, nyní v něm pomalu začínaly hlodat pochyby, že to možná nemusí být tak úplně pravda.

~

Fredrika Bergmanová utíkala jako o život. Nikdy v životě tak rychle neběžela. Rukou si chránila břicho a hnala se temným lesem, dlouhé větve stromů ji šlehaly do tváře a do těla, nohy se jí bořily do vlhkého mechu a vlasy měla přilepené k hlavě horkým letním deštěm.

Byli jí v patách. Věděla, že nemá šanci. Křičeli na ni:

„Vzdej to, Fredriko. Víš, že nám neunikneš! Stůj! Už kvůli dítěti!“

Jejich slova ji však ještě víc vybičovala. Chtěli dostat její dítě, to o něj jim šlo. V rukou jednoho z nich zahlédla nůž. Dlouhý a lesklý. Až ji dostihnou, vyříznou jí dítě z útrob a ji nechají umřít v lese stejně jako ostatní ženy, které viděla ležet na zádech mezi stromy.

Začaly jí docházet síly a pomalu propadala zoufalství. Chcípne tu v lese jako zvíře a nedokáže zachránit své nenarozené dítě. Plakala a pláč jí ubíral sil a zkracoval kroky, které byly zpočátku tak dlouhé a rychlé.

Zakopla o kořen a tvrdě dopadla na břicho. Dítě znehybnělo, jako by zamrzlo.

Během několika vteřin ji obklíčili. Byli vysocí a snědí. Každý z nich svíral v ruce nůž. Jeden z nich k ní poklekl.

„Ale no tak, Fredriko,“ zašeptal a pohladil ji po čele. „Proč nám to tak komplikuješ?“

Silou ji přetočili na záda a pevněji drželi.

„Dýchej, Fredriko, dýchej,“ promluvil k ní jakýsi hlas ve chvíli, kdy uviděla zdvíhající se nůž.

Křičela z plných plic a ze všech sil se jim snažila vysmeknout.

„Sakra, Fredriko, vždyť mě vyděsíš k smrti,“ napomenul ji ostře známý hlas.

S námahou otevřela oči a nechápavě se rozhlédla. Ruce, které ji tak pevně svíraly, patřily Spencerovi, a nohy měla zamotané do peřiny. Byla zbrocená potem a po tvářích jí stékaly slzy.

Když Spencer ucítil, jak se uvolnila, posadil se vedle ní na postel a mlčky ji objal.

„Co to se mnou proboha je?“ šeptala Fredrika a popotahovala schoulená v jeho náručí.

Spencer neodpověděl, jen ji k sobě přitiskl ještě o něco pevněji.

„Promiň, že jdu tak pozdě,“ řekl tiše. „Promiň mi to.“

Fredrika si ani nevzpomínala, že měl Spencer dnes večer přijít. Byla jen vděčná, že je u ní, a hodnou chvíli mlčela.

„Kolik je hodin?“ zeptala se potom.

„Půl dvanácté,“ odvětil Spencer s povzdechem. „Letadlo z Madridu mělo zpoždění.“

Vtom si Fredrika vzpomněla. Madrid. Spencer byl na konferenci v Madridu. Měl přistát už v půl sedmé a byli domluveni na společné večeři. Teď byla téměř půlnoc a Spencer si zřejmě odemkl dveře jejího bytu vlastním klíčem. Než otěhotněla, scházeli se vždycky ve Spencerově starém bytě po otci, ale poslední dobou se s ohledem na její únavu a bolesti čím dál častěji vídali u ní doma. Nová situace vyžaduje nové zvyklosti.

Fredrika se rozplakala.

„Už toho mám plné zuby. Myslela jsem, že těhotné ženy jsou až trapně šťastné a vyrovnané.“

Spencer se usmál svým křivým úsměvem, který ho v jejích očích proměňoval v nejpřitažlivějšího muže na světě.

„Ty a trapná?“ usmál se a začal si svlékat kabát.

„Ty ses ani nesvlékl?“ zeptala se ho Fredrika poněkud hloupě.

„Nestihl jsem to. Tak strašně jsi vyváděla, že jsem tě slyšel až do předsíně. Chtěl jsem tě nejdřív uklidnit.“

Spencer si zašel pověsit kabát do předsíně a rychlými kroky se vrátil zpět. Měl rozcuchané vlasy a unavené oči. Také už to nebyl žádný mladík. A brzy se poprvé v životě stane otcem.

„To takhle vyvádíš každou noc?“

„Skoro každou,“ odpověděla vyhýbavě. „Vždyť to víš.“

„Myslel jsem, že to jsou výjimečné stavy. Vůbec se mi nelíbí pomyšlení, že máš takovéhle noční můry, i když tu nejsem.“

Tak tu buď se mnou, měla Fredrika už už na jazyku. Rozveď se se svojí nudnou ženou a vezmi si mě.

Slova však zůstala nevyřčena, utopila se v moři starých zvyklostí. Vztah se Spencerem byl jasně daný. Tvořili sice pár, ale pouze v rámci pevně stanovených mezí. Spencer jí nikdy neslíbil, že by to mohlo být jinak, dokonce ani když se ujal role otce jejího dítěte.

Fredrika vstala a zamířila do koupelny. Spencer zmizel v kuchyni, zřejmě měl po dlouhé cestě hlad. Propocenou noční košili hodila do koše na prádlo a vlezla pod sprchu. Po těle se jí rozlilo příjemné hlazení měkkých pramínků horké vody. Vychutnávala si ten pocit a nedbala na to, že pláče. Vypnula sprchu, utřela se a zabalila se do velké osušky.

Hřál ji přinejmenším pocit, že má za sebou úspěšný pracovní den. Krátký, ale úspěšný. Nebylo sice lehké najít volného překladatele z arabštiny, jelikož všichni soudní překladatelé měli plné ruce práce s případem týkajícím se početné sítě převáděčů, kterým se právě zabývala státní kriminálka a k němuž bylo třeba přeložit stovky stran materiálů. Nakonec se však nad ní jeden z překladatelů slitoval a slíbil, že se jí zítra ozve.

Fredrika si povzdychla. Zítra na ni čeká plno povinností. Kromě překladatele se jí má ozvat také lékař, který měl službu, když k nim do nemocnice přivezli předávkovanou Karolinu Ahlbinovou. Jediné, co dnes vlastně Fredrika dotáhla do konce, byla krátká písemná zpráva o prostorné vile na ostrově Ekerö, kterou manželé Ahlbinovi před pár lety převedli na své dvě dcery. Třeba ji využívala celá rodina?

Při pomyšlení na Johannu Ahlbinovou, jež zůstala z celé rodiny naživu sama, se Fredrice sevřelo hrdlo. Při svém zkoumání v registru matričního úřadu se podívala i ni. Johanna Maria Ahlbinová, ročník 1978, o rok mladší než její sestra. Svobodná, bezdětná. Trvalé bydliště nebylo uvedeno.

Co může být horšího než přijít naráz o celou rodinu? Dítě v břiše se pohnulo, jako by se bálo, aby na něj Fredrika nezapomněla. Pohladila si břicho. Měla dítě, a přece ještě ne. Kdyby teď někdo zazvonil u dveří a oznámil jí, že její rodiče a bratr jsou mrtví, byla by úplně na dně. Nejvíc ze všeho by jí chyběl bratr. Do očí jí znovu vhrkly palčivé slzy. Kromě Spencera si nikoho nevážila tolik jako svého bratra. Otřela si slzy, které jí nezadržitelně stékaly po tváři. Ale její dítě bude nejspíš jedináček.

„Budeš to muset zvládnout bez sourozenců,“ pošeptala mu.

Zdvihla pohled a v zrcadle nad umyvadlem spatřila své rudé uplakané oči. Zastyděla se. Copak mám právo být smutná? Vždyť mám všechno, co potřebuju. Přátele i rodinu. A čekám dítě s mužem, kterého miluju.

Vzpamatuj se, napomenula se přísně v duchu. A přestaň se litovat. Lepší život, než mám já, existuje možná jen v pohádce.

S ručníkem omotaným kolem hlavy došla do kuchyně za Spencerem, který si mazal chleba.

„Namažeš mi taky jeden?“

~

Těsně před půlnocí se bytem rozlehlo pronikavé zvonění telefonu. Rychle vyskočil a rozběhl se k němu, aby neprobudil manželku. Když míjel zavřené dveře její ložnice, našlapoval opatrně, a pro jednou byl vděčný, že spí odděleně. Bosýma nohama se dotýkal parket. Lehkým pohybem za sebou tiše zavřel dveře pracovny.

„Prosím?“ zvedl sluchátko.

„Volala mi,“ ozvalo se na druhé straně.

Volaný chvíli mlčel. Sice telefonát očekával, přesto však pocítil úzkost. Usoudil, že je to nejspíš normální. Za takovýchto okolností by žádný člověk nezůstal chladný.

„Takže jde všechno podle plánu,“ odvětil.

„Všechno podle plánu,“ zopakoval hlas v telefonu. „Zítra budeme pokračovat.“

„Myslíš, že něco tuší? Došlo jí už, jaký má problém?“

„Zatím ne. Ale zítra to pochopí.“

„Jenže to už jí to bude málo platné,“ povzdychl si.

„To jo,“ přitakal volající. „To už bude po všem.“

Volaný roztržitě přejížděl prsty po prázdném bloku na psacím stole z dubového dřeva. Květiny na okně vypadaly ve světle plynové lampy žluté.

„A co náš přítel, který před pár dny přiletěl?“

„Ten je v bytě, kam ho odvezla naše pomocnice. Zítra by měl být připravený na svůj úkol.“

Ulicí za oknem projížděla auta a pod koly jim křupal sníh. Za nimi se v mrazu tvořily bílé obláčky výfukových plynů. To je zvláštní. Zdá se, že život tam venku pokračuje jakoby nic.

„Neměli bychom si dát pauzu, až tohle dokončíme?“ zeptal se muž pomalu. „Počkat, než se všechno trochu uklidní?“

Slyšel dech druhého muže.

„Snad nemáš pochybnosti?“ ozval se jeho hlas. Volaný zavrtěl hlavou.

„To víš, že ne,“ prohlásil tiše, avšak důrazně. „Přesto by teď trocha opatrnosti neškodila, když se na nás upírá tolik očí, ne?“

Volající se tlumeně zasmál.

„Jenže vidí jen tebe, kamaráde. My ostatní jsme pořád ještě neviditelní.“

„To je pravda,“ odvětil muž zastřeným hlasem. „A o to nám taky jde, ne? Bylo by hloupé, kdybych budil podezření. To by pak byla jen otázka času, než by se dostalo pozornosti i tobě, kamaráde.“

Poslední slovo vyslovil obzvlášť důrazně a volající se přestal smát.

„Jsme na jedné lodi,“ prohlásil hlas tlumeně.

„Přesně tak,“ odvětil muž rozhodně. „Bylo by dobré, abys na to nezapomínal.“

Muž zavěsil a zapálil si cigaretu, přestože věděl, že jeho žena kouření doma nesnáší. Venku nepřestávalo sněžit – jako by se vyšší síly zoufale pokoušely pohřbít všechno zlo pod bílými sněhovými vločkami.

Čtvrtek 28. února 2008

Stockholm

Měla husté zrzavé hlasy, nepadnoucí fialové šaty, trhavé pohyby, nepříjemný hlas a používala tvrdá a agresivní slova. Peder Rydh by se klidně vsadil, že navíc smrdí a neholí si podpaží.

Peder seděl v poslední řadě a v duchu se ptal, co proboha dělá na kurzu rovnoprávnosti, když by se mohl věnovat tolika užitečnějším věcem. Kdyby Margareta Berlinová viděla, jak takový kurz probíhá, určitě by se za své rozhodnutí zastyděla. Ze všech kurzů rovnoprávnosti na světě byl tohle pravděpodobně ten nejhorší, což pro ni nebyla zrovna nejlepší vizitka.

Peder se netrpělivě zavrtěl na židli. Všechno v něm vřelo. Taková nespravedlnost.

Při vzpomínce na Margaretu Berlinovou zrudl. Když nad ním vynesla svůj rozsudek, vypadala tak nedotknutelně. Jako by ho zrovna ona měla učit, jak se má chovat správný policajt.

A ještě k tomu jí nebylo trapné připomenout mu ten drobný incident z vánočního večírku. Peder polkl. Styděl se a zároveň zuřil. On přece za nic nemohl, to muselo být všem jasné. A Margareta Berlinová neměla pravdu. Policejní stanice je úplně normální pracoviště, kde si člověk může spát, s kým chce.

Peder si ten vánoční večírek v duchu vybavil.

Horká těla tísnící se v malé kuchyňce proměněné speciálně pro tuto příležitost v taneční parket. Množství alkoholu, které nikdo nečekal, a k tomu hudba a tanec, jež nebyly oficiální součástí programu. Pederův kolega Hasse to následující den přesně vystihl, když prohlásil, že na parketu bylo pěkné dusno. Peder si dával jednoho panáka za druhým a tancoval jako o život. Protáčel jednu kolegyni za druhou a nohy se mu samy vlnily do rytmu. Nakonec přišla na řadu i Elin Bredbergová. Měla hladkou pleť, černé vlasy a oči sršící energií. Peder takové oči neviděl poprvé v životě. Hladové a toužebné. Oči lovkyně říkající „chci to“.

Peder nebyl z těch, kteří by se nechali dlouho přemlouvat. Na otevřené dveře se přece neklepe, ne? Nejprve si Elin přitáhl o něco blíž k tělu. Věnovala mu zkoumavý pohled, ale nepřestala se usmívat. Její úsměv byl tak svůdný, že jí Peder sjel rukou dolů po zádech, pevněji chytl za zadek a políbil ji na tvář.

Pohlavek, který mu vzápětí s mlasknutím uštědřila, přišel jako blesk z čistého nebe. A bylo po večírku.

Peder byl přesvědčený, že na světě existují určitá nepsaná pravidla. Elin Bredbergové přece muselo být jasné, co mu svým chováním naznačuje. Druhý den, když byli oba střízliví a schopní normální konverzace, za ní Peder zašel a požadoval, aby uznala svůj díl viny, když už ne celou, což však Elin odmítla, a Peder se cítil ukřivděný, protože byl přesvědčený o tom, že on nic špatného neudělal.

Teď, o dva měsíce později, seděl v pracovní době v učebně střední školy a poslouchal kecy o rovnoprávnosti od ženské, která vypadala jako strašák do zelí a nejspíš ji nikdo už sto let pořádně neošukal.

Peder tiše zasténal. Proč musí být život tak nespravedlivý? Proč mu pokaždé musí něco zkazit i tu nejmenší radost? A s tím hajzlem, co na něj žaloval Margaretě Berlinové, si to ještě vyřídí. V noci v něm začalo hlodat určité podezření, které se mu zdálo tím pravděpodobnější, čím víc o něm přemýšlel.

„Muži mají moc,“ poučovala je přednášející agresivním hlasem. „Ženy ve Švédsku nemají stejná práva jako muži. A to je Švédsko považováno za jednu z nejdemokratičtějších zemí světa.“

Nadechla se a Peder si pomyslel, kdy se asi naposledy česala.

„Zkusíme si takové malé cvičení,“ prohlásila přednášející rozhodným hlasem a rozhlédla se po třídě. „Potřebuju nějakého sympatického dobrovolníka.“

Nikdo se ani nepohnul.

„Prosím vás,“ skřehotala ta nevábně vypadající žena. „Ničeho se nebojte. Je to jen takové malé cvičení. Uvidíte, že se vám bude líbit.“

Peder si povzdychl a jeho myšlenky se zatoulaly k Ylvě, od níž před půl rokem odešel. Od té doby trávil večery v osamění ve svém novém bytě na předměstí. Dvakrát za měsíc mu Ylva půjčila na víkend děti. Za toho půl roku zažil Peder i pár nesmyslných schůzek, z nichž nikdy nebylo nic víc než žhavý sex, který však velmi rychle vychladl.

Zabořil se hlouběji do židle. Na prsou cítil nepříjemný tlak a oči ho pálily. Napadlo ho, jestli Ylva prožívá odloučení stejně. Jestli si taky připadá tak prázdná.

Prázdnota. To bylo to pravé slovo. Peder se cítil strašně prázdný.

Fredrice připadalo, jako by ji lékař, se kterým právě telefonovala, pozoroval. V duchu se napomenula, co ji to napadá za hlouposti. Kdyby měla hádat, jak vypadá, nejspíš by usoudila, že má prořídlé vlasy a brýle. A možná také úzké zelené oči.

„Karolinu Ahlbinovou k nám ve čtvrtek přivezla sanitka,“ vyprávěl lékař Göran Ahlgren. „Diagnostikovali jsme u ní předávkování, a to konkrétně heroinem aplikovaným injekčně do předloktí. Dělali jsme, co bylo v našich silách, abychom ji zachránili, ale měla už natolik poškozené orgány, že všechny pokusy byly marné. Zemřela necelou hodinu po přijetí.“

Fredrika si rychle dělala poznámky.

„Můžu vám poslat kopii úmrtního listu,“ dodal lékař.

„Tu už máme,“ odvětila Fredrika. „Pomohla by nám kopie pacientčiny celé zdravotnické dokumentace.“ Göran Ahlgren zřejmě váhal.

„Máte nějaké podezření na cizí zavinění?“ zeptal se. „V jejím případě ne,“ odvětila Fredrika. „Jenže smrt Karoliny Ahlbinové souvisí s jiným úmrtím, tudíž…“

„Dobře, dobře,“ přerušil ji lékař. „Zařídím, abyste tu dokumentaci dostala nejpozději dnes odpoledne.“ Fredrika nabyla dojmu, že se lékař chystá zavěsit, a proto se rychle zeptala:

„Byla u vás jako pacient už dřív?“

„Ne,“ odvětil Göran Ahlgren. „To ne.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do Fredričiny kanceláře vstoupila Ellen Lindová a položila na stůl složku papírů. Fredrika místo poděkování přikývla, načež Ellen zase odešla.

Měly bychom si spolu někdy zajít na kávu, napadlo Fredriku, ale jen pouhé pomyšlení na to v ní vyvolalo únavu. Neměla teď sílu vídat se ani se svými nejlepšími přáteli.

Göran Ahlgren si diskrétně odkašlal.

„Promiňte,“ omluvila se Fredrika za svou nepozornost. „Už jenom pár posledních otázek ohledně identifikace pacientky. Měla u sebe nějaké doklady?“

„Jistě. V její kapse jsme našli peněženku s řidičským průkazem, takže jsme ji identifikovali podle fotografie, a také nám její totožnost potvrdila její sestra.“

„Prosím?“ ozvala se překvapeně Fredrika.

„V sanitce, která ji přivezla, byla i její sestra. Moment, někde tu mám její jméno,“ odvětil lékař a chvíli bylo slyšet jen listování papíry. „Už jsem ho našel. Johanna. Johanna Ahlbinová. Svou sestru identifikovala osobně.“

Fredrice vířily hlavou splašené myšlenky.

„Johannu Ahlbinovou se už několik dní marně snažíme najít,“ řekla. „Nevíte, kde bychom ji mohli zastihnout?“

„Mluvil jsem s ní jen krátce,“ odvětil lékař unaveně. „Ale pamatuju si, že se zmínila o nějaké chystané cestě do zahraničí. Mám dojem, že měla odjíždět už o víkendu.“

Ve Fredrice začal narůstat pocit frustrace. V papírech, které dostala z nemocnice, ani v policejním protokolu nestálo o sestře zemřelé ženy jediné slovo.

„Mluvili s ní policisté, které jste přivolali?“

„Jen krátce,“ odvětil lékař. „Byl to celkem jasný případ. Zemřelou přivezla vlastní sestra, která nám také vysvětlila, že dotyčná brala drogy. S identifikací nebyl žádný problém.“

Únava, která jí předtím zastírala mozek, byla náhle ta tam. Fredrika pevně sevřela v ruce propisku.

Takže Johanna Ahlbinová byla při tom, když Karolina zemřela. Vzápětí odjela do zahraničí a není k zastižení. A před dvěma dny spáchal její otec ze žalu sebevraždu.

„Kdo oznámil Karolininým rodičům, že je jejich dcera mrtvá?“ zeptala se Fredrika až příliš ostře.

Měla téměř dojem, že se lékař při odpovědi usmál.

„To vlastně nevím,“ řekl. „Johanna Ahlbinová slíbila, že jim to oznámí sama.“

„Nevíte, jestli kontaktovala ještě někoho? Volala z nemocnice někomu?“

„Ne,“ odvětil Göran Ahlgren. „Pokud vím, tak ne.“

Fredrika zaraženě přemýšlela o příběhu, který se jí začínal rodit před očima.

„Jak na tom byla Johanna Ahlbinová psychicky?“

Lékař chvíli mlčel, jako by nechápal otázku.

„Byla pochopitelně rozrušená,“ pronesl nakonec váhavě, „ale ne nijak dramaticky.“

„Jak to myslíte?“

„Nezhroutila se, jak tomu často bývá u člověka, který se dozví o smrti rodinného příslušníka. Připadalo mi, že rodina o problémech její sestry s drogami věděla a že to byl dlouhodobý stav. Což samozřejmě ještě neznamená, že její smrt čekali, nicméně možná byli tak trochu připraveni na nejhorší.“

Její otec určitě ne, pomyslela si Fredrika vyčerpaně. Pro toho to bylo jako blesk z čistého nebe. Zabil svou manželku a sám spáchal sebevraždu.

Fredrika zavěsila. Hlavou jí vířila spousta otázek.

Zvláštní rodina. Velmi zvláštní.

Pohled na hodinky jí připomněl, že za malou chvíli začíná ve Lví kouli ranní porada. Natáhla se po papírech, které jí Ellen položila na stůl. Byla to kopie další policejní zprávy týkající se onoho přejetého neidentifikovaného muže. Zběžně ji prolistovala a pochopila, že nepřibylo nic nového. Lékař, který provedl pitvu, se zatím neozval. Fredrika si vzpomněla na zmuchlané papírky s arabskými znaky, jejichž překlad si objednala, neslibovala si však od toho žádné zázraky.

Překladatel zvedl telefon po třetím zazvonění.

„Už jsem viděl čitelnější písmo,“ prohlásil na úvod.

„Ale rozluštil jste ho, nebo ne?“ zeptala se Fredrika nervózně.

„Samozřejmě,“ odvětil překladatel skoro uraženě.

Fredrika potlačila povzdech. Zase ta uražená ješitnost, se kterou se stále setkává.

„Začnu od toho nejjednoduššího,“ spustil překladatel. „Ta knížečka, kterou měl u sebe, byla modlitební knížka. Prostě sbírka různých veršů z koránu, nic zvláštního. Nenašel jsem ani žádné vepsané poznámky. Pak tu máme ty papírky.“

Ve sluchátku se ozvalo šustění papíru.

„Na prvním papírku byly názvy dvou míst ve Stockholmu: Globen a Enskede. Dvě švédská slova foneticky přepsaná do arabštiny. Musí to být ono, jinak opravdu nevím, co jiného by to arabsky mohlo znamenat, a to je arabština můj mateřský jazyk.“

Překladatel se zasmál a Fredrika se musela usmát. „Na tom druhém papírku, ve kterém byl, jak jste říkala, zabalený prsten, stálo následující: Farah Hadžib, Madinat as-Sadr, Bagdád, Irák.“

„Co to znamená?“ zeptala se Fredrika.

„To netuším. Ale nejjednodušší vysvětlení, které se nabízí, je, že v bagdádské čtvrti Madinat as-Sadr bydlí žena jménem Farah Hadžib. Třeba je to její prsten?“

„Co je to za čtvrť?“

„Celkem neznámá část Bagdádu, kterou dříve kontrolovaly šíitské milice zvané Mahdiho armáda,“ odvětil překladatel pomalu. „Dost divoké místo. Spousta lidí odtamtud po pádu Saddámova režimu utekla kvůli bojům mezi šíity a sunnity.“

Fredrice se vybavily novinové fotografie zobrazující peklo plné násilí, ve které se proměnil Irák po roce 2003. Miliony uprchlíků v samotném Iráku i v sousedních zemích, z nichž se jen malému zlomku podařilo dostat se až do Evropy a do Švédska.

„Třeba je ta žena tady ve Švédsku? A žádá o azyl?“

„Pošlu vám ten překlad interní poštou,“ slíbil překladatel. „Můžete se podívat do databáze imigračního úřadu. Ale myslím, že to nebude tak jednoduché. A navíc vůbec není jisté, jestli sem nepřišla pod jiným jménem.“

„To je mi jasné,“ odvětila Fredrika. „Stejně to prověřím. A co ta mapa? Zjistil jste něco?“

„No vidíte. Na tu bych málem zapomněl.“

Znovu se ozvalo šustění papíru.

„Na okraji mapky bylo napsáno Fyristorg 8.“

„Takže adresa?“

„Vypadá to tak. Nic jiného tam nebylo. Všechno vám to pošlu, a jestli budete mít další otázky, ozvěte se.“ Fredrika poděkovala za pomoc a rozhodla se ihned zkontrolovat adresu v Uppsale, k níž měla osobní vztah, jelikož se se Spencerem poznali právě tam.

Bylo téměř deset hodin a za malou chvíli začínala porada. Fredrika zaplašila myšlenky na Spencera a donutila se soustředit se na práci.

Zadala adresu Fyristorg 8 do Googlu a překvapeně povytáhla obočí.

Na této adrese sídlila pobočka banky Forex.

Fredrika se zamračila a okamžik marně přemýšlela, proč ji to zjištění tak překvapilo. Poté se přihlásila do on-line databáze imigračního úřadu zvané Vilma, do níž měla policie přístup, a zadala jméno Farah Hadžib. Třeba je ta žena ve Švédsku? A třeba postrádá prsten?

~

Když Ali zaslechl klíč v zámku, pocítil takovou úlevu, že se div nerozplakal. Poslední noc mu připadala nekonečná a v bytě bylo chladno. Vnější stranu okenních tabulek zdobily krásné vzory ledových krystalků, které tak byly jedinou estetickou potěchou v jeho provizorním novém domově.

Necítil se dobře. Už několik dní ho bolelo břicho a trápil ho průjem. Vzduch v bytě byl tak těžký cigaretovým kouřem, který nemohl nijak vyvětrat, že se v jedné chvíli přistihl, jak se pokouší regulovat nádechy. Dost se na něm podepsalo i nevyspáni. Už po druhé noci cítil, jak ho únavou začínají klamat smysly. Zapomínal myšlenku, ještě než ji dokončil, a občas měl i pocit, jako by spal, přestože byl vzhůru.

Tohle nebyl život, za který zaplatil. A nic na tom neměnil ani fakt, že zaplatil mnohem nižší cenu, než bylo obvyklé.

Spěchal návštěvníkům naproti do předsíně ve snaze dát najevo radost, že je vidí.

Bylo brzké dopoledne, kolem půl desáté.

Uviděl stejnou ženu, která ho před pár dny čekala na nádraží před trafikou. V doprovodu muže. Byl malé postavy a měl světlé vlasy i pleť. Ali neuměl zcela odhadnout jeho věk, ale mohlo mu být asi kolem šedesáti.

Aliho úsměv se vytratil. Doufal, že tentokrát přijde někdo, kdo mluví arabsky. K jeho překvapení však muž otevřel ústa a pozdravil ho jeho mateřštinou:

„Salam alejkum, Ali,“ řekl vlídně. „Jak se ti daří?“

Ali polkl a několikrát si odkašlal. Už dlouho s nikým nemluvil.

„Dobře,“ odvětil křaplavým hlasem.

Opět polkl a doufal, že muž jeho lež neodhalil. Hlavně si nesmějí myslet, že je nevděčný. To nejhorší, co by se mu mohlo stát, by bylo, kdyby ho poslali zpátky domů. To by znamenalo absolvovat všechno od začátku.

Muž se ženou vstoupili do obývacího pokoje a Ali je následoval. Posadili se na pohovku, žena položila na konferenční stolek několik neotevřených krabiček cigaret a Alimu pokynula. Ten se usmál a snažil se dát najevo vděk. Celou noc nekouřil, což ještě zvyšovalo jeho nervozitu.

„Děkuju,“ zašeptal arabsky. „Děkuju.“

Světlovlasý muž cosi řekl ženě a ta se zasmála. „Doufám, že sis nemyslel, že jsme se na tebe vykašlali,“ spustil muž a s ustaraným výrazem se zabořil hlouběji do pohovky. „Museli jsme jen pár dní počkat, abychom nevzbudili podezření. To jistě chápeš.“

Protože Ali ihned neodpověděl, muž dodal:

„Je to také kvůli tobě.“

Ali vdechl kouř z cigarety a cítil, jak ho nikotin trochu uklidňuje.

„To vůbec nevadí,“ prohlásil spěšně a znovu si přiložil cigaretu k ústům. „Nic mi tu nechybělo.“

Muž spokojeně přikývl. Žena si na kolena položila aktovku, kterou s sebou přinesla. Zámek se s tichým klapnutím otevřel.

„Přišli jsme s tebou probrat konečnou platbu za tvoje etablování tady ve Švédsku,“ prohlásil muž úředním tónem. „Abys získal povolení k pobytu a mohla přijet i tvoje rodina, abyste začali znovu. Pak se budete moct nastěhovat do nového domova, naučit se švédsky a najít si práci.“

Ali horlivě přikyvoval. Na tuhle chvíli čekal od té doby, co vystoupil z letadla.

Žena mu přistrčila plastové desky s papíry.

„Tohle je řadový domek v Enskede, který jsme pro tvoji rodinu vybrali,“ řekl muž a kývl na Aliho, aby si vzal papíry. „Říkali jsme si, že tě to možná bude zajímat.“

Fotografie zobrazovaly malý anonymní domek v řadě dalších domků. Měl bílou barvu kontrastující se sytě zeleným trávníkem před ním. V oknech visely záclony. Ali se nedokázal ubránit úsměvu. Takový domek si jeho rodina hned zamiluje.

„Líbí se ti?“

Ali přikývl. Muž mluvil dobře arabsky, lépe než většina cizinců, se kterými se Ali setkal od vypuknutí války. Napadlo ho, jestli se někdy naučí tak dobře švédsky. Naděje ho hřála u srdce. Když se chce, všechno jde.

Žena se natáhla po deskách a Ali jí je rychle vrátil.

„Co mám udělat?“ zeptal se a neklidně se zavrtěl v křesle.

Oči ho pálily únavou a bolesti břicha ještě zvyšoval hlad.

Muž mu věnoval další vřelý úsměv.

„Co všechno ti řekli naši spolupracovníci v Iráku?“

Ali si povzdychl.

„Nic moc. Jen to, že máte jiný systém placení než jiné organizace. Že člověk zaplatí míň a zbytek si odpracuje formou nějaké…“

Chvíli hledal správné slovo.

„… protislužby.“

Muž se usmál ještě víc.

„Přesně tak,“ odvětil pochvalným tónem, jako by Ali vykonal něco velmi prospěšného. „Protislužba. To je to správné slovo.“

Odkašlal si a znovu nasadil ustaraný výraz.

„Doufám, že chápeš, že tohle všechno děláme jen proto, že to s tebou a s tvými krajany myslíme dobře. Ale nic není zadarmo. Dům něco stojí, falešný pas něco stojí. A podle našeho systému nikdy nežádáš o povolení k pobytu sám. Na to tady máme lidi, kteří to pro tebe zařídí.“

Právě tahle část celého projektu zněla natolik skvěle, že se Ali rozhodl přistoupit na jinak velmi odlišné podmínky: nikomu, ani své rodině, nesměl prozradit, kam jede. Také nesměl nikomu prozradit, kdo mu útěk z Iráku zprostředkoval. A také musel přísahat, že nikdy dříve nebyl ve Švédsku ani tam nikoho nezná.

Alimu vadila vlastně jen ta první podmínka, a sice že o své cestě musí pomlčet před rodinou. Musel se vykrást v noci z domu jako zloděj, aby nevzbudil ženu a děti, a úplně sám se vydat na cestu do Evropy a do Švédska. Třetí podmínku však porušil. Ve Švédsku měl přítele. Ve městě s názvem Uppsala. A toho přítele co nejdiskrétněji zpravil o svém příjezdu. Přítel už na něj určitě čeká, přestože mu Ali vysvětlil, že bude chvíli trvat, než se budou moct sejít.

Zdálo se, že ostatní převáděči uprchlíky, jako je Ali, pohrdají. Jejich služby byly pětkrát až desetkrát dražší a dost mizerné. O povolení k pobytu vůbec nebyla řeč. Ali moc dobře věděl, jaká je situace. Švédský imigrační úřad zpočátku uděloval povolení k pobytu téměř všem Iráčanům, avšak teď zamítal sedmdesát procent žádostí o azyl. Při zamítavém rozhodnutí existovala možnost odvolání a mohlo trvat roky, než padl konečný rozsudek. A pokud byl i ten zamítavý, musel se člověk ukrývat, aby ho úřady nevyhostily.

Nic horšího si Ali nedokázal představit. Při pouhém pomyšlení, že by byl tak dlouho odloučený od své manželky Nadii, se mu špatně dýchalo.

Proto teď dychtivě přikyvoval, když muž před ním mluvil o protislužbě a o potřebě financování Aliho pobytu.

„Co mám udělat?“ zopakoval otázku.

Muž si ho dlouho mlčky měřil pohledem. Poté se k němu naklonil a vysvětlil mu jeho úkol.

~

Kdysi dávno bylo všechno jinak. Alex Recht byl mladý a u svých kolegů si brzy získal dobré jméno. Po pouhých pár letech služby u strážníků povýšil na kriminalistu a po většinu života byl se svým povoláním spokojený.

Nápad, aby velel zvláštnímu vyšetřovacímu týmu stockholmské policie, nebyl jeho. Naopak. Zpočátku se k němu stavěl spíše skepticky. Tušil, jak velké a složité případy bude mít na starosti, a to s tak malým počtem lidí. I to, že se mezi jednotlivými případy bude nejspíš nudit. A měl pravdu. Od loňského léta, kdy řešili únos a vraždu Lilian Sebastianssonové, se další případy objevovaly dosti nepravidelně. Pokaždé to začínalo nenápadnou otázkou: „Alexi, mohli byste se na něco mrknout?“

Občas byl případ opravdu tak pozoruhodný, jak se zpočátku zdálo, jindy naopak nebyl důvod, aby se jím jeho tým zabýval.

Nyní však měli na starosti případy hned dva: zastřelený manželský pár a neidentifikovaného muže sraženého autem. Když dnes Alex zahajoval poradu ve Lví kouli, měl jasno v tom, jaký postup zvolí a jak rozdělí úkoly. Pokud se Fredrice dosud nepodařilo získat přesvědčivé informace o druhém jmenovaném případu, přenechají ho kolegům z Norrmalmu.

Alex si smutně povzdychl. Čím dál jasněji si uvědomoval, že vráska na čele už mu zřejmě zůstane natrvalo. Navíc si poslední dobou nebyl jistý, jestli ho práce ještě uspokojuje.

„Takže jsme všichni,“ zahalasil, aby přehlušil hovor kolegů, kteří se po těch slovech rozesadili kolem stolu.

Jako obvykle jich byla jenom hrstka: Fredrika, Joar a Ellen. Peder tentokrát chyběl, což se Alex rozhodl nekomentovat.

„A co Peder?“ zeptala se však Ellen.

„Ten dorazí později,“ odbyl ji Alex poněkud podrážděně.

Na úvod porady si všichni pozorně vyslechli Fredričino vyprávění o setkání s lékařem, jenž přijal Karolinu Ahlbinovou.

„Takže ji identifikovala její sestra?“ vyhrkl Joar překvapeně.

„Nejen to. Dokonce s ní přijela sanitkou a byla u toho, když se ji lékaři snažili resuscitovat. Mluvila jsem i s policisty, kteří Johannu vyslechli. Podle nich působila vyrovnaně a věcně jim vylíčila sestřiny problémy s drogami. Dokonce se prý vyjádřila, že je ráda, že Karolina konečně dosáhla pokoje.“

Alex se zamyšleně podrbal na bradě. Prsty ho trochu bolely, ačkoli rehabilitace celkově postupovala velmi dobře.

„Co z toho vyplývá?“ zeptal se zvolna a opřel se o židli. „Karolina zemřela minulý čtvrtek, ale její otec se to dozvěděl teprve v neděli, podle výpovědi lékaře snad od své druhé dcery Johanny. Manželce to však zatajil a po Johanně jako by se slehla zem.“

Zavrtěl hlavou.

„Co vám řekli u ní v práci? Kde ta ženská vlastně je?“

„Vzala si neplacené volno,“ odvětil Joar. „Konečně se mi podařilo vypátrat, kde pracuje, a mluvil jsem s jejím šéfem. Naposledy byla v práci před dvěma týdny a má se vrátit za další tři.“

„Chcete říct, že když jí zemřela sestra, měla už volno?“ zeptala se Fredrika.

„Přesně tak,“ přikývl Joar. „Její šéf mi ovšem nedokázal říct, proč si to volno vzala. Prý uvedla jen rodinné důvody. Dokonce ani neví, jestli je ve Švédsku nebo v zahraničí.“

„Který šéf schválí svému podřízenému pětitýdenní neplacené volno, aniž by se zajímal, nač ho potřebuje?“ namítla Fredrika.

„Tenhle očividně jo,“ pokrčil rameny Joar a tvářil se přitom skepticky. „Vysvětlil jsem mu, proč ji hledáme a že to dost spěchá. Jenže nic víc nevěděl.“

„Copak nezná ani její e-mailovou adresu?“ vložila se do hovoru Ellen.

„Nemůžeme ji přece o smrti rodičů informovat e-mailem,“ ohradil se Alex.

„Ovšemže ne, ale mohli bychom jí napsat, že s ní potřebujeme mluvit, ať nás kontaktuje.“

„Podařilo se mi získat jen její pracovní e-mail,“ poznamenal Joar. „A není jisté, jestli ho teď vůbec čte. Služební mobil má každopádně vypnutý.“

Ve Lví kouli se na okamžik rozhostilo ticho. Alex se mlčky snažil utřídit si právě získané informace.

„Stejně mi na tom něco nehraje,“ prohlásil po chvíli. „Proč by proboha tak strašnou zprávu oznámila jen otci? Nezdá se vám divné, že by nic neřekla své matce a klidně si odjela do ciziny?“

Joar souhlasně přikývl.

„Máš pravdu. Divné to je, přestože uvážíme, že rodina o Karolinině závislosti věděla, takže je ta zpráva třeba tolik nezaskočila.“

„Čímž vyvstává další otázka,“ pokračovala Fredrika. „Jak je možné, že většina rodinných známých o jejích problémech vůbec nic netušila? Vždyť šlo o těžkou a dlouhodobou závislost.“

„To nám částečně vysvětlil Ragnar Vinterman,“ odvětil Alex. „Bylo to tak trochu rodinné tajemství.“

„Jenže kdyby Karolininu smrt čekali, proč by na ni její otec reagoval vraždou vlastní manželky a sebevraždou?“ vrátil se Joar k předchozímu tématu. „Ragnar Vinterman se přece vyjádřil, že Karolina fetovala už dlouho, což by odpovídalo tomu, že její smrt Johannu nijak zvlášť nezdrtila, jak říkal doktor.“

„Třeba si nebyly moc blízké,“ podotkla Fredrika. „Víme, jaký měly vztah?“

„A jaký měla Johanna vztah k rodičům?“ navázal Alex. „Proč odjela, jen co jim sdělila tak tragickou zprávu? Vždyť věděla, že její otec má psychické problémy. To, že se člověk distancuje od rodiny, přece ještě neznamená, že se musí chovat takhle nezodpovědně.“

V zasedací místnosti se opět rozhostilo ticho. Bylo slyšet jen Alexovo netrpělivé poklepávání prsty do desky stolu.

„Nepleťme dohromady jablka s hruškami,“ prohlásil po chvíli přísně. „Špatné rodinné vztahy ještě nemusejí nic znamenat. Nic z toho, o čem jsme právě mluvili, na věci nic zásadního nemění.“

Ostatní souhlasně přikývli. Alex koutkem oka zaznamenal, jak Fredrika nenápadně začala listovat papíry na stole. Málem by zapomněl na druhý případ, který jí svěřil.

„Johanně Ahlbinové napíšeme vzkaz na pracovní e-mail,“ rozhodl. „A jejího nadřízeného požádáme, aby se mezi kolegy pozeptal, jestli někdo netuší, kde by mohla být. Třeba se s někým z nich stýkala i mimo práci. Já s Joarem se taky zajedeme podívat na ten dům, který je psaný na obě sestry. Možná tam objevíme něco zajímavého. Co o něm vlastně víme, Fredriko?“

Fredrika vzhlédla od hromádky papírů a zalistovala vedlejší složkou.

„Je na ostrově Ekerö. Patřil rodině Marji Ahlbinová. Její dědeček ho koupil ve třicátých letech a ona ho zdědila v roce 1967. O čtyři roky později ho pak přepsala na své dcery.“

„Rovným dílem?“ otázal se Joar.

Fredrika přikývla.

„Podle výpisu z katastru nemovitostí vlastní každá padesát procent.“

„A co Marjini rodiče?“ zeptal se Alex. „Ti jsou doufám mrtví, ne? Nechtěl bych jim oznamovat, že jejich dceru střelil do hlavy vlastní manžel.“

Fredrika několikrát přikývla.

„Rodiče ani jednoho z manželů už několik let nežijí. Jakob Ahlbin má jen bratra, který bydlí v Americe. Marja Ahlbinová byla jedináček.“

„Jak velký je ten dům?“ zeptal se zamyšleně Joar. „Vytiskla jsem si katastrální mapu,“ podala mu Fredrika jeden ze svých papírů. „Je to poslední dům v ulici s velkým pozemkem, oceněný na dva a půl milionu korun.“

Alex uznale hvízdl.

„Předpokládám, že Karolinin podíl teď připadne Johanně.“

„Taky si myslím,“ přikývla Fredrika. „Jen si nejsem jistá, jestli je to zas taková výhra. Je na něj celkem vysoká hypotéka.“

„Ale proč ho přepsali na dcery? Proč by dávali narkomance takový majetek?“

„Asi bychom se na ten převod měli podívat podrobněji,“ připustila Fredrika.

„Ze všeho nejdřív se tam zajedeme podívat,“ rozhodl Alex. „Ten převod prověříme až potom.“

Letmo pohlédl na Fredriku, aby se ujistil, jestli ji svým autoritativním tónem nepopudil. Když byla v týmu nová, vyústila podobná situace několikrát v nepříjemné nedorozumění.

Fredrika se však tvářila naprosto nezúčastněně, tudíž Alex usoudil, že je na čase přejít k druhému případu.

„A co ten neidentifikovaný muž?“ zeptal se.

Fredrika několika stručnými větami shrnula své dosavadní poznatky. Seznámila kolegy s tím, že muž měl v kapse papírky s několika poznamenanými adresami a s ženským jménem. V registru imigračního úřadu však takové jméno nenašla, z čehož lze usuzovat, že dotyčná žije v Iráku, nikoli ve Švédsku.

„A co ten Forex?“ zeptal se Alex uvážlivě. „Myslíte, že si potřeboval vyměnit peníze?“

„Ale proč zrovna v Uppsale?“ namítla Fredrika.

„Třeba proto, že tam bydlel?“ usmál se Joar.

Na Fredričině zachmuřeném obličeji se objevil letmý úsměv. Alexe napadlo, že když se usmívá, je velmi krásná. Škoda jen, že se nesměje častěji.

„Co by v tom případě dělal uprostřed noci v centru Stockholmu? Něco mi říká, že bydlel ve Stockholmu, ne v Uppsale,“ prohlásila.

Alex se narovnal.

„Nasvědčuje vůbec něco tomu, že by mohlo jít o vraždu?“ zeptal se přímo.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Fredrika. „Zatím ne. Ještě ale čekám na zprávu, jestli státní kriminálka nemá v registru jeho otisky prstů, a taky se mi zatím neozval lékař, který měl provést pitvu.“

„Tak dobře,“ přikývl Alex. „Ještě počkáme. Až budeš mít tyhle informace k dispozici, rozhodneme, jak budeme postupovat dál. Jestli vůbec“ dodal.

Těžko říct, zda za to mohlo její těhotenství nebo něco jiného, Fredrika však neměla proti Alexově rozhodnutí žádné námitky.

Změnila se, pomyslel si Alex nervózně. Dříve své nápady prosazovala s větší vervou.

Vtom se ozvalo zaklepání a do místnosti vešel Peder. Se sklopeným pohledem se posadil na volnou židli.

„Ahoj,“ pozdravil stručně.

V těsném závěsu za ním vešel mladý muž, jehož Alex znal z technického oddělení.

„Omlouvám se, že ruším,“ spustil pomalu a zůstal stát v otevřených dveřích. „Říkal jsem si ale, že tohle by vás možná mohlo zajímat,“ pokračoval a podal Alexovi tenkou složku papírů.

„Co to je?“ zeptal se Alex.

„Výpisy e-mailů Jakoba Ahlbina,“ odvětil technik. „Vypadá to, že mu někdo celkem dlouho vyhrožoval. Ukládal si ty e-maily do zvláštní složky.“

Alex překvapeně povytáhl obočí.

„Opravdu?“

Technik přikývl.

„Podívejte se sám. Někdo mu vyhrožoval dost hnusnými věcmi, jen aby přestal bojovat za práva přistěhovalců. Zdá se, že se zapletl do něčeho, do čeho neměl.“

Joar vstal a nahlédl Alexovi přes rameno.

„Vidíš to datum?“ ukázal. „Poslední e-mail mu přišel před necelým týdnem.“

Alex se začetl do textu a rozbušilo se mu srdce.

„Tak přece mu někdo vyhrožoval,“ pronesl zamyšleně.

V tu chvíli nabral případ zastřelených manželů Ahlbinových zcela nový směr.

Bangkok, Thajsko

Její přítel ji instruoval, aby počkala, než jí dá vědět. Slíbil, že se ozve nejpozději do druhé hodiny následujícího dne. Nervózně pohlédla na hodinky – byly už tři pryč. Doma ve Švédsku bylo tedy devět ráno. Snad po sté vytáhla z tašky přes rameno mobil. Stále žádné zmeškané hovory. V duchu se uklidňovala tím, že nikdy nebýval moc přesný.

Majitel internetové kavárny ji už znal a nabídl jí další kávu. Když odmítla, zatvářil se smutně.

„Can I help?“ zeptal se ustaraně.

S nuceným úsměvem zavrtěla hlavou.

„Ne, děkuju.“

Znovu pohlédla na monitor počítače. Co by jen dala za to, kdyby její problém byl tak prostý, že by ho dokázal vyřešit majitel thajské internetové kavárny. Opakovaně se dnes marně pokoušela zastihnout své rodiče. Jediný rozdíl oproti včerejšku byl, že teď měla telefon vypnutý i její matka. E-mailová schránka vytrvale odmítala veškeré pokusy o přihlášení a na informační lince Thai Airways stále trvali na tom, že u nich žádnou rezervaci nemá.

„Nedělej si starosti,“ utěšoval ji včera přítel, kterému se jí podařilo dovolat. „Pomůžu ti. Musíš jen vydržet do zítřka. Uvidíš, že všechno bude zase v pořádku.“

Uvažovala, jestli by mu neměla znovu zavolat. Proč se neozývá?

Kručelo jí v břiše a bolela ji hlava. Měla by něco pojíst a také se napít, dodat tělu energii. Rozhodla se, že se vydá zpět do hotelu a cestou si koupí něco k obědu.

Venku na ulici panovalo horko. Pomalu kráčela po hlavní třídě Thanon Sukhumvit vedoucí centrem Bangkoku a hřálo ji vědomí, že její hotel se nachází pouhé dva bloky odtud. Taška se jí začala zařezávat do ramene, přidala tedy do kroku. Aby unikla slunečnímu žáru, vklouzla do postranní uličky a očima hledala nějaký pouliční Stánek s občerstvením. Vtom se zčistajasna objevil před ní. Stál uprostřed chodníku, pevně semknuté rty, v ruce nůž.

Pouhých třicet metrů od ní se ozývalo troubení aut a lidská vřava, v úzké postranní uličce však kromě nich dvou nebylo ani živáčka.

Nemám šanci, zhodnotila v duchu situaci a zpočátku ani necítila strach.

Ten se dostavil teprve poté, co muž promluvil.

„Tour bag,“ zasyčel a výhružně zašermoval nožem. „Tour bag.“

V tu chvíli se málem rozplakala. Ne snad proto, že ji poprvé v životě chtěl někdo okrást, nýbrž proto, že si byla dobře vědoma toho, co by to pro ni znamenalo. V kabelce měla úplně všechno. Peněženku, platební kartu i mobilní telefon. Tak to bylo po celou cestu. Připadalo jí bezpečnější nosit všechno s sebou než nechávat cennosti v hotelu. Jedinou výjimkou byl počítač, který se jí nechtělo vláčet sem a tam, jeho obsah však pravidelně mazala.

Srdce jí bušilo jako splašené. Váhavě spustila tašku z ramene a nechala ji viset na zápěstí.

„Quick, quick“ pobízel ji mladík s nožem a posunkem naznačoval, aby tašku odložila na zem.

Když ihned neuposlechla, vrhl se proti ní. Kdyby rychle neucouvla, jeho nůž by se jí zabodl do ruky.

V tom zmatku zakopla a upadla.

Taška také spadla na zem. Mladík k ní bleskurychle přiskočil a zmocnil se jí.

Nedal se však na útěk. Místo toho rozepnul zip a spěšně se jal tašku prohledávat.

„Flash disc“ poručil.

Nechápavě na něj vytřeštila oči.

„Flash disc,“ zopakoval rozzlobeně. „Where is it?“

Ztěžka polkla a zuřivě zavrtěla hlavou.

„Žádný nemám,“ odpověděla anglicky a vleže na zádech se posunula kousek dál od něj.

Muž se sehnul, tvrději popadl za ramena a jediným trhnutím ji postavil na nohy. Vší silou se mu snažila vyvléknout. Vtom na ni znovu namířil nůž. Tentokrát jí ho přitiskl na obličej. Při dotyku chladného kovu sebou bezděčně trhla.

Muž pomalu a důrazně zopakoval otázku:

„Where is it?“

Se srdcem v krku v duchu zvažovala své možnosti. Při pohledu do mladíkových očí však usoudila, že žádné nemá. Vypadal agresivně, ale ovládal se. Moc dobře věděl, co chce.

Pomalu si sáhla na krk, kde měla na řetízku zavěšený flash disk. Muž ji stále pevně držel. Když pochopil, co dělá, škubl řetízkem, až se přetrhl. Flash disk spadl na zem a on se po něm vrhl.

To byla jedinečná příležitost k útěku.

Nikdy v životě neběžela tak rychle. Slyšela jen dusot sandálů o asfalt. Musí se stůj co stůj dostat na hlavní třídu. Tam už bude v bezpečí.

„Stůj,“ křičel za ní muž. „Stůj!“

Ji však ani nenapadlo se zastavit. Věděla, že by to byla největší hloupost, jakou by mohla udělat. Tohohle mladíka si někdo najal. A nejen na to, aby ji okradl.

Teprve po chvíli si uvědomila, co jí na jeho chování nehrálo. Obyčejný zloděj by přece neprohledával ukradenou kabelku a nehledal flash disk. Jak mohl vědět, že ho má?

Oklikou, aby nemusela postranními uličkami, doběhla až do hotelu. Nevěděla, kdy přesně ji muž přestal pronásledovat, jen to, že už po několika metrech na hlavní třídě na ni přestal pokřikovat. Otočila se teprve, když se celá uřícená a zpocená zastavila v hotelové recepci. Muž nikde.

Vyčerpaně a zoufale se zhroutila na podlahu.

Okamžitě k ní přiskočili recepční s portýrem.

„Jste v pořádku? Můžeme vám nějak pomoct?“

Z celého srdce si přála, aby jim mohla vypovědět celý svůj příběh. Nikdy v životě se necítila tak unavená. Už neměla sílu pokračovat ve svém úkolu. Náhle ji došlo, jak hroznou hloupost udělala, když se na cestu vydala sama. Jak si to vůbec představovala? Jak to, že jí nedošlo, jakému riziku se vystavuje? Jak to, že včas nerozeznala blížící se nebezpečí?

„Přepadli mě.“

Recepční a portýr na ni vytřeštili oči. Přepadli? Za bílého dne v Bangkoku? Bělošku? Její vysvětlení je zjevně šokovalo, nic podobného prý dosud neslyšeli. Recepční došla pro sklenici vody a portýr mezitím zavolal policii.

„Nepotřebujete ještě něco?“ zeptala se jí recepční laskavě, zatímco hltavě pila vodu.

„Ne,“ zavrtěla hlavou a pokusila se o úsměv. „Chtěla bych jen klíč od svého pokoje. Musím se osprchovat.“

Recepční zmizela za pultem. Portýr zatím neklidně přešlapoval vedle ní.

„Policie tu bude za půl hodiny,“ oznámil.

Ačkoli jí bylo jasné, že policie sotva něco zmůže, pokusila se o vděčný výraz.

Recepční se vrátila a tvářila se znepokojeně. „Promiňte, jaké číslo pokoje jste říkala?“

„214,“ odvětila unaveně.

Hltavě dopila vodu, vstala a vykročila k recepčnímu pultu.

„Sorty, miss,“ prohlásila omluvně recepční. „V pokoji 214 je už dva dny ubytovaný jeden pán. Nespletla jste si náhodou číslo?“

V tu chvíli jí došel dech. Zůstala civět na logo hotelu na stěně, připomínající klientům, v jakém hotelu se nacházejí.

Manhattan Hotel. Tady přece bydlí už pět dní. Zmocnila se jí panika. Recepční i portýr evidentně také zbystřili.

Zhluboka se nadechla a s přemáháním klidným hlasem pomalu pronesla:

„Promiňte. Nejspíš jsem se opravdu spletla. Máte pravdu, tím číslem pokoje si vlastně nejsem jistá.“

„Miss, ráda bych vám pomohla, ale nemáme vás v počítači. Vůbec u nás nebydlíte.“

Ztěžka polkla.

„Aha. A nemohl mě váš systém omylem odhlásit?“ Recepční si nešťastně povzdychla.

„Podle počítače jste tu nikdy nebyla ubytovaná.“ Trvalo několik vteřin, než jí to došlo. Rychle zamrkala, aby se nerozplakala. Vrhla na recepční úpěnlivý pohled.

„Vy si mě přece pamatujete, viďte? Vždyť tu bydlím už pět dní.“

Recepční pohlédla na portýra, jako by měla na jazyku nějakou otázku, pak však omluvně zavrtěla hlavou.

„Sorry, miss,“ zopakovala s nešťastným výrazem. „Nikdy jsem vás tu neviděla. Ani nikdo jiný z našich zaměstnanců. Možná bych vám mohla zavolat taxíka?“

Stockholm

Joar s Alexem vyrazili na obhlídku domu Ahlbinových na Ekerö a Peder osaměl ve své kanceláři. Cloumal jím hněv. Alex ho pověřil, aby zatím prošel korespondenci, kterou našli u Jakoba Ahlbina v počítači, a aby se společně s techniky pokusil najít odesílatele.

Fredrika dostala za úkol získat co nejvíc informací o Jakobových aktivitách týkajících se uprchlíků. Dokonce i to připadalo Pederovi zábavnější než pročítání těch podělaných e-mailů.

Vytáhl z kapsy mobil a vytočil číslo svého bratra Jimmyho. Když však Jimmy telefon nebral, odhodil mobil vztekle na stůl. Proč by ho měl vlastně zvednout? Všechno ostatní je taky v prdeli, tak proč ne i tohle?

Vzápětí se ovšem dostavilo špatné svědomí. Měl by být rád, že Jimmy má zřejmě na práci zábavnější věci než čekat, až mu někdo zavolá.

„Jimmy má štěstí, že má tak skvělého bratra,“ chválili ho zaměstnanci z chráněného bydlení, kam Peder chodil bratra navštěvovat. Občas měl pocit, že je to poslední místo na světě, kde ho ještě rádi vidí a váží si ho. Jimmy tam bydlí od svých dvaceti let a zdá se, že je tam šťastný.

Je to takový malý svět, jehož pravidla je snazší pochopit a kde ho obklopují lidé, kteří se o sebe stejně jako on nedokážou postarat sami.

„Nezapomínej, že i když se ti momentálně zrovna nedaří, měl jsi v životě obrovské štěstí,“ připomínala mu jeho matka.

Peder sice chápal, jak to myslí, ale přesto mu matčiny řeči lezly na nervy. Proč má větší smůlu než například Fredrika Bergmanová? Ta určitě nemá sourozence, který v pěti letech prodělal úraz mozku po hloupém pádu z houpačky. Má snad proto ona menší povinnost vážit si života?

Občas, když zrovna choval na klíně některého ze synů, ho napadlo, že život je někdy neuvěřitelně krásný. Vzpomínky na dětství mu však připomínaly neštěstí, jež zničilo jeho bratrovi život, a varovaly ho, že pokud člověk nebude dost opatrný, může přijít o všechno.

Opatrný. Zodpovědný. Uvědomělý.

Bůh ví, kdy se tak naposledy choval.

Jeho matka, která mu pomáhala s dětmi, si ho vždycky, když už několikátý den po sobě přišel z práce pozdě a táhlo z něj pivo, prohlížela starostlivým pohledem. Změnil se. Takhle nedbalý a lhostejný dřív nebýval. Začalo to narozením dvojčat a Ylvinou nekonečnou poporodní depresí.

Teď však měl pocit, že depresí už netrpí jen Ylva, nýbrž i on sám. Ve chvíli, kdy se rozhodl svou ženu opustit, si připadal silný a zodpovědný. Konečně se odhodlal skoncovat s tou zoufalou situací a učinit radikální krok pro zlepšení svého života. Teď mu však jeho život o moc lepší nepřipadal. Spíš naopak.

Jako obvykle zaťal zuby. Měl alespoň tu výhodu, že se v práci musel soustředit na jiné věci a neměl na přemýšlení čas.

Teď se pustil do čtení zprávy, kterou napsal o výhrůžných e-mailech, jež Jakob Ahlbin dostal během posledních třech týdnů svého života. Jejich tón byl čím dál ostřejší, hlavně ke konci, kdy se Jakob Ahlbin zřejmě vložil do konfliktu, do něhož se podle názoru odesílatele neměl co plést. E-maily byly anonymní, podepsané jen zkratkou SV. Stejná kombinace písmen se opakovala i v e-mailové adrese odesílatele.

Peder se zamračil. Neměl tušení, co by ta zkratka mohla znamenat. Dal se znovu do čtení všech e-mailů od začátku. První byl datován 20. ledna.

„Ty pánbíčkářská svině, radíme ti, aby ses nepletl do věcí, do kterých ti nic není. Dokud je čas. SV.“

Do čeho se neměl plést? přemítal Peder.

Další e-mail přišel o čtyři dny později, 24. ledna. „Myslíme to smrtelně vážně. Drž se od nás dál, jednou provždy. SV.“

Takže SV bude zřejmě nějaká skupina lidí, usoudil Peder. Ostatní e-maily mu však nic víc neprozradily, Peder si pouze všiml stále se zostřujícího tónu. Následující e-mail byl z 31. ledna.

„Když necháš na pokoji naše přátele, necháme na pokoji i my tvoje. Jestli nás neposlechneš, počítej s tím, že zažiješ peklo. Oko za oko, ty pobožná svině. SV.“ Formulace sice nebyla nejvybranější, avšak poselství bylo jednoznačné. Pedera by zajímalo, jak asi na ty e-maily reagoval Jakob Ahlbin. Na policii je nehlásil. Znamená to snad, že výhrůžky nebral vážně? Nebo měl jiný důvod, proč nekontaktoval policii?

Poslední dva e-maily přišly během posledního týdne před farářovou smrtí. 20. února anonym napsal:

„Měl bys nás poslechnout. Jestli se v tom okamžitě nepřestaneš šťourat, čeká tě Jobův úděl.“

A nakonec 22. února:

„Nezapomeň, jak skončil Job. Vždycky je čas změnit názor a rozhodnout se správně. Přestaň pátrat.“

Peder se zamyslel. Pátrat po čem? Jméno Job mu znělo povědomě, nedokázal si ho však zařadit. Tušil, že bude mít zřejmě souvislost s biblí, což mu také potvrdil internetový vyhledavač. Job byl člověk, jehož Bůh podrobil mnoha těžkým zkouškám, aby dokázal ďáblu, co všechno je schopen snést člověk žijící v boží pravdě. Job však ve všech zkouškách zklamal, konstatoval Peder trpce. Nicméně přežil. Peder se natáhl po telefonním sluchátku a vytočil číslo technického oddělení, aby zjistil, jestli už se kolegům podařilo zjistit jméno anonymního odesílatele e-mailů.

Cesta autem z centra Stockholmu na Ekerö netrvala déle než půl hodiny. Teď v poledne nebyl ve městě moc velký provoz.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se váhavě Joar Alexe.

„Vůbec nic,“ odvětil Alex stroze. „Radši se spoléhám na fakta, ne na domněnky. A v tomhle případě mám k dispozici příliš málo faktů, než abych dělal nějaké závěry. Jenom mě trochu znervózňují ty výhrůžné e-maily.“

Proč ho znervózňují, pokládal za zbytečné komentovat. Joarovi to bylo jasné. Pokud by existovaly pádné důkazy pro to, že pachatelem nebyl Jakob Ahlbin, nýbrž někdo jiný, byli by v pěkné bryndě. Technici pročesali celý byt, avšak neobjevili nic, co by nasvědčovalo faktu, že vrahem by mohl být někdo jiný. Alex se proto v duchu modlil, aby se potvrdilo, že pachatelem byl Jakob. V opačném případě by se neměli čeho chytit.

Zaparkovali před domem a vystoupili. Bylo přímo pohádkové zimní počasí: sníh, mráz a jasně modrá obloha bez mráčku. K takovému počasí se ani v nejmenším nehodila smrt a neštěstí.

Sněhová pokrývka kolem domu byla neporušená.

„Dlouho tu nikdo nebyl,“ usoudil Joar.

Alex mlčel. Z nějakého důvodu si vzpomněl na Pedera. Možná na něj byl příliš tvrdý, že ho nechal na stanici. Vždyť na tomhle případu pracoval od začátku. Člověk ovšem přece musí umět přijmout trest za nepřípustné chování. Co na tom, že to má teď Peder doma těžké. Osobní problémy do práce nepatří. A u policie to platí dvojnásob.

„Technici by tu měli být každou chvíli,“ pronesl Alex, aby zaplašil myšlenky. „Myslím, že jeli těsně za námi.“

Získat povolení k domovní prohlídce od státního zástupce nebylo vzhledem k podezření na vraždu nic těžkého. Jak se ukázalo, obtížnější však bylo nalézt klíč od domu. Manželé Ljungovi měli sice náhradní klíč od bytu Ahlbinových, od jejich domu však ne, a na dcery se z pochopitelných důvodů nebylo možné obrátit. Nakonec si proto museli vyžádat ještě další povolení k prohlídce bytu Ahlbinových i jejich dcery Karoliny. Klíč však nikde nenašli, tudíž si museli vzít na pomoc techniky, aby jim dveře co nejšetrněji otevřeli.

„Jak to vlastně vypadalo u Karoliny doma?“ zeptal se Alex Joara, který se prohlídky Karolinina bytu účastnil.

Joar se nejprve zatvářil, jako by nevěděl, co odpovědět.

„Rozhodně to u ní nevypadalo jako u feťáka,“ odvětil nakonec. „Pošlu ti potom fotky.“

„Myslíš, že u ní někdo uklidil?“ zeptal se Alex a měl přitom na mysli Karolininu sestru Johannu.

„Těžko říct,“ pokrčil Joar rameny. „Spíš bych řekl, že tam dlouho nikdo nebyl.“

„Hm,“ zamračil se Alex.

Vedle Alexova a Joarova auta zaparkovalo auto techniků, sníh mu zakřupal pod koly. Se zámkem si technici poradili za necelých deset minut.

První, čeho si Alex všiml, bylo, že se v domě topí. A také to tu vypadalo mnohem útulněji a domáčtěji než v bytě Ahlbinových, alespoň jak mu ho Joar s Pederem popsali. Bylo tu čisto a uklizeno. Stěny zdobilo množství různě starých rodinných fotografií, na stolech ležely ručně tkané ubrusy a v oknech visely moderní záclony.

Mlčky procházeli domem, nebyli si jistí, co vlastně hledají. Alex se porozhlédl po kuchyni. Zotvíral kuchyňské skříňky a otevřel ledničku, v níž našel nenačatou, dva týdny prošlou krabici mléka. To znamená, že tu poměrně nedávno přece jen někdo byl.

Dům byl dvoupodlažní. V patře se nacházely dvě ložnice, v každé z nich stála jedna palanda. Na chodbě mezi nimi byl stolek s televizí. Přízemí sestávalo z kuchyně s jídelním koutem a z prostorného obývacího pokoje.

Dům měl v každém podlaží jednu koupelnu.

„Dvě palandy,“ poznamenal Alex. „Není to zvláštní? Než ten dům přepsali na dcery, zřejmě tu bydlela celá rodina, ne? Že by manželé spali odděleně?“

Joar se zamyslel.

„Třeba to pak přestavěli?“ podotkl.

Alex si povzdychl.

„Třeba,“ prohlásil a sešel zpět do přízemí.

Pozorně si prohlížel rodinné fotografie v obývacím pokoji. Něco ho na nich zaráželo, nemohl však přijít na to co. Znovu se zadíval na fotografii, před níž se zastavil. Celá rodina u stolu na zahradě. Snímek byl zřejmě starý, protože obě dívky byly ještě hodně malé. Následovala další fotografie ze zahrady, tentokrát o něco novější. Dále Karolina s rodiči. Karolina na koni.

Alex si uvědomil, co ho zarazilo.

„Joare, pojď sem,“ přivolal kolegu.

Na schodišti zazněly jeho těžké kroky.

„Podívej se na ty fotky,“ vybídl ho Alex a ukázal na stěnu. „Prohlédni si je jednu po druhé a řekni mi, co si o nich myslíš.“

Joar mlčky přecházel od jedné fotografie k druhé.

„Máš na mysli něco konkrétního?“ zeptal se po chvíli nejistě.

„Johannu,“ přikývl Alex rozhodně. „Copak to nevidíš? Najednou z těch fotek úplně zmizela. Zbyla jen Karolina, která mimochodem vypadá naprosto zdravě.“

„Ale ty fotky jsou staré, ne?“ namítl Joar nejistě. „Některé ano, ovšem ty poslední jsou focené odhadem tak před pěti lety.“

Oba policisté prošli celý dům ještě jednou. Karolinu našli na několika snímcích v patře, mimo jiné na zvětšené fotografii, jíž se dostalo čestného místa na televizi. Johanna však nikde.

„Třeba neměli moc dobrý vztah,“ přemítal nahlas Alex. „Možná se kvůli něčemu pohádali.“

Ani tato teorie mu však nehrála. Dům přece patřil i Johanně. Proč by chyběla na fotografiích ve svém vlastním domě?

V otevřených vchodových dveřích se objevila hlava jednoho z techniků.

„Vypadá to, že zezadu je vchod do sklepa. Chcete tam taky otevřít?“

Ukázalo se, že zámek je zamrzlý a zdaleka ne tak svolný ke spolupráci jako ten u vchodových dveří. Technici s ním zápasili téměř dvacet minut, než se dveře konečně s vrzáním otevřely. Alex nahlédl dovnitř a spatřil strmé schody vedoucí do sklepa. Už už chtěl své kolegy požádat o baterku, když vtom si všiml vypínače na stěně. Otočil jím a schody zalilo slabé světlo.

Dole našli plně zařízený, avšak zřejmě dlouho nepoužívaný sklepní byt. Kuchyňská linka vypadala jako z osmdesátých let a vzduch byl těžký prachem a špínou. V jednom rohu stála rozkládací pohovka se dvěma křesílky a s konferenčním stolkem. Podél zdí tři palandy. Jednoduchá koupelna páchnoucí plísní. Malý pokojík bez oken s další palandou. Na všech postelích ležely nepovlečené deky a polštáře.

„To mě podrž,“ zasmál se tiše Alex. „Tak to vypadá, že na těch povídačkách bude něco pravdy. Jestli tu neschovávali uprchlíky, tak by mě opravdu zajímalo, na co ten sklep používali.“

Joar se rozhlédl.

„Třeba na konfirmační tábory pro děti farníků,“ utrousil suše.

Alex se musel usmát.

Vzápětí však zvážněl.

„Trezor na zbraně,“ kývl směrem k plechové skříňce v rohu místnosti.

Oba muži k němu vykročili a vzali za dvířka. Byl odemčený a prázdný.

„Musíme zjistit, jestli měl v téhle rodině ještě někdo kromě Jakoba zbrojní průkaz,“ poznamenal Alex.

Zaráželo ho však, co trezor dělá ve sklepě. Pokud tu opravdu ukrývali uprchlíky, proč neměli zbraně nahoře v domě? Usoudil, že trezor stál možná původně jinde a jeho současné umístění jen dokazovalo, že sklep dlouho nikdo nepoužil.

„Myslíš, že ji vzal odtud?“ zeptal se Joar tiše.

„Co jestli vzal?“

„Vražednou zbraň,“ vysvětlil Joar. „Myslíš, že si tu loveckou pistoli, kterou zastřelil sebe i ženu, vzal tady?“

„On nebo někdo jiný,“ pronesl Alex zamyšleně.

Pouhou hodinu poté, co policisté opustili dům na Ekerö, k němu vyjetými kolejemi ve sněhu přijelo další auto a z něj vystoupili dva muži.

„Kurva,“ zaklel jeden z nich. „Byli rychlejší.“

Druhý, mladší muž to zjištění přijal s poněkud větším klidem.

„Určitě se nic nestalo,“ prohlásil stroze.

„Ale bylo to těsně,“ zasyčel první a vztekle kopl do sněhu.

Mladší muž mu položil ruku na rameno.

„Všechno klape podle plánu,“ uklidňoval ho.

Starší muž si nesouhlasně odfrkl:

„Ani bych neřekl. Někteří dokonce odjeli do ciziny. Kdy se má vlastně vrátit?“

„Už brzy,“ ujistil ho druhý. „Co nevidět. A pak už to bude za námi.“

~

Fredrika měla plné ruce práce se shromažďováním informací týkajících se boje Jakoba Ahlbina za práva uprchlíků. Ukázalo se, že se jedná o dosti obsáhlý úkol. Spoustu materiálů navíc nebylo možné získat v elektronické podobě, musela se tedy obrátit na archiv knihovny.

Jakob Ahlbin se v dané otázce angažoval desítky let a jeho aktivity pravidelně vyvolávaly bouřlivé diskuse. Nejvíce se situace vyostřila, když na faře ubytoval rodinu uprchlíků, jimž hrozilo vyhoštění.

„Pokud policie se zbraněmi v rukou překročí práh mého kostela, Švédsko už nebude mou vlastí,“ vyjádřil se v jednom z článků, jež o něm vyšly.

Rodina zůstala na faře několik měsíců a nakonec přece jen získala povolení k pobytu.

Farářovy názory nebyly až tak výjimečné. Od ostatních lidí se však odlišoval činy, uvědomila si Fredrika. Nespokojil se s pouhým psaním článků a komentářů do novin. Své stanovisko veřejně prezentoval při nejrůznějších demonstracích. Dokonce se účastnil i debat s přesvědčenými neonacisty a jinými pravicovými extremisty.

Jakob Ahlbin byl vlastně jedním z mála lidí, kteří se nebáli otevřené konfrontace s rasistickými uskupeními a údajně působil i v jedné organizaci pomáhající mladým stockholmským skinheadům vymanit se z neonacistického prostředí. To také odpovídalo obsahu e-mailů, jejichž odesílatel Jakoba nabádal, aby se nepletl do věcí, do kterých mu nic není. Fredrika si vytiskla příslušné dokumenty. Ukáže je Pederovi, určitě ho tím potěší.

Těsně po obědě jí také zatelefonoval soudní lékař, jenž právě dokončil pitvu sraženého muže. Vyjadřoval se stručně a používal výrazy pro laika nesrozumitelné.

Fredrika se v duchu modlila, aby nezacházel do zbytečných detailů. Od té doby, co byla v jiném stavu, o poznání hůře snášela popisy zranění a obecně řeči o násilí.

Jsem měkká, pomyslela si, věděla však, že s tím nejspíš nic nenadělá.

„Příčinou smrti byla četná poranění vzniklá zřejmě nárazem auta. Musela to být pořádná rána, neboť ho odmrštila několik metrů daleko.“

„Šlo o náraz zepředu, nebo zezadu?“ zajímalo Fredriku.

„Zepředu,“ odvětil lékař. „Ale také to auto mohl slyšet přijíždět a otočit se. Zajímavá je však jedna věc. Auto ho pouze neporazilo, nýbrž i doslova přejelo.“

Fredrika mlčky čekala na pokračování.

„Na těle mrtvého jsem našel dva druhy poranění. Jednak ta způsobená nárazem auta a pak rozdrcené obratle a žebra, což dle mého názoru znamená, že ho řidič navíc po srážce přejel. Nacouval na něj.“

Fredrice se zvedl žaludek a vší silou musela potlačit nutkání na zvracení. Přesně tohle nechtěla slyšet.

Zhluboka se nadechla.

„Chcete říct, že to nemohla být obyčejná nehoda?“

„To tedy nemohla,“ ujistil ji lékař.

Sakra, zaklela v duchu Fredrika. Takže máme na krku další vraždu.

Alex s Joarem se vrátili na služebnu brzy odpoledne. K Pederově vzteku Joar beze slova zmizel ve své kanceláři. Peder proto vstal a vydal se za ním sám.

„Jak to šlo na Ekerö?“ zeptal se bez pozdravu.

Ruce si založil na prsou a snažil se o nezúčastněný výraz.

„Dobře,“ odvětil Joar poté, co si ho chvíli mlčky měřil pohledem.

„Našli jste něco?“

„Jak se to vezme,“ prohlásil Joar a začal se přehrabovat v papírech na stole. „Vlastně ani nevím. Ačkoli něco snad jo.“

Peder rudý vzteky pokračoval:

„Jako třeba?“

„Třeba sklep, který nejspíš dokazuje, že Jakob Ahlbin opravdu ukrýval uprchlíky.“

Peder přikývl a nevěděl přesně, jak v konverzaci pokračovat.

„My s Fredrikou jsme taky našli pár důležitých věcí,“ prohodil.

Joar se pousmál, ale dál listoval papíry.

„Tak fajn,“ přikývl jen. „Řeknete nám to na poradě, jo?“

Na to se Peder ani nenamáhal odpovědět. Beze slova se otočil a odešel. S takhle nafoukaným kolegou se doposud nesetkal. Vždyť se chová ještě arogantněji než dříve Fredrika. Pořád měl v dobré paměti, jak si s Fredrikou zpočátku, když k nim na oddělení nastoupila, moc nepadli do noty. Kdyby jen byla trochu uvolněnější, přirozenější. Hezká je, to se jí musí nechat, ale to je také všechno.

Že se takhle arogantně chová i Joar, však nešlo Pederovi do hlavy. Vždyť to je skutečný policista a k tomu kriminalista, ne civil jako Fredrika. Na policejním ředitelství totiž před nějakým časem dospěli k závěru, že policie potřebuje oživit své řady civilními zaměstnanci, což Peder považoval za výsměch celému policejnímu sboru, a nemile ho překvapilo, že jedna taková zaměstnankyně byla i ve speciálně vybraném týmu Alexe Rechta, do něhož loni nastoupil. Od loňska však uplynul nějaký čas a Fredrika se teď držela více zpátky. Na začátku se hádala pro každou maličkost, a navíc měl Peder pocit, že v některých případech dostává až příliš prostoru. Peder už přemýšlel, jestli by to neměl probrat s Alexem, jelikož na některé věci podle jeho názoru absolutně nestačila.

Potom však Fredrika otěhotněla a její chování se změnilo. Při pomyšlení na její těhotenství se Peder neubránil úsměvu. Po oddělení kolovaly různé zvěsti o tom, kdo je otcem dítěte. Prý je to nějaký starší ženatý chlap.

Když Peder tu zprávu zaslechl poprvé, propukl v hurónský smích a prohlásil, že se vsadí, že to není pravda. Počestná slečna Bergmanová že by se spustila se ženáčem? To je přece vyloučené. Časem však svůj úsudek přehodnotil. Už mu to nepřipadalo tak nemožné, a navíc by to vysvětlovalo, proč Fredrika o svém těhotenství tak málo mluví. Peder se zasmál. No jo, v každé panence Marii je kus kurvy, jak říkával jeho dědeček.

Peder zaklepal na otevřené dveře Fredričiny kanceláře.

„Máš chvilku?“ zeptal se.

Fredrika sebou leknutím trhla, když však uviděla, kdo ji vyrušil z práce, usmála se.

„Pojď dál,“ vybídla Pedera.

Její nepříliš častý úsměv a dlouhé tmavé vlasy v Pederovi často vzbuzovaly neslušné představy, jimž nebránilo ani její těhotenství.

Vešel dovnitř a posadil se naproti ní.

„Něco nového?“ zeptal se nedbale.

„Jo,“ přikývla spokojeně Fredrika a sáhla po plastových deskách, z nichž vytáhla složku okopírovaných papírů. „Zjistila jsem spoustu zajímavých věcí o Jakobu Ahlbinovi a jeho boji za práva uprchlíků. Mimo jiné také působil jako dobrovolník v jedné organizaci pomáhající bývalým pravicovým extremistům zbavit se své minulosti. Ta neziskovka ještě pořád existuje. Pracují pro ni policisté, sociální pracovníci i přistěhovalci z různých krajanských sdružení.“

Podala Pederovi složku papírů.

„Výborně,“ pronesl Peder bezvýrazně a pomyslel si, že je škoda, že o takové organizaci nikdy neslyšel. Podobná práce by ho bavila.

„Mluvila jsem s nimi po telefonu,“ pokračovala Fredrika. „Potvrdili mi, že pro ně pan Ahlbin pracoval. Dokonce tu neziskovku před dvěma lety spoluzakládal.“ Peder hvízdl.

„Čímž zřejmě naštval Tonyho Svenssona, který mu proto začal posílat výhrůžné e-maily.“

„Tonyho Svenssona?“ zopakovala Fredrika nechápavě. „My už známe jméno odesílatele?“

Peder spokojeně přikývl.

„Jo. Technici ho našli podle IP adresy, ze které odešla většina těch e-mailů.“

„Většina? Takže je posílal z různých počítačů?“

„Přesně tak. Několik e-mailů odešlo z knihovny ve Farstě a taky z jedné internetové kavárny na Södermalmu. Obsah je ale podobný, tudíž bych řekl, že je posílal jeden člověk. Třeba se chtěl jenom krýt.“

Fredrika zamyšleně přikývla.

„Ještě jsem všechny ty e-maily nečetla. Mohl bys mi je okopírovat?“

„Jasně,“ přikývl Peder.

„A co vlastně o Tonym Svenssonovi víme? Má nějaký záznam?“

Pederovi se po tváři rozlil vítězoslavný úsměv.

„Už jsem myslel, že se snad nezeptáš,“ ušklíbl se a přitáhl si židli o kousek blíž. „Říká ti něco zkratka SV?“

Zanedlouho poté, co se Alex s Joarem vrátili z Ekerö, svolal Alex poradu. Když se dozvěděl, že se Pederovi podařilo zjistit jméno odesílatele výhrůžných e-mailů, zahřálo ho u srdce. Pokud zrovna nevyvádí hlouposti, je to schopný kriminalista.

„Tony Svensson se narodil a vyrostl ve Farstě,“ rozhovořil se Peder o tom, co zjistil. „Je mu sedmadvacet let. Poprvé měl co do činění s policií už ve dvanácti. Drobné krádeže a vandalismus. Taky se o něj zajímala sociálka. Dvakrát seděl, poprvé v sedmnácti, protože přizabil nevlastního tátu.“

„Nech mě hádat,“ poznamenal Alex unaveně. „Nevlastní otec nejspíš mlátil jeho mámu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Peder. „Odmítl mu půjčit tři tisíce na výlet na Ibizu.“

„A sakra,“ vyhrkl Alex překvapeně. „Ten se s tím teda nepáral.“

„To ne,“ přitakal Peder. „Při druhém ublížení na zdraví, které si odseděl, surově zkopal nějakého nebožáka a nakonec mu o hlavu rozbil prázdnou láhev od vína. Střepy ho potom pořezal…“

„Prosím tě,“ zarazila ho Fredrika, které se z obličeje náhle vytratila všechna barva. „Mohl bys nás ušetřit detailů?“

Ochranitelsky si přiložila ruku na břicho, jako by snad hrozilo, že se jmenovaný vyřítí ze dveří a rozbitou lahví pořeže ji i dítě.

Peder byl očividně zklamaný, že se s ostatními nemohl podělit o všechny pikantní podrobnosti.

„No dobře,“ souhlasil neochotně. „Byl taky obviněn z brutálního znásilnění, ale státní zástupce musel případ odložit pro nedostatek důkazů, jelikož znásilněná odmítla vypovídat. Jako obvykle,“ dodal.

„Třeba jí taky vyhrožoval,“ poznamenal Joar tiše, jako by nechtěl svého kolegu rušit, ačkoli mu muselo být jasné, že přesně to dělá.

Peder sevřel ruku v pěst a rozhodl se Joarův komentář ignorovat. Pokračoval:

„Tony Svensson byl mimo jiné zapletený do řady krádeží a vloupaček a důvodně podezřelý z ozbrojeného přepadení. A třešnička nakonec: je to známý neonacista a člen extrémně pravicové organizace Synové vlasti. Chápete? SV. Tak byly přece podepsané ty e-maily.“ Peder odložil tužku, kterou po celou dobu svíral v ruce, čímž dal ostatním najevo, že domluvil.

„Dobrá práce, Pedere,“ pochválil ho Alex automaticky. „Konečně něco, čeho se můžeme chytit. Víme o konfliktu Jakoba Ahlbina s těmi Syny vlasti něco konkrétnějšího?“

„Pracujeme na tom,“ odvětil Peder. „Fredrika by nám možná mohla říct, jak jsme daleko.“

Fredrika se při zvuku svého jména narovnala a jako obvykle si nejprve otevřela poznámkový blok. Alex potlačil úsměv, který by si snad mohla vyložit jako posměšný. Vždycky byla důkladně připravená.

„Jakob Ahlbin na sebe upozornil hlavně dvakrát,“ spustila Fredrika a seznámila kolegy s tím, že jmenovaný ubytoval na faře rodinu uprchlíků čekající na verdikt imigračního úřadu a působil také v jedné neziskové organizaci. „Mluvila jsem se šéfem té neziskovky, s nějakým Agnem Nilssonem,“ pokračovala Fredrika. „Zdá se, že ho Ahlbinová smrt hodně vzala. Nabídl se, že sem zítra přijde a něco nám o něm poví, což jsem samozřejmě přivítala.“

„Ptala ses ho na ty výhrůžné e-maily? Věděl o nich?“ otázal se Alex.

„Ano, věděl,“ přitakala Fredrika. „Ale ani jeden z nich ty výhrůžky nebral vážně. Bylo jim jasné, do čeho jdou, že proti sobě popudí dost lidí. A navíc si pan Nilsson myslel, že ty e-maily časem ustaly.“

Alex se zatvářil nechápavě.

„Jak na to přišel?“ zeptal se Peder.

„Mluvili prý o tom minulý týden a Jakob Ahlbin mu tvrdil, že už déle než týden žádné další e-maily nedostal.“

Peder zalistoval papíry na stole.

„To není pravda,“ namítl. „Během posledních dvou týdnů, co byl naživu, dostal další tři zprávy.“

„Hm,“ zavrtěl nejistě hlavou Alex. „Zítra se ho na to zeptáme.“

Cosi si poznamenal do bloku.

„Překvapuje mě,“ pokračoval, „že o těch výhrůžkách zřejmě nikdo jiný nevěděl. Ani Sven Ljung, který ho našel mrtvého, ani Ragnar Vinterman. Proč se s tím nesvěřil ještě někomu?“

Joar naklonil hlavu na stranu.

„Třeba je nebral vážně. Mohl mít s něčím takovým zkušenost už z minulosti.“

„Našli jste v jeho e-mailové schránce nějaké další výhrůžky?“ obrátil se Alex na Pedera.

Ten zavrtěl hlavou.

„Ne. Což ovšem ještě nemusí nutně znamenat, že žádné nedostal. Třeba je prostě smazal.“

Alex pohlédl na hodinky a rozhodl se poradu pomalu ukončit.

„Tak dobře,“ řekl. „Pořád ještě nevíme, jestli to vyhrožování hraje v případu nějakou zásadní roli. Nejdřív si musíme promluvit se členy té neziskové organizace a samozřejmě taky s Tonym Svenssonem. Chci výpisy hovorů ze všech telefonních čísel, která Ahlbin používal. Třeba zjistíme, že mu ten Svensson i volal. Potom požádáme státního zástupce, aby ho nechal zatknout pro podezření z nebezpečného vyhrožování. Napadá vás ještě něco?“

Peder nejistě zdvihl ruku.

„Zarazilo mě, že se odesílatel v posledních několika e-mailech zmínil o Jobovi, což je biblická postava,“ prohlásil a vysvětlil ostatním své úvahy.

Náhle si připadal hrozně hloupě.

Alexe však jeho slova evidentně zaujala.

„To je zajímavé,“ přikývl. „Co na to říkají ostatní?“

Joar se zavrtěl.

„Zajímavé to možná je, ale řekl bych, že nijak zarážející. Tony Svensson přece dobře věděl, že píše knězi,“ poznamenal poněkud ironicky, což Pedera rozlítilo.

„Myslíš, že lidi jako Tony Svensson čtou bibli?“ namítla Fredrika. „Na to bych se osobně zaměřila já.“

„Jak to myslíš?“ nechápal Alex.

„Tak, jak to říkám. Překvapuje mě, že se někdo jako Tony Svensson ohání biblickými jmény, která navíc přesně zapadají do kontextu.“

Alex se zatvářil zahanbeně.

„Musím se přiznat, že než s tím Peder přišel, vlastně jsem přesně nevěděl, kdo to Job byl.“

Fredrika se usmála, ponechala však jeho poznámku bez komentáře.

„Nezjistili jste mimochodem někdo něco o Johanně Ahlbinové?“ změnil Alex téma. „Musíme ji co nejdřív najít. Obzvlášť po té dnešní návštěvě domu na Ekerö.“

Nikdo neodpovídal.

Alex se rozhlédl.

„Ještě něco?“ zeptal se.

O slovo se zdvihnutím ruky přihlásila Fredrika.

„Ano?“ vybídl ji Alex.

„Dozvěděla jsem se zajímavé věci o tom neidentifikovaném sraženém muži.“

„Aha,“ usmál se Alex. „Tak povídej.“

„Zdá se, že šlo o vraždu. To auto ho nejen srazilo, ale navíc ještě přejelo. Řidič na něj zřejmě nacouval.“

Alex nahlas zaúpěl.

„Krucinál. Další vražda. To nám ještě scházelo.“ Fredričina slova jen umocnila pocit, že mají co dělat s neuchopitelnou změtí informací rozrůstající se do čím dál obludnějších rozměrů.

Cestou z práce se Fredrika marně pokoušela dovolat se Spencerovi. Když se jí to nepodařilo, znervózněla. Její potřeba slyšet dennodenně jeho hlas se stále stupňovala a nejsilněji se ozývala právě večer, čím víc se blížila obávaná noc.

Co se to se mnou stalo? kladla si už nejméně po tisící stále tutéž otázku. Kam se poděly všechny moje sny a plány? Jak jsem dopadla?

Odpověď byla vždy tatáž. Svých snů se dávno musela vzdát. Už v dětství musela vzít zavděk nouzovými řešeními a druhořadými volbami.

Takhle dopadne člověk, jemuž je upřeno právo svobodného rozhodování, konstatovala unaveně. Jsem odpadní produkt poznamenaný strašlivým Neštěstím.

Už tu byly zase. Vzpomínky na Neštěstí. Na největší zlom jejího života.

Jako malá si předsevzala, že se jednou stane profesionální violoncellistkou. Hudba měla v její rodině pevné místo a Fredrika i její bratr strávili dětství v nejrůznějších koncertních sálech, kde společně s otcem netrpělivě čekali na maminčina vystoupení.

„Vidíte, jak maminka hraje?“ šeptával jim otec s unavenýma očima plnýma hrdosti. „Vidíte, jak pro svou práci žije?“

Tehdy byla Fredrika ještě příliš malá na to, aby otcova slova chápala, později je však v duchu zpochybňovala. Opravdu je správné žít jen pro svou práci? A jaké sny a cíle měl vlastně její otec? Uvědomila si, že o tom nic neví, a zhrozila se. Copak neměl na život vyšší nároky než dělat doprovod manželce a sledovat její úspěchy? Částečná změna pochopitelně nastala, jakmile Fredrika a její bratr nastoupili do školy. Matka už nepřijímala tolik pozvání do zahraničí a děti si konečně mohly udělat o něco jasnější obrázek i o otcově kariéře. Podnikal a do práce chodil zásadně v obleku. Ve svém oboru byl zřejmě úspěšný, jelikož po materiální stránce rodina nikdy nestrádala.

V šesti letech začala Fredrika docházet na hodiny violoncella. Snad by se dokonce dalo říct, že šlo o lásku na první pohled. Milovala jak nástroj, tak svého učitele, jenž zřejmě oceňoval její talent, jelikož ji učil po mnoho let až do onoho zpropadeného Neštěstí. Dokonce i během následné rekonvalescence ji povzbuzoval a ujišťoval, že bude zase moct hrát jako dřív.

To se ovšem spletl, pomyslela si trpce Fredrika a na okamžik zavřela oči.

Ačkoli od oné chvíle uplynulo tolik let, stále si všechno živě vybavovala. Auto, které dostalo smyk, točící se a letící vzduchem. Tvrdá země, lyže vyklopené na sněhu ze střešního boxu. Neustávající křik kamarádky při pohledu na hlavu její matky, rozbitou o čelní sklo. Zoufalé volání hasičů:

„To auto může co nevidět vybuchnout, musíme je rychle dostat ven!“

Občas si Fredrika říkala, že ji v tom autě klidně mohli nechat, že život po Neštěstí není hoden žití. Utrpěla zlomeninu levé ruky, která už nesnesla takovou zátěž jako dřív, přestože se boj o záchranu její končetiny stal středobodem jejího života.

„Takovou zátěž nesnesete,“ zněl konečný ortel ortopeda. „Budete moct hrát několik hodin týdně, ale každodenní cvičení? To je vyloučeno. Časem by se projevily nesnesitelné bolesti a riskovala byste, že ruku už vůbec nebudete moct používat.“

Neměl ani ponětí, co říká. Zřejmě si myslel, že je Fredrika vděčná, že nehodu přežila. Šťastná, že nezemřela, tak jako bratr její kamarádky.

Vděčnost a štěstí však byly to poslední, co cítila. Tehdy i teď, pomyslela si vyčerpaně, když se dnes večer svalila na pohovku ve svém ztichlém bytě.

Hudba pro ni nikdy nepředstavovala pouhý koníček, nýbrž životní styl a budoucí možnost obživy. Od Neštěstí se svého nástroje ani nedotkla. Ležel ladem na nejvyšší polici v šatníku, nenaladěný a vyčkávající. Fredrika si přejela dlaní po břiše.

„Když hezky poprosíš, tak ti dnes možná něco krátkého zahraju,“ pošeptala. „Možná.“

Alex přišel domů z práce v šest hodin. V předsíni ho přivítala manželka a vůně česneku linoucí se z kuchyně.

„Zkouším jeden italský recept,“ usmála se, když ji políbil na uvítanou. „A koupila jsem víno.“

„My něco slavíme?“ zeptal se Alex překvapeně.

Ve všední den pili víno jen výjimečně.

„Ne. Jen jsem si říkala, že bychom si mohli udělat hezký večer,“ odvětila Lena. „A taky jsem dnes odešla dřív z práce.“

„Stalo se něco?“

„Nic zvláštního. Měli jsme dneska míň práce a taky jsem chtěla uvařit něco dobrého.“

Z kuchyně, kde se dala do přípravy salátu, se ozval její zajíkavý smích.

Alex začal prohlížet poštu. Syn jim poslal pohlednici z Jižní Ameriky.

„Hezký pohled,“ zavolal do kuchyně.

„Jo, viděla jsem ho,“ ozval se Lenin hlas. „Taky mám vždycky radost, když se ozve.“

Znovu ten podivný smích.

Alex vešel za ní do kuchyně a chvíli pozoroval její záda. Lena byla vždycky z nich dvou srdečnější a otevřenější. A také velmi krásná. Mohla mít, na koho by prstem ukázala, ale vybrala si právě Alexe, ačkoli měl už v mládí šediny a vrásky. Skutečnost, že si připadal vyvolený, na něj kupodivu neměla pouze kladný vliv. Postupem času začal Alex na svou ženu nepopsatelně žárlit, zejména jakmile se k ní příliš přiblížil jiný muž nebo jestliže si připadal, že se jí v něčem nevyrovná. Žárlivost představovala pro oba problém, za který se Alex styděl. Co je za člověka, že nevěří vlastní ženě, která byla vzornou matkou jejich dvou dětí a vytvořila jim krásný domov? Postupně se však Alex naučil své ženě více důvěřovat, za což částečně vděčil i své práci. Jako kriminalista si vycvičil úžasnou intuici, s jejíž pomocí dokázal nad svými představami o nevěrné manželce v drtivé většině případů zvítězit.

Intuice mu jasně napovídala, kdy je všechno v pořádku a kdy ne. A tentokrát všechno v pořádku nebylo. Poprvé se ten pocit dostavil před několika týdny. Lena začala jinak mluvit a jinak se pohybovat. Takhle ji neznal. Náhle si chtěla povídat o věcech, jež jim oběma byly dříve cizí. O místech, která by chtěla navštívit, nebo o starých přátelích, se kterými se už nevídali. Změnil se i její smích. Dřív se smála srdečně a upřímně, teď podivně pronikavě a povrchně.

Jak ji tak Alex zezadu pozoroval, dokonce mu připadalo, že změnila i držení těla. Jako by ji svírala nějaká křeč. Kdykoli se jí v poslední době dotkl, trhla sebou, nepřítomně se zasmála a odtáhla se. Občas jí také zazvonil mobil a ona ho šla zvednout do vedlejší místnosti.

„Můžu ti s něčím pomoct?“ zeptal se Alex za jejími zády.

„Mohl bys otevřít víno,“ odpověděla Lena a snažila se o lehký a spokojený tón.

Snažila se. V tom byl právě ten problém. Snažila se být sama sebou, jako by hrála divadelní roli. Alexe se zmocnil strach. Démoni opět procitli k životu.

Měli bychom si o tom promluvit, napadlo ho. Proč o tom sakra nedokážu mluvit?

„Jak bylo v práci?“ zeptala se Lena, aby přerušila mlčení.

„Dobře,“ odvětil Alex stručně. „Máme toho hodně.“

Lena mívala dříve ve zvyku konverzaci rozvinout dalšími otázkami, ale poslední dobou od toho upouštěla. Jako by se ptala výhradně na věci, na nichž jí zřejmě vůbec nezáleželo.

„Jaký jsi měla den ty?“ opětoval jí otázku Alex.

„Taky fajn,“ prohodila Lena a otevřela troubu, aby zkontrolovala chystanou večeři.

Ať to bylo cokoli, vonělo to úžasně. Alex však neměl hlad. Jako vždy jí položil ještě pár otázek týkajících se práce, na které Lena odpověděla stručně a s nepřítomným pohledem.

Konečně se usadili k jídlu a nalili si víno. Alex s přemáháním polkl první sousto.

„Na zdraví,“ zdvihl skleničku.

„Na zdraví,“ připila mu Lena.

Když jí pohlédl do očí, přísahal by, že v nich zahlédl lesknoucí se slzy.

Pátek 29. února 2008

~

Dopoledne byla v bytě hrozná zima, avšak díky spravené digestoři už to uvnitř nepáchlo tak strašně kouřem. Ali také dostal kliku, s níž si mohl otevřít malé okénko a trochu vyvětrat. Ačkoli se schylovalo k polednímu, neměl nejmenší chuť vstávat.

U nohou postele ležela sportovní taška připomínající mu novou, trpkou realitu.

Nebyl si jistý, koho by měl za své neštěstí proklínat.

Snad rodiče, kteří ho přivedli na svět v zemi, jako je Irák. Nebo nenáviděného amerického prezidenta, který nejprve svrhl velkého vůdce Saddáma a poté zemi ponechal jejímu osudu, a přivodil tak její kolaps. Nebo snad Evropu, jejíž brány se mu odmítaly otevřít za jiných podmínek, než s jakými byl teď obeznámen.

Ať se na to díval z kterékoliv stránky, jen se utvrzoval v tom, že on se žádné chyby nedopustil. On přece nerozpoutal tu zatracenou válku a nemůže za to, že je bez práce a bezbranný. Snažil se, seč mu síly stačily. Jako manžel i otec.

„Neměl jsem na vybranou,“ mumlal si pro sebe a prohlížel si prasklinu na stropě. „Nikdy jsem neměl na vybranou.“

Znepokojovalo ho pomyšlení na manželku, která si o něj určitě dělá starosti. Stejně jako jeho přítel, jemuž slíbil, že se mu ozve. Obrátil pohled k chladnému oknu. Jeho přítel je někde tam venku v neznámém městě, v neznámé zemi, kde on sám je naprostým cizincem. Chce tu však začít nový život. S celou rodinou. Kvůli ní vykoná v neděli svůj úkol. Ale v budoucnu už nikdy na nic podobného nepřistoupí. Za žádnou cenu.

„Na světě platí několik základních pravidel, synku,“ řekl mu jednou v dětství otec. „Slušný člověk se nepere a nekrade. To je jednoduché, ne?“

Otec stihl zemřít ještě předtím, než Irák upadl do naprostého chaosu. Ali přemítal, jestli by otec pochopil, že jeho pravidla už teď neplatí. Ne snad že by život byl dříve o tolik lepší, ovšem přinejmenším byl klidnější a zdánlivě bezpečnější. Zdánlivě. Hodně lidí poznalo, jaké to je, když vám uprostřed noci před domem zastaví několik aut a do domu vnikne skupinka neznámých ozbrojených mužů majících za úkol předvést někoho k výslechu. O některých těch lidech už potom nikdy nikdo neslyšel. Jiní se vrátili domů ve stavu svědčícím o takové krutosti a nelidskosti, že se o ní lidé neodvažovali mluvit ani v nejužším rodinném kruhu.

To všechno se však změnilo. Teď násilí přicházelo odjinud a vytvářelo ještě větší pocit nebezpečí a nejistoty. Nyní šlo všem jen o peníze a únosy, krádeže, žhářství a ozbrojená přepadení byly na denním pořádku.

Stal se ze mě také špatný člověk? přemítal Ali. S taškou u postele ukrývající zbraň a maskovací kuklu se teď nemohl nad ostatní zločince příliš povyšovat.

Už se takhle nedalo dál žít, obhajoval se v duchu Ali. Odpusť mi, otče, k čemu se chystám. Ale už to takhle dál nešlo.

Chvějící se rukou vytáhl z krabičky dnes už osmou cigaretu. Brzy bude po všem a nastane nová a lepší budoucnost.

Bangkok, Thajsko

Švédská ambasáda otevírala v deset hodin a ona už před desátou stála před dveřmi. Měla za sebou příšernou a nekonečně dlouhou noc. Musela se ubytovat v levném hostelu na okraji Bangkoku a v noci strachy nezamhouřila oči. Peníze, které jí po přepadení zbyly v kapse, jí na zaplacení nestačily. Ráno proto předstírala, že si zapomněla vybrat hotovost, a zeptala se mladého recepčního, kde je nejbližší bankomat. Poslal ji o tři bloky dál, a ona předstírajíc, že se ihned vrátí, opustila hostel, aniž vzbudila větší pozornost.

Ambasáda sídlila na třídě Thanon Sukhumvit ve vysoké budově hned vedle hotelu Lundmark a zabírala celá dvě patra. Úleva, kterou pocítila při pohledu na švédskou vlajku na dveřích, byla tak veliká, že se málem rozplakala.

V hlavě měla jasný plán. Za žádnou cenu nesmí prozradit, proč vlastně do Thajska přijela. Prostě bude předstírat, že je obyčejná turistka, stejně jako stovky tisíc dalších Švédů, kteří tuto zemi každoročně navštíví. To byl nejmenší problém. Fakt, že ji někdo přepadl a o všechno okradl, by snad taky neměl být nijak podezřelý. Do kapsy kalhot si zastrčila kopii policejního hlášení, které potvrzovalo nemilou událost ze včerejšího dne.

O tom, že jí někdo zrušil letenku i e-mailovou schránku a odstranil její jméno z hotelové databáze, raději pomlčí. Tolik nepříjemností by vzbudilo příliš mnoho otázek, na které by nedokázala odpovědět.

Teprve během noci jí došlo, o kolik materiálu ji připravili a kolik práce přišlo nazmar. Neměla už ani fotoaparát s fotografiemi z cesty. Tvrdě polkla, aby se znovu nerozplakala. Brzy už bude doma a všechno se vyřeší. Alespoň v to v hloubi duše doufala.

Možná jí mělo být od začátku jasné, že je to nemožné. Že ten, kdo si dal takovou práci, že jí kousek po kousku zničil život, nezapomněl ani na možnost, že by se mohla obrátit na ambasádu. Jelikož ji nic takového nenapadlo, nevšimla si dlouhého a pátravého pohledu recepční, když ji uváděla k jednomu z diplomatů.

První tajemník velvyslanectví jménem Andreas Blom ji uvítal nanejvýš odtažitým stiskem ruky a bez hnutí brvou jí nabídl, aby se posadila. Asistentku, která se přišla zeptat, jestli si návštěva přeje kávu, odehnal netrpělivým pohybem ruky a požádal ji, aby nechala otevřené dveře. Po chodbě sem a tam přecházel hlídač. Zdá se mi to, nebo chodí jenom kolem téhle místnosti? napadlo ji.

„Nevím, jak bych vám mohl pomoci,“ prohlásil Andreas Blom a opřel se o židli. Ruce si složil do klína a prohlížel si ji přimhouřenýma očima. Jako by se úmyslně snažil působit co nejarogantnějším dojmem.

Několikrát si odkašlala a pomyslela si, že jí mohl nabídnout alespoň vodu. V krku měla vyschlo. Jediné, čím ji však Andreas Blom obdaroval, bylo mlčení.

„Jak už jsem říkala, stala se mi velmi nepříjemná věc,“ začala opatrně.

Odvyprávěla mu svůj předem připravený příběh. O přepadení a „nedorozumění“ v hotelu, jehož vinou přišla o zavazadla.

„Potřebuju se dostat domů,“ rozplakala se. „Nemůžu se dovolat rodičům a přítel, který se mi měl ozvat, se také neozývá. Potřebuju od vás nový pas a malou půjčku. Jen co se vrátím domů, všechno vám vrátím. Musíte mi pomoct.“

Neměla sílu předstírat duševní klid, a tak se ani neobtěžovala otřít si slzy.

Po chvíli ticha, které nastalo, zdvihla hlavu a pohlédla na Andrease Bloma. Ten stále bez hnutí brvou seděl ve stejné pozici.

„To je tedy vaše verze?“ zeptal se.

„Prosím?“

„Ptám se, jestli máte v úmyslu toto vypovědět thajským úřadům, které se budou vaším případem zabývat.“

„Asi vám nerozumím…“ zavrtěla nechápavě hlavou.

„Jak jste říkala, že se jmenujete?“ přerušil ji Andreas Blom.

Automaticky zopakovala své jméno a příjmení.

„Zbytečně si to komplikujete,“ prohlásil.

Jeho slova se setkala s mlčením. Vůbec netušila, co by na to měla říct.

„Jediné, co pro vás, slečno Björková, mohu udělat, je sehnat vám právního zástupce a zajistit kontaktní osobu zde na ambasádě. Radím vám ale, abyste se okamžitě přihlásila na policii. Z toho, že jste před úřední osobou uvedla falešné jméno, nebudu vyvozovat žádné důsledky.“

Nastalo ticho. Myšlenky jí vířily hlavou jako splašené.

„Obávám se, že vám vůbec nerozumím,“ zašeptala, ačkoli začínala tušit, jak velký má problém. „Nejmenuju se Björková…“

Andreas Blom vytáhl z přihrádky psacího stolu jakýsi papír a položil ho před ní.

„Je toto kopie vašeho včerejšího policejního protokolu?“ zeptal se.

Rychle vytáhla vlastní kopii a oba dokumenty porovnala. Byly totožné.

„Tohle ovšem není vaše pravé jméno,“ prohlásil a ukázal na jméno v dokumentu.

„Ale je,“ namítla.

„Není,“ prohlásil rezolutně Andreas Blom. „Tohle je vaše pravé jméno.“ Podal jí další papír.

Chvíli trvalo, než pochopila, na co se dívá. Byla to kopie zadní stránky pasu s její fotografií, avšak s cizím jménem Theresa Björková. A také s cizím rodným číslem.

Zatmělo se jí před očima.

„Ne, ne, ne,“ opakovala. „To nejsem já. Prosím vás, to se určitě nějak vysvětlí…“

„O tom nepochybuji,“ odvětil Andreas Blom chladně. „Tohle je vaše pravá identita. Volal jsem na švédskou policii i na matriku, abych si to ověřil. Jste to vy, slečno Björková. Tenhle pas se našel spolu se všemi vašimi věcmi v hotelu Nana, ve kterém jste byla ubytovaná. Protidrogová jednotka, která v hotelu provedla zásah, našla ve vašem pokoji půl kila kokainu.“

V tu chvíli se jí zvedl žaludek, až se bála, aby se na místě nepozvracela. Všechno, co poté Andreas Blom vyslovil, k ní doléhalo jako v mlze. S vypětím všech sil se snažila poskládat z těch útržků jakýsi celek.

„Dám vám dobrou radu. Jestliže se ihned dobrovolně přihlásíte na policii a prozradíte, kdo vás varoval před chystaným policejním zásahem, bude to považováno za polehčující okolnost. Dvě jednoduché věci.“

Andreas Blom demonstrativně zdvihl dva prsty.

Slzy se jí řinuly po tvářích, nedokázala je zadržet.

„Kdybych opravdu provedla, to, co tvrdíte, proč bych chodila na ambasádu?“ zeptala se.

Andreas Blom se znovu zaklonil a věnoval jí povýšený úsměv.

„Protože jsme v Thajsku. A oba dobře víme, že nemáte šanci se odsud dostat.“

Stockholm

Dnešní noc přinesla další noční můry, tentokrát na jiné téma. Teď už ji nikdo nepronásledoval. Místo toho byla přivázaná ke stromu a obklíčena muži v kápích, kteří jí chtěli ublížit. Fredrika Bergmanová absolutně nechápala, odkud se ty absurdní představy berou. Nic podobného nikdy nezažila ani o tom neslyšela. Nenáviděla, když se noc co noc budila vlastním křikem, zbrocená potem a uplakaná. A hlavně unavená. Šíleně unavená.

Přesto stále chodila do práce. Sedět doma nepřicházelo v úvahu.

„Jak ti je?“ zeptala se jí ustaraně Ellen Lindová, kterou ráno potkala v kuchyňce.

Fredrika se ani nepokoušela lhát.

„Žádná sláva,“ přiznala. „Mizerně spím.“

„Neměla bys radši zůstat doma?“ opáčila Ellen starostlivě.

Fredrika tvrdošíjně zavrtěla hlavou.

„Ne. To v žádném případě.“

Na to už Ellen nic nenamítala. Stejně jako ostatní kolegové na oddělení nechápala, jak si to Fredrika vlastně představovala, že na všechno, co s sebou těhotenství přináší, bude v podstatě sama.

Fredriku bodlo špatné svědomí. Ona sama se Ellen nikdy neptala, jak se jí daří, co dělají děti nebo jak to jde s její velkou láskou. Seznámili se předloni na dovolené v Turecku a Ellen se do něj okamžitě po uši zamilovala.

Zamilovala.

Dokud neotěhotněla, byla Fredrika se svým vztahem se Spencerem více méně spokojená. Nevadilo jí, že přichází a zase odchází. Ona to ostatně dělala stejně. Našla si novou lásku a starou opustila. Nebo lásku ztratila a vrátila se ke Spencerovi. S jiným stavem se však dostavily problémy. Potřebovala ho mít stále nablízku. Chodil k ní sice tak často, jak to jen šlo, a vždycky jí zvedal telefon, ale pořád ještě nebyl pevnou součástí jejího života.

„Já tě nechápu,“ prohlásila jednou její kamarádka Julia, která se v minulosti několikrát podivovala nad tím, jak může Fredrika spát s mužem o tolik let starším.

„Člověk nemůže chápat všechno,“ odsekla Fredrika a potom už o tom raději nemluvily.

Když Fredrika dnes ráno usedla k počítači a otevřela e-mailovou schránku, vyskočila na ni řada nepřečtených zpráv.

Ani neměla sílu je všechny otevřít, většina byla stejně nezajímavá.

„Blíží se střelecké cvičení,“ hlásala jedna z nich. „Kdo má zájem o spolujízdu?“

Střelecké cvičení. Jako by se to automaticky týkalo všech lidí, kteří pracují u policie.

Další e-mail přišel z odborové organizace sdružující akademické pracovníky, který apeloval na své členy, aby se více angažovali za lepší podmínky civilních zaměstnanců u policie. Policejní odbory svými štvavými kampaněmi ztěžovaly civilním zaměstnancům práci a odborová organizace, jíž byla Fredrika členkou, teď zřejmě hodlala podniknout protiútok. Za normálních okolností by se Fredrika v takové záležitosti angažovala, nyní na to však neměla sílu.

Já jsem si svou cestičku vyšlapala sama, pomyslela si klidně. A rozhodla jsem se zůstat. Alespoň prozatím. Nemám sílu teď myslet na druhé.

Poněkud nepřítomně začala listovat papíry na stole. Musí se trochu vzchopit a pustit se do práce. Případ přejetého muže musela zatím odložit, jelikož Alex Recht rozhodl, že nejprve se všichni budou věnovat těm mrtvým manželům nalezeným v bytě poblíž Odenplanu. Případu neidentifikovaného muže se Alex snažil úplně zbavit. Řešit najednou dva případy vraždy bylo v tak malém počtu lidí nemožné.

K Fredrice však stále proudily nové informace, jako teď například zpráva ze státní kriminalistické laboratoře potvrzující lékařova slova, že auto dotyčného skutečně nejen srazilo, nýbrž i přejelo. Na bundě totiž byly nalezeny stopy laku. Technici se nyní snaží zjistit, o jaký lak šlo, aby ho později, pokud by se našlo podezřelé auto, mohli s jistotou identifikovat.

Fredrika se proklikávala dalšími e-maily. Stále žádné zprávy ze státní kriminálky ohledně mužových otisků prstů. Naštvaně si povzdychla a zdvihla telefonní sluchátko.

„Zrovna jsem vám chtěla volat,“ vyhrkla dychtivě žena na druhém konci, která telefon zvedla.

Fredriku její téměř nadšený tón překvapil. Když s ženou mluvila předevčírem, nehýřila zrovna ochotou.

„Opravdu?“ opáčila a snažila se o stejně energický tón, což se jí ovšem nepovedlo. Její kolegyně si toho však očividně nevšimla.

„Projela jsem ty otisky prstů registrem a našla jsem ho!“

Její hlas proběhl telefonními dráty a zasáhl Fredriku vší silou.

„Aha,“ vypravila ze sebe překvapeně.

„Pamatujete si na to přepadení transportu peněz minulý týden v Uppsale? Před Forexem?“ zeptala se žena vítězoslavně.

Fredrice poskočilo srdce. Forex.

„Samozřejmě,“ odvětila rychle.

„O víkendu se našla zbraň, o které si myslíme, že byla při tom přepadení použita. Našel ji nějaký pán, když věnčil psa. Je to divné, protože jinak byla zřejmě celá akce perfektně naplánovaná. Nicméně na zbrani byly otisky prstů…“

„Patřící tomu muži,“ skočila jí do řeči Fredrika.

„Přesně tak.“

Fredrika poděkovala a zavěsila. Podobných přepadení se poslední dobou v okolí Stockholmu odehrálo několik a zjevně spolu souvisela. Fredrika rázem ožila, jako by snad sama přišla na něco velkolepého.

Teď už bylo jasné, kdo dostane případ onoho neidentifikovaného muže na starost. Určitě to bude státní kriminálka, která současně vyšetřuje sérii těch ozbrojených přepadení.

Když Fredrika zaklepala na dveře Alexovy kanceláře, na rtech jí hrál úsměv.

Alex nemarnil ani minutu a okamžitě se případu zbavil. Konečně se tedy Fredrika mohla plně věnovat případu zastřeleného kněze a jeho manželky. Blížila se jedenáctá hodina, na kterou měla spolu s Joarem smluvenou schůzku s Agnem Nilssonem z neziskové organizace pomáhající bývalým pravicovým extremistům.

Pracovat s Joarem bylo pro Fredriku nezvyklé. Nebylo to nepříjemné, jen jiné.

Pár minut před jedenáctou zaklepal na dveře její kanceláře.

„Jdeme?“ zeptal se s korektním a neosobním úsměvem.

Ten úsměv o něm vůbec nic neprozrazuje, pomyslela si Fredrika. Vypadá skoro jako maska. Co se za ní asi skrývá? Nemá prstýnek, ale třeba má přítelkyni? A co děti? Kde bydlí? V domě nebo v bytě? Jezdí do práce autem nebo autobusem?

Mezi Fredričiny vlastnosti nikdy nepatřila zvědavost, za což však do jisté míry vděčila své intuici. Všechno, co ji o lidech zajímalo, jí obvykle bylo na první pohled jasné.

Kdo se pozorně dívá, hodně se dozví, říkávala její matka a měla pravdu.

Agne Nilsson už čekal na vrátnici a vypadal ztraceně. Fredrika si ho představovala úplně jinak. Měl malou, podsaditou postavu, prořídlé vlasy a bledý obličej. Fredriku však zaujaly jeho oči. Byly tvrdé a pronikavé a sršely energií. Jako oči vzpurného a tvrdohlavého dítěte, napadlo ji, když mu podala ruku a představila se.

Všimla si, jak mu pohled automaticky sklouzl k jejímu břichu. Její stav ale nahlas nekomentoval, za což mu byla vděčná. Někteří lidé si zřejmě myslí, že můžou ženě sahat na břicho jen proto, že je těhotná. Kolikrát už musela snést takové letmé pohlazení, až se jí teď, když na chodbě náhodou potkala některého z kolegů a ucítila na břiše jeho pohled, zmocňovala panika. Dokonce zvažovala, jestli by se o tom neměla zmínit na poradě, jenže nedokázala najít ta správná slova.

Agneho Nilssona zavedla do místnosti pro návštěvy, která se od výslechových místností lišila tím, že měla okno. V místnosti bez oken se od vyslýchaného jen zřídkakdy daly získat přínosné informace. S lidmi, kteří nejsou z ničeho podezřelí, by se nemělo jednat jako se zločinci. Z toho důvodu teď Joar zašel pro kávu a Fredrika, jež zatím s panem Nilssonem osaměla na chodbě, vyplnila těch pár minut zdvořilostní konverzací.

„Mohl byste nám říct něco o vaší neziskové organizaci?“ ujal se slova Joar, když všem třem přinesl kávu a mlčky se usadili ke stolu.

Agne Nilsson si nervózně poposedl. Vypadal, že neví, kde začít.

„Vypuklo to před dvěma lety,“ spustil. „S Jakobem jsme byli dobří přátelé. Známe se už od dětství, vyrůstali jsme v jedné ulici.“

Smutně se usmál a pokračoval: „Byl to vlastně Jakobův nápad, jako ostatně tolikrát. Vzniklo to tak, že ho po jedné z jeho přednášek oslovil jeden mladík, který se neměl k odchodu. Podle oblečení vypadal jako normální kluk, ale podle účesu, nebo spíš holé hlavy, a taky tetování, bylo jasné, k jaké ideologii se hlásí.

‚Nemyslete si, že je to tak jednoduchý,‘ řekl tenkrát Jakobovi. ‚Vám se to kecá o situaci přistěhovalců a o tom, jak bysme se k nim měli chovat. Jenomže člověk nemá vždycky na vybranou. To si pamatujte.‘

Těmi slovy začal jejich poměrně dlouhý rozhovor. Ten kluk byl nešťastný a měl strach. Už od čtrnácti let se pod vlivem svého staršího bratra kamarádil s neonacisty. Teď mu bylo devatenáct a měl před maturitou. Jeho bratr se skinheady skoncoval tak, že se přestěhoval do jiného města, kde si našel práci. Jenže tenhle chlapec zůstal ve Stockholmu. Měl mizerné známky, neměl kam jít a byl lapen v okruhu svých známých, kde už se necítil doma. A taky začal chodit s jednou holkou. Jmenovala se Nadima a byla ze Sýrie.

‚Spíš by měli vyšilovat její rodiče, že spolu chodíme, a ne moji kámoši,‘ řekl prý tehdy Jakobovi. ‚Ale její táta je úplně v pohodě. Vůbec mu nevadí, že má jeho dcera za kluka Švéda. Zato moji kámoši by mě zabili, kdyby se to dozvěděli.‘ Ten mladý muž byl na dně. Bylo toho na něj moc. Proto se mu Jakob rozhodl pomoct.

‚Dej mi pár dní,‘ řekl mu. ‚Znám pár lidí a zjistím, co se dá v takové situaci dělat.‘

Ukázalo se ale, že pár dní byla příliš dlouhá doba. Známí toho chlapce se dozvěděli, že si našel cizinku a hodlá se k nim obrátit zády, a počíhali si na ně, když se vraceli domů z procházky.“

Agnemu Nilssonovi se zaleskly oči slzami.

„Jakob se s tím nedokázal smířit,“ pokračoval chraplavým hlasem. „S tím, že mu hned nedošlo, jak moc to spěchá.“

„Co se stalo?“ zeptal se Joar a Fredrice už předem zatrnulo.

Nechtěla ani nedokázala poslouchat žádné hnusné detaily.

„Znásilnili ji, jeden po druhém. On se na to musel dívat. A pak ho zmlátili a zkopali tak, že ho div nezabili. Skončil na vozíku. S trvale poškozeným mozkem.“

Fredrice málem vyhrkly slzy.

„A co ta dívka?“ zeptala se a snažila se přitom o profesionální tón.

Agne Nilsson se poprvé za celou dobu usmál. Bylo to sice spíše jen pousmání, avšak srdečné.

„Pracuje teď pro nás. A otevřeně mluví o tom, co se stalo. Je do svojí práce úplně zapálená. Jako jedinou z nás ji taky město zaměstnalo na plný úvazek. Myslím, že jí to pomohlo se s tím hrozným zážitkem vyrovnat.“

Joarovi i Fredrice se při těch slovech trochu ulevilo.

„Co přesně pro vás dělal pan Ahlbin?“ zeptal se Joar. „Povídal jste něco o penězích z magistrátu.“

Agne Nilsson přikývl na znamení, že otázku pochopil.

„Jak už jsem říkal, Nadima pro nás jako jediná pracuje na plný úvazek a platí ji magistrát, ačkoli jinak sází spíš na zavedené neziskové organizace. Nám ostatním umožnili naši zaměstnavatelé, abychom se v tom projektu angažovali. Ovšem Jakob pro nás jako jediný pracoval v podstatě zadarmo. Neptejte se mě proč, to nevím. Působil hlavně jako náš mluvčí a ucho na zemi, jak se říká u policie. Slyšeli jste ho někdy přednášet?“

Fredrika s Joarem zavrtěli hlavou.

Agne Nilsson několikrát zamrkal.

„To jste o hodně přišli,“ rozzářil se. „Dokázal přimět lidi, aby se na problémy podívali z jiného úhlu. Uměl ukázat věci, o kterých už všichni stokrát slyšeli, v úplně novém světle. A přednášel s takovým zápalem, že to bylo nakažlivé. Vždycky dosáhl svého.“

Agne Nilsson si pohrával s knoflíčkem u košile.

„Měl se stát politikem,“ dodal. „Dokázal by velké věci.“.

Škoda, že jsem ho neznala, pomyslela si Fredrika. Takové lidi mám ráda.

„A co jeho nemoc?“ zeptala se. „Projevovala se nějak navenek?“

„No,“ zaváhal Agne Nilsson a zamračil se. „Sem tam mu prostě došly síly, čímž se ovšem nijak netajil. Mluvil o tom otevřeně. Mám dojem, že jeho stav se ale v posledních letech zlepšil, že dřív na tom byl hůř.“

„Nikdy jste spolu o tom nemluvili mezi čtyřma očima?“ zeptal se překvapeně Joar. „Vždyť jste se znali tak dlouho.“

„Ne,“ připustil Agne Nilsson. „Blíž jsme o tom nikdy nemluvili. Jakob vždycky říkal, že jeho stav se jen sotva zlepší tím, že ho bude donekonečna se všemi rozebírat.

V tom měl asi pravdu.“

Odkašlal si.

„Bavili jsme se především o práci. To nám bylo oběma příjemnější.“

„A co ty výhrůžné e-maily? Věděl jste o nich?“

„Ano,“ přikývl pan Nilsson. „Ty ostatně nedostával jen Jakob. Bylo nás takových víc.“

Fredrika, která si dělala poznámky, se náhle zarazila.

„Prosím?“

Agne Nilsson přikývl.

„Mně ty e-maily chodily taky,“ opakoval. „A nebylo to poprvé.“

„Byl to stále stejný odesilatel?“ otázal se Joar.

„To ne. Zato pořád stejný motiv. Některým lidem se nelíbilo, že se pleteme do věcí, do kterých nám podle nich nic není.“

Joar vytáhl kopie e-mailů, které našli v počítači Jakoba Ahlbina.

„Tyhle poznáváte?“

„Jistě,“ přitakal pan Nilsson. „Dostával jsem téměř totožné zprávy. Jen oslovení se lišilo. Místo pánbíčkářská svině tam stálo socanská svině.“

Nejistě se usmál.

„Nikdy jste neměl strach?“ vložila se do hovoru Fredrika.

„Ne, proč?“ opáčil Agne Nilsson poněkud překvapeně. „Byly to jen plané výhrůžky, které jsme tak trochu čekali. Počítali jsme s tím, že svou činností leckoho naštveme.“

„Tenhle odesílatel byl očividně víc než jen naštvaný,“ namítl Joar a ukázal na papír, který držel v ruce.

„To ano, jenže to se týkalo jenom našeho posledního případu. Šlo o jednoho chlapce, který se chtěl oprostit od Synů vlasti. Od samého začátku bylo jasné, že to bude pěkně tvrdý oříšek. Kdyby ty e-maily chodily dál, nejspíš bychom se obrátili na policii. Pracuje pro nás sice několik policistů, kteří o tom věděli, ale oficiálně jsme to nikdy nenahlásili. Říkali jsme si, že to ještě počká.“

Fredrika potlačila povzdech. Doufejme, že příště nebudou tak otálet, pomyslela si.

„Jak to myslíte, že ty e-maily přestaly chodit?“ zeptal se Joar zamračeně. „Pan Ahlbin dostal poslední e-mail jen pár dní před svou smrtí.“

Agne Nilsson bezradně rozhodil rukama.

„To vám bohužel nepovím. Mluvil jsem s ním minulý týden, a to jsme ani jeden z nás žádný e-mail nedostali. A protože já už potom taky ne, předpokládal jsem, že je na tom stejně, a už jsem se ho neptal.“

Bylo vidět, že to pro pana Nilssona není zrovna příjemné téma.

„Popravdě řečeno jsme se poslední dva týdny moc nevídali. Jakob hodně přednášel a já jsem měl plné ruce jiné práce.“

„Mohl byste nám dát kopie těch e-mailů?“ zeptal se Joar.

„Samozřejmě,“ přikývl pan Nilsson.

„Říká vám něco jméno Tony Svensson?“ zeptal se Joar po chvíli.

Agne Nilsson se zamračil.

„To víte, že ano,“ přitakal. „To je u nás na předměstí mezi sociálními pracovníky a policisty známá firma.“

„Víte, že ty e-maily psal on? Nebo přinejmenším ty, co chodily Jakobu Ahlbinovi.“

Agne Nilsson zavrtěl hlavou.

„Věděli jsme, že je členem Synů vlasti. Ale že to psal zrovna on, o tom jsme neměli tušení. Ty e-maily byly podepsané jenom zkratkou SV.“

Joar se zamyslel.

„Jak to vlastně nakonec dopadlo?“ zeptal se. „S tím klukem, co už nechtěl mít se Syny vlasti nic společného?“

„Bylo to celé pěkně zamotané,“ povzdychl si Agne Nilsson. „Jmenuje se Ronny Berg. Jeho případ měl na starosti hlavně Jakob a už mi nestihl povědět, jak to vlastně dopadlo. Pochopil jsem ale, že Jakob pochyboval o jeho skutečném motivu, proč chtěl organizaci opustit.“

Fredrika se se zájmem předklonila, vzápětí si však uvědomila, jak to musí s jejím břichem vypadat směšně, a zase se narovnala.

„Jak to?“ zeptala se.

„Jakob měl dojem, že se nesnaží vymanit se ani tak z ideologických důvodů, jako spíš kvůli nějakému konfliktu s ostatními členy. Ačkoli jak říkám, moc toho nevím. Poptám se kolegů, třeba by vám někdo mohl říct víc.“

Joar přikývl.

„Buďte tak hodný.“

Zatímco si Joar začal skládat papíry, Fredrika opatrně podotkla:

„Pane Nilssone, možná byste měl zvážit, zda nechcete využít policejní ochranu. Dokud nezjistíme, jak spolu ty věci souvisí. Jestli spolu souvisí.“

Agne Nilsson nejprve nereagoval.

Teprve po chvíli prohlásil: „Takže si myslíte, že to možná přece jen nebyla sebevražda?“

„Přesně tak,“ přikývl Joar. „Ačkoli jistí si tím zatím nejsme.“

„To je dobře,“ prohlásil Agne Nilsson. „Nikdo z nás si totiž nemyslí, že by Jakob zabil sebe i vlastní manželku. To je holý nesmysl.“

Joar naklonil hlavu k rameni.

„Lidé někdy nejsou takoví, jací se zdají,“ poznamenal vlídně.

~

Těsně po jedné hodině se na webu jednoho bulvárního deníku jako blesk z čistého nebe objevil titulek „Zastřelený kněz – policie podezírá pravicové extremisty“.

„Do prčic,“ zaklel Alex a udeřil pěstí do stolu. Jak se to sakra dostalo ven?

Ta otázka byla vlastně bezpředmětná. Únik policejních informací do médií bohužel nebyl ničím neobvyklým. Tentokrát však byl Alex přesvědčený, že udělal všechno pro to, aby se to nestalo. O nové stopě vedoucí k neonacistům zatím věděla jen hrstka lidí.

„Novináři mě bombardují otázkami jako šílení,“ postěžovala si Ellen. „Co jim mám říkat?“

„Nic,“ odsekl Alex. „Zatím. Už se nám podařilo najít Johannu Ahlbinovou?“

Ellen zavrtěla hlavou: „Ne.“

„Proč ne?“ zasténal Alex. „Kde ta ženská sakra může být?“

Téměř se bál podívat se na monitor, ze kterého na něj shlížela fotografie Jakoba Ahlbina. A je to venku. Teď už nemají nejmenší šanci sdělit tu strašnou zprávu Johanně Ahlbinové osobně. Jediné, co novináři vynechali, byla jména a fotografie obou dcer.

Udělali jsme, co jsme mohli, pomyslel si Alex unaveně.

Ellen se snažila ze všech sil. Podařilo se jí získat jména a telefonní čísla Johanniných přátel, ale nikdo z nich nevěděl, kde Johanna je, jak se jí daří ani, jestli už o té tragédii ví.

„To je jako zlý sen,“ zamumlal Alex polohlasem. „Dozvědět se něco takového z novin.“

„Víc jsme udělat nemohli,“ namítla smutně Ellen.

„Já vím,“ připustil Alex a otočil se zády k počítači.

„Mimochodem, tyhle papíry mi dala sekretářka z technického oddělení,“ informovala ho Ellen a položila na stůl plastové desky. „Jsou to materiály k přednáškám, které měl Jakob Ahlbin v počítači.“

„Něco zajímavého?“

„Myslím, že ne. Jedině snad jméno, které měl napsané na deskách bloku.“

„Na deskách bloku?“ zopakoval Alex a začal složkou listovat.

Blok ležel až úplně vespodu. Nenápadný béžový bloček, na jehož desky si někdo poznamenal jméno Mohamed a vedle něj telefonní číslo.

„Kde to měl?“ zeptal se Alex.

„V zamčené zásuvce psacího stolu. Pod penálem.“

Takže ho schovával, usoudil Alex.

Že by to byl uprchlík, k němuž měl nějaký osobní vztah? Nebo někdo, kdo Jakoba Ahlbina požádal o pomoc?

„Zkoušeli jste to telefonní číslo zadat do policejního registru?“

„Jo,“ přikývla spokojeně Ellen. „Vyjelo mi hlášení o ztrátě pasu. Stálo tam celé jméno toho muže i s adresou.“

Podala Alexovi další papír. Ten se usmál.

„Trestní rejstřík má čistý,“ dodala spěšně Ellen a s omluvou odběhla, protože ze své kanceláře zaslechla zvonění telefonu.

Alex zvažoval další postup. Chvíli si prohlížel bloček se jménem a s telefonním číslem a prolistoval složku papírů, až našel zmiňované hlášení o ztrátě pasu. Všechny ty „zmizelé“ pasy. Co by si jen bez nich uprchlíci počali?

Z Evropy se stala hotová pevnost, pomyslel si Alex smutně. A my jsme ztratili kontrolu nad tím, kdo se do ní a z ní dostane. Je to nedůstojné pro všechny zúčastněné.

Pohlédl oknem ven. Na azurovém nebi svítilo slunce a do víkendu zbývalo pouhých pár hodin. Alex zamrkal. Znepokojovalo ho pomyšlení, jak vydrží celý víkend doma s Lenou, která se najednou chová jako cizí člověk.

Nevěděl proč, ale tušil, že si s ní o tom, co se děje ani jak se cítí, nedokáže promluvit.

Proč ne? přemítal. Vždycky jsme spolu mluvili o všem. Snad bych to přece jen mohl zkusit. Snad. Ale pár hodin z víkendu budu stejně pro jistotu v práci.

Nejprve se zdálo, že týden skončí stejně špatně, jako začal. Zatímco Joar s Fredrikou dostali za úkol vyslechnout Agneho Nilssona, pověřil Alex Pedera Rydha zpracováním seznamu všech telefonních hovorů Jakoba Ahlbina, který si policie vyžádala od operátorů z pevné linky i z mobilu. V první chvíli Peder div vzteky nevyletěl z kůže, vzápětí se však dozvěděl, že právě on bude mít odpoledne na starosti výslech Tonyho Svenssona, což ho poněkud uklidnilo. Jak tak seděl a pročítal seznam hovorů, připadalo mu to čím dál tím zajímavější.

Pokaždé, když se mu do rukou dostaly materiály z telefonních odposlechů nebo výpisy hovorů, fascinovalo ho, kolik toho lidé za den provolají. Volaná čísla se samozřejmě opakovala. Typickým případem byli manželé, kteří si někdy volali dvakrát za den a jindy vůbec. Pořád však zbývalo odhalit spoustu dalších čísel, z nichž některá se s ohledem na pozdní čas telefonátů zdála velmi zajímavá, ovšem jen do té doby, než se ukázalo, že jde o místní pizzerii s rozvážkovou službou.

Tentokrát měl ale Peder štěstí. Poměrně záhy našel, co hledal: telefon Tonyho Svenssona. Vítězně se usmál.

Tony Svensson volal knězi celkem třikrát a ve všech případech šlo o velmi krátké telefonáty, z čehož Peder usoudil, že se jednalo o vzkazy na záznamníku. Obsah vzkazů je sice pravděpodobně ztracený, avšak samotný fakt, že Tony Svensson faráři volal, poslouží jako dostatečný důkaz.

Peder se ihned zvedl, aby tu radostnou zprávu oznámil Alexovi. Na prahu jeho kanceláře se však zarazil. Alex dnes vypadal ještě nevrleji než obvykle. Peder si diskrétně odkašlal.

„Co je?“ zavrčel Alex, když však uviděl Pedera, trochu roztál. „To jsi ty? Tak pojď dál.“

Pederovi se mírně ulevilo. Vešel dovnitř a podělil se s Alexem o svůj nejnovější objev.

„Dobrá práce,“ pochválil ho Alex. „Tak koukej bleskově připravit podklady pro státního zástupce. Chci toho kluka zmáčknout ještě před víkendem. Obzvlášť teď, když to prosáklo do novin.“

Peder si oddychl. Takže na něj Alex není naštvaný? Současně se však dostavil i stres. Kdo mohl tu zprávu pustit ven?

Když se Peder otočil k odchodu, Alex zamumlal:

„Máš chvilku?“

Pederova radost tedy byla předčasná. Bylo mu jasné, co má jeho nadřízený na srdci. Zaskočil ho však způsob, jakým to formuloval.

„Dokud budu šéfovat tomuhle týmu, tak bude rohlíček jen rohlíčkem,“ prohlásil pomalu.

Peder by se v tu chvíli nejraději propadl hanbou. Téměř se neodvažoval podívat se svému šéfovi do očí. Ten však neměl slitování a nemilosrdně pokračoval: „Pokud je to s někým z mých lidí tak špatné, že ani nerozezná čajové pečivo od části těla, očekávám, že dotyčný zjedná nápravu. A je mi jedno, jestli jsou za tím osobní nebo jiné důvody.“

Odmlčel se a probodával Pedera pohledem.

„Jasné?“

„Jasné,“ špitl Peder a nedovedl si představit, jak bude moct pod Alexovým vedením dál pracovat.

Setkali se v obývacím pokoji staršího z nich. Byla to už třetí schůzka během několika dní a ani jednomu z nich nebyla ta setkání nijak příjemná. S ohledem na okolnosti se však nedalo nic jiného dělat.

„Přece jsme věděli, že z toho bude pozdvižení,“ podotkl mladší z nich. „Bylo jasné, že sebevražda faráře vyvolá pozornost.“

Nemá smysl mu odporovat, pomyslel si starší z nich. Jedna věc byla takovou akci předem naplánovat a zinscenovat, avšak provést ji byla věc druhá. Musejí si zachovat chladnou hlavu, nesmějí se nechat vystresovat.

„Je tu ale řada nešťastných okolností,“ prohlásil ten starší. „Hlavně způsob, jakým o celé věci informují média. Nečekal jsem, že tak rychle uveřejní jména a fotky mrtvých.“

„To nečekal nikdo.“

„Zatracení policajti. To neumějí držet jazyk za zuby? Všechno vykecají novinářům.“

Oba muži se odmlčeli.

„To nám trochu nabouralo časový plán,“ povzdychl starší muž po chvíli. „Hlavně co se týče naší milé známé v cizině. Kdy ji můžeme očekávat?“

„Počítal jsem, že v pondělí.“

„Bude dost důvěryhodné, když tu zprávu pustíme do oběhu už dnes?“

„Většina toho se dá nějak vysvětlit,“ odvětil ten mladší s hrozivým úsměvem.

Část tváře měl ochrnutou po úrazu a nic na tom nezměnila ani řada operací, které podstoupil. Zvykl si však na to a naučil se svůj křivý úsměv brát jako charakteristický rys, který ho odlišoval od ostatních.

Starší muž vstal a přešel k oknu.

„Přiznávám, že mi dělá starosti ten odpadlík a zrádce. Ví toho příliš a těžko říct, co od něj můžeme čekat. Jen doufám, že máš pravdu a že ho stále můžeme považovat za spojence. Jinak by to s námi bylo hodně nahnuté.“

„Ještě nedostal svůj podíl,“ odvětil druhý muž. „Takže ho máme v hrsti. A než nás zradil, byl v tom taky namočený až po uši. Kdyby nás chtěl udat, uškodil by i sám sobě.“

Tahle úvaha staršího muže poněkud uklidnila, a přešel proto k dalšímu bodu programu.

„Zdá se, že naše poslední sedmikráska nás trochu zlobí,“ prohlásil a posadil se do starožitného křesla vedle části knihovny s nejrůznějšími encyklopediemi a slovníky.

Mladší muž očividně znervózněl. Poprvé v průběhu dnešního rozhovoru vypadal znepokojeně a nijak se tím netajil.

„To je ovšem podstatnější problém,“ povzdychl si zamyšleně. „Tuhle sedmikrásku jsme bohužel nestihli včas utrhnout, než ty takříkajíc dobré zprávy rozšířila mezi svoje známé, a někdo z nich se potom obrátil na toho kněze.“

Na čele staršího muže se objevila hluboká vráska.

„Dá se nějak odhadnout rozsah napáchané škody?“ zeptal se.

„Snad ano. Vypadá to, že o nás mluvil jen s jedním člověkem. Bohužel zatím neznáme jeho jméno, ale pracuje se na tom.“

Oba muži se odmlčeli. V místnosti, jejíž stěny byly až po strop obložené knihami a podlahu zdobily ručně tkané koberce, působilo ticho obzvlášť stísňujícím dojmem.

„A co další sedmikráska?“ ujal se po chvíli slova ten starší.

Mladší muž se znovu usmál svým křivým úsměvem. „Ta nám zaplatí v neděli.“

„To je dobře,“ přikývl ten druhý. „To je dobře.“ Vzápětí dodal:

„Může zůstat naživu?“

Znovu se rozhostilo ticho.

„Spíš ne. Zdá se, že i tahle sedmikráska porušila pravidla a moc žvanila.“

Druhý muž zbledl.

„Takhle jsme si to nepředstavovali. To už je několikátý neúspěch po sobě. Možná bychom se měli na chvíli stáhnout do ústraní?“

Mladší muž si však zřejmě odmítal připustit blížící se katastrofu.

„Uvidíme podle toho, jaký tah dnes udělá náš protivník.“

Starší muž si posměšně odfrkl.

„Z toho bych strach neměl. Moc dobře ví, co by se stalo, kdyby nás nechal na holičkách.“

Při těch slovech ho zlověstně píchlo v břiše, jako by se snad ozval strach.

Stockholm

Život Tonyho Svenssona nebyl příliš pestrý. V podstatě se zdržoval pouze na třech místech: v klubovně, v autoservisu, kde pracoval, a doma. Policisté se rozhodli ho zatknout v práci.

Akce proběhla poměrně hladce. Když před autoservisem náhle zastavilo několik policejních vozů, chvíli se bránil a sprostě nadával, pak ale zřejmě pochopil vážnost situace a přestal klást odpor. Policisté, kteří ho zatýkali, dokonce uvedli, že když mu nasadili želízka, usmíval se. Jako by v něm ten zážitek vyvolal vzpomínku na dávné časy.

E-maily a výpisy telefonních hovorů, které měli policisté k dispozici, stačily státnímu zástupci k vydání zatykače pro důvodné podezření z nebezpečného vyhrožování. Zatím však nebylo jasné, zda budou stačit i na podání žaloby To bude záležet na ochotě Agneho Nilssona vypovídat. Ten zůstal na rozdíl od Jakoba Ahlbina naživu a může proti Svenssonovi svědčit. Pokud ovšem bude chtít. Vypovídat proti neonacistům, jako byl Tony Svensson, se odvažoval jen málokdo.

Výslech dostali na starost Peder s Joarem. Skutečnost, že bude muset spolupracovat s Joarem, poněkud tlumila Pederovu euforii, kterou obvykle před výslechy podezřelých prožíval. Ve výtahu si kolegu pokradmu prohlížel. Měl na sobě růžovou košili a sako. Takhle oblečení přece policajti nechodí. Peder to považoval za další znamení.

Něco mi na něm nehraje, přemítal Peder. Ale přijdu na to, co to je, i kdybych to z něj měl vytáhnout násilím.

Tony Svensson už na ně čekal ve výslechové místnosti, kam ho strážníci předvedli poté, co ho obeznámili s uvalením vazby.

„Víte, z jakého trestného činu jste podezřelý?“ zahájil výslech Joar.

Tony Svensson s úsměvem přikývl. Bylo vidět, že u výslechu není poprvé a že ho situace nijak nezaskočila. Jako by počítal s tím, že občas má prostě člověk smůlu a musí za své chování nést následky.

Kdyby nepůsobil tak zanedbaně, snad by se dalo říct, že je hezký. Avšak s oholenou hlavou, oběma potetovanými předloktími a nehty od motorového oleje vypadal jako gangster, což nejspíš také byl. Pedera s Joarem si prohlížel tvrdýma a chladnýma tmavohnědýma očima.

Ten už leccos zažil, usoudil Peder instinktivně. Proto je asi tak klidný. A také proto, že už dorazil jeho advokát.

„Odpovídejte, prosím, nahlas, jinak to není slyšet na záznamu,“ požádal ho Joar vlídným hlasem.

Až moc vlídným.

Peder zpozorněl. Na té roli, kterou teď Joar hrál, mu něco nesedělo. Působil příliš vyrovnaně, než aby to byla pravda. Jako by se zdánlivý klid mohl ve zlomku vteřiny proměnit v zuřivost a on se dokázal vrhnout přes stůl a vyslýchaného zabít.

Psychopat, blesklo Pederovi hlavou.

„Říká vám něco jméno Jakob Ahlbin?“ zeptal se.

Tony Svensson očividně zaváhal, úmyslně se však vyhnul pohledu na svého advokáta.

„Myslím, že sem to jméno už někdy slyšel,“ odpověděl pomalu.

„V jaké souvislosti?“ zeptal se Joar.

Tony Svensson se opět usmál.

„Když se pleť do soukromejch věcí, který se týkaly mě a mejch kámošů.“

„Jak se do nich pletl?“

Holohlavý mladík si povzdychl.

„Snažil se nás rozeštvat.“

„Jak?“

„Strkal nos do jednoho sporu, do kterýho mu nic nebylo.“

„Do jakého sporu?“

„Vo tom se nehodlám bavit.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Týkal se snad ten spor někoho, kdo už nechtěl mít nic společného s vaší organizací?“ zeptal se Joar. Zaklonil se a založil si ruce na prsou, přesně jako vyslýchaný. „Možná,“ pokrčil rameny Tony.

„Jak jste na to reagoval?“ zeptal se Peder.

„Na co jako?“

„Na to, že se Jakob Ahlbin pletl do věcí, do kterých mu podle vás nic nebylo?“

„Aha, na tohle.“

Tony Svensson si poposedl. Advokát tiše listoval jakýmisi papíry. Zřejmě už byl v myšlenkách na cestě za dalším klientem.

„Snažil sem se mu vysvětlit, že se má starat sám vo sebe a nestrkat nos do cizích věcí.“

„Jak jste se mu to snažil vysvětlit?“

„Zavolal sem mu a řek mu, ať de do prdele. Taky sem mu poslal pár mailů.“

Joar s Pederem automaticky zalistovali výpisem z e-mailové korespondence, který měli před sebou na stole.

„Stálo v těch e-mailech ještě něco?“ zeptal se Peder. „Vždyť je kurva máte před sebou,“ odsekl Tony Svensson, kterému zřejmě začala docházet trpělivost. „To neumíte číst, nebo co?“

Joar si odkašlal a dal se do čtení.

„Ty pánbíčkářská svině, radíme ti, aby ses nepletl do věcí, do kterých ti nic není. Dokud je čas. Psal jste to?“

„Jo,“ přikývl Tony Svensson klidně. „A to je jako podle vás nebezpečný vyhrožování?“

„Jen počkejte,“ usadil ho Peder. „To ještě není všechno.“

Pokračoval ve čtení:

„Ty pánbíčkářská svině, pořád si s náma zahráváš. Abys toho nelitoval.“

Tony Svensson se rozesmál.

„To pořád ještě není vyhrožování.“

„Tím bych si nebyl tak jistý,“ namítl Joar. „Abys toho nelitoval nezní zrovna přátelsky.“

„To nemůžete vědět,“ zamrkal na něj vyslýchaný. Jeho gesto Joara zřejmě vyprovokovalo, neboť Peder zaregistroval, jak se atmosféra v místnosti rázem proměnila.

„Tady mám další,“ chopil se proto slova a doufal, že se mu podaří převzít nad výslechem kontrolu.

„Měl bys nás poslechnout. Jestli se v tom okamžitě nepřestaneš šťourat, čeká tě Jobův úděl.“

Tony Svensson ztuhl.

Naklonil se nad stůl a zdvihl ruku.

„Tak tohleto,“ zasyčel důrazně, „tohleto sem teda nepsal.“

Peder zdvihl obočí.

„Že ne?“ zeptal se s hraným překvapením. „Chcete nám snad namluvit, že Jakobu Ahlbinovi najednou začal psát ještě někdo jiný, kdo se stejně jako vy podepisoval zkratkou SV?“

„Můžete mi snad dokázat, že tenhleten e-mail byl vodeslanej z mýho počítače?“ zeptal se Tony Svensson zvýšeným hlasem.

„Samozřejmě,“ přikývl Peder a podíval se do svých papírů. Ihned ovšem zjistil, že to není pravda. E-mail, který právě odcitoval, byl jedním z těch, které byly odeslané z jiného počítače.

Tony Svensson si všiml Pederova výrazu a spokojeně se zase opřel.

„Co sem povídal,“ utrousil.

„Chcete říct, že Jakobu Ahlbinovi posílal výhrůžné e-maily ještě někdo? Ze stejného důvodu jako vy?“

„Co já vím,“ odsekl Tony Svensson. „Ale já mu nikdy nepsal z jinýho počítače než z toho, co mám doma.“

„Chcete říct z toho, který jsme vám zabavili?“ opáčil Joar ironicky. „Právě jsme u vás doma provedli domovní prohlídku a našli jsme dost zajímavých věcí.“

Tonyho tmavohnědé oči ještě víc potemněly a Peder si všiml, jak Tony Svensson několikrát polkl. Nahlas však nic neřekl.

Není hloupý, uvědomil si Peder. Dobře ví, kdy nemá cenu plýtvat energií.

„Chtěli ste mi ještě něco?“ zeptal se Tony Svensson naštvaně. „Nemám moc času.“

„Ale my ano,“ setřel ho Joar. „Co jste mu říkal, když jste mu telefonoval?“

Tony Svensson si znovu nahlas a ostentativně povzdychl.

„Nechal sem mu celkem tři vzkazy na záznamníku. Bylo v nich to samý, co v těch mailech. Teda v těch, který sem vodeslal ze svýho počítače.“

„Kontaktoval jste Jakoba Ahlbina ještě jinak?“ zeptal se Joar.

„Ne.“

„Takže jste nikdy nebyl u něj doma?“

„Ne.“

„Jak nám v tom případě vysvětlíte, že jsme na dveřích našli vaše otisky prstů?“

Peder ztuhl. Cože? O něčem takovém neměl ani tušení.

Tony Svensson vypadal také zaskočeně.

„No tak sem tam jednou byl a zvonil sem na něj. Bušil sem na dveře, aby mi votevřel, ale asi nebyl doma, tak sem zase šel.“

„Kdy to bylo?“

„Počkejte,“ zamyslel se Tony. „Muselo to bejt asi tak před tejdnem. Nejspíš v sobotu.“

„Proč jste za ním šel?“ zeptal se Joar. „Když tvrdíte, že jste mu pak už další e-maily neposílal.“

„Bál sem se, že sem ho špatně vodhadnul,“ prohlásil Tony Svensson naštvaně.

„Ty maily sem mu psal, aby přestal strkat nos do našich soukromejch věcí. Pak se ten náš konflikt vyřešil. Aspoň podle mě a mejch kámošů. Ten kluk, se kterým byly problémy, se uklidnil. Jenomže potom zase začal dělat blbosti a já si byl jistej, že v tom má ten pánbíčkář prsty, tak sem jel k němu domů, abych ho napomenul. Bylo to ale jenom jednou.“

Joar zvolna přikývl.

„Jen jednou?“ zeptal se.

„Přísahám,“ rozhodil rukama Tony Svensson. „Jestli mi budete tvrdit, že jste našli moje votisky prstů i u něj v bytě, tak pěkně kecáte. Tam sem totiž nikdy nebyl.“

Joar se odmlčel. V Pederovi to vřelo vzteky. Jak si sakra může dovolit jít k výslechu, aniž svého kolegu předem informoval o všech skutečnostech?

Joar se tvářil pobaveně.

„Může vám vaši verzi někdo dosvědčit?“ zeptal se.

„No jistě,“ usmál se Tony Svensson ironicky. „Můžete začít Ronnym Bergem.“

Berg. O tom chlapci přece mluvil Agne Nilsson. Svensson pokračoval:

„Pokud s váma teda bude chtít mluvit. Třeba se dozvíte, co od něj ten hajzl chtěl na revanš.“

Jeho poslední slovo zůstalo viset ve vzduchu. Revanš?

~

Ve chvíli, kdy Joar s Pederem mířili k výslechu Tonyho Svenssona, zaklepal Alex na dveře Fredričiny kanceláře a zeptal se, jestli by se jí nechtělo zajet s ním na jednu návštěvu.

„Kam pojedeme?“ zeptala se, když si brala věci.

Alex jí vysvětlil, že technici našli u Jakoba Ahlbina v zamčené zásuvce bloček se jménem a s telefonním číslem.

„Zkusil jsem to. Zavolal jsem tomu člověku, vysvětlil mu, co se stalo, a zeptal se ho, odkud Ahlbina znal. Nejdřív mi odmítal cokoli říct, nechtěl mít s policií nic společného. Potom mi ale přece jen prozradil, že mu Jakob Ahlbin jednou volal, i když mi nechtěl svěřit, čeho se to týkalo.“

„Nechtěl se o tom bavit po telefonu, nebo vůbec?“ zeptala se Fredrika.

„Vůbec. Tak mě napadlo, že bychom k němu mohli zajet, překvapit ho. Třeba bude při osobním setkání trochu sdílnější.“

Když sjížděli výtahem do podzemní garáže, Fredrika si všimla, že Alex vypadá velmi unaveně. A navíc ztrápeně. Za jiných okolností by se ho zeptala, jestli je v pořádku, a naznačila, že pokud si potřebuje s někým promluvit, ráda ho vyslechne. Teď na to však neměla sílu.

Mlčky projeli čtvrtí Kungsholmen a najeli na dálnici. Alex zapnul rádio.

„Co novináři?“ prohodila Fredrika, ačkoli předem znala odpověď. „Pořád volají?“

„Jsou úplně nepříčetní,“ rozčilil se Alex. „Nedokážou akceptovat, že se k věci zatím nechceme vyjadřovat. Musíme s tím něco udělat. Ještě dnes uveřejníme krátkou tiskovou zprávu, jinak nedají pokoj.“

Fredrika se na okamžik zamyslela.

„Něco mi na tom nehraje,“ poznamenala po chvíli. „Co máš na mysli?“

„Nedovedu si představit, že by se člověk jako Tony Svensson dostal za bílého dne do bytu faráře v nóbl čtvrti, zastřelil dva lidi a pak se nepozorovaně vytratil. Bylo pět hodin odpoledne. Někdo by si ho přece musel všimnout.“

Alex odtrhl pohled od silnice.

„Taky už mě to napadlo,“ odvětil pomalu. „A musím přiznat, že už nejsem stoprocentně přesvědčený o tom, že šlo o sebevraždu.“

„To jsme na tom stejně,“ usmála se Fredrika.

„Jak sis do prdele mohl dovolit něco tak nezodpovědného?“ vyštěkl na svého kolegu Peder, sotva vyšli z výslechové místnosti.

Joar se nenechal vyvést z míry.

„O těch otiscích prstů jsem se dozvěděl na poslední chvíli. Nestačil jsem ti to říct. Mrzí mě to, ale to se někdy stává.“

Tomu Peder nevěřil ani za mák.

„Málem jsem ze sebe udělal úplného idiota,“ pokračoval rozzuřeně. „Ještě štěstí, že jsem se nepodřekl a celé to nezazdil.“

Mlčky čekal, jak na to Joar zareaguje. Jeho slova byla ovšem stejně šokující jako Alexova dnešní výchovná lekce.

„Štěstí?“ zopakoval Joar s tak temným pohledem, až Pederovi vyschlo v krku. „Říkáš štěstí?“

Napětí mezi nimi by se v tu chvíli dalo krájet. Joar přikročil o krok blíž.

„Při práci s tebou aby měl člověk štěstí skoro pořád. Vůbec nechápu, jak jsi to se svojí ignorancí a neprofesionalitou mohl dotáhnout tak daleko.“

Peder zatnul pěsti, přenesl váhu na špičky a zvažoval, jestli dokáže odejít, aniž by svého kolegu fyzicky napadl.

„Dej si pozor,“ procedil skrze zuby. „Ty jsi v tomhle týmu na rozdíl ode mě jenom jako záskok. Kdo ví, jak dlouho bude Alex tolerovat ty tvoje naschvály.“

Joar se posměšně ušklíbl.

„Oba dobře víme, že plácáš nesmysly. Alex je s mojí prací nadmíru spokojený. Těžko říct, jestli i s tvojí. Zvlášť po tom incidentu s rohlíčky.“

V momentě, kdy to Joar dořekl, byl Peder skálopevně přesvědčený, že dneska v záchvatu vzteku poprvé někoho zmlátí.

Podám si toho psychopata jindy, rozhodl se však nakonec se sebezapřením, beze slova se otočil na podpatku a odkráčel.

U sebe v kanceláři pak přemítal, co o svém novém kolegovi vlastně ví. Moc toho nebylo. Jen to, že dřív pracoval na oddělení pro odhalování hospodářské kriminality a poslední rok pro södermalmskou policii. Tam přece Peder také dříve působil. Zamračil se. Poměrně často chodil s bývalými kolegy na pivo. Na Joara však kupodivu nikdy nepřišla řeč.

Pederovy myšlenky si dělaly, co se jim zachtělo. Samy se začaly ubírat jedním směrem.

Na Södermalmu přece ještě pořád pracuje Pia Nordhová.

Její jméno v něm probudilo tolik vzpomínek, až to téměř zabolelo. Nejprve šlo jen o pouhé povyražení, které se však postupem času začalo čím dál tím více podobat pouti vyprahlou pouští, až se z jejich vztahu stal pouhý zvyk. A úplně na závěr už z něj nezbylo nic. Ovšem jen do té doby, než se Peder začal opět nudit. To bylo loni v létě, kdy pracovali na tom šíleném případu zmizelé Lilian Sebastianssonové.

Když teď sáhl po telefonu a hledal její číslo, téměř se mu rozklepaly prsty. Nervózně polkl a těžko se mu dýchalo. Několikrát se ozval vyzváněcí tón a vzápětí její hlas:

„Prosím, Pia.“

Pedera zahřálo u srdce. Teď však patřila někomu jinému. Někomu, s kým to bylo vážné. Z toho slova se mu málem udělalo nevolno. Co to vlastně znamená?

„Ahoj, tady Peder,“ ohlásil se nejistým hlasem. Nejistějším, než měl v úmyslu.

Chvíli panovalo mlčení.

„Ahoj Pedere,“ opětovala mu nakonec pozdrav.

„Jak se máš?“

Peder si odkašlal a snažil se o lehký tón. V hloubi duše sice věděl, že se k ní nezachoval zrovna hezky, ale k čemu by bylo, kdyby proto vystupoval provinile?

„Dobře, díky,“ odpověděla Pia opatrně. Zřejmě nevěděla, co má od bývalého milence čekat.

Peder se rozhodl přejít rovnou k věci.

„Víš, říkal jsem si, jestli bys mi s něčím nepomohla,“ pokračoval tlumeně. Najednou ho napadlo, jestli Joar náhodou neposlouchá za dveřmi.

Při zvuku jejího dechu si vzpomněl na to, jak skvělá je milenka, a rozbušilo se mu srdce. Nedokázal potlačit vzrušení. Do prdele. Proč jsem to jenom tak podělal? vyčítal si v duchu.

Z chodby se ozval Joarův smích, který ho vrátil zpět do reality. Znovu si vzpomněl na svého kolegu, který mu tak ztrpčoval život.

„Poslouchám,“ pronesla Pia o něco přístupnějším hlasem.

„Znáš Joara Sahlina?“

Ticho.

„Je to můj nový kolega,“ pokračoval Peder. „Prý dřív pracoval u vás. Dost mi pije krev a potřeboval bych, aby mi ho někdo trochu proklepl. Třeba by se na něj našla nějaká špína.“

Slyšel, jak se Pia zhluboka nadechla.

„Nech toho, Pedere.“

„Nechci po tobě nic velkého,“ dodal rychle a suše se zasmál při představě, jak vrtí hlavou a blond vlasy jí poletují sem a tam.

„Nic velkého?“ opakovala Pia úsečně. „To je od tebe hezké.“

„Nemyslel jsem to…,“ začal Peder, kterého její reakce poněkud vyvedla z míry.

„Dej mi už konečně pokoj,“ zavrčela.

Peder nechápavě zamrkal a chtěl něco říct, Pia však byla rychlejší:

„Myslíš, že mi není jasné, o co ti jde?“

Znělo to, jako by měla na krajíčku.

„Dej mi pokoj, Pedere,“ zopakovala.

A pak vyslovila něco, po čem se Pederovi dočista zastavil svět.

„Joar je po několika letech první chlap, se kterým mi to klape. Hledáme si byt, chceme žít spolu. Je to skvělý člověk. Proč mi tohle děláš?“

Peder div že vzteky nevybuchl.

Týden co týden tu musí snášet toho psychopata a celou dobu – celou tu dobu – má ten hajzl převahu. Nejenže na něj žaloval s těmi rohlíčky, ale navíc ještě šuká jeho bývalou.

„Zapomeň na mě,“ povzdychla si Pia, když Peder chvíli nic neříkal. „Musíš jít dál.“

V tu chvíli se hněv změnil ve stud. Kdyby se bránil tím, že netušil, že s Joarem chodí, nevěřila by mu.

„Zapomeň, že jsem ti volal,“ zamumlal a zavěsil.

Zůstal sedět a čekal, až z něj vyprchá zlost.

Mohamed Abdullah přišel do Švédska před dvaceti lety, kdy musel kvůli režimu Saddáma Husajna opustit rodný Irák, vysvětlil Fredrice s Alexem, když se jim nakonec podařilo ho přesvědčit, aby je pozval k sobě domů.

Měl poměrně velký byt, který obýval s manželkou. Děti už byly dospělé a samostatné.

„Obě ale bydlí blízko,“ pochlubil se spokojeně.

Mohamedova žena jim přinesla kávu a sušenky. Alex se rozhlížel po obývacím pokoji. Všechny záclony, ubrusy i obrazy byly pečlivě sladěné. V bytě to nasládle vonělo, Alex však nedokázal identifikovat čím.

Ihned využil toho, že Mohamed se po chvíli zřejmě poněkud uklidnil. Už nepůsobil tak napjatě.

„Přišli jsme, protože nás zajímá, proč vás vlastně Jakob Ahlbin kontaktoval,“ vysvětlil přátelským tónem účel návštěvy.

Mohamed zbledl.

„Nic nevím,“ zavrtěl hlavou. „Vůbec nic.“

„Jen klid,“ ujistil ho Alex chlácholivě. „Ani nás nenapadlo, že byste měl s jeho smrtí něco společného.“

Napil se kávy.

„Vídali jste se často?“ zeptala se Fredrika.

„Ne,“ zavrtěl Mohamed hlavou. „Jednou mi volal a pak jsme se setkali. Ale opravdu jen jednou.“

Alex zavětřil důležitou informaci. Bylo očividné, že Mohamed si je jejího významu také vědom. Jenom se bál. Strašně se bál.

Nakonec se však přece jen odhodlal a rozpovídal se. Opřel se o pohovku a těkal pohledem z jednoho policisty na druhého.

„Vím akorát, co se povídalo,“ pravil polohlasně.

„Co se povídalo?“ zbystřila Fredrika.

„Že se do Švédska otevřela nová cesta. Pro uprchlíky“

Mohamedova manželka se vrátila s dalším balíčkem sušenek. Chvíli bylo ticho.

„Víte přece, jak to je,“ pokračoval Mohamed váhavě. „Dostat se do Švédska stojí až 15 000 dolarů. O takových penězích si většina uprchlíků může nechat jen zdát. Před dvaceti lety to bylo jiné. Celá Evropa byla jiná a vedly do ní jiné cesty. Teď jsem ale slyšel od syna jednoho iráckého přítele, že uprchlíkům svitla nová naděje. Že se dá do Švédska dostat i levněji. Za jiných podmínek.“

Alex povytáhl obočí.

„Za jakých podmínek?“

„Jiných,“ zopakoval Mohamed. „Je to prý levnější a také je mnohem snazší získat azyl.“

Nadechl se a natáhl se po hrníčku s kávou.

„Jsou ovšem tvrdí.“

„Kdo?“

„Převáděči. Mají přísná pravidla, a kdo je poruší, může špatně skončit. A pravidlo číslo jedna je držet jazyk za zuby Proto jsem o tom nechtěl mluvit. Alespoň dokud nepřijede ten přítelův syn.“

„Takže ještě nepřijel?“ zeptala se Fredrika opatrně.

Mohamed zavrtěl hlavou.

„Jednoho dne prý jednoduše zmizel. Jsou to už dva týdny. Buďto tu ještě není, nebo se schovává.“

„Měl by se přece přihlásit na imigračním úřadě, ne?“ poznamenal zamyšleně Alex.

„Třeba se přihlásil,“ přemítal nahlas Mohamed. „Jenže mně se každopádně neozval.“

„Má v Iráku rodinu?“ zeptal se Alex.

„Snoubenku,“ přikývl Mohamed. „Měli před svatbou, ale nic jí neřekl a vytratil se.“

„Jste si jistý, že vycestoval ze země?“ otázala se Fredrika zamyšleně. „Nemohlo se mu něco stát doma v Iráku?“

„Možná,“ odvětil Mohamed nejistě. „Ale pochybuju o tom. Irák už není jako dřív. Lidi už nemizejí beze stopy. Kdyby ho někdo unesl, vědělo by se to.“

„Jak se Jakob Ahlbin dozvěděl, co víte? Jak na vás získal kontakt?“

„Mám určité známosti,“ odvětil Mohamed vyhýbavě a Alexovi bylo jasné, že právě uhodil hřebíček na hlavičku. „Kvůli nim volal. Potom přišla řeč i na to, co jsem se doslechl. Sám jsem o tom začal.“

„Takže pan Ahlbin o tom předtím nevěděl?“

„Ne. Řekl jsem mu to až já, při osobním setkání.“ Mohamed se tvářil téměř pyšně.

„O jakých kontaktech jste to prve mluvil?“ zeptal se Alex a snažil se o lehký tón.

„Prostě vím, na koho se člověk může obrátit, když se chce dostat do Švédska,“ odvětil Mohamed tiše se sklopeným pohledem. „Ne, že bych se v tom sám angažoval, to ne. Jen vím, na koho se obrátit.“

Kolegové ze státní kriminálky by byli ochotní prodat vlastní rodiče, aby se dostali k takovým lidem, pomyslel si Alex a rozhodl se, že jim přesto o Mohamedovi nic neřekne. Ať si ho najdou sami.

„Myslíte, že to nějak souvisí s jeho smrtí?“ zeptal se Mohamed se zájmem.

„Možná,“ odvětil stručně Alex. „To zatím nevíme. Ale byl bych rád, kdybyste se o naší návštěvě nikomu nezmiňoval.“

Mohamed přislíbil, že bude mlčet jako hrob, a dolil jim kávu.

„Doufám, že je váš přítel v pořádku a že se brzy objeví,“ pravila Fredrika o chvíli později, když už byli na odchodu.

„To taky doufám,“ utrousil Mohamed nervózně. „Už kvůli Farah.“

Fredrika se zarazila.

„Kvůli komu?“

„Kvůli Farah. To je jeho snoubenka. Umírá doma v Bagdádu strachy, co se mu stalo.“

Trpce si povzdychl.

„Stejně mi to nejde do hlavy. Přece se po něm nemohla jen tak slehnout zem.“

~

Alex svolal do Lví koule závěrečnou poradu před víkendem. Když to před chvílí zašel říct Joarovi s Pederem, stále ještě sepisovali protokol o výslechu Tonyho Svenssona.

Alex si ihned všiml Pederových nenávistných očí. Kdyby pohled dokázal zabíjet, byl by Joar už dávno mrtvý. Co se to tu sakra děje?

„Jsou toho plné noviny,“ odfrkl si Alex nelibě. „A podle nich jde o jasný případ: Ahlbin nespáchal sebevraždu. Zavraždili ho pravicoví extremisti kvůli tomu, že se zastával uprchlíků. To je teď v celé společnosti dost palčivá otázka.“

Na okamžik se odmlčel.

„Myslíte, že novináři znají pravdu? Je Tony Svensson muž, kterého hledáme?“

„Ta stopa každopádně stojí za prozkoumání,“ odpověděl Joar zamyšleně. „Nejsem si jistý, že je vrah, ale kolem něj se vyskytuje i řada jiných zajímavých postav.“

„Koho máš konkrétně na mysli?“ zajímalo Alexe.

„Shromáždil jsem nějaké materiály,“ pronesl Joar klidně. „Pomohl mi jeden známý ze státní kriminálky. Dlouho už ty Syny vlasti sledují a podle nich jde o jasný organizovaný zločin. Tony Svensson jim velí, ovšem kromě něj tam působí i spousta dalších těžkých zločinců. Například jeden profík na vloupačky. Ten se klidně mohl k Ahlbinovým vloupat za bílého dne, aniž si ho někdo všiml. Další z nich zase načerno kšeftuje se zbraněmi.“

„Ahlbinovi byli ale zastřeleni vlastní zbraní,“ namítl Alex.

„To je pravda,“ připustil Joar. „Ale co když ti kluci potřebovali zbraň na to, aby je pustili do bytu?“

Alex po očku pohlédl na Pedera, který o Joarově zjištěních očividně neměl ani tušení. Obrátil se proto i na něj:

„Pedere, jaký jsi měl z toho výslechu pocit ty?“

„Možná s tím opravdu mají něco společného,“ pravil stroze a žíly na krku mu naběhly.

Peder vstal a kývl na Joara.

„Už jsi skončil? Taky vám chci něco ukázat.“

Klikl myší a na promítacím plátně za ním se objevila fotografie.

„To je Ronny Berg,“ spustil hlasitě. „Ten, kvůli kterému Synové vlasti vyhrožovali Ahlbinovi.“

Vítězně pohlédl na Joara, jenž však nehnul ani brvou.

„Odpoledne jsem s ním osobně mluvil a dozvěděl jsem se leccos zajímavého.“

„To jsi tam jel sám?“ zeptal se Alex.

„Jo,“ přikývl Peder. „Říkal jsem si, že to snad nebude vadit.“

Takové jednání bylo nemyslitelné a Alexovi bylo jasné, že Peder to moc dobře ví. Všechny výslechy musí předem schválit.

„Jakob Ahlbin požadoval po Ronnym jen jedno,“ pokračoval Peder. „Aby hned nechal vší trestné činnosti. Jenže to se zřejmě snáz řeklo, než udělalo.“

„Jak to?“ zdvihl Alex tázavě obočí.

„Neziskovka, pro kterou Ahlbin pracoval, má celkem jednoduchá pravidla. Jsou ochotní pomoct komukoli, ale dotyčný se musí vzdát veškeré trestné činnosti, do níž je zapletený. To měl Tony Svensson na mysli, když tvrdil, že Ahlbin chtěl, aby se mu Ronny revanšoval.“

Zhluboka se nadechl a překlikl na další fotografii.

„Ronny Berg, dříve machr na vloupačky, totiž dostal tip na velkou akci, na které by mohl zbohatnout, a za každou cenu ji chtěl provést sám. Jenže Synové vlasti se o jeho plánech dozvěděli a strhla se pěkná hádka. Proto se od nich chtěl Ronny distancovat, obrátil se na tu neziskovku a hrál si na svatouška, který se kaje a už nechce mít nic společného s cíli a ideologií té skupiny.“

„A oni mu na to skočili?“ zeptala se Fredrika.

„Přesně tak. Nebo přinejmenším ze začátku. Pak na něj ale Synové vlasti Ahlbinovi žalovali, co má za lubem, a Ahlbin od něj dal ruce pryč.“

„Takže Ronny Berg se k Synům vlasti vrátil?“ zeptal se Alex.

„Vůbec ne,“ zavrtěl hlavou Peder. „Vsadil všechno na jednu kartu a rozhodl se tu loupež snů přece jenom provést a pak co nejrychleji pláchnout. Jakob Ahlbin ho měl ovšem přečteného a dal tip jednomu kolegovi z té neziskovky, policistovi, který to zase řekl svým kolegům.“

Peder se tvářil nadmíru spokojeně.

„A kde je teď?“ zeptala se Fredrika nechápavě.

„Ve vazbě,“ usmál se Peder.

„A to ti tohle všechno řekl?“ zeptal se překvapeně Alex.

„Všechno ne,“ ušklíbl se Peder. „Něco mi prozradil i ten policista z neziskovky, kterému dal Ahlbin tip.“

Alex tiše zabubnoval prsty do stolu.

„Jaký má teď ten Ronny na Ahlbina názor?“ zeptal se.

„Nenávidí ho,“ konstatoval suše Peder.

„Má alibi na inkriminovaný večer?“

„Jo. Už seděl ve vazbě. To přepadení se odehrálo minulý týden a rovnou ho zatkli. Myslím, že to bylo ve čtvrtek.“

„Takže několik dní předtím, než byli Ahlbinovi zastřeleni,“ poznamenal Alex zamyšleně. „To je dost času na to, aby si mohl naplánovat a objednat dvojitou vraždu.“

Peder zavrtěl hlavou.

„Čistě teoreticky máš pravdu. Ale prakticky o tom silně pochybuju. Na to nemá kontakty. Zvlášť potom, co se rozhádal se Syny vlasti.“

Fredrika upírala tmavé oči do poznámkového bloku a Joar nehnul ani brvou. Alexovi však neuniklo, že potlačuje vztek.

„Nějak se mi tomu nechce věřit,“ prohlásila Fredrika ostrým tónem, jaký u ní Alex už dlouho neslyšel.

„Čemu se ti nechce věřit?“

„Že by v tom měli prsty neonacisti,“ vysvětlila. „Už jsme o tom spolu dneska mluvili, že mi to celé připadá nepravděpodobné. I kdyby se přece jen vetřeli k Ahlbinovým do bytu a zastřelili je, nesedí mi k nim způsob, jakým to provedli. A nesmíme zapomínat na jednu důležitou věc, a sice Jakobovu nemoc. S ohledem na ten dopis na rozloučenou musel vrah vědět, že Jakob Ahlbin trpí depresemi.“

Pokračovala:

„Kdybychom připustili, že vrahem byl někdo, koho Ahlbinovi znali, vysvětlovalo by to spoustu věcí. Třeba že ho Ahlbinovi pustili do bytu nebo že nikde nejsou patrné stopy násilí.“

„A taky ten dopis,“ dodal Peder.

„Jaký by měl v tom případě vrah motiv?“ zeptal se Alex bezradně.

„To nevím,“ připustila Fredrika. „Přesto bych řekla, že bychom se měli víc zaměřit na případný vztah Jakoba Ahlbina s tím přejetým mužem. Jmenoval se Yusef. Konečně se mi podařilo zjistit jeho jméno a taky to, že měl s Jakobem Ahlbinem společného známého, a sice Mohameda.“

„Může to nějak souviset s těmi neonacisty?“ zeptal se Joar.

„To zatím nevíme. Ale Mohamed měl každopádně strach,“ dodala Fredrika rychle. „Do Švédska se náhodou dostal syn jeho přítele a zemřel dřív, než se stihl ohlásit na imigračním úřadě.“

„Nejdřív ale stačil vyloupit banku,“ poznamenal Peder.

„A jsme zase zpátky u té nevyšetřené série přepadení transportů,“ zamračil se Alex.

Fredrika se však nenechala přerušit a znovu se ujala slova.

Konečně, pomyslel si Alex. Konečně se probrala.

„Ještě něco,“ dodala.

Alex si všiml, jak na ni Joar překvapeně zírá. Takovou ji zřejmě ještě nezná.

„Ano?“ pobídl ji trpělivě Alex.

„Ty e-maily,“ pokračovala Fredrika. „Myslím, že Tony Svensson mluví pravdu, když tvrdí, že je nepsal všechny.“

Obrátily se k ní tři překvapené pohledy.

„Trochu jsem o nich přemýšlela. Už při prvním čtení mě překvapilo, že by Tony Svensson znal biblické postavy, jako byl Job. E-maily odeslané z jiného počítače než jeho jsou trochu odlišné.“

Alex se zatvářil skepticky.

„Kdo by mohl mít přístup k jeho e-mailu? To ne. Odesílatel je evidentně tentýž, ať už je posílal odkudkoli.“

„Odesílal je ze společné adresy Synů vlasti, kterou používali všichni. Takže je celkem pravděpodobné, že někdo z nich mohl vyzradit heslo.“

Fredrika zalistovala vytištěnými e-maily, které si přinesla s sebou.

„Jsem o tom přesvědčená,“ pokračovala. „Člověk, který psal ty pozdější e-maily, se snažil o stejný styl, jaký měly ty původní zprávy, ale tak docela se mu to nepodařilo. Ve všech e-mailech, které byly odeslané z jiných počítačů, se na rozdíl od těch odeslaných ze Svenssonova počítače objevují jasné odkazy na bibli. Jsou méně přímé a taky méně primitivní.“

„Co to podle tebe znamená?“ zeptal se Alex a podepřel si bradu.

„Tím si nejsem tak jistá,“ přiznala Fredrika. „Je možné, že někdo o těch výhrůžkách věděl a navázal na ně, aby posílil zdání hrozícího nebezpečí. Třeba proto, abychom nehledali nikde jinde, aby je nebylo možné vystopovat. Ale Jakob to zřejmě pochopil.“

„Co pochopil?“ zeptal se Alex bezradnějším hlasem, než měl v úmyslu.

„Že mu vyhrožovali dva různí lidé. Z různých důvodů. To by taky vysvětlovalo, proč o těch posledních e-mailech neřekl Agnemu Nilssonovi.“

Fredrika si odhrnula pramen vlasů z čela.

„Mohli bychom prověřit odesílatele těch e-mailů z knihovny ve Farstě. Tam se člověk musí zapsat a legitimovat, jestliže chce na internet. Zavedli to tam, protože jim tam lidi chodili sledovat porno.“

„Tak to v pondělí zjisti,“ uzavřel poradu Alex a dodal: „A sleduj taky případ toho přejetého muže. Chci vědět, k čemu státní kriminálka dospěje.“

Fredrika přikývla. Ostatní pochopili, že porada skončila, a začali si sbírat věci.

„Tak, pěkně si o víkendu odpočiňte,“ pronesl Alex.

Při pomyšlení na víkend ho však bodlo u srdce. Sakra. Musím něco udělat. Bez dalšího loučení opustil Lví kouli a těžkými kroky došel do své kanceláře. Přál si, aby mu zavolal syn z Jižní Ameriky.

Vrať se domů, prosil ho v duchu. Tvoje matka je poslední dobou jako vyměněná.

Tvrdě polkl a pohladil si jizvy na rukou. Jižní Amerika mu připadala strašlivě daleko.

Pak se rozhodl. Pokud o tom Lena o víkendu nezačne sama, v pondělí se jí zeptá, co se děje. Krom soukromých problémů v něm však klíčila i pracovní nejistota: Jestliže Ahlbinovy nezavraždil Tony Svensson, tak kdo tedy?

~

Venku před policejní stanicí panovala zima a tma. Nebýt pouličního osvětlení, nebylo by vidět na krok. Spencer měl přijít až pozdě večer, Fredrika měla tedy před sebou několik hodin samoty.

Musím si najít nějakého koníčka, pomyslela si unaveně cestou z Kungsholmenu domů. A taky víc přátel. Ani jedno z toho vlastně nebyla pravda. Měla víc přátel i zájmů, než na kolik měla čas. Proč tedy zažívala ty chvíle akutní samoty a nečinnosti?

Po několika letech úvah dospěla k názoru, že na tuto otázku existuje vcelku prostá odpověď: Problém tkví v tom, že pro nikoho není na prvním místě. Jelikož pro nikoho není nejdůležitějším člověkem na světě, nastávají situace, kdy se cítí sama a opuštěná, protože všichni kamarádi mají ve chvíli, kdy by nejvíc potřebovala jejich společnost, nabitý program.

Dnes se ovšem přece sama rozhodla, že nikam nepůjde a počká doma na Spencera. Je však pravda, že jí také nezavolal.

Pocit osamělosti v ní podstatně vzrostl v těhotenství, k čemuž jistě přispěla i její únava a noční můry. A taky ty příšerné bolesti, kvůli kterým měla občas sto chutí křičet. Její byt ji přivítal tichem a prázdnotou. Když se do něj kdysi nastěhovala, zamilovala si ho. Velká okna propouštějící dovnitř spoustu světla, dohladka vybroušená dřevěná podlaha. Původní restaurovaná kuchyně a pokojík pro služku, v němž si zřídila knihovnu.

Tady jsem se znovu narodila, pomyslela si.

Rozsvítila v bytě všechna světla a sáhla na radiátor. Byl vlažný. Spencer si vždycky stěžoval, že má doma moc chladno, jí to však vyhovovalo.

Spencer. Pořád jen Spencer. Proč jsme se zrovna my dva potkali?

Vtom jí zazvonil telefon. Volala její matka, která zřejmě měla něco na srdci.

„Tak co to tvoje spaní?“ zeptala se dcery na úvod.

„Nic moc,“ přiznala Fredrika. „Ale už mám trochu menší bolesti. Aspoň dneska to šlo.“

„Něco mě napadlo,“ oznámila jí matka.

Ticho.

„Třeba by ti prospělo, kdybys zase začala hrát?“

Čas se na okamžik zastavil a Fredrika se ponořila do vzpomínek na dobu před Neštěstím.

„Nemyslím nijak moc,“ dodala rychle její matka. „Jen občas chvilku. Třeba by ti to vrátilo rovnováhu. Víš, přece, že já hraju vždycky, když nemůžu usnout.“

Kdysi byly takovéto rozmluvy mezi Fredrikou a její matkou přirozené. Tehdy ještě společně plánovaly Fredričinu budoucnost. To však bylo dávno, před Neštěstím. Teď už matka neměla na takovéto řeči právo, což zřejmě také vycítila, když jí dcera neodpovídala. Změnila proto téma:

„Musíš nám ho už konečně představit,“ prohlásila nekompromisně a zároveň prosebně. Jako by žadonila, aby se znovu mohla stát součástí dceřina života.

Její slova Fredriku zaskočila.

„Děláme s tatínkem, co můžeme, abychom se vyrovnali se situací, před kterou jsi nás postavila. Snažíme se tě pochopit, ale cítíme, že k tobě máme hrozně daleko, Fredričko. Nejenže jsi před námi víc než deset tajila, že s někým chodíš, teď s ním navíc ještě čekáš dítě.“

„Nevím, co ti na to mám odpovědět,“ povzdychla si Fredrika.

„Ale já ano. Řekni, že nám ho představíš. Přijďte k nám zítra na večeři.“

Po krátké úvaze Fredrika dospěla k názoru, že Spencera už nemůže před svou rodinou dál schovávat.

„Večer se ho zeptám,“ slíbila. „Dám vám vědět.“

Poté, co zavěsila, ještě dlouhou dobu tiše seděla na pohovce a přemýšlela o osudové otázce, která ji tak dlouho pronásledovala. Proč se vlastně zamilovala do člověka, který nikdy nemůže být její a který je o víc než dvacet let starší? Nezáleží na tom, jestli je ženatý nebo ne. Stejně ji dříve či později opustí a ona zůstane sama.

S tmou, únavou a smutkem se k ní potajmu přikradla jedna myšlenka, o níž si myslela, že ji už dávno potlačila.

Zahraj na mě, našeptával jí tichý hlas. Zahraj si.

Sama nevěděla, co ji nakonec přimělo vstát a dojít do šatny pro violoncello, na které od Neštěstí ani nesáhla. Náhle tam stála s nástrojem v rukou a cítila jeho tíhu, tak důvěrně známou, po níž se jí strašně stýskalo.

Nikdy jsem po ničem tolik netoužila.

Když k ní o několik hodin později přišel Spencer, odpočívalo violoncello opět ve svém pouzdře. Naladěné a použité.

~

Přišli pro něj pozdě večer. Připomnělo mu to vlastní minulost. Cizí lidé si odemkli dveře, k nimž měl mít klíč jen on. Ležel už v posteli pod peřinou a ztuhl. Neměl kam utéct. Z předsíně se ozval známý hlas Švéda, který hovořil tak dobře arabsky.

„Dobrý večer, Ali. Jsi vzhůru?“

Samozřejmě že byl vzhůru. Kolik toho vlastně naspal od té doby, co opustil Irák? Odhadoval by to celkem na maximálně deset hodin.

„Tady jsem,“ řekl a vstal z postele.

Hosté vešli do pokoje. Všichni najednou. Tentokrát s nimi nebyla ona žena. Kromě muže, kterého už znal, tu byli další dva neznámí muži. Zastyděl se, že má na sobě jen spodky a ponožky. Byla mu strašná zima od nohou. Za zakouřený vzduch už se stydět přestal. Po vůni čerstvě vymalovaných stěn už v bytě nebylo ani stopy.

„Obleč se,“ usmál se na něj muž. „Do neděle budeš bydlet někde jinde.“

Aliho zaplavila úleva. Konečně se dostane ven. Konečně pocítí na tvářích chlad a nadechne se čerstvého vzduchu. Ta zpráva ho však zároveň překvapila. O novém bydlišti přece nepadlo ani slovo.

Zatímco si oblékal džíny a tričko, pohlédl na hodinky. Blížila se půlnoc. Muži se zatím procházeli po bytě, slyšel, jak otevírají dvířka lednice. Už byla prázdná. Z celého srdce doufal, že v novém bytě bude jídla víc.

Sešli dolů po schodech. Jako první kráčel ten, který uměl arabsky, za ním Ali a nakonec ti dva. Vyšli ven na ulici. Ali pohlédl vzhůru a zjistil, že slabě sněží. Tolik vody v různých skupenstvích jako v téhle zemi nikdy neviděl.

Tentokrát jeli větším autem připomínajícím spíš minibus. Aliho usadili na zadní sedadlo mezi oba neznámé muže. Sportovní taška, kterou dostal při minulé návštěvě, ležela v kufru. Jeden z mužů měl dlouhý kabát a připomínal Alimu nějakou filmovou postavu. Druhý vypadal pochmurně a podivně. Jako by mu někdo rozřízl obličej na dvě poloviny a pak ho zase sešil, napadlo Aliho. Muž zřejmě vycítil jeho pohled a otočil k němu hlavu. Ali se instinktivně odvrátil.

Projeli obytnou čtvrtí, kde všechny domy vypadaly navlas stejně. Poté vyjeli na větší silnici a přidali rychlost. Ali se rozhlížel hned na jednu, hned na druhou stranu. Vpravo v dálce spatřil cosi, co vypadalo jako obří golfový míček. Byl osvětlený jako nějaký chrám.

„Globen,“ prohlásil muž vedle něj.

Ali upřel pohled před sebe. Jak často se člověku stane, že sedí v autě a neví, kam jede?

Kolem auta se čím dál tím víc stahovala noc a Alimu těžkla víčka.

Kdy už to skončí? pomyslel si unaveně. Kdy už konečně dojdu na závěr téhle nekonečné cesty?

Bangkok, Thajsko

Nemohli ji donutit, aby se dobrovolně přihlásila na policii. Na druhou stranu jí však ani nemohli poskytnout ochranu. S radou, aby se co nejdříve obrátila na místní policii, ji proto vyhodili na ulici. Utíkala jako o život, aniž věděla kam. Po chvíli jí však došly síly. Nebylo divu. S prázdným žaludkem a bez vody tělo při teplotě sahající ke čtyřiceti stupňům moc dlouho nevydrží. Musela se zastavit a rozhlédnout se, kde je. Orientační smysl jako by jí přestal fungovat, neměla ani tušení, kterým směrem běžela.

Někdo. Někdo mi přece musí dosvědčit, že já jsem já, pomyslela si zoufale.

Všechny ostatní plány vzaly za své. Teď už si nemohla vybírat. Musela se rozhodnout, komu se může svěřit. Teď byla jakákoli pomoc dobrá.

Podlomila se jí kolena a sesunula se na chodník. S vypětím sil ze sebe vytlačila poslední kapku racionálního uvažování.

Přemýšlej! Přemýšlej! nabádala se v duchu. Co je teď největší problém?

Nedostatek peněz byl sice akutní, avšak nikoli neřešitelný. Horší jí připadala izolace od rodiny a nemožnost ji kontaktovat. Neměla ani mobilní telefon, ani přístup k e-mailu. Telefonní čísla však mohla najít i jinak a také si mohla založit novou e-mailovou adresu.

Ze všeho nejdřív se musí spojit s otcem. Hlodalo v ní podezření, že by i on mohl být v ohrožení.

Při pomyšlení na otce jí do očí vhrkly slzy. Proč nebere telefon? A co její matka? Kam se všichni poděli?

Spočítala bahty, které měla po kapsách. Těch pár drobných by mělo stačit na půl hodinu v internetové kavárně a na jeden či dva telefonáty do Švédska.

Potom už mi nezbyde vůbec nic, uvědomila si a začala v ní narůstat panika.

Majitel internetové kavárny se přívětivě usmíval a přinesl jí zadarmo kávu. Postupovala rychle a systematicky. V telefonním seznamu vyhledala a poznamenala si telefonní čísla na hrstku lidí, jimž důvěřovala. Poté se přihlásila na webovou stránku Hotmail a založila si novou e-mailovou adresu. Po chvíli váhání se rozhodla neuvést své pravé jméno, nýbrž jen iniciály.

V rychlosti napsala stručný a věcný e-mail otci a odeslala ho na jeho soukromou i pracovní adresu. Přítel, na něhož se včera obrátila, už nepřipadal v úvahu. Nebo ano? Zaváhala. Možná dělá chybu, když už s ním nepočítá. Myšlenky jí vířily unavenou hlavou jako roj vos. Nakonec i jemu poslala velmi stručnou zprávu:

„Potřebuju nutně pomoct. Kontaktuj švédskou ambasádu v Bangkoku a pošli jim kopii mého občanského průkazu a pasu.“

Jakmile vyřídila korespondenci, dostala vnuknutí, jež si později nedokázala vysvětlit. Bez přemýšlení otevřela webovou stránku jednoho z největších švédských deníků. Snad proto, aby se alespoň na okamžik ocitla blíže své rodné zemi, aby si nepřipadala jako psanec.

První, co se však dozvěděla, když počítač konečně načetl stránku, bylo, že oba její rodiče byli před třemi dny nalezeni mrtví a policie nevylučuje cizí zavinění.

Mechanicky, přesvědčená o tom, že to přece nemůže být pravda, otevírala postupně další související články. „Že by sebevražda?“, „Farář trpěl depresemi“, „Rodinné neštěstí – smrt dcery“. Její mozek odmítal spolupracovat. Bleskově naťukala adresu jiného deníku. A pak dalšího. A dalšího. V několika článcích se objevovaly citace Ragnara Vintermana plné smutku a zoufalství. Byl přesvědčený, že švédská luteránská církev přišla o jednu ze svých nejsilnějších osobností.

Křik deroucí se jí z hrdla se zastavil kdesi na půli cesty a odmítal opustit její tělo. Došel jí dech a zatočila se jí hlava. Nebylo pochyb. Připadala si, jako by ji vší rychlostí čelně zasáhlo nákladní auto. Dostala strach, až jí v tom horku naskočila husí kůže, a rozklepala se.

Pane Bože, zachraň mě, modlila se v duchu zoufale. Ať se mi to všechno jenom zdá.

V hlavě se jí vynořila jednotlivá slůvka modliteb, které jako malá odříkávala spolu s rodiči, a nejraději by se vrhla na kolena.

„Nebreč,“ napomenula se šeptem a cítila, jak jí hoří tváře a vlhnou oči. Hlavně se proboha nerozbreč, protože pak bys nikdy nepřestala.

Nutně potřebovala vzduch. Vyběhla proto ven na ulici nadechnout se přehřátého a prašného vzduchu asijského velkoměsta.

Během necelé minuty byla zpátky u počítače. Majitel kavárny si ji znepokojeně prohlížel, nahlas však její chování nekomentoval. Přečetla si další dva články.

„Jakob Ahlbin se o smrti dcery dozvěděl o víkendu…“ Nechápavě zavrtěla hlavou. Cože? To přece není možné. Člověk přece nemůže přijít naráz o celou rodinu.

Na roztřesených nohou došla k majiteli kavárny a požádala ho o zapůjčení telefonu. Hned. Pospěšte si, prosím vás. Spěchá to! Podal jí sluchátko a trval na tom, že číslo sám vytočí. Nadiktovala mu ho tedy. Číslo, které tak dlouho nepoužila, a přece si ho i po letech pamatovala nazpaměť.

Sestro, nejdražší sestřičko.

Poslouchala jeden vyzváněcí tón za druhým. Pak se spustil záznamník a uslyšela hlas připomínající všechno, co jí teď připadalo tak vzdálené. A pak se to zlomilo. Už nedokázala zadržet slzy. Prýštily jí z očí proudem. Mezi všemi myšlenkami, které jí vířily hlavou, jí však jedna unikla. Ta, která jí našeptávala, že si noviny nepřečetla dost důkladně, že nepochopila, kdo je kromě jejích rodičů ještě údajně mrtvý.

Při tónu signalizujícím, že může nahrát vzkaz, se nahlas rozvzlykala:

„Prosím, prosím tě, jestli mě slyšíš, zvedni to.“

Sobota 1. března 2008

Stockholm

V noci se probudil s hrůzným zjištěním, že stárne. Jelikož ho něco takového napadlo poprvé v životě, neměl nejmenší tušení, jak s tím poznáním naložit. Začalo to zdánlivě nevinnou poznámkou jeho manželky, že se mu kromě vrásek na čele začínají dělat i vrásky kolem očí a že má čím dál víc šedivých vlasů. Rychlý pohled do zrcadla její slova jen potvrdil. Stáří se hlásilo o slovo stále hlasitěji. A spolu s ním také strach.

Vždycky si byl vším jistý. Nejprve tím, jakým směrem se bude ubírat jeho studium, i volbou povolání. A také výběrem manželky. Nebo si snad ona vybrala jeho? Když byli v dobré náladě, stále ještě se o to v žertu přeli. To se však stávalo čím dál tím méně, což zřejmě vypovídalo o závažnosti jejich manželské krize.

Seznámili se před mnoha lety o letním slunovratu, když jim nebylo ještě ani dvacet let. Dva mladí lidé plní energie mající celý život před sebou a namlouvající si, kolik toho mají společného. Ona sdílela jeho zájmy a on zase její názory, což považovali za dobrý základ vztahu. Mnohokrát si to později připomínal, když si nemohl vybavit jediný rozumný důvod, který ho vedl k volbě právě této životní partnerky.

Stále ještě se spolu navzdory všem problémům dokázali smát. Od smíchu však nikdy nebylo daleko k pláči, a tak raději vždy zvážněli.

Potíže začaly, když poznal svého nastávajícího tchána. Možná by se dalo říct, že teprve díky jemu doopravdy poznal svou snoubenku. Ať už to bylo jakkoliv, v jednom měl jasno: nikdy neměl přistoupit na tu zatracenou půjčku. To byla největší chyba jeho života.

Ačkoli si v mládí mysleli, kolik toho mají společného, pochopitelně existovaly i věci, na nichž se shodnout nedokázali. A jako v tolika jiných případech se jednalo zejména o peníze. Lépe řečeno o to, že on žádné peníze neměl, jeho nastávající žena ovšem měla vysoké materiální nároky, a přestože sama pracovala, od budoucího manžela očekávala, že ji bude živit.

Jemu nikdy nevadilo nemít peníze. Alespoň v dětství a v mládí ne. Pak to však náhle začalo vypadat, že ho chudoba připraví o ženu, o níž si namlouval, že ji miluje.

Jeho tchán však dobře věděl o dceřiných prioritách a znal problémy svého nastávajícího zetě, proto mu nabídl jednoduché řešení: půjčku na koupi domu.

Znělo to jako skvělý nápad. Budoucí tchán mu peníze diskrétně převedl na účet a stejně diskrétně sestavili i splátkový kalendář. Své nastávající se o tom ani slovem nezmínil. Ukázalo se, že podpisem dluhopisu zpečetil celou svou budoucnost. Jeho součástí totiž byla i předmanželská smlouva. Jakmile pominula zamilovanost a dostavila se první krize, měl s ním tchán velmi vážný rozhovor. Rozvod podle něj nepřicházel v úvahu. V takovém případě by jeho zeť musel okamžitě splatit celou půjčku, a krom toho by při dělení společného jmění nic nedostal. Když byl na to všechno ochoten přistoupit, použil tchán tajnou zbraň.

„Znám tvoje tajemství,“ prohlásil.

„Žádné nemám.“

Stačilo však jediné slovo, „Josefine“, a debata skončila.

Tiše si povzdychl. Proč musejí všechny nepříjemné myšlenky vždycky přicházet právě v noci, kdy na ně člověk potřebuje zapomenout, aby mohl klidně spát?

Potichu pozoroval ženu spící vedle něj a představoval si, jaké by to bylo, kdyby jeho manželkou byla ona. Tou však není a nebude, dokud bude žít v zajetí starého strachu. Čeká ale jeho dítě, a on proto udělá všechno tak, jak má. Nebo aspoň jak bude v jeho silách. Bodlo ho u srdce při pomyšlení, jak moc a dlouho ji miluje a jak málo jí to dává najevo. Kdyby ji nepotkal, nebyl by jeho život k žití. Tím si byl jistý.

Ale budoucnost? O té nebylo možné se vyjadřovat.

Kdosi jednou řekl, že člověk se nikdy necítí tak sám, jako když je s někým, koho nemiluje. Jen málo lidí tuto pravdu poznalo tak jako onen stárnoucí muž, jemuž dnes v noci nebylo dopřáno spánku. S hlavou plnou tíživých nočních myšlenek ulehl vedle své životní lásky a zlehka, aby ji neprobudil, ji políbil na rameno.

V mém životě přece jen existuje naděje, pomyslel si Spencer Lagergren. A láska. Jmenuje se Fredrika Bergmanová.

~

Alexovi se v hlavě vynořila stará vzpomínka na pohovor s psychologem, který kdysi absolvoval, když se ucházel o jedno místo v zahraničí.

Psycholog: Co nejhoršího by se vám dnes mohlo stát?

Alex: Dnes?

Psycholog: Ano, dnes.

Alex:…

Psycholog: Nepřemýšlejte o tom tolik, odpovězte, co vás první napadne.

Alex: Kdybych přišel o svou ženu. To by bylo ze všeho nejhorší.

Psycholog: Tady čtu, že máte dvě děti, čtrnáct a dvanáct let.

Alex: To je pravda, o ty bych samozřejmě také nechtěl přijít.

Psycholog: Ale ty vás nenapadly jako první.

Alex: To přece ještě neznamená, že je nemám rád. Mám, ale jinak.

Psycholog: Pokuste se to trochu rozvést.

Alex: Děti máme vlastně vypůjčené. Víme, že se dříve či později osamostatní. Hlavním úkolem rodičů je, aby se postavily na vlastní nohy. S manželkou je to jiné. Ta patří ke mně a já k ní. My dva spolu budeme navždycky.

Psycholog: Navždycky? Takový máte pocit?

Alex (rozhodným hlasem): Takový pocit mám od té doby, co ji znám. My dva budeme vždycky spolu.

Psycholog: Uklidňuje vás to, nebo děsí?

Alex: Uklidňuje. Kdybych se zítra probudil a ona tu nebyla, nedokázal bych dál žít. Je to můj nejbližší člověk a jediná žena, kterou jsem kdy bezvýhradně miloval.

Alex tvrdě polkl. Včera večer byla Lena zase divná. Jakmile jí chtěl pohlédnout do očí, odvrátila se od něj, jakmile se jí dotkl, ztuhla. Nahlas a nucené se smála a šla si nevysvětlitelně brzy lehnout.

Alex doufal, že několik hodin práce jeho černé myšlenky rozptýlí. Když vystoupil z výtahu, zelo oddělení prázdnotou. Těžkými kroky zamířil do své kanceláře a posadil se ke stolu. Bezmyšlenkovitě zalistoval hromadou papírů. První články o jejich případu se objevily už včera na internetu a teď toho byly plné všechny ranní noviny. Zatraceně. Jak se to mohlo dostat ven? Nezáleží na tom, v jak malém týmu člověk pracuje, vždycky se najde někdo, kdo slyší něco, co není určeno pro jeho uši.

Náladu mu nezvedlo ani rozhodnutí státního zástupce, že musejí propustit Tonyho Svenssona. Po Pederově rozhovoru s Ronnym Bergem, když se dozvěděli více o pozadí konfliktu Jakoba Ahlbina se Syny vlasti, už státní zástupce neshledal žádný důvod k prodloužení vazby.

„Nemáte žádné důkazy ani motiv. To, co na něj máte, nestačí ani na obžalobu za vyhrožování,“ shrnul to unaveně ve včerejším hovoru s Alexem. „Pokud mu ovšem nedokážete, že je autorem těch e-mailů, které nebyly odeslány z jeho počítače.“

„Co když je prostě poslal z jiného počítače právě proto, aby pak mohl tvrdit, že to nebyl on? Proto možná trochu přitvrdil, protože věděl, že mu to projde.“

„To je klidně možné, ale nejdřív mu to musíte dokázat.“

Alex si podrážděně pročítal zprávu od státního zástupce. Měl pravdu. Tonymu Svenssonovi zatím vůbec nic nedokázali. Intuice mu však napovídala, že jsou na správné cestě. Ti neonacisti jsou v tom určitě nějak namočení, pomyslel si Alex. Otázka je jen, jak moc.

Zajímavá byla i ta záležitost s vražednou zbraní. Jakob Ahlbin rád lovil a v domě na Ekerö, který přepsali na dcery, měl loveckých zbraní hned několik. Jako nejpravděpodobnější se tudíž nabízela možnost, že pistoli, která mu přinesla smrt, někdo odnesl ze sklepa domu. Buď sám Jakob, který měl jako jediný z rodiny zbrojní průkaz, nebo někdo jiný.

Mohl si pistoli vzít domů ze strachu? O tom Alex pochyboval. Výhrůžky Tonyho Svenssona očividně nikdo nebral vážně. Pokud to ovšem nebyl Jakob, tak kdo tedy? Alex vytáhl složku fotografií, které pořídili během domovní prohlídky na Ekerö.

Na dveřích nebyly patrné žádné známky násilného vniknutí a ve sněhu kolem domu nebyly žádné stopy, ani od bot, ani od pneumatik.

Alexovi se rozbušilo srdce. Nedotčený sníh. Sněžit přece začalo před dvěma týdny a od té doby bylo stále pod nulou. V posledních pár dnech sice pár centimetrů připadlo, ale rozhodně ne tolik, aby čerstvý sníh přikryl případné stopy. To ovšem znamená, že si zbraň někdo vyzvedl ještě před tím, než se Jakob Ahlbin dozvěděl o smrti starší dcery, tedy dříve, než měl důvod sáhnout si na život. Alex se zamračil. To by ovšem znamenalo, že pachatelem nebyl Jakob, nýbrž někdo jiný.

Člověk, který si pistoli vyzvedl, musel ovšem mít klíče od domu. Anebo to byl zkušený lupič, který měl dost rozumu na to, aby při odchodu zamkl. To by mohlo ukazovat na známé Tonyho Svenssona.

Pak tu však byla ještě dcera Johanna, která otci oznámila bolestnou zprávu o smrti své sestry a vzápětí se po ní slehla zem. Navíc se jako duch vytratila z rodinných fotografií v domě, neodpovídala na e-maily ani nebrala telefon.

Alexe vytrhly z myšlenek kroky na chodbě a vzápětí se ve dveřích objevil Peder.

„Ahoj,“ pozdravil ho Alex překvapeně.

„Ahoj,“ odvětil Peder. „Nečekal jsem, že tu někdo bude.“

„Já taky ne,“ poznamenal Alex nicneříkajícím hlasem. „Snažím se na něco přijít ohledně těch Ahlbinových.“

Peder si povzdychl.

„No to jsme dva,“ vysvětlil se sklopeným pohledem. „Ylva má přes víkend děti, tak…“

Alex přikývl. Na tomhle oddělení pracovalo až příliš nešťastných lidí. Ne všichni mají dost energie na práci i rodinu. Někteří dávají přednost práci.

Odkašlal si.

„Měli bychom znovu vyslechnout Ragnara Vintermana. Pojedeš se mnou?“

Peder dychtivě přikývl.

„Jasně. Taky jsem přemýšlel o těch Ljungových, co ty mrtvé našli.“

„Ano?“

„S těmi bychom si taky měli promluvit. Zajímalo by mě, co se stalo, že se tehdy přestali vídat.“

Alex se v duchu zaradoval. To by mělo vystačit na celý den.

„Mimochodem, už se nám podařilo sehnat toho psychiatra, ke kterému Jakob Ahlbin chodil?“ zeptal se Peder, zatímco si Alex oblékal kabát, který si před chvílí svlékl.

„No vidíš. Úplně bych na to zapomněl. Volal nám včera pozdě odpoledne. Měl celý týden dovolenou. Říkal, že nám hned odfaxuje kopii Ahlbinovy zdravotní karty.“

Peder zašel do kanceláře k Ellen a prohlédl si přijaté faxy. Vrátil se s několika papíry, které beze slova podal Alexovi.

Ten je zběžně prolistoval. Na konec poslední stránky lékař připsal vzkaz:

„Omlouvám se, že se ozývám tak pozdě. Prosím, zavolejte mi co nejdříve na uvedené telefonní číslo. Musím vám toho hodně říct. S pozdravem, Erik Sundelius.“

Alex si uvědomil, že Pederovi musí být v zimní bundě horko.

„Jdeme pro auto,“ rozhodl proto. „Zavolám mu cestou.“

Erik Sundelius zvedl telefon hned po druhém zazvonění. Alex se ze zdvořilosti omluvil, že volá tak brzy. Bylo téměř deset hodin, ale někteří lidé si o víkendu rádi pospí.

Zdálo se, že Erik Sundelius už na jejich telefonát netrpělivě čekal.

„Konečně,“ vyhrkl. „Snažím se vás zastihnout od té doby, co jsem se vrátil domů a četl ty články v novinách. Doufám, že se setkáme osobně a všechno to probereme. Jenom jedno vám musím říct už teď.“

Alex nastražil uši.

„Jakob Ahlbin byl mým pacientem přes dvanáct let,“ pokračoval psychiatr a zhluboka se nadechl. „A upřímně řečeno naprosto vylučuji, že by spáchal to, co se o něm píše v novinách. Nikdy by nikoho nezastřelil, natož sebe nebo vlastní ženu. Na to bych vzal jed.“

~

Poprvé po několika měsících se Fredrika Bergmanová probudila odpočatá. Dnes v noci ji nesužovala ani jedna noční můra. Procitla brzy, už kolem sedmé hodiny. Vedle ní spal Spencer a na podlaze v pouzdře leželo naladěné violoncello. Bylo to v mnoha ohledech požehnané ráno.

Prohlížela si spícího Spencera. Dokonce i vleže bylo vidět, jak je vysoký. Šedivé vlasy, které míval vždy pečlivě učesané, mu trčely neuspořádaně na všechny strany.

Fredrika se k němu schoulila pod peřinu a přitiskla se k jeho horkému tělu. Vzpomněla si na nadcházející rodinnou večeři a sevřel se jí žaludek. Spencer souhlasil, že ji doprovodí.

„Bude to zkouška,“ zamumlal, než usnuli.

Jako by mu někdo na ramena vložil Jobův úděl.

Fredrika se zarazila. Myšlenky se jí samovolně zatoulaly k práci, k případu manželů Ahlbinových. Vzpomněla si na poslední e-mail, který Jakob Ahlbin dostal jen pár dní před svou smrtí.

„Nezapomeň, jak skončil Job. Vždycky je čas změnit názor a rozhodnout se správně.“

S úlevou, že myšlenky na práci vytěsnily myšlenky na rodiče, Fredrika opatrně vstala. Dokonce i v těhotenství se pohybovala s vrozenou lehkostí.

Dítě se protáhlo, jako v tichém protestu proti matčině nečekanému pohybu.

Fredrika došla ke knihovně. Už zdálky viděla červený hřbet se zlatým nápisem bible. Vzala ji do ruky a překvapila ji její tíha. Posadila se do křesla a zalistovala v ní. Jobovi byla věnovaná celá kniha.

Jazyk byl strojený a zdobný a člověk si musel všechna slova překládat do normální řeči. Samotný příběh se však ukázal jako poměrně jednoduchý. Job byl spravedlivý člověk, kterého Satan nařkl, že je spravedlivý jen proto, že mu Bůh dal vše, co potřebuje ke spokojenému životu. Bůh se proto rozhodl Satanovi dokázat, že mu Job zůstane věrný, i pokud ho podrobí tvrdé zkoušce, a připravil Joba o veškerý majetek i o všech deset dětí.

Proboha. Starý zákon se přímo hemží nepochopitelně sadistickými příběhy, pomyslela si Fredrika.

Ukázalo se, že Job v boží zkoušce obstál. Projevil sice menší pochybnosti o Bohu, ovšem později za ně poprosil Boha za odpuštění. A Bůh mu jeho věrnost štědře oplatil. Dal mu dvakrát tolik dobytka i dětí, než mu předtím sebral.

Konec dobrý, všechno dobré, pomyslela si Fredrika suše a znovu si v duchu odříkala poslední výhrůžný e-mail, který dostal Jakob Ahlbin:

„Nezapomeň, jak skončil Job. Vždycky je čas změnit názor a rozhodnout se správně.“

Usilovně přemýšlela, k jaké části Jobovy knihy se tato věta může vztahovat.

Jakob Ahlbin nebyl jako já, přemítala. Nepotřeboval si otevřít bibli, aby pochopil, jak autor ta slova myslel. A ten to věděl.

Fredrika vstala a začala přecházet po bytě sem a tam.

Nakolik byl ale s obsahem bible seznámen odesílatel? Při podrobném čtení je možné si obsah e-mailu vysvětlit jako nabídku k vyjednávání.

Možnost změnit názor. Rozhodnout se správně. Job sice o Bohu pochyboval, a tím sešel z cesty, nakonec však svých pochybností zalitoval, za což byl bohatě odměněn.

Fredrika se zastavila.

Takovou nabídku na smírné řešení předchozí e-maily neobsahovaly. Objevila se až v tom posledním.

A Jakob Ahlbin ji ignoroval. Neuposlechl varování a pátral dál.

Ale po čem vlastně? A jak mohl odesílatel vědět, že odmítá vyjednávat? Ahlbin podle všeho přece na anonymní e-maily nikdy neodpovídal.

Odesílatel ho tudíž musel kontaktovat ještě jiným způsobem.

Fredrika se zamyslela a vzpomněla si, že na dveřích bytu manželů Ahlbinových našli otisky prstů Tonyho Svenssona.

Alex rozhodl, že ze všeho nejdříve navštíví Erika Sundelia. Návštěva Ragnara Vintermana bude muset zatím počkat.

Erik Sundelius, primář psychiatrického oddělení nemocnice v Danderydu, je přijal ve své pracovně. Místnost to byla malá, avšak šikovně řešená. Celou jednu stěnu pokrývala knihovna. Na zdi za psacím stolem visela zvětšenina nahnědlé fotografie představující jakousi velmi rušnou křižovatku v dopravní zácpě.

„Mexico City,“ vysvětlil primář, který si všiml Alexova pohledu. „Fotil jsem to před pár lety.“

„Hezká fotka,“ pokývl uznale Alex a napadlo ho, jestlipak lékař přijímá své pacienty také v této místnosti.

„Tohle je moje pracovna. Ordinaci mám na druhém konci chodby,“ odpověděl psychiatr na jeho nevyslovenu otázku a usadil se do kancelářské židle.

„Na pacienty mám ovšem posledních pár let, co jsem primářem, bohužel dost málo času.“

Alex si ho zkoumavě prohlížel. S psychology a psychiatry měl pouze sporadické osobní zkušenosti, a tak se jeho představy o těchto lidech zakládaly do velké míry na předsudcích. Erik Sundelius jim však svým vzhledem neodpovídal. S vlasy pečlivě sčesanými na pěšinku vypadal spíše jako obyčejný praktický lékař.

„Co nám můžete povědět o Jakobu Ahlbinovi?“ zeptal se Alex s vážným výrazem.

Muž na druhé straně stolu pohlédl smutnýma očima nejprve na něj a poté na Pedera.

„Že to byl ten nejnormálnější pacient, s jakým jsem se kdy setkal.“

Naklonil se nad stůl se sepjatýma rukama a zdálo se, že přemýšlí, jak pokračovat.

„Jeho stav byl chvílemi vážný,“ dodal. „Dokonce velmi vážný, takže jsme ho několikrát museli hospitalizovat a podrobit léčbě ECT.“

Při zmínce o elektrošocích se Peder ošil, k Alexově úlevě to však nekomentoval nahlas.

„Za poslední tři roky se ovšem hodně zlepšil,“ pokračoval Erik Sundelius. „Zdálo se, že se mu ulevilo. Stále více se věnoval přednáškám, což ho ohromně naplňovalo. Jednou jsem se byl na jeho přednášce podívat. Byl úžasný řečník. Nebál se konfrontace a pokaždé vyhrával.“

Na Alexově zamračené tváři se mihl letmý úsměv. „Mohl byste uvést nějaký příklad takové konfrontace? Obávám se, že v tomto ohledu máme zatím mezery.“ Erik Sundelius si povzdychl.

„Kde mám začít? Kvůli svým radikálním postojům v otázce uprchlíků si znepřátelil určitou skupinu obyvatel, ale ovlivnilo to i jeho rodinné a profesní vztahy.“ Peder, který si dosud dělal poznámky, zdvihl hlavu.

Sven Ljung, vytanulo Alexovi na mysli jisté jméno. Přítel, který Ahlbina našel s prostřelenou hlavou.

„Nejvíc mě pochopitelně znepokojovalo, jaký vliv měla jeho práce na vztah s mladší dcerou,“ pokračoval lékař.

„S Johannou?“ otázal se Alex překvapeně.

Psychiatr unaveně přikývl.

„Jakob velmi těžce nesl, že v tomto ohledu selhal.“

Fotografie v domě na Ekerö, z nichž se mladší dcera záhadně vytratila.

„Johanna Ahlbinová se s otcem rozkmotřila, protože v kostele ukrýval uprchlíky?“

„Ne, jestli jsem to správně pochopil, vznikl jejich spor už dřív. Johanna absolutně nesdílela otcovy názory, což vedlo ke spoustě hádek.“

„Bylo nám řečeno, že se od rodiny distancovala proto, že na rozdíl od rodičů nebyla věřící,“ vložil se do hovoru Peder.

„To samozřejmě představovalo další problém,“ přikývl Erik Sundelius. „Jakoba proto velmi hřálo u srdce, že Karolina byla v otázce uprchlíků na jeho straně. Často o ní mluvil a bylo vidět, že mu dělá radost, ačkoli se zdaleka neangažovala tolik jako on.“

Alex zdvihl obočí a vycítil, jak Peder ztuhl.

„Ale vztah ke Karolíně pro něj také musel znamenat velkou zátěž, ne? Obzvlášť s ohledem na jeho psychický stav.“

Psychiatr svraštil čelo.

„Jak to myslíte?“ zeptal se nechápavě.

„Brala přece drogy.“

Erik Sundelius se nejprve zatvářil, jako by mu to připadalo směšné, ihned však zvážněl.

„Drogy? Karolina?“

Zavrtěl hlavou

„To je nějaký nesmysl.“

„Bohužel ne,“ opravil ho Alex. „Máme k dispozici její úmrtní list i pitevní zprávu. Podle lékařů byla mnoho let závislá na heroinu.“

Erik Sundelius vytřeštil oči.

„Cože? Chcete říct, že je mrtvá?“

Novinové články evidentně prolétl dosti zběžně. Alex tudíž usoudil, že bude nejlepší, když ho zevrubně seznámí s celým případem pěkně popořádku. Postupně mu proto vylíčil, jak byli manželé Ahlbinovi nalezeni zastřelení ve svém bytě, pověděl mu o dopisu na rozloučenou i o tom, že důvodem vraždy manželky a sebevraždy byla údajně zpráva o smrti starší dcery.

Erik Sundelius mlčky naslouchal. Když po chvíli sám promluvil, znělo to, jako by byl buď velmi rozčilený, nebo smutný. Stále však vypadal, jako by mu bylo do smíchu.

„Tak moment,“ prohlásil pomalu a položil ruce na stůl. „Rád bych k tomu něco řekl. Za prvé: Můžete mi ukázat kopii toho Jakobova dopisu?“

Alex přikývl a vytáhl z aktovky na počítači psaný dopis s Jakobovým vlastnoručním podpisem.

Erik Sundelius si ho pečlivě přečetl a poté ho odstrčil, jako by se snad spálil.

„Je to Jakobův podpis. Ale jinak bych vzal jed na to, že tohle nepsal.“

Alex otevřel ústa, Erik Sundelius však zdvihl ruku na znamení, že ještě neskončil.

„Nechte mě domluvit. Jakob byl můj dlouholetý pacient. Věřte mi, že tenhle dopis nenapsal. Nesedí mi tón ani obsah. I kdyby si opravdu usmyslel udělat něco tak hrozného, nikdy by to takhle neformuloval. Komu je ten dopis vlastně adresovaný? Johanně nebo nějakému příteli? Vždyť nemá ani oslovení. Jsou to jen prázdná slova.“

Nadechl se.

„Znovu opakuju, že Jakob by něčeho takového nebyl schopný. Musíte mi věřit. Pokud byste trvali na opaku, dopustili byste se strašlivého omylu.“

„Nemyslíte, že když se člověk dozví o smrti dcery, je schopný všeličeho?“

V tu chvíli dal Erik Sundelius průchod potlačovanému smíchu.

„To je absurdní,“ zvolal. „Celé je to naprosto absurdní.“

Znovu vzal do ruky dopis, který před chvílí odhodil na stůl, a zdálo se, že se snaží se uklidnit.

„Kdyby, podotýkám kdyby se Jakob něco takového skutečně dozvěděl, v žádném případě by to netajil před svou ženou. A zcela jistě by s tím přišel za mnou, jako vždy, když mu něco narušilo vnitřní klid. To za mnou pokaždé přišel. Pokaždé. Možná je to troufalé tvrdit, ale v tomto ohledu ke mně choval bezmeznou důvěru.“

„To zní, jako byste snad popíral smrt jeho dcery,“ poznamenal Alex.

Psychiatr znovu odhodil papír na stůl.

„Taky že ano,“ prohlásil rozhorleně. „Karolina ke mně občas zašla, stejně jako její matka.“

„Byla to vaše pacientka?“ zeptal se Alex překvapeně. „Ne, to vůbec ne.“ Erik Sundelius se zatvářil pobouřeně. „Občas chodila na sezení s Jakobem, aby ho podpořila. Snažila se vžít se do jeho situace a pochopit jeho stavy. Zcela vylučuju, že bych si za ty roky nevšiml, kdyby fetovala.“

Alex s Pederem si vyměnili pohled.

„Ehm,“ odkašlal si Peder. „Obávám se, že není co zpochybňovat. Karolina je prostě mrtvá. Tady je úmrtní list a pitevní zpráva s podpisem lékaře, který nám všechno potvrdil i telefonicky.“

„Kdo ji identifikoval?“ Erik Sundelius přimhouřil oči.

„Její sestra,“ odvětil Alex. „Našla ji v bezvědomí a zavolala sanitku. Johannu bychom potřebovali nutně nalézt.“

Erik Sundelius opět zavrtěl hlavou.

„Je to celé nepochopitelné. Proč by Johanna jezdila ke Karolíně domů?“

Na okamžik se odmlčel a pokračoval:

„Za všechny ty roky, co ke mně Jakob chodil, jsem se s Johannou setkal pouze jednou, a to velmi dávno. Byla ještě hodně mladá a bylo vidět, že je tu z donucení. Z Jakobova vyprávění jsem vyrozuměl, že sestry neměly moc dobré vztahy, což ho velmi trápilo.“

Zhluboka se nadechl.

„Nevím, co víte nebo nevíte o Johanně, ale z Jakobova vyprávění jsem pochopil, že s ní něco není v pořádku.“

Alexův mozek horečně vstřebával takové množství nových informací.

„Chcete říct, že také trpěla depresemi?“

Erik Sundelius semkl rty a zatvářil se, jako by ho policisté svými otázkami zahnali do kouta.

„To ne. Musím zdůraznit, že jsem se s ní osobně setkal pouze jednou, ovšem podle toho, co říkal Jakob, si držela lidi dál od těla a ovládal ji vztek a pohrdání, které své rodině dávala otevřeně najevo. Podle Jakobových slov na mě působila jako psychicky narušený člověk.“

„Třeba měla pro svůj hněv nějaký důvod,“ podotkl zamyšleně Alex.

Erik Sundelius pokrčil rameny.

„To je samozřejmě možné, jenže Jakob příčinu neznal. Vím jen tolik, že ho vnitřní neklid jeho dcery velmi trápil.“

Alex usoudil, že je na čase výslech ukončit.

„Pojďme si to shrnout. Vy tedy tvrdíte, že…“

„…že ani na okamžik nevěřím teorii, že by Jakob Ahlbin zabil svoji manželku a sám spáchal sebevraždu. Také si myslím, že byste se měli více zaměřit na Karolininu údajnou smrt. Pochopitelně nemůžu tvrdit, že někdo, kdo je mrtvý, ve skutečnosti žije, ale garantuju vám, že Karolina drogy nikdy nebrala.“

„Jste si tím jistý?“ otázal se Alex.

„Naprosto,“ přikývl Erik Sundelius rozhodně. „Otázka je, nakolik jste si svými závěry jistí vy.“

Po těch slovech stočil pohled z okna, jako by snad čekal, že venku v rozbředlém sněhu náhle spatří kráčet Jakoba Ahlbina.

~

Zima se toho roku rozhodla přicházet na etapy. Když na Nový rok napadl první sníh, předpokládal, že to také bude poslední. To se však pochopitelně mýlil.

Povzdychl si. Náhle ho přepadla únava.

Mrzelo ho, že Jakob včas nepochopil vážnost situace. To pro něj ovšem bylo typické. Občas ho napadlo, že se Jakob rozhodl dostát významu svého křestního jména. K tomuto hebrejskému jménu se vztahovalo několik teorií o jeho vzniku, podle jedné však znamenalo „ten, který ochraňuje“. Ironií osudu bylo, že když Jakob sám potřeboval ochranu, nikdo mu ji neposkytl.

Dlouho doufali, že se celá záležitost vyřeší mírumilovnou cestou. Spoléhali na to, že Jakob bude rozumný. To se však přepočítali. Jakob byl velmi impulzivní člověk, který jakmile zavětřil stopu, odmítal se jí pustit. Když se čirou náhodou doslechli o výhrůžkách, jimiž ho bombardovali Synové vlasti, rozhodli se je použít a postrašit ho ještě víc. Jakob se však jen tak nevzdával.

Proto to muselo dopadnout tak, jak to dopadlo, přesvědčoval sám sebe. Pokud by měl Jakob příležitost podrobněji prozkoumat informace, jejichž útržky se k němu donesly a z nichž měl takovou radost, mělo by to katastrofální důsledky.

„Karta se obrátila. Slyšel jsem něco úžasného,“ vykládal nadšeně člověku, jehož mylně považoval za přítele.

Ten se zalekl a chtěl vědět víc. V tu chvíli se však Jakob uzavřel a mlčel jako hrob, jako by snad vytušil, že jeho přítel hraje dvojí hru. Proto také zbývalo vyřešit poslední problém: zjistit identitu zdroje jeho informací.

Z myšlenek ho vytrhlo zvonění telefonu.

„Zjistil jsem jedno jméno,“ oznámil mu mužský hlas.

„No konečně,“ vyhrkl. Ulevilo se mu víc, než byl ochoten přiznat.

Hlas v telefonu se na okamžik odmlčel a pak pokračoval:

„Bydlí na Skärholmenu a byla u něj policie. Možná by to mohl být on.“

Pečlivě si zapsal kusé informace, které mu volající nadiktoval. Poté poděkoval a zavěsil.

Všechno se dává do pohybu. Zítra má splatit svůj dluh další sedmikráska a v pondělí navíc očekávají návrat hlavní aktérky právě se odehrávajícího dramatu. Už se jí nemůžou dočkat.

Zavrtěl hlavou. Pomyšlení na ni v něm chvílemi vyvolávalo strach. Co je to vůbec za člověka? Před někým, kdo je ochoten obětovat tolik věcí a lidí, se musí mít na pozoru. Normální člověk by něco takového nikdy neudělal. Zaplavil ho strach a opět se mu vrátil pocit, že všechno mohlo být úplně jinak. Kdyby se to jen neseběhlo tak rychle. A kdyby všichni zúčastnění dodržovali pravidla hry.

A mohli se na sebe navzájem spolehnout.

~

Peder zrovna telefonoval Ragnaru Vintermanovi, že jsou na cestě k němu, když Alexovi zazvonil telefon. Volala Fredrika.

„Jsem v práci,“ oznámila mu s takovou energií, jakou u ní neslyšel několik měsíců.

„Proč, prosím tě? Vždyť je sobota!“ Alex si stále ještě dělal starosti o její zdraví.

„Na něco jsem přišla a chci si to v klidu promyslet. Týká se to těch výhrůžných e-mailů.“

Alex si pozorně vyslechl její úvahy.

„Takže myslíš, že ty poslední e-maily opravdu nepsal Tony Svensson?“ zeptal se Alex nejistě.

„Jsem o tom přesvědčená,“ odvětila Fredrika. „Ale taky mám takový dojem, jestli náhodou nevěděl, že Ahlbinovi vyhrožuje lidí víc. Myslím, že bychom ho měli znovu vyslechnout a trochu ho zmáčknout. Třeba by nám vyklopil, proč jel za Ahlbinovými domů. Chtěl Ahlbinovi něco vyřídit, ať už dobrovolně, nebo ne.“

„Že by byl poslíčkem někoho, kdo si sám přál zůstat v utajení?“

„Přesně tak. To by také vysvětlovalo, proč Ahlbina navštívil, až když byl Ronny Berg ve vazbě. Na to jsme včera na poradě úplně zapomněli. Očividně nám lhal.“

Alex polkl. Fredrika dokázala bryskně přepínat mezi několika hypotézami a v poměrně rané fázi vyšetřování činit spolehlivé závěry. Pokud by měla vystudovanou policejní akademii, dalo by se o ní říct, že je to schopná policistka. Jelikož však byla jen civilní zaměstnankyní, nevěděl Alex, jak její přednost nazvat. Snad intuicí?

Fredrika využila jeho mlčení a pokračovala.

„Znovu jsem si prošla výpis hovorů Tonyho Svenssona, jestli třeba nenarazím na něco divného. A víš, na co jsem přišla? Dvakrát volal Viggu Tuvessonovi.“

„A to je kdo?“ nechápal Alex a s úlevou zaznamenal, že Peder konečně zavěsil a nemusejí se překřikovat.

„Náš kolega.“

Alex zaraženě zabrzdil na červenou.

„Víš to jistě?“

„Naprosto,“ ujistila ho Fredrika a Alexovi bylo z jejího tónu jasné, že se usmívá. „Svensson mu volal na služební mobil, jehož číslo jsem našla v interním policejním seznamu.“

Ozvalo se troubení a Peder věnoval Alexovi nechápavý pohled.

„Máš zelenou,“ upozornil ho, jako by se domníval, že si toho jeho nadřízený nevšiml.

Alex rychle přešlápl z brzdy na plyn. Není nad automatickou převodovku, pomyslel si. O životním prostředí ať si říká kdo chce co chce.

„No to mě podrž,“ zamumlal. „Ale třeba se to nějak vysvětlí. Co když to s naším případem vůbec nesouvisí? O žádném Viggu Tuvessonovi jsem nikdy neslyšel.“

Peder povytáhl obočí. Hovor ho zjevně začal zajímat.

„Pracuje na Norrmalmu,“ upřesnila Fredrika. „To on přijel jako první na místo k mrtvým Ahlbinovým.“

Alexovi vyschlo v ústech. Pohlédl na Pedera, který se očividně snažil pochopit, o čem to s Fredrikou mluví.

„Tak fajn,“ řekl. „Hned v pondělí se na to podíváme. Napíšeš mi o tom krátkou zprávu a hodíš mi ji na stůl?“

Kdybys v pondělí náhodou nepřišla do práce, dodal v duchu.

„Už se stalo,“ oznámila mu Fredrika. „Kdybych v pondělí náhodou nepřišla do práce.“

Alex se usmál.

Cestou na faru v Brommě přetlumočil Fredričina zjištění Pederovi.

„Ta ženská je někdy ostrá jako břitva,“ okomentoval to Peder.

„To tedy jo,“ přitakal Alex, jako by o Fredričiných schopnostech nikdy nepochyboval. Přitom si o ní prvních několik měsíců myslel, že je úplně nemožná.

Ragnar Vinterman tentokrát nepřivítal návštěvu venku na schodech. Hodnou chvíli trvalo, než se na něj vůbec dobouchali.

Alex s Pederem si výslech předem naplánovali.

Ragnar Vinterman byl zřejmě jediný z dosud vyslechnutých lidí, kdo se domníval, že Jakob Ahlbin skutečně spáchal sebevraždu. A také nejvehementněji razil teorii, že Karolina Ahlbinová brala drogy. Vzhledem k tomu, že byl Jakobovým dobrým přítelem, nemohli jeho názor ignorovat.

„Tentokrát bohužel nemám tolik času jako posledně,“ upozornil je farář Vinterman poté, co je uvedl do knihovny. „Zrovna mi telefonovala jedna paní, jejíž manžel právě po delší nemoci skonal. Slíbil jsem jí, že co nejdřív přijedu.“

Alex přikývl.

„Dlouho vás nezdržíme,“ ujistil faráře. „Ale objevila se nová fakta, na která bychom se vás rádi zeptali.“

Nyní přikývl Ragnar Vinterman.

Měl rovná záda a ruce položené na opěrkách křesla. Vypadal jako lovec připravený kdykoli zaútočit na svou kořist.

Jeho držení těla Alexovi připomnělo scénu z nějakého filmu.

Kmotr, blesklo mu hlavou a málem se rozesmál. Připomíná italského mafiána, který před jednáním vyloží pistole na stůl.

Čím to je, že je dnes tak strohý a napjatý? přemítal Alex. Nemohl se dočkat, až položí své otázky, a byl zvědavý na farářovy odpovědi. Věděl, že Peder má stejné pocity.

„Minule jsme hovořili o Karolíně Ahlbinové a její drogové závislosti,“ začal Alex a zaklonil se. „Mohl byste nám říct, kdy asi tak její problémy začaly?“

Ragnar Vinterman se také zaklonil a nasadil téměř vzdorovitý výraz.

„Minule jsem vám jasně řekl, že všechny mé informace pocházejí z druhé ruky od Jakoba. Na vaši otázku tedy nemohu přesně odpovědět.“

Tázavě pohlédl na Alexe, jako by se chtěl ujistit, že ten jeho odpověď chápe.

„Ovšem pokud bych měl hádat, řekl bych, že to začalo už na střední škole.“

„Začala rovnou s tvrdými drogami?“

„To netuším.“

Vytáčí se, uvědomil si Alex. Pochopil, že to, co nám řekl minule, možná někdo zpochybnil.

„Jakob s vámi o Karolíně mluvil pravidelně?“ položil další otázku.

„Ano,“ přikývl Ragnar Vinterman sebejistě.

„Jak dlouho ukrýval ve svém domě uprchlíky?“ pokračoval Alex, jako by to bylo logické navázání na téma Karolina Ahlbinová.

„Na to vám bohužel taky nedokážu odpovědět,“ prohlásil kněz a přehodil si nohu přes nohu.

„Věděl jste o tom?“

Ragnar Vinterman si povzdychl.

„O tom věděli všichni,“ konstatoval suše.

„Tak proč jste nám o tom posledně nic neřekl?“

„Myslel jsem si, že to v tomto kontextu není podstatné. A také jsem před policií nechtěl očerňovat Jakobovu památku.“

Alex se ironicky usmál.

„To je od vás šlechetné,“ utrousil dřív, než se stihl zarazit.

Vintermanovi potemněly oči, Alex se však nedal vyvést z míry.

„Pomáhal jste mu?“ pokračoval.

„To ne. Nikdy.“

„A co vaši kolegové?“

„O tom mi není nic známo.“

Alexovi začala docházet trpělivost. Pohledem naznačil Pederovi, aby převzal iniciativu.

Ten položil další otázku: „Jste stále ještě přesvědčený o tom, že Jakob spáchal sebevraždu?“

Ragnar Vinterman okamžik mlčel. Jeho držení těla i pohled se změnily, jako by ho náhle pokryl temný stín. „Ano,“ prohlásil pevným hlasem. „Jsem si tím jistý.“ Alex se k němu naklonil s těžko skrývanou horlivostí. „Můžete nám vysvětlit, co vás k tomu úsudku vede?“ Ragnar Vinterman opět napodobil Alexovu řeč těla a také se předklonil.

„Nemohu sice tvrdit, že bychom s Jakobem byli bůhvíjak dobří přátelé, ale jako kolegové jsme spolu vycházeli velmi dobře. Důvěřovali jsme si a ve většině názorů na náboženské otázky jsme se shodovali. Proto si dovoluji tvrdit, že jsem Jakoba dobře znal. A věřte mi, že psychicky na tom vůbec nebyl dobře. Naopak.“

„Jeho psychiatr je ovšem jiného názoru,“ namítl Alex klidně.

Ragnar Vinterman si posměšně odfrkl.

„Sundelius? K tomu jsem ztratil důvěru už dávno. S Marjou jsme Jakoba prosili, aby změnil lékaře, jenže on si nedal říct.“

„Co vás k tomu vedlo?“

„Sundelius je nezodpovědný. Jeho léčba neměla na Jakoba vždycky pozitivní vliv, on ji však nikdy nepřehodnotil. Přiznávám, že mě to znepokojovalo natolik, že jsem se rozhodl zjistit, co je ten doktor zač.“

To nám ještě scházelo, povzdychl si v duchu Alex. Farář hrající si na detektiva.

„A k čemu jste došel?“ zeptal se Peder.

„Ujistil jsem se, že mám pravdu. Lékařská komora mu dvakrát udělila důtku za – jak bych to jen řekl –, za neopatrný postup u vysoce rizikových pacientů.

V obou případech pacienti spáchali sebevraždu. Navíc čelil obvinění z vraždy milence své manželky.“

Při pohledu na překvapené výrazy obou policistů se farář spokojeně opřel o křeslo.

„Ale to už policii jistě musí být známo, ne?“ pronesl blahosklonně.

Ne, odpověděl mu Alex v duchu. O tom jsme neměli ani tušení.

„Krucinál,“ ulevil si Alex, když nastartoval auto a prudce se rozjel zpátky na stanici. „Jak nám to jen mohlo uniknout?“

„Nejspíš jsme neměli důvod to zjišťovat,“ odpověděl Peder zamyšleně, když v tom ho přerušilo zvonění telefonu.

Ylva. To jen málokdy věstilo dobré zprávy.

„Pedere, Isak má vysokou horečku,“ oznámila mu nervózně. „A na břiše mu naskočila vyrážka. Jedu s ním na pohotovost. Nemohl bys zatím pohlídat Davida?“

„Hned tam budu,“ odvětil Peder rozhodně. „Zrovna sedím v autě s Alexem, poprosím ho, aby mě u tebe vyhodil.“

Alex mu věnoval tázavý pohled.

„Mám nemocného kluka,“ vysvětlil mu. „Mohl bys mě prosím tě zavézt k Ylvě? K Ljungovým by s tebou možná mohla zajet Fredrika, ne?“

Alex přikývl. „Jasně.“

Během krátké cesty k bytu, který byl dříve i jeho domovem, Peder už nejméně po sté přemítal nad svou životní situací. Zpráva o tom, že Pia Nordhová chodí s jeho nenáviděným kolegou Joarem, mu náhle připadala nepodstatná. „Mohl bys mě prosím tě zavézt k Ylvě?“ Znělo to, jako by tam snad ani nikdy nebyl doma.

Jednu dobu, a nebylo to tak dávno, měl pocit, že se mu snad rozskočí srdce.

Nikdy nikoho nemiloval tak jako Ylvu.

Z myšlenek ho opět vyrušilo zvonění telefonu.

Tentokrát to byl jeho bratr.

„Ahooj,“ pozdravil ho Jimmy svým typicky táhlým hlasem.

„Ahoj,“ opětoval mu pozdrav Peder a slyšel, jak se Jimmy zasmál.

Bylo až neuvěřitelné, že Jimmy má neustále tak dobrou náladu.

„Mám novinku,“ pronesl bratr vzrušeně.

Peder se zasmál. To mohlo znamenat cokoliv. Že přijel na návštěvu král nebo že má Jimmy novou lampičku.

„Mám holku. Doopravdickou.“

Peder se dal bezděčně do smíchu.

„Máš radost?“ zeptal se Jimmy dychtivě.

Pederovi se na prsou rozlilo teplo a na okamžik rozpustilo všechny úzkosti a problémy.

„Jo,“ odpověděl. „To víš, že mám radost.“

O chvíli později zaparkovali Fredrika s Alexem před domem na náměstí Vanadisplan, kde bydleli manželé Ljungovi. Alex se Fredrice nečekaně svěřil, že ho tato část města vždycky lákala a že se s Lenou shodli na tom, že si tu na stáří opatří malý byt, aby měli kde přespat, až je bude nudit Vaxholm a oni občas zatouží po víru velkoměsta. Fredrika si všimla, jak se při zmínce o manželce jeho spokojený výraz rázem změnil v útrpný. Tak tady je zakopaný pes, pomyslela si.

Vystoupili z auta a vešli do domu, který Alex před pár dny navštívil spolu s Joarem.

Vyjeli výtahem nahoru a zjistili, že Ljungovi mají pootevřené dveře. Alex rázně zaklepal a z předsíně se vynořila Elsie Ljungová.

„Nechali jsme otevřeno, abychom vás slyšeli,“ vysvětlila.

Uvedla je do obývacího pokoje, kde už na ně čekal její manžel. Oba vypadali unaveně a nešťastně.

„Slibuju, že vás nebudeme obtěžovat dlouho,“ ujistil je Alex a usadil se do křesla.

„Nás neobtěžujete,“ povzdychl si Sven Ljung a dramaticky rozhodil rukama. „Jsme vám plně k dispozici. Jsou toho plné noviny. Už jste našli Johannu?“

„Bohužel,“ zavrtěl hlavou Alex. „Doufáme, že se nám ozve sama.“

Manželé Ljungovi si vyměnili letmý pohled a přikývli, jako by chtěli policisty ujistit, že se Johanna Ahlbinová určitě co nevidět ozve.

„Máme na vás pár otázek týkajících se vašeho vztahu s Ahlbinovými,“ prohlásil Alex přátelským, avšak pevným hlasem. „Proto bychom si s vámi rádi promluvili odděleně.“

Protože ani jeden neodpovídal, pokračoval:

„Já s panem Ljungem bychom s dovolením zůstali tady. Paní Ljungová, byla byste tak hodná a šla s mojí kolegyní do vedlejší místnosti? Odbudeme to u vás doma, ať vás zbytečně netaháme na stanici.“

Za jeho úsměvem se skrývala jasná zpráva. Manželé Ljungovi evidentně znervózněli a nevěděli, co říct.

Alex je však uklidnil ujištěním, že toto je v podobných případech zcela standardní postup.

Fredrika s paní Ljungovou odešly do kuchyně. Zavřely za sebou dveře a posadily se k jídelnímu stolu. Fredrika si položila ruku na břicho. Dítě se nehýbalo. Spíš, pomyslela si a bezděčně se pousmála.

„Vaše první?“ zeptala se paní Ljungová.

Fredrice úsměv ztuhl. Bylo jí proti mysli mluvit o svém soukromí s cizími lidmi.

„Ano,“ přikývla, aby nebyla nezdvořilá.

Bála se, že jí paní Ljungová začne vyprávět o vlastním těhotenství, ale naštěstí byly její obavy zbytečné.

„Jaký byl váš vztah s Ahlbinovými?“ zeptala se tvrději, než měla v úmyslu, aby dala najevo, že jedna otázka týkající se jejího dítěte je víc než dost.

Elsie Ljungová se nervózně ošila.

Pochyby a rozpaky, konstatovala v duchu Fredrika. „Náš vztah byl už delší dobu stejný,“ odpověděla Elsie Ljungová. „Sice už jsme nebyli tak dobří přátelé jako kdysi, pořád jsme se ale stýkali.“

„Co se stalo, že se váš vztah zhoršil?“

Paní Ljungová se zatvářila smutně.

„To by vám řekl spíš Sven. Jednou se s Jakobem nepohodli.“

„Čeho se to týkalo?“

Mlčení.

Fredrika nasadila o něco vlídnější tón a položila paní Ljungové ruku na rameno.

„Nemějte strach. Slibuju, že budeme diskrétní.“ Další chvíli bylo ticho. Ozývalo se jen kapání vody z kohoutku ve dřezu. Fredrika potlačila nutkání vstát a pořádně ho dotáhnout.

„Je to už dávno,“ promluvila paní Ljungová po chvíli. „Týkalo se to Jakobových… aktivit.“

Fredrika vyčkávala.

„Ukrýval uprchlíky,“ vysvětlila Elsie Ljungová. „Nebo to měl v úmyslu.“

„A váš manžel měl proti tomu námitky?“

„Víte, Sven je založením hodně praktický člověk a byl toho názoru, že Jakob moc riskuje, a nic z toho nemá.“

Fredrika se zamračila.

„Na schovávání uprchlíků se přece nebohatne, nebo ano?“

„To právě Svenovi připadalo nespravedlivé,“ vysvětlila paní Ljungová o něco jistějším hlasem. „Byl toho názoru, že spousta uprchlíků má dost peněz. Dostat se do Švédska není dnes zrovna levná záležitost. Sven tvrdil, že když měli peníze na cestu, určitě mají ještě nějaké rezervy. Jakoba to ovšem strašlivě rozčililo a nazval Svena sobeckým idiotem.“

Právem, pomyslela si Fredrika, svůj úsudek si však ponechala pro sebe.

„Rok spolu potom nepromluvili,“ pokračovala paní Ljungová a odkašlala si. „Ale byli jsme skoro sousedé a občas jsme na sebe narazili. Když se to stalo poněkolikáté, pomalu jsme se zase začali stýkat. Myslím, že se nám všem ulevilo. Už to nebylo tak srdečné jako dřív, ale stále jsme si měli o čem povídat.“

Fredrika se zachvěla zimou. Očima prolétla své poznámky a jedna věc ji zaujala.

„Říkala jste, že Jakob měl v úmyslu poskytovat útočiště uprchlíkům,“ citovala výrok paní Ljungové. „Ano.“

„Chcete říct, že to v době, kdy jste o tom mluvili, ještě neuskutečnil?“

Elsie Ljungová se na okamžik zatvářila nechápavě, potom však rezolutně zavrtěla hlavou.

„To ne. Jakob ty nebožáky ukrýval už dávno předtím, ale tehdy s tím chtěl začít znovu.“

„Asi vám nerozumím.“

„Jakob i Marja se velmi angažovali za práva uprchlíků v sedmdesátých a osmdesátých letech. Byli součástí skupiny lidí, kteří pomáhali lidem v nouzi. Mimo jiné ukrývali lidi ve sklepě svého domu na Ekerö. To dělali až do devadesátých let, pokud se nepletu, do roku devadesát dva. Potom se rozhodli, že se budou angažovat spíš nepřímo. Jakob se však před pár lety chtěl k této činnosti vrátit, jenomže už to bohužel nestihl uskutečnit.“

Fredriku napadlo, zdali paní Ljungová neví víc, než chce dát najevo.

Byly jí podezřelé formulace typu „myslím, že…“ a „pokud se nepletu…“, za nimiž následovala velmi konkrétní informace v podobě jména či letopočtu. Na okamžik v ní však převládla zvědavost.

„Proč svoje plány nakonec neuskutečnil?“

„To vlastně nevím,“ odvětila paní Ljungová vyhýbavě. „Možná za to mohl rodinný spor. Marja z jeho plánů zřejmě nebyla tak nadšená, jak si představoval. A potom jsme se dozvěděli, že dům na Ekerö přepsali na dcery. Pokud vím, neměla ani jedna z nich s plány svého otce nic společného. Zcela určitě ne Johanna.“

„To máte patrně pravdu,“ přikývla Fredrika. „Pochopili jsme, že v těchto názorech se s otcem moc neshodovala.“

Elsie Ljungová ztišila hlas.

„Se Svenem o tom sice neradi hovoříme, protože máme za to, že takové věci by měly zůstat jen v rodině, ale teď už vám to snad povědět můžu. Jednou jsme byli u Jakoba s Marjou na večeři. Bylo to právě v době, kdy Jakob začal mluvit o tom, že by obnovil svou dřívější činnost. Byla u toho i obě jejich děvčata. Jakmile jsme začali diskutovat o situaci azylantů, nastalo nepříjemné dusno.“

„Jak to?“

„Johannu to strašlivě rozčililo. Byla úplně bez sebe. Nepamatuju si přesně proč, ale rozplakala se a odešla od stolu. Jakob také vypadal zničeně, ačkoli ten své city nedával tolik najevo.“

„Netušíte, z čeho ten spor mohl pramenit?“

„Vůbec ne. Řekla bych, že za tím byla nějaká stará rodinná historie. Johanna se se svou rodinou jinak stýkala jen velmi zřídka. Pamatuju si, že křičela něco jako: ‚Ty chceš zase všechno zničit?‘, ovšem nechápu, co tím myslela. Jak bych to mohla vědět?“

Nuceně se zasmála.

„Tentýž večer se Jakob pohádal taky se Svenem,“ zakončila paní Ljungová své vyprávění.

Fredrika si přehodila nohu přes nohu a změnila polohu. Už se nemohla dočkat, až se dítě narodí a její tělo bude opět patřit jen jí.

Pohlédla na ruce paní Ljungové křečovitě svírající sklenici s vodou. Chvěly se a krom toho jí cukalo kolem očí.

Má něco na srdci, uvědomila si Fredrika a rozhodla se, že jí dá čas.

Po chvíli mlčení došla k názoru, že jí přece jen trochu pomůže.

„Opravdu nevíte ještě něco?“ zeptala se tiše.

Elsie Ljungová pevně sevřela rty a zavrtěla hlavou. Ruce se jí už tolik nechvěly.

„Co mi povíte o jejich druhé dceři Karolíně?“ změnila Fredrika téma.

Paní Ljungové zvlhly oči.

„To, co jsem vám řekla už posledně. Je naprosto vyloučené, aby se předávkovala.“

Jak je to možné? pomyslela si Fredrika. Co nám na její smrti uniká?

„Říkala jste, že poslední roky jste s Ahlbinovými byli spíš známí než přátelé. Třeba vám prostě o Karolinině závislosti neřekli.“

Paní Ljungová odmítavě zavrtěla hlavou.

„Ne,“ pravila tiše. „To není možné. Abyste tomu rozuměla, Karolina měla několik let poměr s naším mladším synem Månsem.“

„Ale…“

„Já vím,“ přerušila ji paní Ljungová. „Posledně jsme vám o tom nic neřekli. Je to pro nás tak trochu ožehavé téma. Vkládali jsme do jejich vztahu velké naděje.“

„Chápu,“ přikývla Fredrika a snažila se nedat najevo své rozladění. Lidé, kteří sami od sebe rozhodovali o tom, co je nebo není pro policii důležité, často způsobovali větší problémy, než si uvědomovali.

„Takže se rozešli?“

Elsie Ljungová přikývla a dala se do pláče.

„Bohužel ano. Karolina už dál nedokázala řešit jeho problémy, což jsme plně chápali. Z celého srdce jsme doufali, že by ho snad mohla zachránit, dát mu sílu znovu se postavit na nohy.“

„Zachránit?“

„Måns bral drogy. Proto vím jistě, že by se Karolina do něčeho takového nikdy nezapletla. Månsovy problémy jí stačily. Jednoho dne jí však došly síly. Odstěhovala se od něj a pořídila si vlastní byt. Chybí mi, jako by to byla moje vlastní dcera. Oběma nám hrozně chybí.“

„A Månsovi?“

„Karolina na něj měla dobrý vliv. Když byli spolu, začal zase pracovat a normálně žít. Ale kdo si jednou pustí do těla ten jed, jen tak se ho nezbaví. Když se rozešli, šlo to s ním z kopce. Změnil se k nepoznání. Dneska je z něj úplná troska.“

Fredrika váhala, jaká zvolit slova.

„Paní Ljungová,“ řekla nakonec. „Ať je to jak chce, Karolina je mrtvá. Identifikovala ji její vlastní sestra.“

„Lazarovi taky Bůh vrátil život,“ prohlásila paní Ljungová pevným hlasem a vytáhla z kapsy kapesník. „Jsem si naprosto jistá, že to děvče nemohlo v žádném případě zemřít na předávkování.“

Fredrika na ni zůstala nevěřícně hledět. Mlčky si třídila myšlenky.

Každým coulem cítila, že paní Ljungová před ní tají ještě něco. A jako by policie neměla dost práce s Jobem, měli teď na krku ještě Lazara.

~

Ta bílá pilulka byla stejně otravná jako bzučící moucha. Upíral na ni nenávistný pohled a téměř si přál, aby se mu rozplynula před očima.

„Musíš ji spolknout dnes večer před spaním,“ nařídil mu Švéd hovořící arabsky, než odešel. „Jinak se nevyspíš a zítra nedokážeš splnit svůj úkol.“

Včera večer ho nechali v novém bytě a dnes odpoledne se vrátili, aby s ním naposledy probrali program zítřejšího dne. Ali byl sice v zoufalé situaci, ale přece jen se mu trochu ulevilo. Jeho cesta se konečně začala chýlit ke konci. Už brzy splatí svůj dluh a bude volný. Shledá se se ženou a s dětmi a zbytku rodiny dá vědět, že je v pořádku. A také příteli, který na něj čeká v Uppsale.

Znepokojovalo ho vědomí, že si o něj jeho přítel jistě musí dělat starost. Jeho dobrodinci mu jasně zakázali komukoliv prozradit, kam se chystá. A on jejich zákaz porušil. Nedodržel slovo.

Jen aby ho přítel nezačal hledat. To by mohlo mít katastrofální následky. Bylo mu jasné, že trest za zradu by byl neúprosný.

Srdce mu bušilo stále rychleji a to bylo teprve odpoledne. Jak to vydrží do rána? Byl by nejradši, kdyby se celá akce mohla uskutečnit ještě dnes a po ní následovala úlevná a vysvobozující noc. Věděl však, že je to pošetilé přání.

Slíbili, že ho vyzvednou ráno v deset hodin a představí mu jeho pomocníka – řidiče, jenž ho odveze na místo činu. Pohlédl na papírek, který mu nechali na konferenčním stolku. Stálo na něm jediné slovo: Västerås.

V arabštině to nic neznamenalo. Rád by věděl, co to asi znamená švédsky.

Po přepadení ho jeho pomocník zaveze zpátky do Stockholmu, kde na ně budou čekat ostatní. Poblíž onoho obřího golfového míčku s názvem Globen, který viděl z auta. Po předání kořisti bude volný.

Děláš to pro dobro svých krajanů, tvrdili mu. Abychom mohli pomáhat dalším, jako jsi ty, potřebujeme peníze. Bereme jen těm, kteří mají beztak dost.

Stará známá pohádka. Bohatým brát a chudým dávat. Podobné historky slýchal celé dětství. Nejvíc od svého dědečka, jenž jako jediný z rodiny navštívil Ameriku a vyprávěl neuvěřitelné příběhy o tom, kolik mají tamější lidé peněz a jak s nimi nakládají. Vykládal o autech širokých jako řeka Tigris, o domech srovnatelných se Saddámovým palácem, které obývají obyčejní lidé, a o univerzitách přístupných všem, ovšem za velké peníze, o velkých ropných polích nepatřících státu, nýbrž soukromníkům.

Kdyby mě tak dědeček viděl, pomyslel si Ali. Kdyby jen věděl, že jsem v téměř stejně bohaté zemi, jako jsou USA. Jen je tu o něco větší zima.

Otřásl se a přitáhl si peřinu až k nosu. Zatím sice žádná obrovská auta ani paláce neviděl, ale to nevadí. Stejně jako všichni jeho známí byl přesvědčený, že Švédsko je ideální země pro nový začátek.

Podíval se na pilulku a věděl, že si ji musí vzít. Jinak by neusnul. Aby zítra mohl podat dobrý výkon, potřebuje se vyspat.

Dělá to kvůli své ženě a dětem. A také kvůli otci a dědečkovi.

~

Když Fredrika se Spencerem vycházeli z domu, Fredrika vážně uvažovala o tom, že rodinnou večeři odvolá. Spencer její pochyby vycítil, vzal ji pevně za ruku a dovedl ji k autu.

Tím se jejich vztah dostal do nové fáze. Až dosud existovali jen oni dva. Žádné večeře s přáteli nebo s rodiči. Jejich schůzky pro ně byly příležitostí, jak nabrat nové síly a chuť do života. Teď k nim však přibylo nejprve dosud nenarozené dítě a potom i tchán s tchyní, což bylo poněkud bizarní, jelikož Spencer na rozdíl od Fredriky už tchána a tchyni měl.

„A kdy mi představíš svoje rodiče ty?“ zeptala se Fredrika, když Spencer parkoval před domem, kde prožila dětství.

„Pokud dovolíš, tak raději nikdy,“ odvětil nonšalantně a otevřel dveře.

Jeho arogance Fredriku rozesmála.

„Snad se u tebe v těhotenství neprojevuje hysterie?“ poznamenal Spencer starostlivě, když uslyšel její smích.

Obešel auto, aby jí otevřel dveře, Fredrika však byla rychlejší.

„Vidíš?“ prohlásila vítězoslavně. „Dokážu vystoupit sama.“

„O tom nikdo nepochybuje,“ zabručel Spencer, který zastával názor, že muž by měl ženě vždy otvírat dveře.

Ať si je otevírá svojí manželce, pomyslela si Fredrika trpce, ale nahlas nic neřekla.

Za oknem domu zahlédla svou matku. Lidé jim často říkali, že jsou si podobné. Zamávala jí. Matka jí zamávání opětovala, soudě podle výrazu ve tváři ji však pohled na dceru v tak pokročilém stadiu těhotenství po boku o tolik staršího muže šokoval, ačkoli měla dost času se na to psychicky připravit.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Fredrika a chytila Spencera za ruku.

„Neboj, zvládnu to,“ ujistil ji a nechal si její ruku v teplé dlani. Už jsem zažil horší věci.

Fredrika neměla nejmenší tušení, co tím myslí.

Večeře nezačala zrovna nejlépe. Fredrika totiž požádala otce, aby jí také nalil skleničku vína, ačkoli jí to sám nenabídl.

„No Fredriko,“ vyhrkla její matka. „Snad v tomhle stavu nepiješ?“

„Mami, prosím tě,“ bránila se Fredrika. „Těhotné ženy přece odjakživa pily víno. A britské ministerstvo zdravotnictví nedávno uveřejnilo studii, podle které jsou dvě skleničky týdně v pořádku.“

Zdálo se, že toto sdělení však její matku ani v nejmenším neuspokojilo. Zřejmě si o závěrech britských vědců myslela své, neboť se na dceru, která si usrkla vína, dívala, jako by se dočista pomátla.

„Dobré víno,“ usmála se Fredrika uznale na otce, který také vypadal ustaraně.

„Snad se z tebe u policie nestal alkoholik?“ zeptal se.

„Mohli byste toho, prosím vás, nechat?“ zvolala Fredrika, která nevěděla, jestli se má smát nebo plakat.

Oba rodiče jí věnovali dlouhý významný pohled, ale další poznámky si naštěstí odpustili. Jejich zasedací pořádek Fredrice připomněl doby, kdy si hrála s panenkami.

Maminka s tatínkem na jedné straně stolu, hosté na druhé.

Jsem tu host, uvědomila si nevěřícně. V domě vlastních rodičů.

Zamyslela se nad tím, kdy rodičům naposledy představila nějakého muže, a došla k závěru, že od té doby uplynula spousta let. Přesněji řečeno deset. Dotyčný se jmenoval Elvis, což tehdy její matku velmi pobavilo.

„Fredrika říkala, že přednášíte na univerzitě,“ ozval se Fredričin otec.

„To je pravda,“ přikývl Spencer. „Je to neuvěřitelné, ale působím na Uppsalské univerzitě už pětatřicet let.“

Zasmál se a vůbec si nevšiml, jak Fredričini rodiče ztuhli.

Vlastně by mohli mít hodně společného, pomyslela si Fredrika. Spencer je přece jen o pět let mladší než její otec.

Náhle jí celá situace připadla komická. Diskrétně si odkašlala, aby skryla smích, a požádala matku, jestli by si mohla přidat omáčku. Jídlo bylo výtečné. Znovu pochválila otce za výběr vína, avšak vzápětí si uvědomila, že tím rodičům jen připomíná fakt, že v těhotenství pije. Otec se zajímal, jak se jí daří v práci. Matka se zeptala, jestli už v noci lépe spí, a Fredrika popravdě přiznala, že moc ne.

„Doufám, že nespíš sama?“ zděsila se matka a po očku pohlédla na Spencera.

„Občas jo,“ pravila Fredrika vyhýbavě.

„Aha,“ poznamenala matka.

„Aha,“ zopakoval otec.

Nastalo ticho. Takové ticho může být někdy požehnáním a jindy prokletím. Záleží na okolnostech.

V tomto případě však nebylo pochyb o tom, že se schyluje ke katastrofě.

Fredrika nedokázala potlačit pocit bezmoci. Co si vlastně její rodiče představovali? Vždyť věděli, že je Spencer ženatý, a že tedy bude částečně svobodnou matkou. Bylo to sice poněkud nekonvenční, ale jejich rodina si přece zakládá na tom, jak je moderní. Fredričin strýc se už v šedesátých letech otevřeně přihlásil k homosexualitě, což rodina přijala s ledovým klidem.

Spencer přerušil mlčení a zdvořile položil Fredričině matce několik otázek týkajících se hudby, čímž se nálada u stolu trochu uvolnila.

Otec odešel do kuchyně pro hrnec s bramborami a matka pustila hostům novou desku, kterou si před pár dny koupila v obchodě s použitými hudebninami. „Není nad gramofonové desky,“ pravila zálibně.

„V tom se shodneme,“ usmál se Spencer. „Nikdy by mě nenapadlo koupit si cédéčko.“

Paní Bergmanová se usmála, tentokrát nejen ústy, nýbrž i očima. Fredrika se trochu uklidnila. Ledy byly prolomeny a začalo se oteplovat. Její otec, který zřejmě stále nevěděl, jak se k partnerovi své dcery, mladšímu o pouhých pár let, chovat, si odkašlal:

„Chce někdo dolít víno?“

Jeho otázka zněla téměř prosebně.

Konverzace pokračovala a slova přicházela čím dál tím snáz. Fredrice bylo líto, že si nemůže dát ještě jednu skleničku.

Venku se zatím potuloval vrah a oni ani neměli tušení, jestli už své dílo dokonal nebo zda byla vražda Ahlbinových jen součástí něčeho mnohem většího.

Fredričiny myšlenky se zatoulaly k Johanně Ahlbinové, která se už o smrti rodičů jistě musela dozvědět z internetu. Vzpomněla si i na druhou dceru Karolinu, již Elsie Ljungová přirovnala k Lazarovi.

Zítra si odpočinu, umínila si Fredrika. Ale v pondělí se ze všeho nejdřív zaměřím právě na Karolinu. Pokud by skutečně byla naživu, proč by o sobě nedala vědět?

Hlavou jí probleskla děsivá myšlenka. Dvě sestry, z nichž jedna je údajně po smrti a druhá v zahraničí. Co když jsou však obě naživu?

Lepší alibi by si přece nemohly vymyslet.

Je možné, že by to bylo tak jednoduché a přitom tak tragické? Že by Ahlbinovy zavraždily vlastní dcery? Že by za nitky celou dobu tahaly ony?

Při tom pomyšlení se Fredrice zatočila hlava a dostala strach, jak večer usne. Nemůže přece celou noc myslet na práci.

Možná by jí pomohlo, kdyby si znovu zahrála. Chvíle hraní by jí mohla vrátit kýžený vnitřní klid. Nic jiného jí nepomůže.

Mlčky dopila poslední kapku vína.

Čas nám utíká mezi prsty, pomyslela si. Musíme se vzchopit a zaměřit se na novou hypotézu. A taky musíme najít Johannu. Co nejrychleji.

Neděle 2. března 2008

Bangkok, Thajsko

Byt byl stísněný a panovalo v něm strašné horko. Před slunečními paprsky ji chránily tlusté závěsy, jejichž hlavním účelem zřejmě bylo nepropustit dovnitř zvědavé pohledy. Jako by snad někdo mohl vidět do bytu v pátém podlaží.

Nervózně přecházela z malého obývacího pokoje do kuchyňky a zpět. Došla jí voda, neodvažovala se však ani jít ven koupit novou, ani se napít z kohoutku. Byla nevyspalá a dehydrovaná a připadala si, jako by stála na okraji propasti. Pod ní zela jen hrozivá bezedná díra. Snažila se soustředit se na to, kam šlape, jako by se nespoléhala, že ji podlaha unese.

Od doby, kdy se dozvěděla o smrti, a snad dokonce vraždě rodičů, uplynuly dva dny. První hodiny po prodělaném šoku si téměř nepamatovala. Pouze věděla, že majitel internetové kavárny, který byl svědkem jejího zhroucení, zavřel svůj podnik a vzal ji k sobě domů, kde ji jeho manželka uložila na pohovku a celou noc u ní střídavě probděli. Její smutek byl tak velký, že nahlas kvílela jako divoké raněné zvíře. Nakonec ji však zachránil strach. Zpráva o smrti rodičů vrhla na její vlastní situaci nové světlo. Někdo se systematicky pokouší zničit celý její život, vymazat její minulost a vyvraždit celou rodinu. Když si pomyslela, co mohlo k takovému jednání někoho vést, zachvátil ji strašný strach. Spolu s ním se jí vrátilo i logické uvažování a donutilo ji jednat. Když nad Bangkokem vyšlo slunce, byla opět klidná. Přesně věděla, co musí udělat.

Neznala důvod své osobní tragédie, bylo jí však jasné, že tomu, kdo ji způsobil, jde o to, aby zmizela. Takovou noční můru plnou vražd a spiknutí by přece nikdo nezinscenoval jen tak pro nic za nic.

Intuice jí napovídala, že důvodem tak rozsáhlé a promyšlené akce bude zřejmě zájem její rodiny o situaci uprchlíků. Možná dokonce i její cesta a informace, které se jí podařilo shromáždit a o které nyní přišla.

Všechno bylo zbytečné, pomyslela si. Úplně všechno.

Převáděče, na něhož se obrátila s žádostí o pomoc, poněkud vyděsilo, že nemá žádné doklady ani osobní věci.

„Nespáchala jste nějaký zločin?“ zeptal se nervózně. „V tom případě bych pro vás nemohl nic udělat.“

Poprvé se setkali ihned po jejím příjezdu do Bangkoku. Celá její cesta byla cestou ve stopách uprchlíků, pouze opačným směrem. Mapovala, kudy se utečenci dostávají z Blízkého východu do Evropy, a zjistila, že jejich cesta vede přes Thajsko, což se jí zprvu zdálo nepochopitelné. Několik dní jí trvalo, než si získala převáděčovu důvěru a přesvědčila ho, že nepracuje pro policii, nýbrž pátrá na vlastní pěst.

„Proč by se dcera faráře zajímala o takové věci?“ zeptal se jí výsměšně.

„Protože ve Švédsku pomáhám ilegálním uprchlíkům,“ odvětila se sklopenýma očima. „Můj otec je desítky let ukrýval a já kráčím v jeho stopách.“

„Co si v tom případě myslíte o mně?“ zeptal se pochybovačně. „Musí vám být jasné, že já to na rozdíl od vás dělám čistě pro peníze.“

„Na to asi máte právo,“ odvětila, ačkoli si tím nebyla tak jistá. „Podstupujete strašné riziko a hrozí vám velmi tvrdý trest. Je přirozené, že za to požadujete odměnu.“

Těmi slovy si získala jeho respekt a on jí otevřel dveře do svého světa. Doprovázela ho jako nenápadný stín, seznámila se s padělateli pasů a prodejci víz, s pomocníky na letištích a klíčovými osobami zajišťujícími pro uprchlíky bydlení. Síť byla uzavřená, avšak poměrně hustá a částečně tolerovaná korumpovanými policisty, kteří se ilegální činnost naoko snažili zastavit. Poznala i ty, kolem nichž se to celé točilo. Utečence vydané na pospas v podstatě zločinecké organizaci, bez naděje, s prázdnýma očima a s minulostí sestávající jen z chaosu a rozkladu.

Pilně fotografovala a psala. Najala si tlumočníka a vyzpovídala všechny aktéry. Vysvětlovala, že jejím cílem je ukázat světu celý obrázek, že většina Švédů nemá o beznadějné situaci uprchlíků ani tušení a že na osvětě by vydělaly všechny strany. Lidem, kteří z toho nemorálního obchodu profitují, slibovala nepřímou publicitu, která možná zvýší zájem o jejich služby Jako by už tak nebyl dost velký, jako by existovala jiná možnost.

Bangkok byla její poslední zastávka. Začala v Řecku, které je jednou z největších tranzitních zemí v Evropě. Dokumentovala, jak se zachází s uprchlíky, jakmile se dostanou na evropský kontinent.

Odtamtud vedla její cesta do Turecka a dále do Damašku a Ammánu. V Sýrii a Jordánsku čekají v současné době přes dva miliony iráckých uprchlíků s mizivými vyhlídkami na lepší život. Pokud by se vrátili domů, stali by se povětšinou takzvanými interními uprchlíky – ve své zemi, avšak bez domova a bezpečí. Ze zmíněných dvou milionů se jich do Evropy dostane jen zlomek. Existuje zřejmě nekonečné množství cest, většina jich ovšem vede po souši právě přes Turecko. Vrátila se proto zpět do Ankary a vybrala si jednu rodinu, kterou doprovázela po celou cestu.

Když jí vyprávěli o svých nadějích a plánech na nový život ve Švédsku, vhrkly jí do očí slzy. Snili o nové a světlé budoucnosti, o práci a dobré škole pro děti. O domku se zahrádkou a o společnosti, která je přijme způsobem, jenž by se při nejlepší vůli dal nazvat nerealistickým.

„Švédsko potřebuje pracovní sílu,“ tvrdil jí otec rodiny, který o tom byl zřejmě skálopevně přesvědčený. „Všechno bude zase dobré. Budeme mít slušný život a práci.“

Dobře věděla, že všechna jejich očekávání se zhroutí a že je jen otázkou času, než budou apaticky a pasivně sedět v miniaturním bytě na sídlišti a celou věčnost čekat na rozhodnutí imigračního úřadu, který stejně nakonec jejich žádost o azyl zamítne. Teprve tehdy začne skutečný útěk a skrývání, aby se vyhnuli návratu do vlasti.

Po rozhovoru s onou iráckou rodinou volala domů otci a plakala mu do telefonu. Přiznala, že teprve teď pochopila, proč se tolik angažuje v boji za spravedlnost pro tyto lidi, a že mu jejich situace musí trhat srdce.

Teď sama seděla v bytě určeném pro uprchlíky a prchala před neznámým nepřítelem. Jediné, co ji hřálo na duši, byl onen telefonát otci. Byla vděčná, že mu stihla vyjádřit své uznání.

Jak tak přemítala o celé své cestě, pomalu začínala tušit, že důvod jejího neštěstí se zřejmě skrývá v její poslední fázi. Proslýchalo se, že z Iráku, Sýrie a Jordánská vede do Švédska zcela nová cesta. Nikdo jí však neřekl nic konkrétnějšího, měla jen útržkovité informace. To, co se dozvěděla, však odpovídalo tomu, co se její otec doslechl ve Švédsku. Že na trh vstoupil nový hráč vyznávající odlišné hodnoty, jenž za svou práci požaduje mnohem nižší odměnu. Uprchlíkům nabízí snadnou cestu do Evropy, pokud se zavážou, že o svých plánech nikomu předem neřeknou ani slovo. Ne všichni ovšem tento požadavek dodrželi, čímž se informace rozšířila dál.

Nová cesta vedla přes Bangkok nebo Istanbul a vždy letecky, což bylo překvapivé, neboť cesta letadlem představovala velké riziko. Na druhou stranu se však zdálo, že tuto možnost využívá jen velmi malý počet klientů. Nikdo z lidí, s nimiž se během své mise setkala, neznal osobně nikoho, kdo by se touto cestou skutečně do Evropy dostal.

Jelikož Istanbul navštívila už dvakrát, rozhodla se zakončit svou cestu v Bangkoku. Brala to jako poslední pokus seznámit se s někým, kdo se na této nové aktivitě podílí. Její hledání však nepřineslo žádné výsledky. Alespoň ne takové, které by sama zaznamenala. Možná se však přece jen dostala příliš blízko, aniž si toho sama byla vědoma.

Únava jí ochromovala mozek. Vzala si papír a tužku a lehla si na postel. Vzduch byl nehybný a venku za okny panovalo nesnesitelné horko. Její tělo jako by se uzavřelo do sebe a odmítalo reagovat. Stočila se do klubíčka a zavřela oči. Když byla malá, byl to její způsob, jak se bránit zlu.

Včera vyhledala svého známého pašeráka lidí. Tvářil se překvapeně.

„Potřebuju pomoct,“ oznámila mu a on ji vyslechl. Slíbila mu, že zaplatí, jen co se vrátí do Švédska. V bance jí totiž tvrdili, že má zrušený účet a že v žádném případě nemůže být osobou, za niž se vydává. Její ochránce naštěstí na odklad platby přistoupil. Snad to bral jako příležitost ukázat své schopnosti. Byl celý nadšený, že jí může být nápomocný.

Ona však měla v hlavě jedinou myšlenku – dostat se domů. Za každou cenu. Katastrofu, která ji postihla, si sice spojovala se svým pátráním mezi převáděči a pašeráky lidí, současně ale začínala tušit, že pravda je možná mnohem složitější a má ještě jiné, snad soukromé důvody.

Usnula a probudila se až po setmění.

Noční můra pokračovala.

Stockholm

Ali čekal na smluveném místě pár set metrů od obřího golfového míčku s názvem Globen, který ve tmě celý zářil. Ali zářil také. Srdce mu bušilo jako splašené a adrenalin mu projasnil mozek. Konečně dospěl do cíle. Jeho cesta je u konce. Teď už jen zbývá splatit poslední část dluhu. S úlevou pohlížel ke hvězdné obloze a začínala mu třeštit hlava. Euforie může někdy bolet.

U chodníku vedle něj zastavilo černé auto jemu neznámé značky. Staženým okénkem mu kdosi naznačil, aby položil kořist do kufru a usedl na zadní sedadlo. Bez váhání uposlechl a otevřel zadní dveře. Na sedadle za řidičem seděla žena, která ho první den vyzvedla na nádraží. Když se posadil vedle ní, nehnula ani brvou. Projížděli mrazivým městem zalitým měsíčním svitem. Tentokrát si byl téměř jistý, že jedou směrem na sever. Kořist ležela v černém pytli v kufru auta. Zřejmě mu důvěřují, neboť si ani neověřili, jestli se náhodou nepokusil je napálit.

Důvěra byla oboustranná a Ali byl během krátké cesty naprosto klidný. Odbočili do postranní uličky, která zřejmě vedla do parku, a zastavili vedle vysoké zdi. Navzdory svitu měsíce měl Ali problém se zorientovat.

Pokynuli mu, aby vystoupil, a on uposlechl. Spolu s ním vystoupil i muž sedící na sedadle spolujezdce.

Byl to onen muž se znetvořeným obličejem. Řidič nechal zapnutý motor. Muž Alimu mlčky pokynul směrem k temnému parku. Ali ho následoval a mezi stromy zahlédl jakousi postavu mávající rukou. Postava vystoupila ze stínu. Byl to ten muž, který uměl arabsky.

Ali nechápal, proč se setkávají uprostřed noci v odlehlém parku. Možná se jedná o nějakou citlivou záležitost, která se nemůže odehrát na veřejném místě. Rozhodnými kroky vykročil vstříc muži čekajícímu mezi stromy. Muž se znetvořeným obličejem ho následoval.

„Slyšel jsem, že všechno šlo podle plánu,“ pronesl muž arabsky a usmál se.

Ali mu úsměv opětoval.

„Výborně,“ přikývl nadšeně jako malé dítě.

„Jsi dobrý střelec,“ pochválil ho muž. „Ne každý by trefil cíl pohybující se takovou rychlostí.“

„To jsou bohužel léta praxe,“ odvětil Ali neochotně.

Muž spokojeně přikývl. Zdálo se, že přemýšlí, jak pokračovat.

„Pojď se mnou,“ řekl a pokývl směrem k hustému lesu, kde se mezi stromy lesklo jezero.

Ali náhle zaváhal.

„Pojď,“ opakoval muž. „Zbývá nám dořešit ještě poslední detail.“

Přátelsky se usmál, což Alimu vrátilo důvěru.

„Kdy se shledám s rodinou?“ zeptal se, když vykročil k okraji lesa.

„Už brzy. Velmi brzy,“ odvětil muž a otočil se.

Vteřinu nato se ozval výstřel. Aliho cesta byla u konce.

Pondělí 3. března 2008

~

Když Fredrika Bergmanová přišla v pondělí ráno do práce, panoval na chodbě oddělení čilý ruch. Před dveřmi své kanceláře narazila na Ellen Lindovou, která ji přivítala srdečným úsměvem.

„No ne, tobě to dneska sluší. Asi ses o víkendu pořádně vyspala, viď?“

Fredrika s úsměvem přikývla. Ellenina poznámka ji z nějakého důvodu uvedla do rozpaků. Vlastně nevěděla, čím to je, že se její spánek za poslední dny tak zlepšil. Možná za to mohla sobotní rodinná večeře, která na ni měla větší vliv, než by si bývala dokázala představit. A možná k tomu přispělo i to, že opět začala hrát. Jak jednou začala, nedokázala přestat. Zjistila, že prsty mají skvělou paměť. Ač tu a tam s drobnými chybami, přehrávala jednu skladbu za druhou.

Zato Alex vypadal, že toho za poslední dny moc nenaspal. Zahájil poradu ve Lví kouli a stručně shrnul, co přes víkend zjistili.

Něco se s ním děje, pomyslela si Fredrika starostlivě. Ale nevím, jak bychom mu mohli pomoct.

Peder s Joarem seděli tak daleko od sebe, jak to jen šlo, a navzájem se ignorovali. Stačilo pár dní a dobře fungující tým se začínal rozpadat.

Fredrika s úlevou konstatovala, že tento spor se jí výjimečně netýká.

„Ověřil jsem si výpověď Ragnara Vintermana a zjistil jsem, že Erik Sundelius jednak opravdu dostal důtku od lékařské komory, a navíc byl skutečně obviněn ze zabití,“ oznámil kolegům Peder. „Otázkou je, co to pro nás znamená.“

„Musí to něco znamenat?“ ozvala se Fredrika. „No dobře. Psychiatr Jakoba Ahlbina dvakrát zvolil u svých pacientů nevhodnou léčbu, jejímž důsledkem byla sebevražda. Jenže my si přece nemyslíme, že by v Ahlbinově případě šlo o sebevraždu, ne?“

„Ne,“ odvětil Alex pomalu. „Máš pravdu. Na druhou stranu ale zatím nemáme žádnou jinou, přesnější teorii.“

Fredrika se zatvářila skepticky.

„Trochu jsem přemýšlela o sestrách Ahlbinových,“ pokračovala. „Napadlo mě, jestli neděláme chybu. V tom případu se vyskytuje několik podezřelých faktů a my na ně pohlížíme odděleně.“

Ostatní se zatvářili nechápavě, Fredrika proto rychle pokračovala:

„Celou dobu mluvíme o nejasnostech tohoto případu, jako by spolu navzájem nesouvisely. Všechno nasvědčuje tomu, že šlo o sebevraždu, a my si to přesto nemyslíme. Vypadá to, jako by se po Johanně Ahlbinové slehla zem, ale vlastně o ní nic nevíme. A také nám kdeco nehraje v případě Karolininy smrti.“

Fredrika se na okamžik odmlčela a zhluboka se nadechla.

„Co když to spolu všechno souvisí?“

Alex si zamyšleně podpíral bradu a vypadal nejméně o deset let starší.

„Počkej chvíli,“ zarazil Fredriku. „Nikdo přece netvrdí, že by spolu ty věci nesouvisely. Problém je jen v tom, že nevíme, jak by spolu mohly souviset. Nebo ty snad máš nějakou teorii?“

„Vím, že to zní dost šíleně, ale napadlo mě, že ta žena, která zemřela na předávkování, možná nemusela být Karolina,“ odvětila nejistě Fredrika.

„Vždyť ji identifikovala vlastní sestra,“ namítl Peder se zamračeným výrazem. „A našli u ní řidičák.“

„Opatřit si falešný řidičák není zas takový problém,“ opáčila Fredrika. „A doktor by zřejmě nepoznal rozdíl. Karolinu Ahlbinovou identifikovala její sestra, která se vzápětí vypařila. A pokud by náhodou žila i Karolina, pak se po ní taky slehla zem. Mám takový dojem, že na tohle bychom se měli zaměřit. Proč se nám neozvaly? Vždyť už se musely dočíst, co se stalo, ne?“

V místnosti se rozhostilo ticho. Všichni přítomní už četli ranní noviny. Případu Ahlbinových bylo věnováno několik celých stran a novinářům se tentokrát podařilo získat i fotografie obou dcer.

Palcové titulky „Co je s Johannou Ahlbinovou?“ naznačovaly, že i jí se mohlo něco stát.

„Chápu, jak to myslíš,“ připustil Alex. „Možná máš pravdu. Jenomže co když existuje mnohem prozaičtější vysvětlení? Karolina Ahlbinová se neozývá, protože je mrtvá, a Johanna Ahlbinová proto, že nemá tušení, co se stalo. Ovšem pokud se během pár dní neozve, budeme se podle toho muset zařídit.“

„Myslíš, že se jí taky něco stalo?“ zeptal se Joar. „Buď se jí něco stalo, anebo má, jak říká Fredrika, svoje důvody, proč o sobě nedává vědět.“

Znovu se obrátil na Fredriku.

„A teď z jiného soudku. Měla jsi zajímavý postřeh ohledně těch výhrůžných e-mailů a o tom, že Tonyho Svenssona možná kontaktoval autor oněch posledních e-mailů, které byly odeslané z jiného počítače. Mluvil jsem se státním zástupcem a máme povolení k dalšímu výslechu. Pedere a Joare, dávám vám to na starost,“ zavelel přísně.

„Oběma. Je to jasné?“

Oba muži přikývli.

„Fredriko, ty zatím zavolej do knihovny ve Farstě,“ pokračoval Alex. „A taky se zaměř na okolnosti smrti Karoliny Ahlbinové. Zjisti, jestli někdo projevil zájem o její tělo. Vždyť ji musejí pohřbít, ne? Co když měla nějakého přítele? Zavolej znovu do nemocnice a zjisti, co můžeš.“

Fredrika spokojeně přikývla.

Alex se nepřítomným pohledem rozhlédl po ostatních.

„To je zatím všechno,“ uzavřel poradu.

„A co ten policista?“ zeptal se překvapeně Peder. „Ten, kterému volal Tony Svensson?“

„Toho si vezmu na starost já,“ odvětil Alex. „Sejdeme se tu zase odpoledne ve čtyři hodiny.“

Jeho poslední slova přerušilo hlasité zaklepání na dveře. Objevil se kolega z pátracího oddělení stockholmské policie.

„Mám pro vás zprávu o Mohamedu Abdullahovi, kterého jste s Fredrikou minulý týden navštívili u něj doma na Skärholmenu,“ oznámil a díval se přitom na Alexe.

„Ano?“ zeptal se Alex poněkud naštvaně. Neměl rád, když ho někdo přerušoval.

„Je mrtvý,“ pokračoval kolega. „Včera si šel něco zařídit do města a už se nevrátil. Jeho žena to večer ohlásila na policii a ráno ho našli s prostřelenou hlavou na parkovišti jen kousek od domu.“

Fredrika pocítila smutek. Mohamed Abdullah měl sice strach, ale přesto jim řekl, co věděl. Byl moc milý a vstřícný.

Alex polkl.

„Do prdele,“ zaklel tiše.

„To není všechno,“ pokračoval kolega. „Aby toho nebylo málo, máme ještě jednu mrtvolu. Ležela ve vodě u Brunnsvikenu. Našel ji jeden pán, který si tam šel pozdě večer zaběhat. Jedná se o zatím neidentifikovaného muže, ale všechno nasvědčuje tomu, že byl zastřelen stejnou zbraní jako Mohamed Abdullah.“

Alex měl za sebou těžkou noc. Vůbec nemohl spát. Myšlenky na Lenu ho pálily jako čert. V pátek si sice umínil, že si s ní o víkendu promluví, nakonec na to však neměl sílu ani odvahu.

Co když je nemocná? napadlo ho. Že by to byl alzheimer? Co bych si bez ní proboha počal?

Ochromil ho strach. Přál si, aby Lena o tom, co ji tíží, začala sama, protože on sám k tomu neměl dost sil.

Do dveří se vřítilo ohromné břicho a hned za ním Fredrika. Zdálo se, že teď, pár týdnů před porodem, znovu ožila.

„Jedu do nemocnice v Danderydu,“ oznámila svému nadřízenému.

„To je dobře,“ schválil její plán Alex.

„Taky jsem volala do knihovny ve Farstě. Slíbili, že zavolají zpátky. Jména čtenářů, kteří používají internet, nemají v počítači. Musejí se prý podívat do nějakého sešitu.“

Za Fredričinými zády se objevil zaměstnanec technického oddělení a zaklepal na otevřené dveře Alexovy kanceláře.

„Ano?“ ozval se Alex podrážděně.

„Na něco jsme přišli. Týká se to smlouvy Ahlbinových s telefonním operátorem.“

„Aha?“

„Smlouva byla písemně vypovězena týden před smrtí obou manželů, a to k 26. únoru, tedy ke dni, kdy zemřeli.“

„Byl na té výpovědi podpis?“ zeptal se Alex.

„Ano, podepsán byl Jakob Ahlbin. Navíc ten den, kdy zemřel, ještě telefonicky vypověděl smlouvu s mobilním operátorem.“

„A co mobil jeho manželky?“

Technik si odkašlal.

„Ten byl funkční až do středy dopoledne, kdy byla taky ukončena smlouva. Nevíme ale, kdo ji vypověděl.“

„Volal jí někdo?“ zajímalo Alexe.

Technik přikývl.

„Za tu dobu, co byl telefon zabavený, měla dva nepřijaté hovory: jeden od paní, která zpívala v kostelním sboru a netušila, že je Marja Ahlbinová po smrti, a druhý z blíže neidentifikovaného čísla v Bangkoku.“

„V Bangkoku?“ opakovala Fredrika překvapeně. „Ano.“

„Proč by Jakob Ahlbin vypovídal smlouvu na telefon?“ přemýšlel Alex nahlas.

„Pokud ji ovšem vypověděl on,“ poznamenala Fredrika.

„No právě…“

„Řekla bych, že to udělal někdo jiný,“ pokračovala Fredrika. „Pravděpodobně ten, kdo později ukončil i Marjinu smlouvu.“

„Ukončit smlouvu s telefonním operátorem je hračka,“ podotkl technik. „Zajímají je jen kontrolní údaje, jako například rodné číslo nebo adresa.“

Alex zamyšleně přikývl.

„Otázkou je, proč to bylo pro někoho tak důležité. Proč na výpovědi smlouvy tolik záleželo?“

Technik odešel a kolem otevřených dveří prošla uklízečka.

Fredrika jí pokývla na znamení, že je u ní v kanceláři volno.

Alex si přečetl zprávu o dvou včerejších vraždách, kterou před chvílí obdržel. Muž nalezený u Brunnsvikenu zemřel jen asi o hodinu dříve, než ho našel onen noční běžec. Vrah zřejmě nepočítal s tím, že si do parku půjde někdo o půlnoci zaběhat a tělo se najde tak rychle. Mohamed Abdullah zemřel přibližně o dvě hodiny dříve než neidentifikovaný muž.

Stejná zbraň rovná se stejný pachatel? uvažoval v duchu Alex. V tom případě by se vrah toho večera dost nacestoval.

Jako by mu Fredrika četla myšlenky, ozvala se: „Myslím, že můžeme vycházet z toho, že se jedná o téhož pachatele.“

„Jak to ale souvisí s Jakobem Ahlbinem?“ zeptal se Alex. „Pokud to tedy nějak souvisí.“

„Hádám, že je oba potřeboval někdo umlčet,“ odvětila Fredrika.

Alex na ni se zájmem pohlédl.

„Ale proč?“

„To mi právě není jasné,“ přiznala Fredrika neochotně. „Mohamed Abdullah nám dal otevřeně najevo svůj strach. Teď už víme, že byl oprávněný. Důvod ke strachu měl evidentně i Jakob Ahlbin, otázkou však zůstává, jestli si toho byl sám vědom.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Alex. „Čeho se vlastně Mohamed tolik bál? Jednak se dozvěděl nějakou tajnou informaci, a taky měl strach, aby se policie nezačala zajímat o jeho kontakty s převáděči.“

„Ta tajná informace se týkala nového způsobu, jak se lze jako uprchlík dostat do Švédska. A taky ji stihl předat Ahlbinovi,“ doplnila Fredrika.

„Odesílatel oněch výhrůžných e-mailů ho nabádal, aby přestal pátrat. Že by pátral po něčem, od čeho se měl raději držet dál?“

„Je to možné.“

„Že by to mělo nějakou souvislost?“ poznamenal Alex skepticky. „To, že pro uprchlíky existuje nová, lepší a levnější možnost, jak se dostat do Evropy a nemuset se přitom spoléhat na mafii, by přece byla dobrá zpráva ne?“

„To ano,“ připustila Fredrika. „Bylo by divné, kdyby někdo, kdo za tak štědrých podmínek pašuje do Švédska lidi, současně střílel kněze.“

Chodbou prošla opět uklízečka a posunkem Fredrice naznačila, že má kancelář uklizenou. Vtom Fredriku něco napadlo.

„A co ten přejetý muž?“ vyhrkla.

„Myslíš toho zavražděného lupiče?“ zeptal se Alex. „Ano. Ten se sem přece podle Mohamedových slov dostal oním novým způsobem, takže nejspíš věděl, jak to funguje. A taky ho zavraždili.“

Alex se zatvářil nedůvěřivě.

„A co ten muž, kterého našli v parku?“ namítl.

„To nevím,“ odvětila Fredrika. „Ale připadá mi, že jsme na dosah.“

Alex vstal a pohlédl na hodinky.

„Zkusím najít toho kolegu od norrmalmské policie, který volal Tonymu Svenssonovi,“ prohlásil rezolutně. „Doufám, že státní kriminálka nám během dneška sdělí víc informací o těch dvou posledních vraždách. Ty se zatím trochu pošťourej v úmrtí Karoliny Ahlbinové.“

„Hned se do toho pustím,“ přikývla Fredrika a vyskočila ze židle s nečekanou mrštností.

Alexovi se po tváři rozlil široký úsměv. Konečně to byla zase stará dobrá Fredrika.

~

Tony Svensson byl během pouhých několika dní podruhé předveden k výslechu. Tentokrát však zřejmě nebyl zdaleka tak otevřený jako posledně. Nenávistným pohledem si měřil Pedera s Joarem, kteří právě vstoupili do výslechové místnosti.

„Už jsem vám všechno řekl,“ vyštěkl. „Slyšíte? Nedostanete ze mě už ani slovo!“

Ostentativně si založil ruce na prsou a zamračil se.

Za jeho siláckou fasádou si však Peder všiml ještě něčeho jiného: strachu. Doufal, že jeho neschopný kolega zaregistruje totéž.

Peder byl zatím s průběhem pondělního rána nanejvýš spokojený. Zbožňoval, když se vyšetřování dalo do pohybu, jelikož mu to dávalo zapomenout na osobní problémy. Nejnovějším zjištěním v případu Ahlbinových také vděčil za odklad plánovaného pohovoru s psychologem.

„Necháme to na jindy, až bude víc času,“ rozhodl Alex a slíbil, že to zavolá Margaretě Berlinové na personální oddělení.

Peder se tedy mohl plně soustředit na výslech Tonyho Svenssona.

„Máme jen pár doplňujících dotazů,“ ujistil předvolaného klidně.

Tony Svensson se však stále tvářil stejně nevrle.

„Nic vám nepovím,“ zavrčel.

Vždyť jsi ještě nezavřel pusu, pomyslel si ironicky Peder.

„Máte k tomu nějaký konkrétní důvod?“ zeptal se Joar.

Hurá, došlo mu to, zaradoval se v duchu Peder. Jen aby to zase celé nepodělal jako posledně.

„K čemu jako?“ odsekl Tony.

S jeho mlčením to tedy očividně nebude tak žhavé.

„K tomu, že s námi odmítáte mluvit,“ vysvětlil Joar pomalu.

Žádná reakce. Pouze ticho.

„Mám takový dojem, že se věci mají nějak takhle,“ spustil Joar a naklonil se blíže k vyslýchanému. „Minule jste měl pocit, že vám nic nehrozí, protože jsme se vás ptali jen na ten váš spor s Jakobem Ahlbinem. Ty poslední e-maily jste opravdu nepsal a věděl jste, že na to dříve nebo později přijdeme.“

Joar se odmlčel a snažil se z Tonyho výrazu vyčíst, jestli se jeho slova setkala s nějakou odezvou.

„Ale tentokrát máte strach, že se vás budeme vyptávat na něco jiného, a moc dobře víte, co by to mohlo být.“

Joar se zaklonil, aby vyslýchanému naznačil, že má slovo.

Tony Svensson však mlčel jako zařezaný.

„Myslíme si, že jste k Jakobu Ahlbinovi nejel domů proto, že se znovu začal plést do vašich věcí, nýbrž proto, že vám to někdo nakázal,“ ujal se slova Peder. „A nás zajímá, kdo to byl a co jste měl Ahlbinovi vyřídit.“

Pohlédl Tonymu zpříma do očí a rukou přejel po stole, jako by z něj stíral neviditelný prach.

„Jakoba Ahlbina a jeho ženu někdo zastřelil,“ pokračoval věcným a tichým hlasem, aby v předvolaném vzbudil pocit důvěry. „Jak vám máme věřit, že jste se na jejich vraždě nepodílel?“

Tony Svensson nadále mlčel a jeho právní zástupce mu zlehka položil ruku na rameno. Tony se mu bleskově vyškubl.

A sakra, pomyslel si Peder. Čím mu proboha vyhrožovali? Vždyť má větší strach z někoho, kdo mu přiděloval úkoly, než z toho, že mu přišijí vraždu.

„Čím vám vyhrožovali?“ zeptal se Joar, jako by Pederovi četl myšlenky. „Že vás zabijí? Nebo jen zmrzačí?“

Stále žádná odpověď. Peder si však všiml, že Tony Svensson sotva znatelně pohybuje čelistmi.

„Dočetl jsem se, že máte dceru,“ pokračoval.

„Nešahejte na ni!“ zařval Tony Svensson a vyskočil ze židle. „Vopovažte se jí dotknout!“

Joar s Pederem zůstali klidně sedět.

„Buďte tak laskavý a posaďte se,“ vybídl ho Joar vlídně.

Peder pohlédl Tonymu do očí.

„Vyhrožovali vám, že jí ublíží, když je prozradíte?“ zeptal se.

Tony Svensson se svezl zpátky na židli jako splasklý balónek. Lokty se opřel o stůl a sklonil hlavu do dlaní.

„Je to tak, Tony?“ naléhal Joar.

A konečně se mu dostalo odpovědi – němého přikývnutí.

Peder si oddychl.

„Můžeme jí pomoct,“ prohlásil. „Oběma vám můžeme pomoct. Jen když nám řeknete…“

„Kecy,“ přerušil ho Tony Svensson zastřeným hlasem. „Netvrďte mi, kurva, že nás před nima vochráníte. Proti nim nemáte šanci.“

Peder s Joarem si poprvé od zahájení výslechu vyměnili pohled.

„To si pište, že máme,“ prohlásil Peder sebejistě. „Pomůžeme vám.“

Tony Svensson se unaveně zasmál.

„Jestli tomu fakt věříte, tak vůbec nic nechápete,“ procedil suše. „Moje jediná šance, jak tohle přežít a zachránit svojí dceru, je se s váma vůbec nebavit. Chápete? Jestli mi chcete pomoct, tak mě vodsud okamžitě pusťte.“

Ozvalo se zavrzání židle. Advokát si poposedl. „Stačí nám jen to jméno,“ snažil se Joar. „O zbytek se postaráme sami.“

„Já žádný zasraný jméno nevím,“ vykřikl Tony. „Pamatuju si jenom jeho hnusnej ksicht.“

„To nám stačí,“ ujistil ho Peder. „Můžeme ho identifikovat pomocí fotografií. Ukážeme vám…“

Přerušil ho Tonyho tvrdý smích odrážející se od chladných zdí.

„Pomocí fotografií?“ opakoval zoufale. „Copak jste spadli z višně? Ten, koho hledáte, není jako já, vy idioti“.

Peder se k němu naklonil.

„Tak kdo to tedy je?“ zeptal se napjatě.

Tony Svensson znovu pevně sevřel rty. „Už vám neřeknu ani slovo.“

Peder váhal, jak pokračovat.

„Tak nám řekněte, co po vás chtěl,“ změnil po chvíli přemýšlení taktiku.

Tony Svensson ho mlčky poslouchal.

„Když nám nechcete říct, kdo to byl, tak nám aspoň řekněte, jak vás kontaktoval.“

Zdálo se, že tahle možnost připadá Tonymu schůdnější.

„Měl sem mu posílat e-maily,“ pronesl tiše. „To mi nijak nevadilo, ale pak po mně chtěli ještě jiný věci.“ Zarazil se.

„Řekli mi, abysem zajel k němu domů a předal mu vobálku.“

„Víte, co v ní bylo?“ zeptal se Joar.

Tony Svensson zavrtěl hlavou. Vypadal smutně a zoufale.

„Ne. Jen chtěli, abysem mu ji předal ještě ten den.“

„A Jakob Ahlbin vám otevřel?“

„Jo. Vypadal překvapeně, že mě vidí, ale potom mu asi došlo, že už mi nejde vo Ronnyho Berga.“

Joar tiše zabubnoval prsty do stolu.

„Otevřel ten dopis před vámi?“

Tony Svensson se usmál.

„Jo, a pěkně zuřil. Prej ať jim vzkážu, aby si na něj dávali pozor. Taky tvrdil, že ten dopis spálí.“

„Co vám za to dali?“ zeptal se Peder.

Tony Svensson mu pohlédl do očí.

„Život. A když budu mít štěstí a budu se starat sám vo sebe, tak i život mojí dcery.“

„Vyhrožovali vám, že jí jinak ublíží?“ zeptal se Peder pomalu.

Tony Svensson přikývl a v očích se mu zaleskly slzy. Joar se tvářil zamyšleně. Po chvíli se narovnal.

„Oni ji unesli,“ pronesl téměř fascinovaně. „Vzali si ji jako rukojmí, abyste udělal všechno přesně tak, jak budou chtít.“

Peder nechápavě přelétl očima z jednoho na druhého.

„Je to pravda?“ zeptal se.

„Jo,“ odvětil Tony Svensson hlubokým lasem. „A kdo ví, co s ní udělají, až zjistí, že jste mě zase předvolali.“

Po ukončení výslechu požádal Peder Joara, aby s ním šel na okamžik na chodbu.

„Řekl bych, že mluví pravdu,“ prohlásil, když za sebou zavřeli dveře.

Jeho nenávist ke kolegovi mírně utlumily události uplynulého víkendu, kdy díky synově nemoci strávil celý sobotní večer a téměř celou neděli s Ylvou.

„Pokud jde o děti, musíme držet při sobě,“ prohlásil, když se Ylva se synem vrátila z nemocnice a on stál u plotny v jejich bývalé společné kuchyni a vařil pro všechny večeři.

Jako by byli rodina. Jako by k sobě patřili.

Ylva byla zřejmě téhož názoru, protože po dlouhé, velmi dlouhé době strávili společně klidný večer. Pedera zajímalo, jak to jde u Ylvy v práci, a ona se mu svěřila, že se teď cítí mnohem lépe. To Pedera potěšilo, nedokázal jí však přiznat, co sám cítí. Nikdy nesnášel pocit, že by měl být ten slabší.

Z myšlenek ho vytrhl Joarův hlas.

„Taky si myslím, že mluví pravdu. Ty výhrůžky nemůžeme brát na lehkou váhu, ale přece jen…“

„Ale co?“ skočil mu Peder nevrle do řeči.

„Nevěřím, že mu opravdu unesli dceru.“

„Proč ne? Vždyť to zní logicky?“ namítl Peder bez přemýšlení, čímž Joarovi nahrál na smeč.

„Opravdu? Zamysli se nad tím. Takový únos dítěte by byl strašně riskantní. Vždyť by ji potom už nemohli pustit, aby je náhodou neidentifikovala. Museli by ji zabít. A vražda dítěte je pro většinu zločinců tabu.“

„Myslím, že tohle nejsou obyčejní zločinci.“

„Možná ne, ale tím spíš by si takový únos dvakrát rozmysleli. Na to jsou příliš inteligentní. Ovšem nepochybuju o tom, že mu tím vyhrožovali.“

„Chceš říct, že Tony Svensson lže, aby se nás zbavil?“

„Přesně. Abychom mu dali pokoj.“

Peder se zamyslel.

„To možná není špatný nápad – dát mu aspoň naoko pokoj.“

„Taky si myslím,“ souhlasil Joar rozhodně. „Takže navrhuju, že formálně ukončíš výslech a doděláš papíry a já zatím zajdu zařídit, aby ho někdo sledoval. Řekl bych, že odsud hned pomaže za dcerou, jestli je v pořádku. A nepřekvapilo by mě, kdyby zavolal svému nepříteli a ujistil ho, že nám nic neprozradil a všechno je v pořádku.“

S tím Peder nemohl než souhlasit. Odposlech Tonyho telefonu už měli zařízený. Třeba se jim podaří získat jména jeho vyděračů ještě dnes.

~

Spencer Lagergren a jeho manželka Eva měli čas od času ve zvyku sejít se přes poledne doma a společně si uvařit oběd. V poslední době se to sice nestávalo moc často, takže Spencer nechápal, proč to Eva navrhla zrovna dnes, raději však nic nenamítal a souhlasil.

Jen co otevřel dveře do domu, ucítil nádhernou vůni pečeného masa.

„Ty už jsi začala?“ podivil se, když o malou chvíli později přišel do kuchyně.

„Jo,“ přikývla Eva. „Nechtělo se mi čekat.“

Spencerovi bylo jasné, že jeho milenka Fredrika Bergmanová nechápe, proč už se dávno nerozvedl. Chvílemi to dokonce nechápal ani sám a poslední dobou se to stále zhoršovalo. Byla to absurdní situace: být ženatý a zároveň čekat dítě s jinou ženou.

Evě však o tom popravdě řekl. O tak velké životní změně, která ho čekala, přece nemohl pomlčet.

Oba manželé se poměrně záhy po svatbě shodli na tom, že si budou navzájem tolerovat mimomanželské vztahy. Spencer měl takový vztah pouze jeden, zato však dlouholetý, a dobře věděl, že to jeho manželce, které se nikdy nepodařilo udržet si dlouhodobější známost, vadí. Jeho na druhou stranu popuzovalo, že ona má tolik různých milenců, a navíc zpravidla o mnoho let mladších. Jako by snad měl právo jí do výběru partnerů zasahovat.

„O víkendu jsme se skoro neviděli,“ prohlásila Eva poněkud dotčeně. „Tak jsem si říkala, že bychom si spolu mohli dát alespoň pro jednou oběd.“

V troubě se peklo jehněčí s brambory a na stole stála veliká mísa salátu. Spencerovi se v hlavě rozsvítilo výstražné světélko. Může vůbec připravený pokrm bez obav sníst? Zdá se mu to, nebo je dnes jeho žena nějaká divná?

„Vidím, že sis dala záležet,“ pochválil manželku a otevřel lednici, aby vyndal něco k pití.

„Člověk si občas musí dát trochu záležet, miláčku,“ odvětila Eva stroze. „Jinak by se taky mohl rovnou na všechno vyprdnout.“

Spencer ztuhl. Za uplynulých třicet let, co byli svoji, slyšel svou ženu použít neslušné slovo maximálně pětkrát. Nahlas však nic neřekl.

„Nemám pravdu?“ pokračovala Eva přísně.

„To víš, že máš,“ přitakal Spencer nepříliš přesvědčivě. Jednak s manželkou nesouhlasil, a hlavně ani pořádně nevěděl, co svou poznámkou vlastně myslela.

Eva dlouhými prsty uchopila láhev balzamikového octa. Salát bez dresinku by přece nebyl salát.

„Jak jsi strávil víkend?“ zeptala se po chvíli a postavila ocet na stůl s hlasitým bouchnutím.

Teď už nebylo nejmenších pochyb o tom, že něco není v pořádku. Spencer pomalu zavřel lednici a otočil se. Eva stála za stolem a dívala se na něj.

Vždycky byla krásná. Štíhlá a elegantní. Navzdory svému věku byla stále ještě atraktivní. Husté vlasy měla vyčesané do jednoduchého klasického drdolu. Jeden pramínek se jí jako obvykle vysmekl a spadal jí na tvář. Její velké zelené oči se podobaly oceánům, z nichž jako kulaté pusté ostrůvky vystupovaly tmavé panenky.

Měla vysoké lícní kosti a plné rty. Byla opravdu krásná. Krásná dozorkyně.

Spencer potlačil povzdech. Dozorkyně. To slovo přesně vystihovalo, čím pro něj posledních dvacet let byla. Křížem na jeho bedrech.

Pohlédl manželce do očí a překvapeně sebou trhl. Jeho dozorkyně pláče. Proboha. Kdy ji vlastně viděl plakat naposledy? Snad před pěti lety, když jejího otce stihl infarkt? Ten starý tyran se ovšem rychle zotavil. Teď mu bylo pětaosmdesát let a stále byl čilý jako rybička, za což ho Spencer v duchu proklínal. Na druhou stranu bylo naivní se domnívat, že by pro něj tchánova smrt znamenala vysvobození. Jistě se postaral o to, aby svému zeťovi dělal ze života peklo i po své smrti.

„Co se děje, Spencere?“ zeptala se tiše Eva. „Řekni mi, co se děje.“

Spencer se zamračil a rázem zaujal obrannou pozici. „Co by se dělo?“ opáčil. „Přece jsem ti řekl, že s Fredrikou čekáme dítě.“

Eva se suše zasmála.

„Spencere, vždyť jsi byl pryč skoro celý víkend a vůbec jsi mi to neřekl.“

Nevěděl jsem, že tě to tolik zajímá, pomyslel si trpce Spencer.

Nahlas se však omluvil:

„Promiň, nechtěl jsem ti přidělávat starosti.“ Odkašlal si.

„Jak už jsem ti říkal, Fredrice teď není úplně dobře, takže…“

„A co až se to narodí?“ skočila mu do řeči Eva. „Napadlo tě to vůbec? To budete mít střídavou péči a o víkendech tu s námi bude bydlet tvoje dítě, nebo jak? A budeš ho taky brát s sebou, až nás přátelé pozvou na večeři? Jak jim to vysvětlíš?“

Eva zavrtěla hlavou a šla zkontrolovat maso v troubě.

„Myslel jsem, že už jsme o tom mluvili,“ namítl Spencer. Sám ale slyšel, jak uboze jeho slova zní.

Eva práskla dvířky od trouby.

„Ty jsi o tom mluvil, ty. My ne.“

Po chvíli zaváhání pokračovala:

„Pokud ovšem nějaké my vůbec ještě existuje.“ Spencer otevřel ústa, Eva však zamávala ukazováčkem na znamení, že ještě neskončila.

„Smířila jsem se s tím, že potřebuješ udržovat paralelní vztah, a přizpůsobila jsem se tomu,“ pronesla tlumeným hlasem a zhluboka se nadechla. „Ale že se rozhodneš s jinou ženou založit rodinu…“

Zakryla si ústa rukou a Spencer poprvé po několika letech pocítil chuť ji obejmout.

„Co se to s námi stalo, Spencere?“ pokračovala s pláčem Eva. „Proč jsme vůbec ještě spolu, když ani jeden nejsme šťastný a nemilujeme se?“

Při těch slovech vyschlo Spencerovi v ústech. Pochopil, že jeho manželka nemá nejmenší tušení o dohodě, kterou kdysi uzavřel s jejím otcem.

Neměl bych se na to už konečně vykašlat? pomyslel si. Horší než tohle už to přece být nemůže.

~

Fredrika se nasoukala za volant služebního auta a vyrazila do nemocnice v Danderydu. Měla pocit, jako by jejich případ přes víkend nabobtnal do obřích rozměrů a v pondělí vybuchl. Dva noví mrtví, z nichž jednoho původně považovali za podezřelého, nyní se však spíše zdálo, že se jednalo o korunního svědka. Tak jako tak měl určitě nějakou souvislost se smrtí manželů Ahlbinových. Dále měli co dělat s psychiatrem, který se snažil policisty přesvědčit o tom, že jeho pacient by nikdy nebyl schopný spáchat sebevraždu, ačkoli se v podobných případech v tomto ohledu již několikrát zmýlil. A aby toho nebylo málo, byli tu ještě dva kněží – Sven Ljung a Ragnar Vinterman, kteří oba shodně tvrdili, že velmi dobře znali Jakoba Ahlbina, avšak jejich názory na jeho psychický stav i informace, které policii poskytli, se zásadně rozcházely.

Fredrika s Alexem si po víkendové návštěvě u Ljungových porovnali, co který z nich zjistil, a shodli se na tom, že z obou manželů byla jednoznačně sdílnější paní Ljungová. Sven Ljung se ani slovem nezmínil o tom, že jejich syn je narkoman a že navíc několik let udržoval vážný vztah s Karolínou Ahlbinovou. Když mu Alex později zavolal a bez okolků se ho zeptal, proč mu tuto informaci zatajil, dostalo se mu následujícího vysvětlení.

„Protože bych se nejraději propadl hanbou. Jako otec jsem totálně selhal. A teď se navíc ještě stydím za to, že jsem svým mlčením pošpinil Karolinino jméno.“

Fredrika si pečlivě zapsala jméno a adresu syna manželů Ljungových, ale její očekávání okamžitě pohaslo, jakmile se dozvěděla, že mladý Ljung v současné době absolvuje nařízenou léčbu. Jeho matka jí vysvětlila, že pobývá v léčebně nedaleko Stockholmu, odmítá však spolupracovat s personálem a nekomunikuje s okolím. Když se totiž naposledy předávkoval, pravděpodobně u něj došlo k částečnému poškození mozku. Fredrika ho tedy prozatím v duchu škrtla jako potenciálního korunního svědka.

Když vcházela do danderydské nemocnice, zaplavilo ji radostné očekávání. Své dítě měla totiž v úmyslu přivést na svět právě tady. Nemocniční pach ji však rychle vrátil zpět na zem. Proč to vlastně v nemocnicích vždycky tak odporně páchne? Jako by se ventilačním potrubím vplížila dovnitř sama smrt a varovně dýchala na každého nově příchozího.

V kapse Fredrice zapípal mobilní telefon. Vytáhla ho, aby zjistila, kdo se po ní shání. Byla to esemeska od matky. Psala, že jsou s tatínkem oba moc rádi, že se konečně seznámili s otcem svého očekávaného vnoučete.

Fredrika zahanbeně zastrčila mobil zpátky do kapsy. Plně si uvědomovala, že její matka vůbec není povinna chápat ani akceptovat její životní styl, ale byla jí vděčná za projevenou snahu. Po uplynulém víkendu měla Fredrika pocit, jako by všechno náhle bylo jednodušší a zároveň složitější. Uvědomila si, že její rodiče mají zřejmě pravdu, když si dělají starosti, jak chce po porodu všechno zvládat sama. Spencer jí pochopitelně bude pomáhat finančně, jenže vůbec nebylo jisté, zda bude jeho pomoc dostatečná i po praktické a citové stránce. Ženatý muž, kterému táhne na šedesát a ještě nemá děti, není zrovna ideální partner pro založení rodiny.

Göran Ahlgren, lékař, který měl službu onu noc, kdy sanitka přivezla předávkovanou Karolinu Ahlbinovou, a s nímž si Fredrika po telefonu domluvila schůzku, ji přijal ve své pracovně. Je moc hezký, pomyslela si automaticky Fredrika a přistihla se, že se usmívá trochu víc, než by bylo při pracovní schůzce nutné. Göran Ahlgren jí však úsměv opětoval a měřil si ji přísnýma, žulově šedýma očima. Mohlo mu být něco přes padesát let.

„Vy jste tedy přijímal Karolinu Ahlbinovou?“ začala Fredrika a snažila se o věcný tón, aby zamaskovala svůj počáteční flirt.

Lékař přikývl.

„Ano. Ale obávám, že vám neřeknu nic víc, než jsem vám sdělil po telefonu.“

„Jsem tu proto, že se v případu objevila nová fakta,“ zamračila se Fredrika. „Několik Karolíně blízkých osob totiž vypovědělo, že nikdy nebrala drogy.“

Göran Ahlgren rozhodil rukama.

„Mohu vycházet pouze z toho, co jsem viděl na vlastní oči,“ prohlásil sebejistě. „Není pochyb o tom, že ta žena fetovala, a to nejspíš řadu let. Měla úplně rozpíchané ruce i nohy a celkově byla v žalostném stavu.“

„Chápu,“ přikývla Fredrika a otevřela kabelku. „Pro jistotu bych vám chtěla něco ukázat.“

Vytáhla dvě fotografie.

„Je tohle žena, která přijela s tou narkomankou v sanitce a legitimovala se jako její sestra?“

„Ano,“ přikývl Göran Ahlgren bez zaváhání.

Fredrika s ulehčením zasunula fotografii Johanny Ahlbinové zpátky do kabelky.

„A tohle?“ zeptala se a ukázala lékaři druhý snímek. „Je tohle ta narkomanka, kterou její sestra identifikovala jako Karolinu Ahlbinovou?“

Lékař při pohledu na fotografii zamrkal.

„To není možné,“ zamumlal.

„Prosím?“ zeptala se Fredrika a snažila se nedat najevo své vzrušení.

Lékař rezolutně zavrtěl hlavou.

„Ne,“ prohlásil zaraženě. „Chci říct, nevím.“

„Co nevíte?“ otázala se Fredrika přísně a vzala si od Görana Ahlgrena fotografii zpět.

„Vlastně si tím najednou nejsem tak jistý. Ta žena na fotografii je sice zemřelé podobná, ale…“

Nerozhodně si povzdychl.

„Ne. Spíš bych řekl, že to není ona,“ přiznal. Fredrika pevně sevřela poznámkový blok.

„Jste si tím jistý?“

„To právě nejsem. Budu si to muset ověřit. Nikdy se mi nic podobného nestalo. Dodrželi jsme všechny standardní postupy…“

Fredrika mu netrpělivě skočila do řeči: „Jiná poranění jste na jejím těle nenašli?“

„Co tím myslíte?“

„Nevšiml jste si něčeho dalšího, co by bývalo mohlo být příčinou smrti?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou lékař. „Četl jsem pitevní zprávu. Neobsahovala nic, co by nezapadalo do celkového obrázku vypovídajícího o té ženě.“

Při slovech celkový obrázek se Fredrika otřásla.

„Takže příčinou smrti bylo stoprocentně předávkování heroinem?“

„Ano. Tedy zjednodušeně řečeno.“

„A smrtící dávku si aplikovala u sebe doma?“

Göran Ahlgren překvapeně zamrkal.

„To netuším. Vím jen, že ji k nám přivezla sanitka a její sestra vypověděla, že ji našla u ní doma. Kde si drogu píchla, pro nás nebylo rozhodující.“

To Fredrika plně chápala. Zaráželo ji však, že se o tento fakt nezajímali policisté, kteří byli na místo přivoláni. Jejich úkolem bylo přece zjistit, zda se nemohlo jednat o trestný čin. Jak velkou námahu vlastně vyvinuli, aby tento fakt vyloučili?

„Mohl jí drogu vpíchnout i někdo jiný?“ zeptala se Fredrika váhavě.

„To by asi možné bylo,“ připustil Göran Ahlgren váhavě. „Ale proč by to dělal?“

Protože se Karoliny potřeboval zbavit.

Fredriku náhle zachvátila panika. Připadalo jí, že ztratili už příliš času.

„Ráda bych, abyste z těla Karoliny Ahlbinové odebrali vzorek DNA. Chci mít stoprocentní jistotu, že ta mrtvá žena byla opravdu ona.“

„To nebude problém,“ souhlasil Göran Ahlgren ochotně. „Jen budeme potřebovat nějaký vzorek pro srovnání.“

„Můžete začít s jejími rodiči. Ti totiž leží u vás v márnici.“

~

Alex cestou na policejní stanici norrmalmského policejního okrsku konstatoval, že počasí se ne a ne umoudřit.

Najít Vigga Tuvessona, policistu, který byl přítomen ohledání zastřelených manželů Ahlbinových a kterému několikrát telefonoval Tony Svensson, byla hračka. Stačilo pár telefonátů jeho nadřízenému, který Alexovi sdělil, že dotyčný je právě na stanici a sepisuje jakousi zprávu.

„Tak ať nikam nechodí,“ poručil mu Alex. „Potřebuju s ním hned mluvit.“

Do kanceláře norrmalmské policie to bylo coby kamenem dohodil. Oba útvary sídlily ve stejném komplexu úředních budov zvaných Kronoberg. Alex ani nemusel vyjít ven na ulici, stačilo projít vedlejší budovou.

Před malou chvílí mu volala Lena, aby mu oznámila, že jí není dobře a půjde dnes z práce domů dřív. Alexovi bylo líto, že se necítí ve své kůži, ale také ho tím trochu rozčilila. Proč mu některé věci vždycky tak poctivě hlásí a jiné se mu neobtěžuje sdělit? Zároveň byl Alex naštvaný i na sebe. Proč stále nenašel odvahu si s Lenou promluvit?

Vědomě zaplašil myšlenky na manželku a rodinné problémy. Teď se musí soustředit na práci.

Vigga Tuvessona našel v kanceláři shrbeného u počítače. Alex si hlasitě odkašlal a rázně zaklepal na otevřené dveře. Policistovi zabranému do práce trvalo několik vteřin, než vzhlédl a otočil se. Když však spatřil Alexe, rozzářil se, jako by ho snad návštěvou poctil nejlepší přítel, kterého roky neviděl.

„No ne, Alex Recht,“ zvolal tak hlasitě, až sebou Alex trhl. Nikdo nikdy nevyslovil jeho jméno s takovým nadšením. „Čemu vděčím za tak vzácnou návštěvu?“

Alex při pohledu na mužův obličej strnul. Napadlo ho, co asi Viggo Tuvesson provedl, že si zasloužil tak strašný trest. Obličej měl zcela znetvořený. Od horního rtu k nosu se mu táhla hluboká jizva a nos měl v půli vypouklý a ohnutý na stranu.

Proboha, pomyslel si Alex. Proč si sakra doktoři nedali víc záležet?

Viggo Tuvesson mu nabídl místo na židli pro návštěvy a Alex ho váhavě přijal. Podle Tuvessonova sebevědomého držení těla bylo jasné, kdo bude určovat průběh tohoto setkání. Ležérně si přehodil nohu přes nohu a rukou si podepřel bradu, třebaže byl mladší a měl nižší hodnost než Alex.

Alex si odkašlal a upřeně pohlédl do těch neradostných, avšak energických očí, které ho fascinovaně pozorovaly podobně, jako se v zoologické zahradě pozorují exotická zvířata.

„Zjistil jsem, že jste byl jako první na místě u manželů Ahlbinových, když je našli mrtvé,“ začal Alex komisním hlasem ve snaze ovládnout situaci.

„Ano,“ přikývl Viggo Tuvesson se zájmem.

„Setkal jste se s Ahlbinovými už někdy v minulosti?“

Zdálo se, že Vigga Tuvessona ta otázka poněkud zaskočila.

„Ne. Pokud si pamatuju, tak ne.“

„Znal jste je z dřívějška?“

„O Jakobu Ahlbinovi jsem samozřejmě četl v novinách,“ připustil Viggo Tuvesson pomalu. „Ale osobně jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Aha,“ přikývl Alex pomalu.

Viggo Tuvesson si poposedl a kolenem se přitom uhodil o stůl. Tvář se mu zkroutila bolestí.

„Slyšel jsem, že ten případ má na starosti váš tým,“ prohodil.

„Přesně tak,“ přitakal Alex. „Proto jsem taky tady.“

„Rád vám pomůžu,“ usmál se Viggo Tuvesson podivně křivým úsměvem.

„To jste velmi laskav,“ odvětil Alex snad až příliš ironicky. Poté o něco věcněji pokračoval: „Říká vám něco jméno Tony Svensson?“

Policista na druhé straně stolu přikývl.

„Pokud myslíte Tonyho Svenssona ze Synů vlasti, tak toho znám osobně.“

„Můžete mi říct, kde jste se s ním seznámil?“

„Řekněme, že provozoval nějaké nekalé obchody v našem rajónu.“

„Jaké obchody máte konkrétně na mysli?“

Viggo Tuvesson se suše zasmál.

„Měli jsme podezření, že spolu s pár kumpány prodává na náměstí Odenplan alkohol nezletilým, nikdy jsme mu to ovšem nedokázali.“

Alex si matně vybavil, že o něčem takovém už slyšel. „Vyslýchali jste ho?“

„Samozřejmě, ale mlčel jako hrob. Dělal si z nás srandičky. Musím uznat, že je chytrý. Má pečlivě nastudované všechny zákony a drží se přesně na hraně, abychom na něj nemohli.“

Podobně jako když psal Jakobu Ahlbinovi e-maily, uvědomil si Alex trpce. Přesně vážil všechny formulace, aby se nedaly vyložit jako přímé výhrůžky.

„Kdy to bylo?“ pokračoval Alex.

Viggo Tuvesson pokrčil rameny.

„Nevím přesně, ale můžu vám to zjistit. Řekl bych, že asi tak před rokem.“

Alex zamyšleně přikývl. To by souhlasilo.

„Od té doby jste o něm neslyšel?“

Oba muži se chvíli poměřovali pohledy a hledali v protivníkových očích skryté úmysly.

„Jo, slyšel,“ připustil Viggo. „Párkrát mi volal na služební mobil.“

„A co vám chtěl? Jestli se můžu zeptat.“

„Dal mi tip na jednoho jejich bývalého člena, který se chtěl od ostatních trhnout a udělat nějaké přepadení na vlastní triko. Tony se mu chtěl očividně pomstít.“ Viggo Tuvesson klidně složil ruce do klína. „Doslechl jsem se, že Svenssonovo jméno se objevilo v případu Ahlbinových.“

„To je pravda,“ přikývl Alex. „Proto jsem s vámi chtěl taky mluvit. Napadlo mě, jestli na něj náhodou něco nevíte.“

Byla to ubohá a průhledná výmluva. Viggu Tuvessonovi muselo být naprosto jasné, že Alex něco tuší a čenichá. Přistoupil však na jeho hru.

„Nic než co jsem vám už řekl. Ale kdybych ještě na něco přišel, ozvu se.“

„Co se dá dělat,“ povzdychl si Alex a vstal. „Děkuju za váš čas.“

Podal Viggu Tuvessonovi ruku a vydal se chodbou zpět k výtahům. Nebyl jen zklamaný. Z výpovědi Ronnyho Berga vyplývalo, že policii o chystaném přepadení vůbec neinformoval Tony Svensson, nýbrž Jakob Ahlbin. Jméno Viggo Tuvesson Ronny Berg ani nezmínil.

Alex vytáhl z kapsy mobil a vytočil Pederovo číslo. „Už jste pustili Tonyho Svenssona?“ zeptal se místo pozdravu. „Nebo se ho můžeme ještě na něco zeptat?“

~

Jakmile se Fredrika vrátila z nemocnice v Danderydu, rozhodl Alex, že společně zajedou k manželce Mohameda Abdullaha na Skärholmen.

„Myslíš, že s námi bude chtít vůbec mluvit?“ namítla Fredrika nejistě. „Co když nám bude dávat za vinu manželovu smrt?“

„Myslím, že bychom tam měli zajet,“ trval na svém Alex. „A byl bych rád, kdybys jela se mnou, protože jsi tam byla i minule.“

Podruhé za krátkou dobu tedy mířili domů k Mohamedu Abdullahovi. Alex cítil, jak na něj začíná doléhat stres.

„To je dobře, že jsi zažádala o vzorky DNA,“ pochválil Fredriku. „Kdy budou předběžné výsledky?“

„Dnes večer by nám měli říct, jestli byla zemřelá příbuzná manželů Ahlbinových, což by nám vlastně mělo stačit. A kdyby náhodou ne, museli bychom se poohlédnout po zbytcích DNA u Karoliny doma, aby v laboratoři měli co srovnávat. Myslím ale, že můžeme rovnou počítat s tím, že zemřelá nebyla Karolina Ahlbinová.“

„To bude oheň na střeše,“ zabručel Alex.

„Taky jsem mluvila s policisty, kteří byli v nemocnici, když ji přivezli. Prý neměli sebemenší důvod pochybovat o výpovědi její sestry, takže se spokojili jen s výslechem lékařů, sestřiček a řidiče sanitky Jelikož pitva taky neukázala nic podezřelého, případ uzavřeli.“

Oba věděli, že proti takové úvaze nelze nic namítat. Přesto jim leželo v hlavě, jak mohl tolika lidem uniknout tak podstatný detail.

„Musíme po obou sestrách Albínových vyhlásit pátrání,“ prohlásila Fredrika. „Pokud Johanna záměrně vydávala cizí mrtvou ženu za svou sestru, tak by nám asi měla leccos vysvětlit.“

Alex se usmál.

„A jaký máme důvod k pátrání po Karolíně?“ Fredrika se zasmála.

„Strach o její bezpečnost?“

Alexovi zazvonil mobil. Volal Peder.

„Seznámil jsem Tonyho Svenssona s novými fakty a byl vzteky bez sebe. Tvrdí, že nikdy žádnému policistovi nevolal a na Ronnyho Berga nežaloval.“

„Věříš mu?“ zeptal se Alex napjatě.

„Jo,“ přitakal Peder. „Ale to ještě neznamená, že spolu nebyli v kontaktu v nějaké jiné záležitosti.“

„Máš pravdu. Znají se, to je jasné,“ prohlásil Alex. „Řekl jsi mu jméno Viggo Tuvesson?“

„Ne,“ odvětil Peder. „Připadalo mi zbytečné mu to jméno prozrazovat, když víme, že mu někdo vyhrožuje, a zatím není jasné, do čeho je Tuvesson namočený. Jen jsem se ho zeptal, jestli má něco společného se stockholmskou policií, což popřel. Konkrétní okrsek ani jména jsem radši nezmiňoval.“

„Výborně,“ pochválil ho Alex. „Dobrá práce.“

Zavěsil a otočil se k Fredrice.

„Ten Tuvesson má v něčem prsty. Ale v čem?“

Přesně jak Fredrika očekávala, neměla paní Abdullahová z jejich návštěvy vůbec radost. Tentokrát jim nenabídla kávu ani sušenky. Krom toho byla u ní doma spousta lidí. Fredrika s Alexem museli použít veškeré diplomatické schopnosti, než ji přesvědčili, aby je pustila dál a chvilku si s nimi promluvila o samotě.

Když se nakonec usadili ke kuchyňskému stolu, přímo z ní čišela nedůvěra a odpor. Fredrice neušlo, že má uplakané oči. Během celého rozhovoru se ovšem ovládala.

„Říkala jsem mu, aby byl opatrný, aby s vámi nemluvil,“ spustila roztřeseným hlasem. „Ale on si vždycky dělal, co chtěl.“

„Proč měl být podle vás opatrný?“ zeptala se Fredrika.

„Protože se po Yusefovi slehla zem,“ odvětila paní Abdullahová unaveně. Fredrice došlo, že mluví o muži, kterého našli přejetého poblíž univerzity. „Čekali jsme na něj celou věčnost, ale on se neozval. Něco mi říkalo, že na celé té záležitosti něco nehraje.“

„Váš manžel měl přece taky kontakty na převáděče,“ namítl Alex opatrně.

„To ano, jenže se do toho nikdy sám nezapojoval,“ prohlásila paní Abdullahová rozhodně. „To by bylo příliš riskantní.“

„Mluvil o té takzvané nové cestě do Švédska s někým ze svých známých?“ zeptala se Fredrika přátelským tónem.

Paní Abdullahová zavrtěla hlavou.

„Ne. Yusef ho zapřísahal, že je to přísně tajné a že o tom nesmí s nikým mluvit. Takže když se tak dlouho neozýval, dostali jsme strach.“

„Vyhrožoval vám nebo vašemu manželovi někdy někdo?“ zajímalo Alexe.

„Ne,“ odvětila vdova tiše. „Pokud vím, tak ne.“

Alex přemítal. Jakobu Ahlbinovi před smrtí někdo vyhrožoval, snad s ním chtěl dokonce vyjednávat. Mohameda Abdullaha ovšem někdo zastřelil na ulici bez varování.

„Prošla jsem celou manželovu korespondenci, ale nic jsem nenašla,“ pokračovala paní Abdullahová.

„A co jeho mobil?“

Vdova zavrtěla hlavou.

„Ten měl včera večer, když šel ven, u sebe. Od té doby jsem ho neviděla.“

To byla ovšem znepokojivá informace, jelikož u zavražděného se žádný mobil nenašel.

„Proč šel vlastně ven?“ zajímala se Fredrika.

„Někdo mu zatelefonoval,“ odvětila vdova. „Zrovna jsme se dívali na televizi. Byl to krátký hovor, ani ne půl minuty. Mohamed se zvedl, že prý si musí jít něco zařídit.“

„Neřekl vám, kdo mu volal?“

„Ne, ale na tom nebylo nic divného. Občas mu takhle někdo zatelefonoval, a to potom musel rychle odběhnout na nějakou schůzku. Nikdy jsem se ho na nic nevyptávala, říkala jsem si, že bude lepší, když se v tom bude angažovat jen jeden z nás. Už kvůli dětem.“

To Fredrice připadalo jako rozumná úvaha. Znepokojovalo ji však, kam zmizel Mohamedův telefon. Znají sice jeho číslo, takže si můžou opatřit seznam hovorů, ale co když měl v mobilu uložené nějaké zajímavé zprávy?

„Kdy vám začalo být divné, že se nevrací?“ pokračoval Alex.

„Asi za hodinu nebo za dvě. Podobné schůzky bývaly většinou dost krátké.“

„Zavolala jste hned na policii?“

„Ano, ale řekli mi, že prý je moc brzy na to, aby po něm vyhlásili pátrání. Někdy po desáté jsem se proto sebrala a šla se podívat ven, jestli si vzal auto nebo šel pěšky…“

Paní Abdullahová se zarazila a několikrát ztěžka polkla.

„Ale nenašla jste ho?“ zeptala se Fredrika pomalu.

Vdova zavrtěla hlavou.

„A přece nejspíš zemřel přibližně ve stejnou dobu, kdy jsem byla venku.“

Její další slova způsobila Fredrice doslova fyzickou bolest:

„Byla jsem u toho, když ho ráno našli. Ležel na břiše ve sněhu. První, co mě napadlo, bylo, aby nenastydl.“

Tmavé oči paní Abdullahové se zaleskly slzami, dokázala je však zadržet. Smutek má mnoho tváří, napadlo Fredriku. Někdy má dokonce zkrášlující účinek.

Peder Rydh si stále dokola pročítal poznámky z posledního výslechu Tonyho Svenssona. Hlavou se mu honily splašené myšlenky a roztržitě okusoval tužku.

Nebylo pochyb o tom, že Tony Svensson a Synové vlasti měli s Jakobem Ahlbinem nějaký konflikt. Tento konflikt se však zřejmě vyřešil a jediný, kdo vedl s Jakobem Ahlbinem před jeho smrtí spor, byl Ronny Berg, který ovšem v té době seděl ve vazbě. Tudíž nemohl být pachatelem, leda by si objednal nájemnou vraždu, což ovšem neznělo příliš pravděpodobně.

K tomu stále panovaly zmatky ohledně údajné smrti Karoliny Ahlbinové, jež měla být motivem k zoufalému činu jejího otce. Co si sakra počneme, jestli se opravdu ukáže, že ta mrtvá nebyla jeho dcera? zhrozil se v duchu Peder.

Hluboce se zamyslel. Od začátku vycházeli z několika základních předpokladů, jako například že výhrůžné e-maily, které Jakob Ahlbin dostával, měly s jeho následnou vraždou přímou spojitost.

Ale co když to vůbec není pravda? napadlo Pedera. Třeba je to jen další falešná stopa.

V tom případě by byla třetí v pořadí. Za prvé vůbec nešlo o sebevraždu, jak se zpočátku zdálo, a za druhé Tony Svensson nebyl autorem všech výhrůžných e-mailů. A aby toho nebylo málo, vrahem možná nemusel být ani dosud neznámý autor posledních e-mailů. Nějak to spolu ovšem všechno souviset musí. Otázkou je jen jak.

Fredrika postřehla, že autor několika posledních e-mailů byl zřejmě poměrně znalý bible, jelikož běžně používal odkazy na biblické postavy a jejich činy. Že by v tom všem nějak figurovala církev?

A co ten muž, kterého našli přejetého před univerzitou a který měl prostřednictvím zavražděného Mohameda Abdullaha sice vzdálenou, avšak přece jen nějakou vazbu na manžele Ahlbinovy? Jak ten do toho zapadá?

Alex se Pederovi a Joarovi v rychlosti zmínil o Fredričině úvaze, že mrtví byli možná umlčeni, aby nevyzradili jakési tajemství. To by byl sice klasický motiv, avšak Peder si nedovedl za nic na světě představit, jaké by to muselo být tajemství, aby kvůli němu někdo zavraždil hned několik lidí.

Rozhodl se vrátit se v úvahách o krok zpátky, když vtom z chodby zaslechl Joarův hlas. Joar mluvil zpěvným tónem, zřejmě telefonoval s někým blízkým. Peder si zaryl prsty do spánků ve snaze udržet myšlenky pohromadě. Jestli teď začne myslet na Piu Nordhovou, bude ztracený. Tupým pohledem se zahleděl do poznámek z posledního výslechu Tonyho Svenssona.

Zrak mu spočinul na jedné větě.

Ten, koho hledáte, není jako já, vy idioti.

Tak Tony Svensson reagoval na Pederův a Joarův nápad, že by mohl pomocí fotografií z policejní databáze identifikovat člověka, který ho výhrůžkami dotlačil do spiknutí proti Jakobu Ahlbinovi. Co tím chtěl říct? Pederovi se rozbušilo srdce. Že by jim Svensson naznačoval, že policie fotografii dotyčného nemůže mít, jelikož nikdy nebyl trestaný? Peder popustil uzdu fantazii a slova není jako já náhle dostala nový rozměr. Není jako já…, ale jako vy? Takhle to myslel? Vždyť v případu figuruje jeden policista. Narážel snad Svensson na něj?

Nebo může jít o kněze?

Těžko si lze představit jinou kategorii lidí, kteří by toho měli se Svenssonem méně společného, než jsou kněží a policisté.

Peder si otevřel soubor s výpisy hovorů ze Svenssonova telefonu. Třikrát volal Viggu Tuvessonovi, ale Tuvesson mu sám nikdy nevolal. Nebo aspoň ne ze stejného čísla. Všechny hovory byly navíc z doby, kdy už Tonyho Svenssona vystřídal v posílání výhrůžek někdo jiný. Peder si otevřel seznam přijatých hovorů. Volalo mu ve stejném období jiné číslo, které by mohlo patřit Viggu Tuvessonovi?

Ellen si dala záležet a podařilo se jí identifikovat několik čísel, která se na seznamu opakovala nejčastěji. Většina zbylých čísel však byly anonymní dobíjecí SIM karty, u nichž nebylo možné určit volajícího. Takových anonymních čísel bylo za poslední měsíc patnáct. Třeba některé z nich patřilo onomu člověku, který Tonyho Svenssona donutil hrát dvojí hru. Možná nějakému knězi. Nebo policistovi. V každém případě někomu, kdo není jako Tony Svensson.

Peder tabulku s čísly opět zavřel. Musí začít znovu a jinak. Vtom se ozvalo zaklepání na dveře. Byl to Joar. Peder mu mlčky věnoval ten nejvražednější pohled, jakého byl schopen.

„Volali z pátračky,“ oznámil Joar stručně. „Měli jsme pravdu. Tonyho dcera je volná jako pták. Jel ji odsud rovnou vyzvednout do školy.“

„Fajn,“ odvětil stejně stručně Peder.

„A taky telefonoval na dvě různá čísla.“

Peder napjatě čekal.

„Nejdřív svojí bývalé – matce dcery, a potom na jednu anonymní dobíjecí SIM kartu.“

Peder si povzdychl. Co jiného se taky dalo čekat?

„Zjistili jsme ale,“ pokračoval Joar, „kde se volaný v době telefonátu a přes den pohyboval.“

„A kde?“ vyštěkl netrpělivě Peder, který už nedokázal skrýt zvědavost.

„Tady na Kungsholmenu. Dokonce asi přímo v Kronobergu.“

„Že by v kancelářích norrmalmského okrsku?“

Joar se usmál.

„Těžko říct, ovšem možné to je.“

Cestou zpátky ze Skärholmenu dostala Fredrika Bergmanová nápad.

„Nemohli bychom se zajet podívat na Ekerö na Johannin a Karolinin dům?“

„Proč?“ nechápal Alex.

„Protože jsem tam ještě nebyla,“ odvětila Fredrika prostě. „A protože mám dojem, že bych se tam měla porozhlédnout, abych Karolinu a Johannu lépe pochopila.“

„Opravdu si myslíš, že jsou zapletené do vraždy vlastních rodičů?“ zeptal se Alex se zájmem.

Fredrika si položila ruce na břicho.

„Možná,“ odvětila neurčitě.

Alex proto zavolal státnímu zástupci, který mu udělil ústní povolení k další domovní prohlídce. Cestou se jen stavili na stanici pro klíč, který při poslední návštěvě zhotovili technici, a za další půlhodinu byli na místě.

Alex vystoupil z auta celý zamračený

„Někdo tu byl,“ prohlásil a ukázal na stopy auta v pomalu odtávajícím sněhu.

„Nejsou to stopy od vašeho auta?“ zeptala se Fredrika.

„Ne,“ zamítl to Alex a začal si stopy fotografovat mobilním telefonem.

Fredrika se rozhlédla. Vdechovala chladný vzduch a vnímala panující ticho.

„Hezké místo,“ poznamenala.

„Dřív muselo být ještě hezčí,“ prohodil Alex a zastrčil telefon zpátky do kapsy. „Bývala tu totiž louka,“ řekl a ukázal na vedlejší dům. „Ale obec ji samozřejmě prodala jako stavební pozemek.“

„Louka?“ zopakovala zasněně Fredrika. „To musely mít sestry Ahlbinovy doslova idylické dětství.“

Alex vykročil k domu. Sníh pod jeho nohama byl tvrdý. Když otočil klíčem, v zámku to trochu zaskřípalo a dveře slabě zaprotestovaly.

„Pojď dál,“ pokynul Fredrice a pustil ji do dveří první.

Fredriku domovní prohlídky pokaždé fascinovaly. Už jich několik absolvovala a často se přistihla, že si v duchu představuje, kdo v domě nebo bytě asi tak může bydlet a jestli jsou jeho obyvatelé šťastní nebo nešťastní, bohatí nebo chudí.

V mnoha případech bylo bohužel na první pohled jasné, proč policie zavítala právě sem. Zejména z panelákových bytů někdy doslova čišela nouze a sociální vyloučení a všechno pokrývala tlustá vrstva špíny.

To ovšem nebyl případ domu Ahlbinových. Ten působil domácky a útulně, ačkoli bylo zřejmé, že ho jako stálé bydliště už dlouho nikdo nepoužívá. Alex se zastavil v kuchyni a Fredrika si postupně prošla jednu místnost za druhou. Začala přízemím a pokračovala v patře. Na všech postelích byly ustlané peřiny, které zakrývaly těžké přehozy páchnoucí ovšem poněkud zatuchlinou. Šatní skříně zely prázdnotou, až na pár kusů zřejmě pracovního oblečení, jež soudě dle velikosti zřejmě patřilo Jakobu Ahlbinovi. Interiéry byly zařízené skromně, avšak osobně a vkusně. Fredričin pohled se zastavil na rámečku s vylisovanou květinou na stěně jednoho z pokojů. Přistoupila blíž. Byla to sedmikráska. Tak stará a křehká, až vypadala, že se každou chvíli rozsype na prach.

Proč je na jinak holé stěně úplně sama? podivila se v duchu Fredrika a pokračovala do další místnosti.

Postupně si prohlédla všechny rodinné fotografie na stěnách a komodách, stejně jako dětské boty a hračky, které zřejmě patřily Karolíně a Johanně, když byly ještě malé. Stejně jako její kolegové si Fredrika všimla, že se z fotografií postupně vytratila Johanna.

Že by v tom byla nějaká symbolika? přemítala v duchu. Že by se od Johanny rodina odvrátila? Ale proč? Anebo to snad mohlo být naopak?

Fredrika se jala systematicky prohlížet jednu fotografii za druhou. Začala nahoře v patře. Každý rámeček sundala, otevřela a pečlivě zkoumala zadní stranu snímku, jestli na něm není datum nebo jiná poznámka. S radostí zjistila, že ten, kdo fotografie kdysi na zeď rozvěsil, je nejdřív všechny pečlivě označil.

Jakob, Marja, Karolina a Johanna, podzim 85.

Marja a Karolina, když zamrzla studna, 86.

Jakob a Johanna při vytahování člunu, 89.

Fredrika se tak zabrala do práce, že ani neslyšela Alexovy kroky.

„Co to děláš?“ zeptal se a Fredrika leknutím nadskočila.

„Podívej,“ ukázala mu jednu z fotografií. „Někdo je zezadu popsal.“

Alex fascinovaně sledoval práci jejích dlouhých prstů, které systematicky sundávaly a otvíraly jeden rámeček za druhým. Když skončila, nikdo by nic nepoznal. Všechno bylo zase na svém místě.

„V roce devadesát dva se muselo něco stát,“ prohlásila Fredrika rozhodně a otřela si zaprášené ruce.

Ukázala na jednu z fotografií.

„Tady,“ řekla. „Letní slunovrat 92. Tehdy ho naposledy slavili tady.“

Rukou přejela po vrchní řadě rámečků.

„Od té doby, co se Karolina narodila, tu slunovrat slavili rok co rok. Zdá se, že bez hostů, jen v rodinném kruhu.“

Alex vzal do ruky fotografii, na kterou ho Fredrika upozornila, a zamyslel se.

„Podle toho, co nám řekli Ljungovi, Jakob Ahlbin někdy tou dobou skoncoval s ukrýváním uprchlíků.“

„To je fakt,“ vzpomněla si Fredrika. „Ale proč vlastně?“

„To nevíme,“ pokrčil rameny Alex a pověsil fotografii zpátky na zeď.

Jeho těhotná kolegyně znovu zdvihla kouzelný prst a ukázala o kus dál.

„Tady nastal druhý zlom,“ prohlásila. „Ten, o kterém mluvila paní Ljungová.“

Alex sledoval její ruku.

„Tohle je poslední fotka, na které je Johanna. Grilování na zahradě 2004. Rok by odpovídal.“

„Odpovídal čemu?“ nechápal Alex.

„Tehdy prý Jakob Ahlbin začal uvažovat o tom, že by ve své bohulibé nelegální činnosti pokračoval, a prý se kvůli tomu strašně pohádal s Johannou. A při té příležitosti se rozhádal i se Svenem Ljungem, který Jakobovi naznačil, že by si měl za své služby nechat platit.“

„Proboha,“ zabručel Alex. „Vydělávat na lidském neštěstí. Jak ho mohlo něco takového vůbec napadnout?“

Dřevěná podlaha jim vrzala pod nohama, jak přecházeli podél stěny sem a tam.

„Tím to všechno začalo. Těmi uprchlíky ve sklepě,“ pronesl Alex chraplavým hlasem. „Jen pořád nechápu proč.“

Fredrika se otřásla.

„Musíme najít Johannu,“ prohlásila. „Mám pocit, že nám čas utíká mezi prsty.“

„To jsme na tom stejně,“ přikývl Alex. „Připadá mi, jako bychom stáli v bažině a nořili se čím dál hlouběji.“ Fredrika si zapnula bundu.

„Teď už aspoň víme, kdy a kde to celé začalo,“ poznamenala.

„Tady se rodina Ahlbinových rozpadla a odsud si také někdo vzal vražednou zbraň. Musíme zjistit, co se stalo v roce devadesát dva.“

~

Když se Alex s Fredrikou vrátili na Kungsholmen, začalo se už smrákat. Alex si jako už tolikrát předtím v duchu položil otázku, jaký má vlastně smysl, že polovinu roku je od brzkého odpoledne tma a druhou naopak slunce téměř nezapadá ani v noci. Co je to za rovnováhu? přemítal.

Ještě před skončením pracovního dne svolal všechny kolegy na závěrečnou poradu do Lví koule.

Porada ještě ani nezačala, když Fredrice zazvonil telefon a ona diskrétně vyklouzla na chodbu.

„Pokud proti tomu nebude mít nikdo námitky, začal bych tím, že oficiálně škrtneme stopu vedoucí k pravicovým extremistům,“ zahájil Alex poradu bez ní.

Nikdo nic nenamítal.

„Jediné, co by nás na těch neonacistech mělo zajímat, je to, že se o sporu mezi Syny vlasti a Jakobem Ahlbinem evidentně dozvěděl někdo, kdo ho využil jako zástěrky,“ rozvinul to Alex.

Nadechl se, aby pokračoval, když vtom se rozrazily dveře a objevila se rozjařená Fredrika. Bylo jasné, že přináší dobré zprávy.

„Co je nového?“ pobídl ji Alex.

Peder Fredrice nabídl židli vedle sebe. Ne že by byl obvykle tak galantní, spíš mu záleželo na tom, aby seděla na jeho straně stolu, a ne na Joarově.

Joar se zamračil a Alex si v duchu povzdychl.

„Tak už je to jasné,“ spustila Fredrika. „Ta mrtvá narkomanka, kterou Johanna Ahlbinová identifikovala jako svou sestru Karolinu, nemůže být podle krevních testů příbuzná Jakoba a Marji.“

„To mě podrž,“ hvízdl Peder.

„Teoreticky by mohla být třeba ještě adoptovaná, ale jelikož si tentokrát v nemocnici chtěli být stoprocentně jistí, objednali si i Karolininu kartu od zubaře. A podle ní to v žádném případě nemůže být ona.“

„Kurva,“ ulevil si Joar a mrštil propiskou o stůl. Alex mu věnoval překvapený pohled. Nepamatoval si, že by Joara kdy předtím slyšel mluvit sprostě. Dokonce i Peder na něj zůstal civět, ačkoli spíš naštvaně než překvapeně.

Takže Peder už ho takhle viděl, uvědomil si Alex. To jen já jsem zase pozadu.

Pederovi zazvonil mobil. Podíval se na displej a rychle vypnul zvuk.

„To je brácha,“ zamumlal omluvně. „Volá mi celý den, mezek jeden.“

„Klidně to zvedni, jestli potřebuješ,“ vybídl ho Alex diskrétně. Dobře věděl, jak na tom Jimmy je.

Peder odmítavě zavrtěl hlavou: „To počká.“

Alex tedy pokračoval: „Takže už s jistotou víme, že Johanna Ahlbinová úmyslně identifikovala jako svou mrtvou sestru úplně jinou ženu,“ pokračoval Alex. „A Karolina se stále neozývá, ačkoliv se to v novinách jen hemží zprávami o smrti jejích rodičů.“

Alex se odmlčel.

„Co to může znamenat?“

„Buď je mrtvá, nebo nechce mít z nějakého důvodu s policií nic společného. Anebo ji třeba někdo někde drží násilím,“ prohlásil Peder.

„A nemůže být v té historii taky namočená?“ poznamenal Joar.

Fredrika si odkašlala.

„Musí přece existovat nějaké logické vysvětlení toho, že se neozvala, aby vyvrátila zprávy o své smrti. U ní doma to vypadá, že už tam několik týdnů nikdo nebyl.“

„To ji nikdo nepostrádá v práci?“ podivila se Ellen, která se obvykle do debat na poradě příliš nezapojovala.

„Pracuje na volné noze jako novinářka,“ vysvětlila jí Fredrika. „Nebo se o to alespoň snaží. Soudě podle loňského daňového přiznání jsou její příjmy docela mizivé. Což mimochodem odpovídalo naší domněnce, že byla narkomanka.“

„Někdo si dal každopádně dost práce s tím, aby kolem její smrti vystavěl co nejvěrohodnější příběh,“ konstatoval Joar. „Otázkou je, proč to udělal.“

„Aby získal motiv pro údajnou sebevraždu Jakoba Ahlbina,“ poznamenal Peder.

„Nebo chtěl třeba zabít dvě mouchy jednou ranou,“ podotkla Fredrika, která dala průchod své fantazii. „Když se vrátíme k pracovní hypotéze, že Jakoba Ahlbina chtěl někdo umlčet, třeba měl důvod umlčet i Karolinu. Podle výpovědi přátel a známých měla s otcem velmi blízký vztah.“

Alex si povzdychl a promnul si obličej.

„Ale proč by pachatel zabíjel i Marju?“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Proč by člověk zabíjel manželku muže, kterého chce umlčet?“ pokračoval Alex. „Myslím, že můžeme rovnou vyloučit možnost, že by vrah nečekal, že bude Marja v inkriminovanou dobu doma. V takovém případě by přece mohl Jakoba zabít později.“

„Třeba spěchal?“ prohodil Peder zamyšleně. „A když chce člověk narafičit vraždu jako sebevraždu, nemá na výběr moc míst, kde to provést.“

„A co ten dopis na rozloučenou?“ zeptala se Fredrika. „Ten pachatel napsal předem? Jak vlastně vypadal?“

„Ten někdo vytiskl z Jakobova počítače,“ odvětil Joar. „Byl uložený v jeho počítači. Čas a datum vyhotovení souboru přibližně odpovídají předpokládané době vraždy.“

„Pojďme si zkusit charakterizovat pachatele,“ navrhl Alex energickým hlasem. „Nejdřív ze všeho zinscenoval Karolininu údajnou smrt. Poté si dojel do domu na Ekerö pro vražednou zbraň. Do domu se dostal bez známek násilného vniknutí. A nakonec zajel k Ahlbinovým domů, donutil Jakoba podepsat dopis na rozloučenou a oba manžele střelil do hlavy. Co to o pachateli může vypovídat?“

Než ostatní stačili zareagovat, pokračoval:

„Za prvé: Vrah Ahlbinovy velmi dobře znal. Za druhé: Měl přístup do jejich bytu a do domu jejich dcer, jelikož ani u jednoho objektu nijak nepoškodil dveře.“ Alex se zhluboka nadechl.

„Za třetí: Vrah musel znát rodinu Ahlbinových delší dobu, jelikož hrál jednak na zdravotní stav Jakoba Ahlbina a jednak na to, že Karolina mu byla z obou dcer bližší.“

„Za čtvrté,“ ujala se slova Fredrika. „Vrah předpokládal, že Karolina Ahlbinová z nějakého důvodu sama nevyzradí, že ve skutečnosti není mrtvá.“

Ostatní věnovali Fredrice překvapený pohled.

„To je fakt,“ uznal Alex pomalu a spokojeně přikývl. Zato Peder se zatvářil trochu nechápavě.

„Proč ji ovšem pachatel nezabil doopravdy?“ uvažoval dál Alex. „Jestli se jí skutečně potřeboval tak nutně zbavit, proč nejednou provždy?“

Fredrika zbledla.

„A co když se jí zbavil jednou provždy? Třeba se neozývá proto, že je mrtvá.“

Joar zavrtěl hlavou.

„To těžko. Proč by si přidělával práci tím, že by ji jednou zabil jen naoko a podruhé doopravdy? Mohl ji přece zavraždit rovnou a motiv Jakobovy sebevraždy by měl tak jako tak. Podle mě je mnohem pravděpodobnější, že Karolina zmizela dobrovolně. Že o všem věděla.“

„Buď ji vrah jednoduše zabít nemohl, anebo je v tom Karolina taky namočená,“ prohlásil Alex rozhodně. „Jiná možnost je vyloučená.“

„Vezmeme-li v úvahu, jak dobrý vztah měla se svým otcem,“ začala Fredrika s hlavou nakloněnou k rameni a jednou rukou položenou na břiše, „skoro bych se přikláněla k variantě, že ve chvíli, kdy se jí vrah chtěl zbavit, jednoduše nebyla k zastižení.“

„To je možné,“ přikývl Alex. „Otázkou zůstává, kde byla. A kde je teď. Vyslechli jsme vůbec její přátele?“

„Na to nebyl čas,“ odvětil Peder unaveně. „Taky jsme k tomu neměli důvod, když jsme si mysleli, že je mrtvá. A krom toho by taky bylo celkem složité je najít. Nemáme přístup k jejímu telefonu ani e-mailu. A nemá ani pořádné zaměstnání.“

„Kdybychom ji teď prohlásili za pohřešovanou a vyhlásili po ní pátrání, vypadali bychom jako úplní idioti,“ poznamenal Alex a usilovně přemýšlel, jak dál. „Jenže novináři se to stejně nejspíš dozví.“

„Když tu informaci nikdo nepustí ven, tak ne,“ namítl Joar.

„Jestli to nevyžvaní někdo od nás, tak z nemocnice určitě,“ konstatoval Alex suše. „Nemáme nejmenší šanci. Do večera toho budou plné noviny.“

Fredrika se naklonila nad stůl.

„Tak je předběhneme,“ navrhla.

„Jak to myslíš?“

„Svoláme tiskovou konferenci a sami to novinářům oznámíme. Když chce mít člověk kontrolu nad tím, jak bude naloženo s určitou informací, musí s ní vyrukovat jako první. Tak to v médiích chodí.“

Alex pohlédl na Ellen a bleskově se rozhodl. Bude to ještě dlouhý večer, pomyslel si.

„Ellen, mohla bys kontaktovat oddělení pro styk s veřejností a sepsat krátkou tiskovou zprávu? Já zatím informuju vedení.“

Pohlédl na hodinky.

„Řekněme, že začneme v šest, to je za dvě hodiny. Do té doby se ta informace nesmí za žádnou cenu dostat ven.“

Ačkoli začala být poslední dobou v módě nejrůznější školení o komunikaci s médii, Alexi Rechtovi se taková školení dosud vyhýbala. Proto se toho dne v šest hodin, když zaujal místo na pódiu v konferenčním sále plném novinářů, cítil poněkud nesvůj.

Na úvod krátce vysvětlil, že se policii podařilo získat nové informace vyvracející skutečnost, že by zemřelá narkomanka mohla být Karolina Ahlbinová. Proto se tímto policie obrací na veřejnost s žádostí, aby kdokoli, kdo by tušil, kde se Karolina nebo Johanna Ahlbinovy v současné době zdržují, neprodleně kontaktoval policii. Ani jedna ze sester není podezřelá ze spáchání trestného činu, policie je potřebuje pouze vyslechnout, jelikož se domnívá, že by jí mohly pomoci trochu objasnit smrt svých rodičů.

„Takže Johanna Ahlbinová není z ničeho podezřelá?“ podivil se jeden z novinářů. „Vždyť se dopustila falešné identifikace vlastní sestry.“

Alex se napil vody, ačkoli nepociťoval žízeň.

„Právě kvůli takovýmto nesrovnalostem je potřebujeme nutně vyslechnout,“ odvětil a snažil se působit maximálně sebejistě. „Policie musí neprodleně zjistit, jak mohlo k takové záměně osob dojít.“

Fredrika pozorovala svého nadřízeného z poslední řady a musela uznat, že odvedl vcelku slušný výkon.

Těsně před ukončením konference jí v kapse saka zavibroval telefon. Rychle proto vyklouzla ven na chodbu.

Zčistajasna se jí zmocnilo přání, aby to byl Spencer. Celý den se neozval a jí se po něm zastesklo.

Nech toho, napomenula se v duchu. Stesk po Spencerovi byl stejně bezútěšný jako přát si bílé Vánoce. Občas se sice poštěstí, ale lepší je na to nespoléhat.

Ukázalo se, že nevolá Spencer, nýbrž kolega ze státní kriminálky mající na starost případ přepadení bankovních transportů, které zřejmě nějak souvisely s přejetým Yusefem.

„Mám tu nějaká nová fakta, která by vás možná mohla zajímat,“ vysvětlil volající.

Fredrika nastražila uši.

„Když jsme případ převzali, znovu jsme ohledali místo činu a při té příležitosti jsme našli mobilní telefon s otisky prstů zemřelého. Ležel asi pětadvacet metrů od těla, takže zřejmě oběti vylétl při nárazu auta z kapsy.“

V telefonu mírně zapraskalo. Na chodbě byl vždycky horší signál.

„Vytáhli jsme z něj všechny dostupné informace a taky jsme si od operátora vyžádali výpis hovorů. Zavražděný toho moc neprovolal, a když volal, pak většinou na anonymní dobíjecí SIM karty. Až na jednu výjimku.“

„Ano?“

Ve sluchátku se ozvalo šustění papíru.

„Sven Ljung,“ řekl kolega.

„Sven Ljung?“ zopakovala Fredrika překvapeně.

„Ano. Mrtvý dvakrát telefonoval na číslo registrované na jméno Sven Ljung.“

Fredrika horečně přemýšlela, jakou by to mohlo mít spojitost.

„Kdy mu telefonoval?“

„Dva dny před posledním přepadením.“

Fredrika se zhluboka nadechla. Měla pocit, že kruh se uzavírá, ale stále ještě nechápala, oč tady vlastně jde.

„Ještě něco,“ pokračoval volající. „Na oblečení oběti jsme našli stopy stříbrného laku. A Sven Ljung má stříbrný mercedes.“

„Můžete dokázat, že to bylo jeho auto?“ zeptala se Fredrika nejistě. O technických možnostech toho moc nevěděla.

„Normálně bychom tomu nejspíš nevěnovali pozornost, stříbrných aut jsou přece mraky. Jenže jsme zjistili, že Svenu Ljungovi auto někdo ukradl. Večer před vraždou. Nebo to alespoň tvrdí. Zajímavé, nemyslíte?“

Fredrice se hlavou honilo tolik myšlenek, že všechny úvahy o Spencerovi odsunula do jakési mentální čekárny.

„Už jste ho vyslechli?“ zeptala se ochraptělým hlasem prozrazujícím napětí.

„Ještě ne, ale už se na tom pracuje,“ odvětil kriminalista.

Po několika krátkých replikách o tom, nakolik je pravděpodobné, že by Sven Ljung byl zapletený do vraždy přejetého muže, a snad dokonce i manželů Ahlbinových, Fredrika poděkovala za informace a zastrčila mobil zpátky do kapsy.

Z konferenční místnosti se začali hrnout lidé, což mohlo znamenat jediné – že tisková konference právě skončila. Vtom jí opět zazvonil telefon.

Tentokrát to musí být Spencer, blesklo jí hlavou.

Znovu se však spletla.

„To jsem z toho jelen,“ spustil kolega z technického oddělení. „Dnes jsem znovu otevřel e-mailovou schránku Jakoba Ahlbina a zjistil jsem, že pár dní po své smrti dostal e-mail od dcery. Jako by vůbec netušila, že je mrtvý.“

Fredrika pevně sevřela telefon v ruce.

„Od jaké dcery?“ zeptala se tiše, aby jí kolemjdoucí novináři nerozuměli.

„Od Karoliny,“ odpověděl technik zmateně. „Jenže ta je přece mrtvá, ne?“

Fredrika jeho otázku ignorovala.

„Buďte tak hodný a přečtěte mi ten e-mail,“ požádala ho.

„Tati, vím, že ti nemám psát e-maily, ale nemůžu se ti dovolat. Jsem v průšvihu. Trčím v Bangkoku a nemůžu se odsud dostat. Potřebuju nutně tvoji pomoc. Prosím tě hned odpověz! Pusu Karolina.“

V Bangkoku. Takže ten záhadný volající, který Marje Ahlbinové volal z Thajska, byla její dcera. Fredrice vhrkly do očí slzy.

„Ona to opravdu nevěděla,“ zašeptala si pro sebe. „Haló,“ přerušil ji technik. „Ten e-mail nemůže být od Karoliny. Ta je přece mrtvá.“

Na to měla Fredrika jedinou odpověď:

Lazar.

~

Netušíc, že ve Švédsku zemřela a poté povstala z mrtvých, nasedla Karolina Ahlbinová téhož večera do letadla letícího z Bangkoku do Stockholmu. Ochromující vědomí, že se vrací do rodného města pohřbít celou rodinu, zmírňovalo její stres z této nebezpečné situace. Od pašeráka lidí, který jí pomáhal, věděla, že po ní bylo ve Švédsku vyhlášeno pátrání a že všechny významnější noviny už uveřejnily její fotografii. Raději proto během čekání nevycházela vůbec ven a nesledovala nejnovější vývoj událostí týkající se vraždy jejích rodičů a její sestry.

Převáděč pracoval velmi rychle a efektivně, zároveň se však také nijak netajil tím, že ho postavila před nelehký úkol. Obvykle, když někoho potřeboval propašovat z Thajska do Švédska, bylo nutné získat cestovní doklad s fotografií, na které by si byl dotyčný maximálně podobný. Pokud se jednalo o pravý pas občana Evropské unie, proběhla pak cesta do Evropy vždy nanejvýš hladce.

V Karolinině případě však pašerákovi lidí nepomohl ani fakt, že se s pasy čile obchoduje na černém trhu. Sehnat pas blond Švédky s modrýma očima se ukázalo jako svízelné. Situaci navíc ztěžoval fakt, že Karolina zoufale prosila, aby mohla z Thajska vycestovat v horizontu pouhých několika dní. Po pár hodinách usilovných úvah proto převáděč dospěl k názoru, že v takovém případě existuje pouze jediné řešení, a sice vytipovat turistku, která by byla Karolíně přinejmenším vzdáleně podobná, a ukrást jí pas. Když Karolina konečně nový pas obdržela, pochybovačně zkoumala fotografii.

„Tak jako tak nemůžete vycestovat bez převleku,“ prohlásil převáděč, když uviděl její skeptický pohled. „Letiště je plné policistů slídících po hledaných osobách. Nabarvěte si vlasy, ostříhejte se a kupte si nové brýle. To vám zaručí alespoň mizivou šanci.“

Karolina mechanicky uposlechla všech jeho doporučení. Ostříhala se nakrátko a změnila barvu vlasů. Poté se apaticky svezla na okraj postele a proseděla tak několik hodin. Během pouhých pár dní přišla nejen o celou rodinu, nýbrž i o svou identitu. A stále netušila proč.

Krátce nato stála na letišti, v kapse ukradený pas. Jak se přibližovala k pasové a bezpečnostní kontrole, srdce jí bušilo stále divočeji. Letiště se doslova hemžilo policisty v uniformách a Karolina se musela ze všech sil přemáhat, aby se vyhnula očnímu kontaktu s nimi. Když se nakonec posadila na židli u odletového východu, tep se jí trochu zklidnil, zato ji však znovu zaplavil smutek.

Přišla jsem o všechno, uvědomila si. O identitu i svobodu. A především o celou rodinu. Nemám se ke komu vrátit. Nikdo mě nečeká. V duchu proklínala toho, kdo jí to všechno způsobil.

Když si o půl hodiny později v letadle zapínala bezpečnostní pás, byla tak vyčerpaná, že se ani nezmohla na slzy. Cítila jen prázdnotu a chlad.

Není mi pomoci, uvědomila si.

Už ani nejsem člověk. Nic necítím.

Opřela si hlavu o opěrku. Než usnula, hlavou jí probleskla ještě jedna myšlenka:

Až najdu toho, kdo to všechno způsobil, tak mi pomáhej Bůh. Kdoví čeho budu schopná.

Na jiném letišti na jiném konci světa mnohem blíže Švédsku se Johanna Ahlbinová chystala k nástupu do letadla do Stockholmu. Netušila, že její sestra má právě namířeno do téhož cíle.

Jakmile zavřela oči a představila si svou lásku, zaplavil ji stesk po domově. Vždycky stál při ní a přísahal, že ji nikdy neopustí. Domníval se, že je z nich dvou silnější, ovšem ve skutečnosti jí byl přesně natolik podřízený, jak bylo potřeba.

To však nic neměnilo na její lásce k němu.

Byl to jediný muž, kterého si kdy pustila k tělu, a také jediný, jemuž svěřila své tajemství.

Můj milovaný mírotvorce, říkala si v duchu.

Ve chvíli, kdy se z reproduktorů ozvala výzva, aby se všichni cestující připoutali a vypnuli si mobilní telefony, dospěla k rozhodnutí.

Místo aby telefon vypnula, vytočila číslo na policii a požádala o přepojení na policistu, jehož projev dnes viděla v televizi.

„Potřebuju ihned mluvit s Alexem Rechtem,“ prohlásila. „Jmenuju se Johanna Ahlbinová. Myslím, že na můj telefonát čeká.“

Úterý 4. března 2008

~

Alex Recht možná už po probuzení věděl, že si dnešek zapamatuje jako den, jenž navždy změní jeho život. Tak na něj alespoň vzpomínal, jakmile bylo po všem a on osaměl. Měl pocit, že když toho rána deset minut před zazvoněním budíku otevřel oči, jeho tělo už všechno vědělo.

Tiše vyšel po špičkách z ložnice do kuchyně a uvařil si první ranní kávu. Přitom neměl ani sílu podívat se na Lenu. Stačilo mu jen, že koutkem oka zahlédl její ztuhlá záda, a bodlo ho u srdce. Když předešlého večera přišel domů z práce, byla Lena tak unavená, že s ním prohodila sotva pár slov a šla si lehnout, přestože ještě nebylo ani osm hodin. Prý ji bolela hlava.

Teď však bylo ráno a vidina práce Alexovi připadala jako fata morgána uprostřed pouště. Vzpomněl si na telefonát s Johannou Ahlbinovou, který mu včera večer těsně před sedmou hodinou přepojili z ústředny, a rázem mu stoupl tep. Johanna se nejprve velmi stručně omluvila, že se neozvala dřív, na což Alex reagoval omluvou za to, že se jim ji nepodařilo kontaktovat a ona se o smrti rodičů dozvěděla z médií. Johanna ho ujistila, že plně chápe, že udělali vše, co bylo v jejich silách, a uznala, že si za to částečně může sama. To Alexovi umožnilo nasadit poněkud úřednější tón a sdělit jí, že by ji potřeboval co nejdříve osobně vyslechnout.

„Můžu přijít zítra,“ slíbila Johanna.

A teď už bylo zítra.

Alex si zrovna oblékal bundu, když vtom si všiml Leny stojící v předsíni za ním. Jelikož ji neslyšel přicházet, trhl sebou leknutím.

„Vyděsilas mě,“ zamumlal.

Lena se usmála, oči však měla unavené a chladné jako zamrzlé jezero.

„Promiň,“ utrousila tiše.

Vzápětí si odkašlala a pokračovala:

„Musíme si promluvit, Alexandře.“

Pokud si Alex dosud nebyl jistý, jestli něco je nebo není v pořádku, teď už nebylo nejmenších pochyb. Celým jménem ho Lena dosud oslovila pouze jednou, a to když se setkali poprvé.

Instinkt mu napovídal, že raději nechce slyšet, co má jeho manželka na srdci.

„Necháme to na večer,“ odpověděl a otevřel dveře.

„Dobře,“ souhlasila přidušeným hlasem Lena.

Alex za sebou bez pozdravu zavřel a došel k autu. Zatímco startoval, klesla Lena s pláčem na podlahu a dlouho tak zůstala sedět. V tu chvíli si byla jistá, že na světě neexistuje spravedlnost.

Fredrice Bergmanové hlodalo ráno po probuzení v hlavě neblahé tušení. Do srdce se jí pomalu vkrádal strach. Klidný spánek ji sice neopouštěl, avšak nepřinesl jí ani rovnováhu, ani rozumné uvažování, které si od něj slibovala. Naopak. Teď měla ještě víc energie na černé myšlenky. Spencer jí sice včera večer zvedl telefon, ale nepřítomným hlasem jí nanejvýš stručně oznámil, že odjíždí pryč a vrátí se až ve středu večer. Do té doby prý nemá čas ji vidět ani si s ní povídat po telefonu. Dokonce jí ani neprozradil, kam jede. Jen jí spěšně popřál dobrou noc a slíbil, že se co nevidět ozve.

Fredrika si byla vědoma toho, že je vlivem těhotenství trochu přecitlivělá. Spencerova změna chování se jí však dotkla i z jiného důvodu. Možná byla přece jen chyba brát ho s sebou k rodičům. On by to sotva sám navrhl. Sobotní večeře však měla téměř zázračný vliv na Fredričinu matku, která se teď o jejím dítěti a jeho otci vyjadřovala v samých superlativech.

Fredrika nevěděla, jestli to bylo tím, že se potřebovala něčím zaměstnat, nebo jestli měla nějakou předtuchu, každopádně byla dnes v práci už v půl osmé. Na chodbě oddělení bylo liduprázdno, ale první tu dnes nebyla. Peder s Joarem už seděli ve svých kancelářích. Fredrika se rozhodla zajít rovnou za Pederem.

„Ozvali se už ze státní kriminálky ohledně Svena Ljunga?“ zajímala se.

„Zatím ne. Ještě si ověřují nějaké další informace.“

„Na co sakra tak dlouho čekají?“

Peder si povzdychl.

„Třeba na informace z banky. V takovýchto případech se vždycky vyplatí prověřit, jestli náhodou nejde o peníze.“

Fredrika netrpělivě odešla k sobě do kanceláře. Ještě se ani nestihla posadit, když se ve dveřích objevil Joar.

„Zajímavý e-mail od Lazara, co?“ prohodil maje na mysli Karolinu Ahlbinovou. „Hlavně s ohledem na to, že se nám konečně ozvala i její sestra.“

„To tedy ano,“ přikývla Fredrika, pověsila si bundu na věšák a shýbla se, aby zapnula počítač.

„Ale mohlo by to taky být falešné vodítko,“ pokračoval Joar. „Co když se Karolina jen pokouší zamést stopy?“

„V tom případě by mě zajímalo, jaké stopy a před kým je chce zamést.“

„Třeba to, že obchodovala s drogami,“ odvětil Joar.

„Prosím?“ nechápala Fredrika.

„V noci nám přišel zajímavý fax ze švédské ambasády v Bangkoku. Zřejmě viděli tu včerejší tiskovou konferenci.“

Fredrika si vzala papír, který jí Joar podával, a s rostoucím překvapením četla.

„Mluvil už někdo s tím Andreasem Blomem?“ zeptala se, když papír odložila. „Jestli to správně chápu, setkal se s ní osobně.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Joar. „Čekali jsme na tebe.“

„Hned mu zavolám,“ rozhodla Fredrika a natáhla se po telefonu.

Netrpělivě poslouchala vyzváněcí tón a očima znovu přelétla fax. „Theresa Björková.“ Tak tedy znělo jméno, pod nímž thajská policie evidovala Karolinu Ahlbinovou.

Možná se jí víc zamlouvá jméno Theresa než Lazar, pomyslela si ironicky

Peder s úlevou položil sluchátko. Právě domluvil s vedoucí personálního oddělení Margaretou Berlinovou, která mu z důvodu vysokého pracovního nasazení povolila o pár dní odložit návštěvu psychologa. Tentokrát hlas té respekt budící ženy zněl o něco přívětivěji, což bylo možná způsobeno tím, že se změnil i Pederův tón. Taková možnost ho však ani nenapadla.

Jen co položil sluchátko, zapípala mu esemeska od Ylvy. Synovi je lépe. Oddychl si a obratem odpověděl, že je rád za tak dobrou zprávu. Ještě ani neodložil telefon, když mu přišla další zpráva.

„Přijď dneska na večeři, jestli chceš. Kluci se po tobě ptají. Ylva.“

Bezmyšlenkovitě odpověděl:

„Přijdu rád! Budu se snažit být u vás nejpozději v šest!“

Ihned toho ovšem zalitoval. Jak může sakra něco takového slíbit? Vždyť vůbec netuší, jak se dnes vyvine případ Ahlbinových.

Sakra. Jako by v něm náhle praskla tenká slupka předstírané pohody a odhalila vnitřní rozklad. Na mysl mu přišla ta nejzapovězenější slova:

Tohle nemůže nikdy fungovat. S žádnou ženou a za žádných okolností. Budu se muset rozhodnout.

Zatím však nevěděl, jaké rozhodnutí to bude, přesto si alespoň uvědomoval, jak nezdravé je pokládat rodinnou večeři za útrpnou povinnost. Jako by práce byla jeho spřízněnou duší.

Podrážděně popadl služební telefon a vytočil číslo kolegy ze státní kriminálky, jenž měl na starosti ony dvě vraždy z nedělního večera.

„Něco nového ohledně té vraždy v parku?“ zeptal se. „Ani ň. Plánujeme pustit fotku zavražděného do novin a nezbývá nám než doufat, že ho někdo pozná.“

„A co otisky prstů? Taky nic?“

„Ne. Ale možná máme jinou stopu. Nebo vlastně určitě.“

Peder nastražil uši.

„Našli jsme auto Svena Ljunga. Kousek od Märsty. Objevila ho nějaká paní při ranní procházce.“

„Super!“ vyhrkl Peder s větším nadšením, než jaké měl v úmyslu dát najevo.

„Ani bych neřekl,“ uzemnil ho kolega. „Někdo ho zapálil. Ještě hořelo, když jsme k němu přijeli.“

Pederovo nadšení rázem pominulo. Ohořelé auto neslibovalo moc stop.

„No, aspoň víme, že nějak souvisí s tou vraždou,“ prohlásil. „Jinak by se asi nikdo nenamáhal ho zapálit.“

„To asi ne,“ připustil kolega. „Krom toho jsme odhalili ještě něco.“

„A to?“ zeptal se Peder napjatě.

„Vypadá to, že Ljungovo auto někdo použil při tom přepadení bankovního transportu v Uppsale a taky o víkendu ve Västeråsu. V Uppsale svědci uvedli jen to, že šlo o stříbrnou metalízu, ale ve Västeråsu si pár lidí zapamatovalo část poznávací značky, která odpovídá Ljungové značce.“

Peder ukončil telefonát s pocitem, že se věci konečně dávají do pohybu. Takže Ljungovo auto má nejspíš souvislost jak s přepadeními, tak s vraždou. Síť se začíná stahovat, pomyslel si s úsměvem.

Když se Fredrika dovolala Andreasi Blomovi, bylo už v Bangkoku odpoledne. Diplomat působil po telefonu přinejmenším znepokojeně.

„Nejvíc zarážející na tom je,“ prohlásil zpěvným severošvédským dialektem, „že mi do očí tvrdila, že se jmenuje Karolina Mona Ahlbinová a urychleně potřebuje nový pas, protože ji okradli. Když jsem však zavolal na matriku, abych si to ověřil, sdělili mi, že to je vyloučené, neboť osoba s tímto jménem a rodným číslem už nežije.“

„Nebylo vám divné, že bez zaváhání uvedla jméno a rodné číslo někoho jiného?“

„Myslím, že jsem udělal vše, co bylo v mých silách. Připadá mi celkem pochopitelné, že lidé v podobné situaci používají dvojí identitu.“

Fredrika se usilovně snažila znovu si představit Karolinu Ahlbinovou jako narkomanku. Důkazy proti ní byly navzdory podivným okolnostem se dvěma různými pasy dosti přesvědčivé.

„Co měla přesně za problém?“ zeptala se zvolna. „Někdo jí údajně ukradl všechny peníze, pas a letenky a z hotelu, kde bydlela, jí prý zmizely veškeré věci. O tom incidentu v hotelu nejdřív mlčela, vyrukovala s tím, až když jsem ji konfrontoval se všemi důkazy svědčícími proti ní.“

„Volal jste do toho hotelu? Ne do toho, kde policie našla drogy, ale do toho, který uvedla ona?“

„Samozřejmě,“ prohlásil Andreas Blom. „Hned jak odsud odešla. Na recepci mi řekli, že u nich taky sehrála divadlo, vpadla tam a tvrdila, že ji někdo okradl a že je u nich ubytovaná. Jenže nikdo ze zaměstnanců si ji nepamatoval a ani neměli její jméno v počítači.“

„Tak dobře,“ nadechla se Fredrika. „Pojďme si to rozebrat ještě jednou…|“

Náhle si uvědomila, že o takových věcech by měla diskutovat spíš se svými kolegy, a ne s diplomatem v Thajsku a zarazila se. Nakonec však přece jen pokračovala:

„Proč by dobrovolně kontaktovala policii, kdyby jí zbývalo jen pár hodin, než na ni thajská policie vydá zatykač?“

„Prosím?“ nechápal Andreas Blom.

„Podle policejního hlášení o odcizení pasu, které jste mi odfaxoval, byla Theresa Björková na policii téměř ve stejnou dobu, kdy probíhal zátah v hotelu, ve kterém bydlela. Kdyby opravdu věděla, že se taková akce chystá, a utekla by, proč by potom sama chodila na policii a zbytečně na sebe upoutávala pozornost?“

„Třeba ji skutečně někdo přepadl,“ namítl Andreas Blom. „V tom případě potřebovala vystavit nový pas, aby se dostala domů…“

„Přesně tak. A k tomu potřebovala kopii policejního hlášení o ztrátě pasu. Proč ale nekontaktovala policii už dřív?“

Andreas Blom mlčel.

„To máte pravdu,“ připustil po chvíli.

Jelikož se nyní odmlčela Fredrika, diplomat pokračoval:

„Zaměstnancům velvyslanectví nepřísluší soudit něčí vinu či nevinu. V podobných situacích můžeme našim občanům pouze poskytnout radu a pomoc.“

„To samozřejmě chápu,“ ujistila ho spěšně Fredrika, ačkoli měla neodbytný dojem, že Karolíně Ahlbinové se potřebné rady a pomoci nedostalo.

Několika zdvořilostními frázemi ukončila hovor a znovu se zabrala do svých materiálů. Mezi dokumenty, které jim odfaxovali z ambasády v Bangkoku, našla kopii pasu nalezeného v hotelovém pokoji, v němž Karolina Ahlbinová údajně bydlela. Anebo Theresa Björková? V pase ovšem byla Karolinina fotografie. Jak ale…?

Fredrika znovu vytočila číslo velvyslanectví v Bangkoku.

„Omlouvám se, že zase ruším. Jen mě ještě napadlo, jestli jste měli zpětně příležitost podívat se blíž na ten její pas.“

„Ten jsme předali thajské policii,“ odpověděl Andreas Blom. „Ale mluvili jsme s nimi ještě poté, co dotyčná zmizela, a při té příležitosti nám oznámili, že byl falešný.“

Fredrika se zamyslela. Takže ve Stockholmu byla nejprve mylně prohlášena za mrtvou mladá žena, která se následně objevila v Bangkoku s falešným pasem vystaveným na jméno skutečné žijící osoby. Kdo mohl podniknout tak šílený plán?

Zřejmě někdo, kdo si byl jistý, že pokud v Thajsku v souvislosti s drogovými obchody použije identitu Theresy Björkové, dotyčná to buď nezjistí, nebo se přinejmenším nebude bránit.

Ve Fredrice náhle vzklíčilo podezření a s každou vteřinou nabývalo čím dál větších rozměrů. Za necelé dvě minuty měla před sebou na monitoru otevřený profil Theresy Björkové z policejního registru adres. Podle něj byla Theresa o rok mladší než Karolina Ahlbinová a poslední tři roky měla hlášené trvalé bydliště u své matky.

Fredrika uposlechla náhlé vnuknutí a naťukala Theresino rodné číslo do trestního rejstříku. Objevilo se několik záznamů. Theresa Björková byla trestána za několik méně závažných trestných činů a přestupků. Fredrika otevřela ještě jeden policejní registr, a sice seznam osob podezřelých ze spáchání trestného činu, jimž ovšem nebyla prokázána vina. I tam měla Theresa Björková záznam. Celila obvinění z ublížení na zdraví, avšak vypověděla, že šlo o sebeobranu, neboť se ji dotyčný pokusil znásilnit.

Po chvíli váhání zvedla Fredrika telefon. Než začne ranní porada ve Lví kouli, stihne vyřídit ještě jeden telefonát. Po pěti zazvoněních se ozval ženský hlas.

„Dobrý den. Tady je Fredrika Bergmanová,“ představila se Fredrika. „Mohla bych vám prosím položit pár otázek týkajících se vaší dcery Theresy?“

~

Poprvé po několika desítkách let měl pocit, že k otázce, jež zásadně ovlivnila celý jeho dospělý život, zaujal jasné stanovisko. Věděl, že uběhla už příliš dlouhá doba a nejspíš se ukáže, že jeho rozhodnutí přišlo pozdě, to mu však nevadilo. Spencer Lagergren byl již rozhodnutý. A cestu, na niž se odhodlal vydat, mohl podniknout pouze sám.

Nikdo se o tom nedozví, umínil si. Alespoň prozatím.

Vydal se z Uppsaly směrem na Stockholm a pokračoval dál na jih k Jönköpingu. Vypadalo to, že mraky se co nevidět protrhnou a propustí na zem trochu slunce. Byl krásný zimní den na začátku března. S trochou ironie si pomyslel, že si pro svůj plán nemohl vybrat lepší kulisy.

V myšlenkách se zatoulal do doby, kdy se seznámil s Evou. Pocit sounáležitosti, který tehdy měli, a životní dílo, jež se rozhodli uskutečnit, nemělo v jeho pozdějším životě obdoby. Občas sice zapochyboval o tom, jestli svou ženu vůbec kdy miloval, takové chvíle by se však daly spočítat na prstech jedné ruky. Jistěže ji miloval. Bylo by pošetilé tvrdit opak. Potíž ovšem byla v tom, že se jeho láska nezakládala na stabilních základech. Byla to směs vášně a přitažlivosti, jež by se v lepším případě dala popsat jako neúspěšná a v horším případě jako katastrofální. Jako by bylo možné založit životní lásku na pouhé fyzické přitažlivosti a uchovat si tělesnou touhu, když se výjimečnost změnila ve všednost a tělo, kdysi tak vzrušující a neprobádané území, zevšednělo.

Nedokázal si vzpomenout, který z nich to vzdal dřív. Příliš mnoho věcí ze společné minulosti zamkl do temné kobky a zahodil od ní klíč.

Jak jsme mohli sami sobě něco takového udělat? nechápal.

Nemalý podíl viny na tom měl pochopitelně Spencerův tchán, jenž znal jeho nejniternější tajemství, za které se Spencer styděl tak, že ho neprozradil ani rodině a nejbližším přátelům. Těsně před svým zasnoubením se totiž dozvěděl, že jistá mladá žena s ním čeká dítě. Proto se rozhodl koupit dům v jiné části Švédska a přesídlit stovky kilometrů z Lundu do Uppsaly. Onu ženu zradil, ačkoli měl dost času udělat to, co by bývalo bylo správné. Dal však přednost možnosti, která se jevila jako přitažlivější.

Jeho dítě se nikdy nenarodilo. Josefine, tak se ona žena, kterou přivedl do jiného stavu, jmenovala, se kvůli jeho zbabělosti rozhodla podstoupit interrupci, což bylo v té době stále ještě považováno za hřích. Ironií, či snad trestem osudu nemohli mít později Spencer se svou ženou děti. Začalo to třemi potraty a pokračovalo léty marných pokusů. Až se nakonec museli jednoho dne podívat pravdě do očí a smířit se s tím, že děti mít prostě nebudou. Snad to pro ně bylo i požehnání, neboť v té době už si je oba dávno přestali přát.

Potom však do jeho života vstoupila Fredrika. I tu vlastně zradil.

Při pomyšlení na ni mu vyschlo v krku. Tak krásná a inteligentní žena mohla mít kohokoliv, na koho by ukázala prstem, jen kdyby tomu sama věřila, ale ona se nakonec stejně vždycky vrátila k němu.

Pokaždé. Pokaždé se vrátila.

Možná měl říct dost. Nebo ona. Nedokázali se však vzdát jeden druhého.

Nedokázali jsme to, přemítal Spencer. Jednoduše jsme se neuměli vzdát něčeho, co bylo o tolik lepší než to, co jsme do té doby poznali. A sice samota.

~

„Po dceři se mi už několik let nestýská,“ prohlásila matka Theresy Björkové, jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

Jako by existovala hranice, kde končí rodičovství a začínají hádky a odcizení.

„To víte, že ji mám pořád ráda,“ pokračovala věcně. „Občas si dokonce večer popláču. Je mi líto, že jsem ji ztratila. Ale už se mi po ní nestýská. A vlastně ani nemůže. Sama to tak zařídila.“

Fredrika si pomyslela, že by bývalo bylo lepší, kdyby k paní Björkové zajela osobně a nevyptávala se jí na nejdůležitějšího člověka v jejím životě po telefonu. Hlas Ingrid Björkové jí však napovídal, že jí to žena nemá za zlé a že leccos unese.

Já bych na to tedy sílu neměla, uvědomila si Fredrika unaveně. Jenže já teď vlastně nemám sílu skoro na nic.

„Kdy to s ní začalo jít z kopce?“

Ingrid Björková se zamyslela.

„Už na základní škole,“ pravila rozhodně.

„Tak brzy?“

„Ano. Myslím, že ano. Theresa v sobě měla obrovský vnitřní neklid, nevěděla, co si sama se sebou počít. S manželem jsme se ji snažili maximálně podporovat, ale evidentně to nestačilo.“

Vyprávěla dál o malé holčičce, o náctileté slečně, o její bouřlivé pubertě, o její neschopnosti nést zodpovědnost a o zdravém těle, v němž zvítězila nemocná duše. O prvním příteli, který ji svedl na scestí, a o prvním pobytu na dětské psychiatrii. O letech docházení k nejrůznějším psychologům a terapeutům, kteří však nedokázali zachránit ani Theresu, ani manželství jejích rodičů. Následovalo povídání o tom, jak se paní Björková snažila bojovat proti času a zachránit dceru před pádem na dno, až se nakonec musela smířit s tím, že už to nikdy její dcera nebude.

„Tak to vidím,“ pronesla vážným hlasem. „Že už není moje, že mi ji vzalo to svinstvo.“

„Má u vás ale hlášené trvalé bydliště, že?“ zeptala se Fredrika.

„To na věci nic nemění. Neviděla jsem Theresu celou věčnost. Jakmile pochopila, že už jí nebudu dávat peníze, přestala se mi ozývat.“

Její slova zasáhla Fredriku přímo do srdce. Nikdy ji nenapadlo, že člověk může přijít o dítě, které ještě žije.

„Proč vás to vlastně zajímá?“ přerušila její úvahy Ingrid Björková.

Fredrika opatrně vytáhla desky, které ležely pod hromadou papírů na jejím stole. Byla to kopie domnělé pitevní zprávy Karoliny Ahlbinové.

„Protože se obávám, že vím, kde teď vaše dcera je,“ odvětila tlumeným hlasem.

Když Fredrika jako poslední ze všech vklouzla do Lví koule a posadila se ke stolu, panovala v místnosti vzrušená nálada.

„Navrhuju, že si před výslechem Johanny Ahlbinové společně stanovíme seznam největších nejasností, do nichž by nám snad mohla vnést trochu světla,“ zahájil poradu Alex. „A taky chci, abychom se všichni zamysleli nad tím, na co bychom si během jejího výslechu měli dát pozor, abychom něco nepokazili.“

„Podařilo se mi identifikovat onu mrtvou ženu, kterou jsme pokládali za Karolinu Ahlbinovou,“ přerušila ho Fredrika ostrým hlasem, jelikož se obávala, že jestli Alex bude pokračovat stejným tempem, nepustí ji ke slovu.

Ostatní na ni vrhli udivený pohled.

„Jmenovala se Theresa Björková. Právě jsem mluvila s její matkou.“

„Theresa Björková?“ zopakoval Joar. „To je přece jméno, které Karolina Ahlbinová používala v Thajsku, ne?“

„Přesně tak.“

Peder potřásl hlavou, jako by se snažil srovnat si myšlenky.

„Co to sakra znamená?“

„Třeba Karolina s Johannou na celém tom divadle spolupracovala,“ odvětil Alex. „Jinak by se thajským úřadům pod tímhle jménem asi nepředstavila.“

„Ale ona se tak přece nikdy nepředstavila,“ namítla Fredrika věcně.

„Cože?“

„Na ambasádě uvedla své pravé jméno. To oni jí tvrdili, že se jmenuje Theresa Björková, protože už měli kopii onoho falešného pasu.“

„Proč by si pořizovala falešný pas?“ zeptal se nechápavě Peder.

„To nevím,“ povzdychla si Fredrika. „Každopádně tvrdila, že v hotelu, kde se našly její věci a taky drogy, nikdy nebydlela.“

„Chceš říct, že nebyla součástí toho spiknutí, ale spíš jeho obětí?“ zamračil se Joar.

„Tak nějak,“ odvětila neurčitě Fredrika. „O té variantě jsme přece uvažovali už dřív. Že se ji někdo neúspěšně pokusil odklidit z cesty. Že měla zemřít, jenže vrahovi se ji z nějakého důvodu nepodařilo zabít.“

„Takže někdo zabil Theresu Björkovou, aby mohl Karolinu Ahlbinovou ve Švédsku prohlásit za mrtvou, a zároveň se skutečnou Karolinu snažil zneškodnit v Thajsku?“ přemýšlel nahlas Alex a pomalu přikývl.

„Jenomže proč?“ zahřměl. „Proč?“

„Na to bychom se nejspíš měli zeptat Johanny,“ odpověděla Fredrika. „Ta přece svoji údajnou sestru identifikovala a spustila celý ten humbuk.“

Peder znovu zavrtěl hlavou.

„A co Sven Ljung?“ zeptal se. „Jak s tím souvisí jeho auto?“

„Musí s tím souviset?“ opáčila Fredrika. „Třeba se opravdu jedná o dva různé případy, jak se zdálo na začátku.“

„Tomu nevěřím,“ ohradil se Joar. „Je naprosto vyloučené, že by spolu ty případy nesouvisely. Vždyť je mezi nimi tolik pojítek.“

„Je jich vážně tolik?“ namítla Fredrika.

Její další úvahy přerušil zvuk Alexových prstů bubnujících do stolu.

„Rozhodně dost na to, abychom si je nemohli dovolit ignorovat,“ prohlásil s pohledem upřeným na Fredriku. „Víme, že Ljungovo auto pravděpodobně souvisí jak s vraždou přejetého Yusefa, tak s těmi dvěma přepadeními v Uppsale a ve Västeråsu. Dál taky víme, že Yusef byl přítelem Mohameda ze Skärholmenu, který se zase znal s Jakobem Ahlbinem.“

„Jehož mrtvolu nenašel nikdo jiný než právě Sven Ljung,“ dokončila za něj větu Fredrika s hlasitým povzdechem. „Já vím. Nějaká souvislosti tu být musí, jen pořád nechápu jaká.“

„Co nám vlastně o Svenu Ljungovi řekli ze státní kriminálky?“ obrátil se Joar poněkud útočně na Pedera. „Jak dlouho hodlají čekat, než na něj vystaví zatykač?“

Peder vrhl na svého kolegu nenávistný pohled.

To snad není pravda, žasla v duchu Fredrika. Ti dva se pořád ještě nemůžou vystát.

„Zrovna jsem s nimi mluvil,“ odvětil Peder zamračeně. „Prý si dopoledne připraví všechno potřebné a po obědě ho předvedou k prvnímu výslechu.“

„Odteď chci mít detailní přehled o každém jejich kroku,“ prohlásil Alex a dodal: „A rád bych, abys u toho výslechu byl taky, Pedere.“

Peder ho dychtivě, jako dítě, kterému někdo slíbil lízátko, ujistil, že se to hned po skončení porady pokusí zařídit.

„Co se týče výslechu Johanny Ahlbinové,“ pokračoval Alex, „vezmu si k ruce Fredriku.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

Jako ostatně vždy, když mi Alex přidělí nějaký obzvlášť zajímavý úkol, pomyslela si Fredrika.

Věděla, co Alex musí dodat, aby uklidnil situaci, a netrvalo skutečně ani pár vteřin, než pokračoval: „Považuji za vhodné, aby mladou ženu vyslýchala taky mladá žena.“

Fredrika nenápadně pohlédla na Pedera s Joarem a čekala, jak zareagují. Ani jeden však na sobě nedal nic znát. Teprve když Alex znovu promluvil, zdálo se jí, že Pederovi trochu cuklo ve tváři.

„Krom toho je Fredrika stejně kompetentní k vedení výslechu jako kdokoliv jiný v této místnosti. To kdyby mě snad náhodou někdo špatně pochopil.“

Fredrika věnovala Alexovi udivený pohled, který on opětoval úsměvem.

Karta se začíná obracet, uvědomila si s úžasem.

Jako vždy, když ji něco rozveselilo nebo rozesmutnilo, položila si automaticky ruku na břicho a náhle si uvědomila, že už dlouho necítila pohyby dítěte.

Všechno je v pořádku, přesvědčovala se rychle v duchu, aby zaplašila černé myšlenky. Určitě jenom spí.

Donutila se Alexovi jeho úsměv opětovat, ačkoli měla neblahé tušení, a krom toho ji znepokojovalo Spencerovo chování, když jí tak náhle oznámil svůj odjezd neznámo kam.

Vtom jí v kapse zavibroval telefon a vrátil ji zpět do reality. Spěšnými kroky vyšla na chodbu a mobil zvedla. Byla to knihovnice z Farsty, která slíbila, že zavolá zpátky No konečně.

„Promiňte, že mi to tak trvalo,“ omluvila se knihovnice.

„To je v pořádku,“ ujistila ji Fredrika se sebezapřením.

„Prošla jsem seznamy z toho dne, na který jste se ptala,“ pokračovala žena a odkašlala si.

Fredrika nastražila uši.

„Ale nejsem si jistá, jestli náhodou nedošlo k nějakému omylu,“ pokračovala volající skepticky.

„Zdá se totiž, že počítač v té době používala jedna starší dáma.“

„Aha,“ odvětila Fredrika váhavě. „Máte její jméno nebo datum narození?“

„Obojí,“ odvětila knihovnice spokojeně. „Narodila se v lednu 1947 a jmenuje se Ahlbinová. Marja Ahlbinová“.

Fredrika vtrhla zpátky do Lví koule, právě když porada skončila, a zastavila Alexe, který se chystal k odchodu jako poslední.

„Počítač ve Farstě, odkud byl odeslán ten e-mail, měla na inkriminovanou dobu zamluvený Marja Ahlbinová!“

„To mě podrž,“ vyhrkl Alex.

Fredrika se mu zamyšleně zahleděla do očí.

„Co když jsme ji celou dobu podceňovali?“ zeptala se napjatě. „Co když ji opravdu zastřelil její manžel, ale v sebeobraně, a potom svou vinu neunesl a spáchal sebevraždu?“

„Jak by do toho potom zapadala Karolinina smrt?“

„To nevím,“ připustila Fredrika a pomyslela si, že tuhle větu vyslovila za poslední dny nejméně stokrát.

„Do prdele!“ ulevil si Alex. „Vždyť nevíme vůbec nic. Už toho mám dost. Pořád jsme o krok pozadu.“

„Mohla Ahlbinovi opravdu vyhrožovat jeho žena?“ zeptala se Fredrika.

„Jak to mám sakra vědět?“ zabručel Alex.

„Podívám se na to,“ prohlásila Fredrika odhodlaně. „Na co?“ nechápal Alex.

„Víme přece, že ty ostatní e-maily, kromě těch od Svenssona, někdo odeslal z obchodu Seven Eleven na Södermalmu. Zavolám mobilnímu operátorovi a zjistím, jestli se Marjin telefon v inkriminovanou dobu pohyboval v těch místech.“

„Dobře,“ souhlasil Alex. „Ale rychle. Musíme to zjistit ještě před výslechem Johanny. Abychom nevypadali jako blbci.“

„Jasně,“ přikývla Fredrika. „Ona jediná nám asi může pomoct přijít téhle záhadě na kloub. Ona a její sestra.“

~

Peder Rydh časem došel k závěru, že průlom ve vyšetřování jen zřídka přichází na jeho počátku. Od té doby, co začal pracovat v týmu Alexe Rechta, ho však některé případy nepřestávaly fascinovat. Někdy měly tak rychlý spád, až nakonec explodovaly ve změť jednotlivých nitek a lichých kousků skládanky.

Tohle mě na tom baví, uvědomil si Peder. Nejspíš bych bez toho už nemohl žít.

Po skončení porady odkráčel rovnou do své kanceláře a ani koutkem oka se nepodíval na Joara. Zavřel za sebou dveře a přesně podle Alexových pokynů zavolal svému kolegovi ze státní kriminálky, aby se zeptal, kdy můžou očekávat zatčení Svena Ljunga, a zároveň vyjádřil své přání být přítomen u jeho výslechu.

„Zatkneme ho po obědě,“ sdělil mu kolega. „Od včerejška ho sledujeme. Zatím ještě nevytáhl paty z bytu. On ani jeho manželka.“

„Chcete říct, že vůbec nevycházejí ven?“

„Zdá se, že ne.“

„Tak alespoň víme, že je nenapadlo utéct do zahraničí.“.

Kolega změnil téma.

„Už jsme získali informace o Ljungové finanční situaci, na které jsme čekali,“ pronesl hlasem, jenž dával tušit další novinky.

Peder nastražil uši.

„Vypadá to, že náš milý pan Ljung na tom v posledních letech nebyl zrovna nejlíp. Na byt mají hypotéku a poslední úvěr si brali teprve před Vánoci. Krom toho dluží velké peníze ve všech možných bankách. Před dvěma lety sice prodali chatu, ale utržené peníze taky zmizely neznámo kam.“

Peder poslouchal se zatajeným dechem. Dluhy. Peníze. Pořád ty zatracené peníze. Že by to i tentokrát bylo tak jednoduché?

„Z čeho žijí?“

„V podstatě jen z důchodu.“

„Takže mají hluboko do kapsy,“ konstatoval Peder.

„To rozhodně,“ přitakal kolega. „Jeho manželku jsme si taky proklepli. Ani ona nemá žádný majetek.“

„Vždyť dřív měli dům, ne?“ vzpomněl si Peder.

„To jo,“ uchechtl se kolega. „Za ten dostali milion. Ale co s ním udělali, netuším.“

To ještě není všechno, pomyslel si Peder. Vlastně už víme, kam všechny ty peníze zmizely, jen si to zatím neuvědomujeme.

„Vycházíme z předpokladu, že se Ljung do těch přepadení zapletl právě kvůli dluhům,“ pokračoval Pederův kolega.

„A co ta vražda Yusefa, kterého našli přejetého u univerzity?“

„Toho se zřejmě chtěli zbavit, aby zahladili stopy.“

To však Pederovi připadalo jako příliš jednoduché vysvětlení.

„Jací oni?“ zeptal se pochybovačně.

Jeho kolega náhle nasadil podrážděný tón.

„Pochopitelně si nemyslíme, že by to mohl celé zinscenovat sám,“ pronesl přehnaně pomalu, jako by mluvil s dítětem, a ne se zkušeným kolegou.

„Máte nějaká další jména?“

„Pracujeme na tom. Jen co budeme vědět víc, ozveme se.“

Peder se právě chystal zavěsit, když si vzpomněl ještě na jednu věc, o kterou ho Alex požádal:

„Posviťte si taky na Marju Ahlbinovou.“

„Ta je snad mrtvá, ne?“

„To jo, ale je dost dobře možné, že s Ljungem kula nějaké pikle.“

Při těch slovech vyschlo Pederovi v krku. Teď už věděli, že Jakobu Ahlbinovi posílala výhrůžné e-maily vlastní žena.

Marja Ahlbinová a Sven Ljung, pomyslel si. To kvůli nim se obě rodiny tak rozkmotřily?

Jako malá se Fredrika nemohla nabažit puzzle. Když jí bylo deset, složila svoji první skládačku s tisíci dílky. Jak se vyjádřil její dědeček, už tehdy měla zatracený smysl pro detail a skvělou paměť.

„Ty jsi kouzelnice,“ pochválila ji maminka a pohladila ji po vlasech.

A právě na skládání puzzle alias kouzlení teď měla Fredrika přesně patnáct minut, které zbývaly do zahájení výslechu Johanny Ahlbinové. Do více než týden starého případu teď zakomponovali nové informace ze státní kriminálky a zdálo se, že rozuzlení na sebe nenechá dlouho čekat.

„Jde to moc rychle,“ postěžoval si Alex.

O to se Fredrika nemohla přít. Události nabraly skutečně rychlý spád a byl to až neskutečný pocit stát před něčím tak důležitým, jako byl výslech dosud nezvěstné Johanny.

Proč asi opustila svou rodinu? přemítala Fredrika. A co s tím sakra měla společného její matka?

Při poslední myšlence si povzdychla. Před malou chvílí znovu zavolala do knihovny ve Farstě a vyptala se, jak to u nich vlastně chodí. Knihovnice jí sdělila, že mají jasná pravidla. Každý, kdo chce používat internet, musí nejprve předložit legitimaci. Tím se dramaticky snížila možnost, že by inkriminované e-maily odesílal někdo jiný než Marja.

S pomocí mobilního operátora také zjistili, že se Marjin mobil v den, kdy byl z obchodu Seven Eleven odeslán další e-mail, pohyboval v jeho blízkosti. Fredrika do obchodu zavolala, avšak kdo a v jaký čas počítač používal, nebylo možné dohledat.

Někdy se člověk musí spokojit s pouhými indiciemi, konstatovala v duchu Fredrika.

Pokud by vyloučili, že vinu na rodinné tragédii má Marja, jevila se jako nejpravděpodobnější pachatel její dcera Johanna. Tu by rodiče určitě neváhali pustit k sobě do bytu a také měla podle výpovědi několika osob problematický vztah s otcem. A k tomu se přece všechny nitky sbíhaly. Ať už byl dopis na rozloučenou pravý, nebo zfalšovaný, byl podle něj údajným vrahem Jakob, ne Marja. Jemu také někdo vyhrožoval, ne jeho ženě. Ba co víc, ona se možná na vyhrožování také podílela.

Fredričiny myšlenky přerušil pohyb dítěte v břiše.

„Panebože, ty mě děsíš,“ pošeptala mu Fredrika a pohladila si břicho oběma rukama.

Zvlhly jí oči a připadalo jí, že se nemůže nadechnout. Bylo toho na ni moc. Dítě, tenhle případ a k tomu Spencer. Napila se vody a uvědomila si, jak moc její tělo potřebovalo tekutinu. Proč se musí neustále stresovat? Proč nedokáže být chvíli v klidu?

Nejdůležitější ze všeho je samozřejmě její dítě. Stejně důležitý by mohl být i Spencer, kdyby jí to jen dovolil. Vztekle zmačkala papír a hodila ho do koše. Proč mi to sakra nikdy nedovolil? A teď si ještě k tomu někam zmizel a ani se nenamáhal říct mi kam.

Vykašli se na něj, aspoň na chvíli, rozhodla se Fredrika a vrátila se ke svým poznámkám.

Znovu prošla krátký seznam otázek, které si připravila pro Johannu Ahlbinovou.

Hledali jsme ji několik dní, uvažovala, ale možná jsme spíš měli hledat její sestru Karolinu. Anebo snad obě?

Kde vlastně Karolina vězí? Že by byla ještě v Thajsku? Na ambasádě naznačovala, že se stala obětí nějakého spiknutí, že vůbec netuší, kdo je Theresa Björková, a nikdy ani nevkročila do hotelu, kde policie průkazně našla její osobní věci.

Fredrika hbitě posbírala potřebné papíry a poznámky a zvedla se k odchodu dolů na vrátnici.

Když za sebou zavírala dveře kanceláře, bleskl jí hlavou ještě jeden nápad.

Jak to, že nikdo nevěděl, že je Karolina na cestách, a nevyvrátil zprávy o její smrti? Někdo o tom přece musel vědět. Proč nic neřekli Ljungovi, Ragnar Vinterman ani Jakobův psychiatr? Policie sice cíleně nehledala a nevyslechla její přátele, bylo však divné, že by se nikdo neozval, když se všechny noviny v zemi hemžily zprávami o její údajné smrti.

Že by odcestovala tajně? přemítala Fredrika. A kdy měla v plánu se vrátit? Pokud to ovšem vůbec měla v plánu…

Náhle jako by se pod Fredrikou zhoupla zem. Uvědomila si, že vlastně existuje jeden člověk, který by na tuto otázku mohl znát odpověď. Doposud ho nekontaktovali, jelikož měli za to, že je to marné. Údajně však měl být Karolíně, alespoň v minulosti, velmi blízký.

Fredrika se rychle vrátila zpět do kanceláře a ztěžka dosedla na židli. Najít telefonní číslo, které potřebovala, jí zabralo pouhých pár minut.

Od rána nepřestalo sněžit. Unaveným zrakem pozorovala nebe za oknem. Nebe. Tam prý pobývá Bůh, který ji tolikrát zradil.

Nemám proč tě milovat, pomyslela si suše a ani v nejmenším necítila strach.

Lidé ji obvykle nepovažovali za starou, to se ovšem velmi mýlili. Za léta nesnází a utrpení zestárla, sešla a zesmutněla. Během prvních životních zkoušek se ještě obracela k církvi a všemocnému Bohu, nakonec ji však omrzelo, že její prosby nebyly nikdy vyslyšeny, a během modliteb při bohoslužbách přestala spínat ruce.

„Stejně mě neposlouchá,“ odpovídala šeptem manželovi, když ji nenápadně, aby si toho nikdo nevšiml, napomínal, že se má chovat, jak se sluší a patří.

Nejprve se kvůli tomu hádali. Manžel její tvrdá slova namířená proti Pánu špatně nesl.

„Rouháš se,“ vyčítal jí. „A navíc v kostele!“

Co jí ale zbývalo jiného? Dva synové, kteří pro ni zpočátku byli požehnáním, se časem změnili v prokletí a zanechali jí v srdci hlubokou ránu.

Čekala, že z nich vyrostou silní muži a budou si navzájem oporou a jistotou. Ukázalo se však, že jsou si stejně cizí jako Kain s Ábelem. S matkou už se téměř nestýkali. Po starším synovi, který tolik ublížil svému bratrovi, se jí ani nestýskalo. Po mladším však strašně. Vždycky býval o něco slabší, nejistější a vůbec to byl mnohem lepší člověk než kdokoli jiný z rodiny. Nedokázal se však vyrovnat s tím, že je věčně druhý ve stínu staršího a úspěšného bratra.

Všimla jsem si toho příliš pozdě, pomyslela si a nehnuté pozorovala sněhové vločky snášející se z šedivého nebe.

Natolik se zabrala do svých myšlenek, že za sebou neslyšela jeho kroky.

„Co tam vyhlížíš?“

„Ďábla,“ odvětila.

Muž si odkašlal. Jeho modré oči se zahleděly dolů na ulici a spočinuly na osamoceném autě zaparkovaném u chodníku na protější straně ulice.

„Stojí tam už od včerejška,“ pravil tiše. Tak tiše, že mu nejprve ani nerozuměla.

„Kdo?“ zeptala se nechápavě.

Unaveně ukázal směrem, kterým se díval.

„Myslím, že bychom si měli promluvit,“ prohlásil po chvíli. „Je jen otázkou času, než to všechno skončí.“ Věnovala mu dlouhý pohled.

„Já vím,“ odvětila šeptem a do očí se jí vedraly slzy. „Vím všechno.“

~

První věc, která Alexe s Fredrikou překvapila, bylo, že Johanna Ahlbinová vypadá úplně jinak než na fotografiích v domě na Ekerö. V policejní vrátnici na ně ve smluvený čas čekala krásná žena s dlouhými blond vlasy. Zaskočilo je, jak klidným dojmem působí. To se z fotografií obvykle nepozná. Takový klid bych u někoho, kdo právě přišel o celou rodinu, nečekala, pomyslela si suše Fredrika.

Okamžik, kdy si s Johannou podali ruce, jí připadal téměř neskutečný. Tolik dní byla nezvěstná, a teď tu náhle stojí před nimi.

„Je mi líto, že jsem nebyla k zastižení,“ omluvila se Johanna cestou do předem zamluvené výslechové místnosti. „Ale věřte mi, že jsem k tomu měla své důvody.“

„Ty by nás velmi zajímaly,“ odvětil Alex se zdvořilostí, s jakou se u něj Fredrika dosud nesetkala.

Posadili se ke stolu uprostřed místnosti. Fredrika s Alexem na jednu stranu, Johanna Ahlbinová na druhou. Fredrika si ji fascinovaně prohlížela. Vysoké lícní kosti, velká, záviděníhodně tvarovaná ústa, ocelově šedý pohled. Přes široká ramena jí splýval béžový svetr. Kromě jednoduchých perlových náušnic neměla žádné šperky.

Fredrika se snažila vyčíst jí něco z tváře. Přece se v ní muselo nějak odrazit to, co si právě prožila. Ať se však snažila sebevíc, Johannin výraz neprozrazoval absolutně nic. Pouze podivný klid, jenž Fredriku znervózňoval.

Intuice jí napovídala, že něco není v pořádku.

Alex strohým hlasem zahájil výslech a Fredrika si trochu oddychla.

„Jak jistě chápete, snažili jsme se vás kontaktovat. Proto navrhuji, abychom začali z tohoto konce. Kde jste byla posledních…“

Alex se zamyslel.

„… devět dní,“ dokončil otázku po krátké odmlce. „Tedy od pondělí pětadvacátého února?“

Výborně, zaradovala se v duchu Fredrika. Takže nám bude muset říct i to, kde byla v době vraždy.

Rychlost a stručnost Johanniny odpovědi je však naprosto zaskočila:

„Ve Španělsku.“

Alex na ni vytřeštil oči.

„Ve Španělsku?“ zopakoval.

„Ano,“ přitakala Johanna pevným hlasem. „Pokud byste si to chtěli ověřit, můžu vám ukázat letenky.“ Chvíli panovalo ticho.

„Co jste tam dělala?“ zeptala se Fredrika.

Opět ticho. Zdálo se, že Johanna zvažuje, co říct, a poprvé od začátku výslechu na ní bylo patrné, že ji to, co se stalo, zřejmě poznamenalo.

Je to jen maska, usoudila Fredrika. Tolik se soustředí na svou masku, až se úplně odcizila svým citům.

„Původně jsem tam měla jet kvůli jedné soukromé záležitosti,“ začala Johanna pomalu. „Už jsem si zařídila neplacené volno a tak…“

Zarazila se a pohlédla na své ruce. Měla dlouhé štíhlé prsty bez prstenů a nenalakované nehty.

„Asi už víte, že se můj otec angažoval za práva uprchlíků?“ zeptala se.

„Ano,“ přikývl Alex.

Johanna se napila vody.

„Po mnoho let se naše názory na tuto otázku rozcházely,“ pokračovala. „Loni na podzim se ale stalo něco, co všechno změnilo.“

Zhluboka se nadechla.

„Byla jsem na služební cestě v Řecku. Uzavírali jsme tehdy obchod s jedním důležitým zákazníkem. Nakonec jsem tam zůstala ještě pár dní soukromě, chtěla jsem si užít tepla, když ve Švédsku už byla zima. A tehdy jsem je uviděla.“

Fredrika s Alexem napjatě čekali na pokračování.

„Uprchlíky. Přijeli v noci lodí,“ pokračovala Johanna tiše. „Nemohla jsem spát. To se mi občas stává, když jsem ve stresu. Jednou brzo ráno jsem se šla projít do přístavu a tehdy jsem je spatřila.“

Několikrát zamrkala a pokusila se o úsměv. Potom se jí však obličej křečovitě stáhl.

„Bylo to tak nedůstojné. V tu chvíli jsem si uvědomila, jak moc jsem se celé ty roky mýlila a jak nespravedlivá jsem k otci byla.“

Suše se zasmála a vypadalo to, jako že se každou chvíli rozpláče.

„No, znáte to. Není lehké přiznat před rodiči, že měli v něčem pravdu, takže jsem jim nic neřekla. Chtěla jsem tátu překvapit, ukázat mu, že to myslím vážně, proto jsem dobrovolně pomáhala jednomu občanskému sdružení pracujícímu s uprchlíky, které má mimo jiné sídlo ve Španělsku. Jsem právnička, víte? Domluvili jsme se, že tam v únoru a březnu na pět týdnů odjedu.“

Pět týdnů. Tolik neplaceného volna si vzala v práci.

Jelikož se Johanna odmlčela, ujal se slova Alex:

„Ale nakonec jste tam pět týdnů nezůstala,“ konstatoval.

Johanna Ahlbinová zavrtěla hlavou.

„To ne. Protože mě Karolina zatáhla do svých intrik.“

Fredrika si nervózně poposedla. Pořád se nemohla zbavit pocitu, že to ještě není všechno.

„Co se vlastně stalo, Johanno?“ otázala se klidně.

Johanna se otřásla.

„Je to celé příšerné,“ prohlásila a náhle působila nesmírně unaveným dojmem. „Karolina…“

Znovu se zarazila a poté pokračovala o něco jistějším hlasem:

„Karolina se navenek tvářila jako vzorná a loajální dceruška. Předstírala, že se zajímá o otcovy aktivity, ale bylo to tak falešné, že jsem se na to nemohla dívat.“

„Jak to myslíte – falešné?“ zeptala se Fredrika a vzpomněla si na výpovědi rodinných známých svědčících o tom, že Karolina vždy sdílela otcovy hodnoty a názory.

„Neustále se přetvařovala. Celé roky,“ odvětila Johanna s temným pohledem upřeným do Fredričiných očí. „Předstírala, že jí jde o stejnou věc jako otci, jenže to byla lež. Ve skutečnosti jen hrála divadlo, aby mohla policii anonymně informovat o místech, kde se možná ukrývají nelegální uprchlíci, a udávat převáděče.“

V místnosti jako by se naráz ochladilo. Fredričin mozek pracoval na plné obrátky, aby zpracoval verzi, kterou jim Johanna právě předložila. Tak proto ve vyšetřování figuruje i jeden policista? přemítala v duchu.

„Mnohokrát jsem se pokoušela tátovi vysvětlit, že Karolina není o nic lepší než já,“ pokračovala Johanna. „Že je dokonce ještě horší, protože mu lže a podvádí ho. On mě ale vůbec neposlouchal. Nikdy mě neposlouchal.“

Johanna nasadila zatvrzelý výraz. Fredrika měla už už na jazyku otázku, proč nepláče, nakonec ji však nevyslovila. Třeba si Johanna chtěla svůj smutek nechat jen pro sebe.

„A co vaše matka?“ zeptal se Alex a Fredrika rázem zbystřila.

„Ta byla někde uprostřed,“ zareagovala Johanna poněkud vyhýbavě.

„Jak uprostřed?“

„Mezi mnou a otcem.“

„Myslíte názorově?“

„Ano.“

„Proč vlastně Karolina tak nenáviděla přistěhovalce?“ vložila se do hovoru Fredrika, vzápětí však větu přeformulovala: „Chci říct, proč tolik nenávidí přistěhovalce?“

Viděla, jak sebou Johanna při druhé větě trhla. Teď už bylo jasné, že policie ví, že je Karolina naživu. Ačkoli to už si mohla Johanna přečíst v novinách.

Johanna chvíli mlčela. Když však znovu promluvila, její slova zasáhla Fredriku s Alexem plnou silou.

„Protože ji jeden uprchlík, kterého otec schovával ve sklepě, znásilnil.“

„Znásilnil?“ opakoval Alex nevěřícně. „Žádné takové hlášení jsme v policejním registru nenašli.“

Johanna zavrtěla hlavou.

„Rodiče to nikdy na policii neohlásili. Vyzradilo by se tak, co potají dělali.“

„Jak to tedy vyřešili?“ zeptala se Fredrika opatrně, ačkoli si vůbec nebyla jistá, jestli chce na tuto otázku znát odpověď.

„Nijak. Ututlalo se to,“ prohlásila Johanna trpce. „A otec všechny uprchlíky bleskurychle vypakoval z domu.“

Fredrika si vzpomněla na návštěvu domu na Ekerö a poznala na Alexovi, že myslí na totéž. Fotografie na stěně od narození děvčat až do začátku devadesátých let. Potom jako by se z nich Johanna vypařila. Jako duch. Proč ale Johanna, a ne Karolina?

„Mohla byste nám říct, kdy k tomu znásilnění došlo?“ zeptal se Alex, třebaže znal odpověď předem.

„O slunovratu v devadesátém druhém roce.“

Alex s Fredrikou přikývli a cosi si poznamenali do svých sešitů. Obraz se začínal vyjasňovat, ačkoli ještě nemohla být řeč o ostrosti.

„Co bylo dál?“ pokračovala Fredrika.

Z Johanny jako by poněkud opadlo napětí. Zdálo se, že se jí prozrazením rodinného tajemství ulevilo.

„Dům na Ekerö se pro nás všechny stal noční můrou. Nejenže tam otec přestal schovávat uprchlíky, ale rozpadla se tam naše rodina. Od té doby už jsme tam nikdy neslavili slunovrat, jezdívali jsme tam jen občas na víkend. Rodiče dokonce jeden čas zvažovali, že by dům prodali, ovšem nikdy na to nedošlo.“

„Jak to celé snášela Karolina?“

Poprvé od začátku výslechu se Johanna zatvářila rozčileně.

„Muselo jí být strašně, to je jasné, ale dělala jakoby nic. Naše role se obrátily. Do té doby jsem byla mazánkem rodičů já, Karolina byla spíš odtažitá. Po tom znásilnění jsem se přiklonila na její stranu, cítila jsem, že potřebuje podporu, kterou jí rodiče neposkytli. Samozřejmě jsem chtěla, aby zavolali na policii, aby za to, co se stalo, někdo pykal. Nakonec jsem však veškerou snahu musela vzdát, jelikož Karolina se tvářila, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku.“

„Muselo to být pro vás hrozné rozčarování,“ pronesl Alex opatrně.

„Taky že ano. A navíc jsem si připadala strašně sama. Měla jsem pocit, jako bych za rozkol v rodině mohla já, a ne rodiče nebo Karolina.“

„Co vám na tom vadilo nejvíc?“ zeptala se Fredrika.

„Jak už jsem řekla,“ pronesla Johanna tlumeným hlasem. „To, že se Karolina ve skutečnosti změnila, a přitom všem okolo lhala. Jednou se mi otevřeně přiznala, že přistěhovalci pohrdá, před rodiči ale předstírala opak.“

Nejen před nimi, nýbrž i před rodinnými přáteli a známými, pomyslela si Fredrika.

„Dá se tedy říct, že jste se od rodiny distancovala?“

Johanna přikývla.

„Ano. Už jsem to jejich pokrytectví nedokázala dál snášet. A vlastně mi ani moc nechyběli. Hlavně poté, co otec začal uvažovat o tom, že by se ke své nelegální činnosti vrátil, a jediný, kdo se mu to snažil rozmluvit, jsem byla já.“

Fredrika s Alexem si vyměnili nejistý pohled. Ani jeden nevěděl, jak pokračovat. Během necelé hodiny se radikálně změnil jejich pohled na Karolinu Ahlbinovou. Oběma však bylo jasné, že ještě zdaleka nejsou u cíle.

Vtom si Fredrika všimla tetování na Johannině zápěstí, z větší části ukrytého pod hodinkami. Kytička. Sedmikráska.

Kde jsem ji jen viděla? přemítala Fredrika. V myšlenkách se opět vrátila do domu na Ekerö a vybavila si osamělou vylisovanou sedmikrásku na stěně ložnice.

Johanna si všimla jejího pohledu a posunula si hodinky, aby tetování zakryla. S tím se ovšem Fredrika nehodlala spokojit.

„Co znamená ta sedmikráska?“ zeptala se bez okolků.

„Je to připomínka.“

Johanně zhrubl hlas.

„Karolina má stejnou,“ dodala.

„Připomínka čeho?“

„Naší sesterské lásky.“

Že by bylo na sesterské lásce něco špatného, a proto se musí schovávat? podivila se v duchu Fredrika. Mlčení přerušil Alex:

„Johanno, potřebujeme vědět, co se stalo. Říkala jste, že jste si vzala pět týdnů volna, abyste jela do Španělska, ale že vám Karolina zkřížila plány. Jak jste to myslela?“

Johanna se narovnala. Pružnými pohyby připomínala baletku.

„Nejspíš by vás zajímalo, proč jsem tu mrtvou ženu identifikovala jako Karolinu, že?“

„Přesně tak.“

„Na to mám jednoduchou odpověď. Protože mě o to požádala.“

„Kdo vás o to požádal?“

„Karolina.“

Další odmlka.

„Proč?“

Johanniny oči poprvé od začátku výslechu zvlhly. Fredrice se při tom zjištění téměř ulevilo.

„Protože byla v takovém průšvihu, že potřebovala zmizet. Nebo to alespoň tvrdila.“

„Blíž vám to nevysvětlila?“

„Ne. Bůh je mi svědkem, že jsem se jí na to ptala. Mnohokrát. Ale odmítla mi to říct, jen opakovala, že ji dohnala její minulost a že pochopila, co musí udělat. Vyložila mi celý svůj plán, jak naoko zemře. Mým úkolem bylo zavolat sanitku, identifikovat tu feťačku jako Karolinu a potom odcestovat do zahraničí. Proto jsem odjela do Španělska.“

„Jak jste věděla, že ta žena fetovala?“

„Karolina mi to řekla. A krom toho to na ní bylo poznat. Takovou trosku jsem ještě neviděla.“

„Když jste přišla ke Karolíně domů, ta žena ještě žila?“

„Myslela jsem, že ne, ale nakonec se ukázalo, že ano. Doktoři se ji pokoušeli zachránit.“

„Musela jste mít hrozný strach.“

Johanna neodpověděla.

„Proč jste sestře s něčím takovým vůbec pomáhala, když vám ani nevysvětlila proč?“

Do Johanniny křečovitě sevřené tváře se vkradl náznak úsměvu.

„Sesterské pouto můžete natahovat donekonečna a nikdy nepraskne. V životě by mě nenapadlo, že když mluví o minulosti, má na mysli ony události ze slunovratu. Když jsem potom všechno pochopila, rozhodla jsem se ve Španělsku zůstat o něco déle.“

Fredrika pevně sevřela prsty propisku.

„Jak to myslíte?“

Johanna se starostlivě naklonila nad stůl, jako by snad Fredrika právě řekla něco šíleného.

„Jak by to jinak všechno mohlo souviset? Proč by to jinak dělala?“

Vráska na Alexově čele se prohloubila v učiněný kráter.

„Co tím myslíte?“

„Myslím, že matku s otcem nechala zavraždit ona. Na objednávku. A teď má spadeno na mě. Trestá nás za to, že jsme jí nepomohli, když se jí tehdy na louce za domem zhroutil celý svět.“ ~

„Myslíš, že potřebuje ochranku?“ zeptala se Fredrika Alexe, když vystupovali z výtahu.

„Těžko říct,“ zabručel Alex. „Vůbec netuším, co si o tom mám myslet.“

„Aspoň už víme, že jsme měli pravdu,“ prohlásila Fredrika povzbudivě.

Alex jí věnoval tázavý pohled.

„Všechno to začalo v domě na Ekerö, přesně jak jsme říkali.“

Alex pohlédl na hodinky Čas jako obvykle šíleně letěl. Bylo už po poledni a Peder se měl co nevidět odebrat k výslechu Svena Ljunga. Alex proto rychle svolal celý tým do Lví koule. „Porada!“ zaburácel hromovým hlasem. „Hoďte sebou!“

Po takovém rozkazu si nikdo nedovolil otálet. Jen Fredrika si spěšně odskočila do kuchyňky pro obložený chleba.

No jistě, pomyslel si Alex. Vždyť je těhotná, musí přece jíst.

„Co vlastně svědčí pro to, že Johanna mluví pravdu?“ zeptal se Joar, jakmile Alex seznámil své podřízené s průběhem výslechu.

„Moc toho není,“ připustil Alex. „Na druhou stranu ale taky nic nenasvědčuje tomu, že lže.“

„Uvalíme na ni vazbu?“ zeptal se Peder. „Za maření vyšetřování a možná i za nepřímý podíl na vraždě Theresy Björkové?“

Alex si povzdychl.

„Na to máme příliš málo důkazů,“ odvětil. „Co se týče maření vyšetřování, hájí se tím, že se schovávala ze strachu před sestrou, když pochopila, že má na svědomí smrt rodičů. A co týče falešné identifikace její sestry, nemáme se čeho chytit. Ani nedokázala říct, jak vlastně Theresa Björková zemřela. Tvrdí, že když do bytu přišla, ležela už Theresa v bezvědomí na zemi.“

„Na to bychom se právě měli zaměřit,“ přerušila ho Fredrika. „V Karolinině bytě se našla žena, která, alespoň pokud víme, neměla s Karolínou a Johannou nic společného a která zemřela během převozu do nemocnice. To znamená, že Karolinin byt by mohl být místem činu. Jak rychle můžeme získat povolení k jeho prohledání?“

Joar jí věnoval opatrný úsměv.

„Neztrácíš čas. Bohužel ale myslím, že by nám to moc nepomohlo. Pokud tam byly nějaké stopy, nejspíš už jsme je všechny zničili, když jsme tam hledali klíče od domu na Ekerö.“

„Krom toho se tam Johanna na Karolininu žádost posléze uklidila,“ dodal Alex, a připomněl tak Fredrice poslední část Johannina výslechu.

„Věděla, že je její sestra v Thajsku?“ zeptal se Joar. Alex přikývl.

„Ano, ale netušila proč. Když jsme jí sdělili, že na Karolinu byl vydán zatykač pro přechovávání drog, spekulovala, že peníze za jejich prodej chtěla nejspíš použít na vyplacení vraha rodičů.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Mám takový dojem, že bychom si s Karolínou Ahlbinovou potřebovali taky naléhavě promluvit,“ poznamenal Peder.

„To rozhodně,“ přikývl Alex a zhluboka se nadechl. „Dokonce bych řekl, že dokud nezjistíme, co poslední dva týdny dělala, nehneme se z místa.“

„Nenaznačovala náhodou Johanna, že by do toho všeho mohla být nějak zapletená i její matka?“ zajímal se Joar.

„Vůbec ne,“ odtušil suše Alex.

„Takže nám nezbývá než počkat, jak dopadne výslech Svena Ljunga,“ pokýval hlavou Joar a nenápadně pohlédl na Pedera. „Ten by nám třeba mohl vysvětlit, co s tím Marja měla společného.“

Po několika vteřinách váhání se slova znovu ujala Fredrika:

„Pamatujete si na Erika Sundelia? Jakobova psychiatra?“

„Ano?“ nechápal Alex.

„Nenaznačoval náhodou, že je Johanna psychicky nemocná?“

„To je pravda,“ přikývl Alex. „Ale taky nám, jak známo, zapomněl leccos prozradit o sobě. Jeho slovům bych raději nepřikládal moc velkou váhu.“

„To je mi jasné,“ souhlasila Fredrika. „Jenže nebyl sám, kdo vypověděl, že Johanna možná není duševně v pořádku. Co když je všechno úplně jinak?“

„Jak?“

„Co když psychicky narušenou dcerou, která zabila své rodiče, není Karolina, nýbrž Johanna?“

V době dospívání si Fredrika mnohokrát kladla otázku, jestli by místo bratra měla raději sestru. Když jako malá četla Nejdražší sestřičku od Astrid Lindgrenové, nahlas přitom plakala, a jako dospělá si často přála mít sestru, se kterou by si mohla vyměňovat myšlenky a názory. Teď, nad poznámkami z výslechu Johanny Ahlbinové, jí znovu přišly na mysl všechny ty mýty o zvláštním poutu panujícím údajně mezi sestrami.

Dosud jsme o Johanne vůbec nic nevěděli, uvědomila si Fredrika užasle. A přesně ve chvíli, kdy jsme svou pozornost obrátili k ní, nás sama kontaktovala.

Fredrika se rychle vrátila k jedné ze svých dřívějších teorií, a sice že by se na vraždě rodičů mohly podílet obě sestry.

Co by je k tomu ovšem vedlo? Obě sice možný motiv měly, avšak každá jiný.

Karolinin důvod se dal, alespoň podle Johannina vyprávění, vcelku snadno pochopit. Jak asi musí člověka poznamenat takový zážitek z dětství? Určitě dost na to, aby se svým okolím manipuloval způsobem, jaký jim Johanna popsala.

Fredriku na tom však zarážela jedna věc. Že by Karolininu přetvářku nikdo neprohlédl? Ljungovi, Ragnar Vinterman ani psychiatr jejího otce? A už vůbec ne její rodiče? Jak je možné, že nikdo ani náznakem nezapochyboval o její loajalitě k otci?

Fredrice naskočila husí kůže. Pokud jde o ubližování ostatním, nezná lidská fantazie mezí. Náhle před ní vyvstal úplně jiný obraz Karoliny Ahlbinové, než jaký jim Johanna vylíčila. Johanna, kterou rodina vymazala z rodinných fotografií a která nakonec přišla o všechny a o všechno. Najednou viděla mladou ženu, jež možná zoufale potřebuje ochranu.

Znovu si přečetla poslední fax z Bangkoku. Nic nenasvědčovalo tomu, že by Karolina Ahlbinová opustila Thajsko, což bylo uklidňující. Pokud však vraždu Jakoba a Marji měla skutečně na svědomí ona, evidentně byla schopná opatřit si nájemného vraha i na dálku.

Buď je opravdu takový blázen, jak nám ji popsala její sestra Johanna, přemítala Fredrika, anebo…

Odložila papír a zabloudila pohledem ven z okna na padající sníh.

Anebo se Karolina stala obětí stejného spiknutí, kvůli němuž zemřel i její otec. A matka.

Ale proč?

S neblahým tušením vrhla Fredrika pohled na hodinky. Blížila se druhá hodina a Spencer se dosud neozval.

Náhle měla pocit, že se na ni ze všech stran valí nepříjemné otázky. Přepadlo ji nejasné tušení blížícího se nebezpečí.

Něco nám uniká, uvědomila si vyčerpaně. Něco velkého.

Tvrdě polkla. Hrdlo jí sevřely obavy. Měla by jít domů, přenechat případ ostatním, kteří na to mají energii a fyzické dispozice. Měla by se jít domů vyspat. A hrát.

Při pouhém pomyšlení na violoncello ji zabolela ruka. Zřejmě neexistuje jediná část jejího těla, která by netrucovala.

Když jí na stole zazvonil telefon, leknutím se takřka postavila do pozoru.

„Fredrika Bergmanová.“

Ticho a po něm chrčivý dech. Fredrika rázem věděla, kdo volá.

„Måns Ljung?“ zeptala se a snažila se nedat najevo vzrušení.

Následovaly další zvuky a po nich nesouvislá řeč, která se však po chvíli vyjasnila:

„Volala jste kvůli Lině?“

„Přesně tak. Moc si vážím toho, že jste mi zavolal zpátky.“

Ve sluchátku se ozval nucený smích.

„Máma vám nejspíš řekla, že ani nejsem schopný telefonovat, co?“

Ano, pomyslela si Fredrika trpce. A já jsem byla tak hloupá, že jsem jí na to skočila.

Rozhodnutí nevyslechnout Månse Ljunga, ačkoli po několik let udržoval vážný vztah s Karolínou Ahlbinovou, se zakládalo pouze na výpovědi jeho matky.

„Jsem sice v léčebně, ale pokud jde o Linu, jsem vám k dispozici. Omlouvám se, že tak chraptím, mám nějakou virózu.“

Fredrice byl jeho zdravotní stav upřímně ukradený. Hlavně že je schopný mluvit.

„To je v pořádku,“ ujistila ho profesionálním tónem. „Vlastně se vás jen potřebuju zeptat, jestli se vás Karolina poslední dobou náhodou nepokusila kontaktovat.“ Ticho.

„Proč vás to zajímá?“

Fredrika si položila ruku na břicho a zhluboka se nadechla.

„Protože mám strach, jestli se jí něco nestalo.“

Další váhání.

„Volala mi minulý týden a prosila mě o pomoc.“

„Řekla vám, o co jde?“

„Stěžovala si, že se nemůže dovolat rodičům a že jí prý někdo zrušil e-mailovou schránku a taky letenku z Thajska, takže se nemůže dostat domů.“

Muselo jí dojít, co se stalo, pomyslela si Fredrika. Určitě měla strach.

„Řekla vám, že jede do Thajska?“

Måns dostal záchvat kašle a zřejmě telefon na chvíli odložil.

„Ne,“ prohlásil potom. „Nejsme moc v kontaktu.“

To ale nic neměnilo na Karolinině důvěře.

„S čím přesně chtěla pomoct?“

„Potřebovala se dovolat svému otci. A taky si koupit novou letenku.“

Måns popotáhl.

„Jenže já jsem nebyl ve stavu, kdy bych něco takového dokázal zařídit.“

„Řekl jste jí to?“

Povzdech.

„Ne. Neřekl jsem jí ani, že je její táta mrtvý. Copak to jde? Po telefonu?“

„Co jste tedy udělal?“ zeptala se Fredrika a v duchu si představila, jak bezmocně se Karolina musela cítit.

„Zavolal jsem bráchovi. Ten je na takové praktické věci šikovný,“ odvětil Måns tiše. „Karolíně jsem řekl, aby počkala, že se jí ozvu. Když jsem jí ale potom volal, už mi nebrala mobil.“

„Neposlala vám e-mail?“

„Možná jo…, já e-maily skoro nečtu.“

Fredrika se přistihla, že dýchá stejně namáhavě jako Måns.

„A co váš bratr?“ zeptala se téměř šeptem, neboť jí náhle kdovíproč bylo do pláče. „Ten jí pomohl?“

„Jenom jí zavolal zpátky, že pro ni nemůže nic udělat, že si musí koupit novou letenku. A taky mi poradil, abych jí o otcově smrti neříkal po telefonu.“

To od něj bylo rozumné, pomyslela si Fredrika.

Už už se chystala hovor ukončit a položila Månsovi poslední otázku:

„Co dělá váš bratr?“

Že by byl taky narkoman? napadlo ji.

„Možná ho budete znát,“ odvětil Måns. „Pracuje u policie.“

Fredrika se musela usmát svým předsudkům. Úsměv jí však záhy ztuhl, když Måns dodal:

„Jmenuje se Viggo. Viggo Tuvesson.“

~

S pocitem strojvedoucího nákladního vlaku vešel Peder jistým krokem do výslechové místnosti, kde už čekal Sven Ljung. Podle toho, co věděl od svého kolegy ze státní kriminálky Stefana Westina, který měl výslech vést, proběhlo jeho zatčení naprosto hladce. Manželé Ljungovi právě doma popíjeli kávu, když u nich zazvonila policie. Jako by na ni snad čekali.

Když pana Ljunga odváděli z bytu, vypadala jeho manželka, že se co nevidět rozpláče, zdržela se však jakýchkoli hlasitých protestů.

„Vypadala, že je smířená s osudem,“ vyjádřil se Stefan Westin.

Peder si od tohoto výslechu hodně sliboval. Když teď překročil práh a podal Svenu Ljungovi ruku, cítil tlak na prsou.

Moc se mu ulevilo, že Alex pověřil výslechem jeho, a ne Joara. Konečně získal zpět část půdy pod nohama, kterou v poslední době ztratil. Zároveň však věděl, že ještě zdaleka nemá vyhráno. Zatím byl stále ještě snadnou obětí pohrdání a zapomnění. Musím být lepší. Nejlepší.

Vedení výslechu se ujal Stefan Westin. Pedera, který se se Svenem Ljungem dosud nikdy nesetkal, zarazilo, jak staře a unaveně vypadá. Nenápadně nahlédl do svých poznámek. Vyslýchanému nebylo ani pětašedesát, což podle Pedera nebyl žádný pokročilý věk. Na tom sešlém muži ho však zarážela ještě jedna věc. Vypadal strašně smutně. Jako by utrpěl nějakou těžkou ztrátu.

Z úvah ho vytrhl hlas Stefana Westina.

„Pane Ljungu, před deseti dny jste ohlásil krádež svého auta. Máte tušení, kdo ho mohl ukrást?“

Vyslýchaný mlčel.

Peder povytáhl obočí. Takové mlčení už znal. Stejně mlčel při výslechu i Tony Svensson. Pokud někdo Svena Ljunga vyděsil stejně jako Tonyho Svenssona, bude to náročný a marný výslech.

Vtom Sven Ljung promluvil.

„To opravdu netuším.“

Další ticho.

„Jste si jistý, že šlo o krádež?“ pokračoval Stefan.

Sven Ljung pomalu přikývl.

„Ano.“

„Jak jste to zjistil?“

„V pátek ráno před dvěma týdny jsem auto potřeboval, ale když jsem ho hledal na parkovišti před domem, bylo pryč.“

Při těch slovech jako by se scvrkl.

„Máme důkazy, že vaše auto bylo během posledních dvou týdnů použito ke dvěma ozbrojeným přepadením a k vraždě,“ oznámil mu suše Stefan Westin.

Při těch slovech Sven Ljung zbledl.

„Mohl byste nám říct, co jste dělal v tyto dny?“ následoval výčet několika dat.

Sven Ljung odvětil, že ve všechny uvedené dny byl doma s manželkou.

Stefan Westin chvíli předstíral, že se nad jeho odpovědí zamýšlí.

„Říká vám něco jméno Yusef?“ zeptal se posléze.

Sven Ljung zavrtěl hlavou.

„Ne.“

Stefan Westin se předklonil a jeho židle zavrzala o podlahu.

„My ale víme, že vám telefonoval,“ pravil trpělivě. „A to hned několikrát.“

„Třeba je to jen nějaký váš známý,“ pokusil se mu pomoct Peder, když Ljung neodpovídal.

„No jistě,“ utrousil ironicky Stefan. „Známý, kterého náhodou někdo přejel vaším autem. Proč ne? Takové věci se přece stávají každý den.“

Vtom se Sven Ljung rozplakal.

Byl to tichý a důstojný pláč.

Čas jako by se zastavil a Peder se téměř neodvažoval pohnout.

„Přísahám, že jsem svoje auto neviděl od té doby, co mi ho ukradli,“ vzlykal Sven Ljung.

„To bychom vám i věřili, pane Ljungu,“ prohlásil Peder. „Zato vám nevěříme, že nevíte, kdo vám ho ukradl. Nebo spíš komu jste ho půjčil. Více méně dobrovolně.“

„A pro jistotu jste nahlásil jeho krádež, abyste byl z obliga,“ pokračoval Peder laskavým tónem, jímž dosud mluvil pouze se svými dětmi. A s Jimmym.

Vzpomínka na Jimmyho ho zasáhla jako blesk z čistého nebe. Sakra. Jak dlouho už jsem mu nezavolal? Nesnažil se mi náhodou několikrát dovolat a já jsem mu nebral telefon?

Starý muž na druhé straně stolu si otřel z tváře slzy a nasadil nezvykle odhodlaný výraz.

„Nemám nejmenší tušení, kdo mi auto ukradl a za jakým účelem.“

„Nebo to víte, ale bojíte se nám to říct,“ namítl Stefan. „Anebo nám to prostě říct nechcete, protože je to váš přítel. Tak jinak. Odkud jste znal Yusefa?“

Sven Ljung se zřejmě zamyslel.

„Dal mu na mě číslo jeden náš… společný známý. Šlo ovšem o omyl. Ve skutečnosti hledal někoho úplně jiného.“

Stefan s Pederem zbystřili.

„Jaký známý?“

Další váhání.

„Jakob Ahlbin,“ prohlásil Sven Ljung pevným hlasem, pohled měl však nejistý a těkavý.

Lže, jako když tiskne, konstatoval v duchu Peder. „Nekecejte,“ okřikl ho Stefan přísně, až Sven Ljung zbledl. Když dál mlčel, Stefan se opět ujal slova: „Pokud budete výslech takhle zdržovat, nic tím nezískáte. Snad jen pár hodin. Nebylo by osvobozující nám prostě říct, co se ve skutečnosti stalo?“

Svenu Ljungovi opět zvlhly oči.

„To bychom tu seděli do zítřka,“ pronesl tiše.

Peder a Stefan se demonstrativně opřeli o židle.

„My máme času dost, pane Ljungu.“

Všechno to začalo, když se Jakob Ahlbin zmínil o tom, že by možná mohl znovu začít ukrývat uprchlíky. Johanna byla vzteky bez sebe a Sven s Jakobem se pohádali. Svena totiž napadlo, že by se na tom daly vydělat velké peníze, načež ho Jakob nazval chamtivým idiotem a Sven jeho na oplátku sebedestruktivním zbabělcem.

„Potřeboval jsem peníze,“ přiznal Sven Ljung. „Od té doby, co Måns začal brát drogy, jsme byli v pěkné bryndě. Ta jeho zatracená závislost nás stála majlant. Ukradl a zpronevěřil velké peníze, ale my jsme ho pokaždé vytáhli z průšvihu. Neměli jsme to srdce se od něj odstřihnout. Jednou se mu dokonce podařilo mi namluvit, že se polepšil a chce založit firmu. Možná tomu dokonce sám věřil. Pochopitelně to skončilo katastrofou a my přišli o stovky tisíc.“

Sven Ljung se nadechl a unaveným hlasem pokračoval:

„Nikdy dřív by mě nenapadlo, že by se dalo vydělávat na ukrývání uprchlíků. Ale potom jsem si řekl, že když je cesta sem stojí tak horentní sumy, musejí mít nejspíš peníze. Zmínil jsem se o tom nápadu jednomu dobrému příteli a začali jsme… podnikat.“

Sven Ljung si tiše odkašlal.

„Schovávali jsme ty ubožáky v opuštěných chatách, které jsme si levně pronajali, a nechali si za to platit.“

„Vynášelo to?“ zeptal se Peder.

„Ano, jenže nám to nestačilo,“ povzdychl si Sven Ljung.

„Jak se jmenuje ten váš přítel?“ zajímal se Stefan.

Zdálo se, že s tím se pan Ljung nechce chlubit. Po chvíli váhání však nakonec přece odpověděl. Pedera jméno, které vyslovil, šokovalo, ačkoli se to možná dalo čekat.

„Ragnar Vinterman.“

Peder ani Stefan se překvapením nezmohli na slovo, Sven Ljung tedy váhavě pokračoval:

„Ragnar chtěl čím dál víc. Přišel o dost peněz kvůli spekulacím s nemovitostmi a taky nějakým pochybným investicím. Když ale vyrukoval s novým nápadem, řekl jsem mu, že s tím nechci mít nic společného a končím. Nejenže to bylo nemorální, taky šíleně riskantní. Potřebovali bychom převáděče, tlumočníky, padělatele a spoustu dalších lidí.“

Sven Ljung se na moment odmlčel a Peder vytušil, že se přiblížili k bodu, kdy bude čím dál skoupější na slovo.

„Jak Vinterman zareagoval, když jste mu oznámil, že končíte?“

„Zuřil.“

„V čem přesně spočíval ten jeho nový plán?“

Na Svenu Ljungovi bylo vidět, že má strach.

„V pašování lidí přes hranice,“ přiznal po chvíli.

Pederovi se zatajil dech.

„Ale za jiných podmínek, než je obvyklé.“

„Jak to myslíte?“ otázal se Stefan netrpělivě. Peder však zůstal klidný.

Teď to přijde, sliboval si v duchu. Teď do sebe zapadne poslední kousek skládanky.

Když se Sven Ljung nakonec rozpovídal, nebyl k zastavení, přestože se mistrně vyhnul všem podstatným detailům, obzvlášť jménům.

„Ragnar vymyslel, že když je cesta do Švédska třeba z Iráku nebo ze Somálska tak drahá, že si ji většina lidí nemůže dovolit, my bychom jim mohli nabídnout snadnější způsob.“

„Proč?“ zeptal se nechápavě Stefan. „Proč byste měli být tak štědří?“

Sven Ljung se suše zasmál.

„Štědří?“ zopakoval rozhořčeně. „Vinterman je sice kněz, ale vzal bych jed na to, že vůbec neví, co to slovo znamená. Vymyslel, že bychom sem mohli propašovat pár bývalých vojáků, kteří by se nám odvděčili protislužbou. Konkrétně tím, že by nám pomohli s jednou nelegální záležitostí. Potom bychom je pěkně poslali zpátky domů a nikdo by je nikdy nechytil ani nepřišel na jejich napojení na nás.“

„Hádám, že máte na mysli ta přepadení bankovních transportů,“ poznamenal Stefan a Sven Ljung horlivě přikývl.

Pederovi bylo známo, že přepadení byla nezvykle dobře naplánovaná a doprovázel je úplně jiný druh násilí, než jaké bývá u podobných případů obvyklé.

„S něčím tak příšerným jsem nechtěl mít nic společného, ale když jsem pak o tom slyšel ve zprávách, pochopil jsem, že už to začalo.“

Na Stefanově čele se objevila nová vráska.

„Říkal jste, že součástí plánu bylo poslat ty lidi zase zpátky domů?“

Sven Ljung přikývl.

„Jak nám v tom případě vysvětlíte, že minimálně dva z nich byli nalezeni mrtví? Tady ve Stockholmu?“

„To netuším,“ odvětil Sven Ljung ustrašeným hlasem. „Přece jste o tom s Vintermanem musel mluvit,“ prohlásil Peder.

Pan Ljung opět přikývl.

„Ragnar mě několikrát kontaktoval, ale jen proto, že se chtěl ujistit, že budu držet jazyk za zuby. A taky mi volal ten Yusef, což byl ovšem omyl. Dostal na mě číslo od někoho, kdo si myslel, že se v tom pořád ještě angažuju.“

Vintermanovi zřejmě něco zásadním způsobem zkřížilo plány, pomyslel si Peder. Alespoň soudě podle hotové laviny násilí a vražd, která se spustila v posledních dvou týdnech.

„A co Jakob Ahlbin?“ zeptal se. „Ten o něčem věděl?“ Sven Ljung na něj vrhl utrápený pohled.

„Ne. Tomu jsme nic neřekli. Myslím ale…“

Peder se Stefanem čekali na pokračování.

„Obávám se, že se o tom přece jen nějak dozvěděl. Ten starý naiva prý zašel za Ragnarem a svěřil se mu, že se doslechl, že ve Švédsku vznikla nějaká nová síť převáděčů.“

„Která je levnější než ostatní,“ doplnil ho Peder. „Přesně tak,“ přikývl Sven Ljung.

„A tím uvedl do pohybu celý ten cirkus,“ dodal Stefan.

„Asi ano,“ přitakal pan Ljung. „Ale jistě to nevím.“ Stefan chvíli počkal a potom to zkusil znovu:

„Kdo vám ukradl to auto?“

„Nevím.“

„Je vyloučené, aby Vinterman řídil celý ten kolos sám. Kdo pro něj pracoval?“ zeptal se Peder.

Sven Ljung však mlčel a oba policisté pochopili, že se přiblížili ke konci cesty.

„Jestli vám někdo vyhrožoval…,“ začal Peder.

Sven Ljung se však uzavřel do sebe.

Peder se proto rozhodl zkusit jinou stopu.

„Podle policejní zprávy o nálezu těl manželů Ahlbinových dorazil na místo jako první policista jménem Viggo Tuvesson. Proč jste nám neřekl, že jde o vašeho syna?“

„Nepokládal jsem to za nutné,“ odvětil Sven Ljung.

„Zjistili jsme, že Tuvesson přijel bezprostředně potom, co jste ho s manželkou kontaktovali mobilem. Proč jste nezavolali na linku 112?“

Sven Ljung si povzdychl.

„Připadalo nám mnohem jednodušší zavolat rovnou Viggovi.“

„Spolupracuje váš syn s Vintermanem také?“ zeptal se Peder bez okolků a Sven Ljung opět zbledl.

„To si vůbec nedovedu představit,“ odvětil tiše, bylo však zřejmé, že si tím zdaleka není tak jistý.

Peder se rozhodl položit mu ještě jednu otázku:

„A co Johanna nebo Karolina Ahlbinovy? Ty v tom byly namočené taky?“

Sven Ljung ještě více zbledl a schoulil ramena.

„Na to vám nedokážu odpovědět,“ odpověděl tlumeným hlasem.

„A Marja Ahlbinová?“ pokračoval Peder, který si náhle uvědomil, k jak strašnému poznání musel Jakob Ahlbin dospět během posledních pár hodin života.

Sven Ljung zavrtěl hlavou.

„Tak kdo tedy?“ Pederovi začala docházet trpělivost. „Kdo zavraždil nebo dal zavraždit manžele Ahlbinovy?“

Stále mlčení.

Peder tedy otázku změnil: „Máte strach, pane Ljungu?“

Starý muž beze slova přikývl. Pak už z něj nedostali ani slovo.

~

Získat další informace bylo možné i bez Ljungová přispění. Jelikož se policii podařilo rozšifrovat některá nová telefonní čísla, přinesla další analýza výpisů telefonních hovorů řadu zajímavých poznatků.

Jako například to, že Marja Ahlbinová několikrát telefonovala Ragnaru Vintermanovi, a to dokonce i velmi pozdě večer, tudíž bylo nepravděpodobné, že by probírali pouze pracovní záležitosti. Když konečně dorazily i výpisy Vintermanových hovorů, které Ellen urgentně objednala u jeho telefonního operátora, bylo možné jasně prokázat jak jeho spojitost s mužem přejetým poblíž univerzity, tak s Mohamedem ze Skärholmenu zavražděným v neděli večer.

Na výpisu přijatých i odchozích hovorů Ragnara Vintermana se často opakovala čísla dvou anonymních SIM karet, zato se tam ani jednou neobjevil telefon Karoliny nebo Johanny Ahlbinové. Tyto dvě skutečnosti budily v Alexově týmu pocit narůstající bezmoci.

„Nevyskytuje se tam ani ten zatracený Viggo Tuvesson z norrmalmské policie,“ zahřměl Alex, když se jeho tým těsně před šestou hodinou sešel k poradě ve Lví kouli. Většina zúčastněných si přinesla na posilněnou kávu.

„Nemáme na něj nic víc, než že mu několikrát volal Tony Svensson a že je to syn Ljungových.“

„Svůj vztah s Tonym Svenssonem nám ale nedokázal důvěryhodně vysvětlit,“ poznamenala Fredrika.

Alex teď unaveně zabručel cosi nesrozumitelného a poté upřel zrak na Fredriku.

„Neměla bys už jít náhodou domů?“

Fredrika zavrtěla hlavou.

„Ještě ne.“

Zato Peder zašilhal na hodinky a zatvářil se ustaraně.

„Spěcháš?“ zeptal se Alex.

Peder nasadil smutný výraz.

„Ylva mě pozvala na večeři, ale…“

„Tak padej,“ nařídil mu Alex hromovým hlasem, až jeho mladší kolega nadskočil. „Kdybych tě potřeboval, zavolám.“

Peder lehkými kroky zmizel na chodbu a zavřel za sebou dveře.

O dvě vteřiny později dveře opět otevřel s jediným slovem:

„Díky.“

„Co myslíte? Můžeme s jistotou určit důvod Jakobovy smrti?“ zeptal se Joar.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Fredrika.

„Ano,“ přikývl současně Alex.

Překvapeně se na sebe podívali.

„Někdo ho chtěl umlčet, to je jasné. Tak jsi to přece sama říkala,“ prohlásil Alex podrážděně. „Otázkou je jen kdo.“

„A co Marja?“ namítla Fredrika. „Proč musela zemřít i ona? Co když se taky zapletla s Vintermanem?“

„Třeba neměla zemřít,“ namítl Alex stroze.

Fredrika pevně sevřela rty a mlčela.

„No dobře, tak se vrátíme ještě o krok zpět,“ ujal se znovu slova Joar. „Kdo mohl mít motiv zabít ty dva, nebo alespoň Jakoba?“

„Buď Vinterman a jeho lidi, anebo jedna z dcer,“ prohlásila Fredrika.

„Myslíš Karolinu?“ ujistil se Alex.

„Ne. Myslím obě. Alespoň dokud nikdo nevyvrátí Johanninu verzi.“

„Dobře…,“ začal Alex, přerušilo ho však zaklepání na dveře.

Byla to Ellen Lindová. „Promiňte,“ omluvila se, „dostali jsme urgentní fax od thajské policie.“

Alex sáhl po podávaném papíru a pustil se do čtení. Přitom se mračil čím dál víc.

„Do prdele. Thajské úřady jsou si téměř jisté, že Karolina Ahlbinová včera večer odletěla z Bangkoku přímým letem do Stockholmu. Použila cizí pas. Policie to zjistila při razii u jednoho tamního pašeráka lidí.“

V místnosti zavládl neklid.

„Co to pro nás znamená?“ zeptala se Fredrika tiše.

„Že pokud je to pravda, je Karolina Ahlbinová už zpátky ve Švédsku,“ odvětil Alex tlumeným hlasem. „A ať už v tomhle dramatu hraje jakoukoliv roli, musí zuřit. Bůh pomáhej Johanně, až ji najde.“

„Do prdele,“ ulevil si Joar tiše.

„Kam se ale schová?“ zeptala se Fredrika rozčileně. „Vždyť je podezřelá ze závažného zločinu.“

Alex jí věnoval dlouhý pohled.

„Máme jen jednu možnost. Musíme na ni vydat zatykač. Přinejmenším pro její dobro.“

Nebylo pochyb o tom, že je nakonec dohnal čas.

Bylo jí jasné, že Sven se bude až do poslední chvíle zdráhat přijmout zodpovědnost. Elsie Ljungová proto rezolutně vstala ze židle v kuchyni, kde seděla od chvíle, kdy policie přišla zatknout jejího muže, a vyšla do předsíně.

Měla jsem to udělat už dávno, pomyslela si trpce. Ale říká se přece, že na nápravu chyb není nikdy pozdě.

Zatímco si s námahou oblékala teplý zimní kabát, utkvěl jí pohled na rodinné fotografii visící na stěně v předsíni. Nechápala, jak to, že u nich doma byla už třikrát policie, a nikdo nikdy nepoznal Vigga, nejspíš proto, že na fotografii měl ještě normální obličej.

Vhrkly jí do očí slzy.

Teď už jim musí být jasné, co je zač, pomyslela si, zatímco si nasazovala čepici. Možná ještě nevědí všechny detaily, ale určitě už chápou, že má ve všech těch hrůzách taky prsty.

Chvějící se rukou přejela po fotografii. Tehdy jsme ještě byli jedna rodina. Drželi jsme při sobě, vzpomínala. Je to tak dávno. Månse nám potom vzala závislost a Viggo… Ztěžka si povzdychla. Ten si vždycky vybíral těžší cestu. Když se rozhodl pro policejní dráhu, překvapilo nás to. Ovšem ještě větší šok nastal, když odmítl podstoupit plastickou operaci a dát si odstranit tu strašlivou jizvu.

„Je to znamení,“ prohlašoval, kdykoli na to téma přišla řeč.

„To říká kdo?“ zeptala se Elsie nejistě.

„To říká moje milovaná,“ odvětil a odvrátil se na znamení, že debata skončila.

Nic víc z něj nedostali. Odmítal říct, kdo je jeho vyvolená, jen prohlásil, že ji rodičům nemá v úmyslu nikdy představit. Uběhlo pár let. Paní Ljungová svého syna znala a časem pojala určité podezření. S bušícím srdcem si proto na Vigga tajně počíhala před domem, kde bydlel, a spatřila hojit ruku v ruce s ženou, kterou by poznala na sto honů. Tušení ji nezklamalo.

„Nedělá nic, z čeho by neměla prospěch,“ snažila se synovi domluvit „Nevěř jí, že je ta, za kterou se vydává. Je nemocná, Viggo. Strašně nemocná.“

Viggo ji však neposlouchal. Bránil se, že má právo jít svou cestou. Co mu na to měla jako moderní matka, za niž se považovala, říct?

Elsie Ljungová rezolutně hodila klíče do kabelky a otevřela dveře bytu. Doufala, že na policejní stanici ještě někdo bude. Pokud možno ona těhotná policistka. Ta zjevně chápala hodně věcí, jež se nedaly popsat slovy.

Myslela jsem si, že jsem nás všechny zachránila, pomyslela si unaveně. Místo toho jsem nás uvrhla do záhuby.

Vykročila na chodbu a rozsvítila.

Když uviděla, kdo tam stojí, nahlas zalapala po dechu.

„Ty?“ stihla jen vyhrknout, než ji překvapivě silné ruce zatlačily zpět do bytu.

~

Silnice byly kluzké kvůli vrstvě sněhu, který přes noc napadl. Kdyby to vzal v úvahu, možná mohl zastavit, dokud byl ještě čas na jeho straně, a přenocovat někde v hotelu. Veškeré jeho myšlenky se však soustředily na jedinou věc, kterou teď považoval za podstatnou – a sice zajet za svým tchánem a jednou provždy skoncovat s jeho tyranií. Silnice v kraji Småland dobře znal, a přece se za léta hodně změnily. Jak projížděl jednou vesnicí za druhou, oči mu zvlhly vzpomínkami, o nichž se domníval, že je dávno vytěsnil.

Choval jsem se jako idiot.

Před odjezdem z Uppsaly vyřídil dva důležité telefonáty. Nejprve zavolal svému zaměstnavateli a sdělil mu, že si bere na pár dní volno, a poté Evě, které oznámil, že má v úmyslu požádat o rozvod. Eva zareagovala nejdřív mlčením, což ho překvapilo, ještě víc ho však šokovala otázka, která následovala:

„To ti opravdu nebudu chybět, Spencere?“

Chybět.

Při tom slově mu téměř puklo srdce.

V posledních letech mi toho chybělo tolik, že si to ani nedovedeš představit, pomyslel si, než zavěsil.

Teď a tady, ve vyhřátém autě, mu však nechybělo nic.

„Musíš se rozhodnout,“ řekl mu otec tehdy, když se stěhoval z Lundu. „Nevím, co se vlastně stalo, a zřejmě ani nemáš v úmyslu mi to prozradit, ale jedno si pamatuj. Kdyby sis někdy potřeboval s někým promluvit, rád tě vyslechnu.“

Od té doby, co Spencer otcovu nabídku odmítl, uběhly desítky let, a on si stále ještě neuvědomoval, jak moc mu jeho tehdejší rozhodnutí poznamenalo život.

Byl jsem nenasytný, přiznal si v duchu. Chtěl jsem všechno a nakonec mi nezbyla ani polovina. Víc jsem si nejspíš nezasloužil.

Během dlouhé cesty se jeho myšlenky několikrát zatoulaly k Fredrice. Na oko sice protestovala, když jí otvíral dveře od auta, na druhou stranu by však nikdy nepřipustila nic jiného.

Jak by vypadal každodenní život po jejím boku? Opravdu se chtěli stát jeden druhému pevnou součástí života, nebo by, stejně jako spousta jiných párů, časem zjistili, že myšlenka na společný život je přitahuje pouze, dokud ji nerealizují?

Spencer znervózněl. Co když mu Fredrika se svou typickou upřímností vysvětlí, že si takovou blízkost, jakou si teď on v duchu plánoval, vůbec nepřeje? Co bych si sakra počal? pomyslel si Spencer unaveně.

Za následující události možná mohly právě jeho černé myšlenky. Náhle ztratil kontrolu nad řízením. Trvalo asi vteřinu, než si uvědomil, že se kola auta svezla po zasněžené silnici do protisměru. O necelou vteřinu později se smålandský les stal svědkem ohlušujícího nárazu dvou protijedoucích vozidel.

Svědci později vypověděli, že obě zdeformovaná auta vylétla ze silnice a narazila do tvrdých kmenů letitých stromů podél cesty.

Po ráně následovalo ticho. Naprosté ticho.

~

Po šesté hodině si Fredrika Bergmanová v mikrovlnné troubě ohřála k večeři mražené pirohy. Do kuchyňky za ní vešel Alex. Vypadá, jako by se mu nechtělo domů, uvědomila si Fredrika.

„Johanna nám nebere telefon,“ oznámil jí bezmocně.

„A zkoušeli jste to nové číslo, které nám dala?“

Alex přikývl.

Z mikrovlnné trouby se ozvalo cinknutí a Fredrika si vyndala večeři.

„Neměli bychom k ní radši poslat hlídkový vůz, jestli je v pořádku?“ navrhla.

„Už se stalo,“ odvětil Alex. „Právě mi volali, že u ní doma nikdo neotvírá a uvnitř je tma. Zkoušeli zvonit i na sousedy, ale ti nic neslyšeli ani neviděli.“

Fredrika se posadila ke stolu a Alex zaujal místo naproti ní.

„Proč nám Sven Ljung odmítl říct jména ostatních Vintermanových kumpánů?“ zeptal se zamyšleně.

Fredrika polkla. Piroh měl gumovou konzistenci a odpornou chuť.

„Buď má strach, nebo ho k dotyčným poutá osobní vztah.“

„Taky mě to napadlo,“ přikývl Alex pomalu. „Možná se snaží někoho krýt.“

„Třeba svého syna Vigga,“ poznamenala Fredrika. „Otec chránící syna. To je přece klasika.“

Alex ztěžka přikývl.

„Přesně tak. Chápeš, že mi Tuvesson vůbec neřekl, že je syn Ljungových a Ahlbinovy zná od dětství? Vždyť byli sousedi a jako malý kluk si hrával s jejich dcerami. Dokonce mi do očí tvrdil, že se s Ahlbinovými nikdy osobně nesetkal.“

Fredrika odložila příbor.

„Karolina si každopádně ‚hrávala‘ s jeho bratrem Månsem,“ začala.

„No a?“

„Víme, jestli některá z nich volala Tuvessonovi?“ Alex váhal.

„To netuším. Myslím, že technici ještě neměli čas projít jeho výpisy hovorů. Ty jsme si objednali až později…“

Fredrika do sebe s přemáháním nasoukala další piroh.

„Myslím, že by stálo za to, prověřit to,“ prohlásila. „Mám takový dojem, že je to celé mnohem promyšlenější, než jsme si doteď mysleli. Zjistila jsem například, kdy si Viggo změnil příjmení. Ve stejném roce, kdy nastoupil na policejní akademii.“

„Sakra,“ zaklel Alex. „Že by v tom jel už od začátku, když začali ukrývat uprchlíky za peníze?“

„Určitě,“ přikývla Fredrika s přesvědčením. „Nejspíš k sobě nechtěl přitáhnout pozornost, kdyby policie náhodou zatkla jeho otce, tak si radši preventivně změnil příjmení.“

„Což se mu povedlo,“ zabručel Alex.

„To tedy ne,“ namítla Fredrika. „Teď už to přece víme.“

Alex jí věnoval nejistý úsměv.

„Zatím na něj skoro nic nemáme.“

„Nemůžeme ho nechat sledovat?“

Alex se usmál.

„Už se stalo. Před několika hodinami jsme na něj nasadili hlídku. Prý zatím nevyšel ven z bytu.“

„Třeba čeká na pokyny shora.“

„Třeba,“ přikývl Alex nervózně.

Zvedl telefon hned po druhém zazvonění.

„Vyrážím,“ oznámila mu.

„Dobře. Mám jet s tebou?“

„Ještě ne,“ odpověděla po chvíli, avšak s takovými pochybami v hlase, že nepřipadalo v úvahu nechat ji jet samotnou.

Měl o ni strach, jako ostatně vždy, když si počínala neopatrně.

„Může to být nebezpečné,“ namítl.

„Já vím,“ odvětila tlumeně.

„Buď opatrná.“

„Neboj se.“

Oba zmlkli. Nervózně se kousl do rtu. Musí se jí zeptat.

„Byla jsi u mámy?“

Slyšel, jak se uprostřed chůze zastavila.

„Jo.“

„A?“

Opět mlčení.

„Nebyla doma.“

„Do prdele. Takže nás přece jen předběhla…“

„Musíme doufat v lepší variantu,“ přerušila ho.

„A připravit se na nejhorší,“ dodal.

Ještě hodnou chvíli poté, co zavěsil, seděl tiše s pohledem nepřítomně upřeným ven z okna. Křečovitě svíral ústa. Musí se rozhodnout. Po fyzické stránce je mnohem silnější než ona. Proto jsou také tak úspěšný pár. Ona vždycky všechno naplánuje a on se stará o řešení případných problémů.

Odjakživa to tak bylo.

Nakonec se rozhodl čistě impulzivně. Nemůže přece nečinně sedět doma, zatímco se jeho milovaná bije na život a na smrt tam, kde jí kdysi bylo ublíženo natolik, že se naučila přistupovat ke všem cizím lidem s maximální obezřetností a podezřívavostí.

Fredrika se rozhodla, že pro dnešek bylo práce dost. Musí si jít domů odpočinout. Když před chvílí seděla v kuchyňce s Alexem, uvědomila si, že něco není v pořádku. Dítě se nehýbalo. Jako by sbíralo síly na něco, co má už brzy přijít.

„Snad už nechceš ven?“ pošeptala mu. Ještě větší starost jí však dělalo to, že jí Spencer nebere telefon. Všechny pokusy nalézt pro to nějaké logické vysvětlení jí navíc ztěžovala duševní i tělesná únava. Taková tajuplnost a odtažitost mu nebyly podobné.

Její úvahy přerušilo zvonění telefonu. Byla to recepční se vzkazem, že na ni u vchodu čeká nějaká paní Ljungová. Prý je strašně rozrušená a tvrdí, že se jedná o naléhavou záležitost.

Fredrice ztěžklo sluchátko v ruce.

Elsie Ljungová se dobrovolně obrací na policii, a k tomu takhle večer. Co asi může mít na srdci?

Fredrika rezolutně vstala a odešla její návštěvu oznámit Alexovi.

„Mám jít s tebou?“ zeptal se. „Stejně nespěchám domů.“

„Asi ne,“ zavrtěla hlavou Fredrika. „Prý výslovně říkala, že chce mluvit jen se mnou. Mezi čtyřma očima. Mám takový pocit, že mi chce povědět něco důležitého.“

„V tom případě počkám tady.“

Fredrika přikývla a vykročila k výtahům. Letmým pohledem z okna konstatovala, že venku hustě sněží. Královské město znovu zahalila bílá pokrývka. Z nějakého důvodu jí blesklo hlavou: ještěže nemusím nikam autem. Dnes večer to nejspíš bude pěkně klouzat.

Karolina Ahlbinová měla co dělat, aby udržela auto na silnici. Cestu znala téměř nazpaměť a už se těšila do cíle, až ji uvítají důvěrně známé zdi domu a všechny dávné vzpomínky. Některé vzpomínky poutající se k domu ji sice děsily, a kdyby mohla, nejraději by je vymazala z hlavy, otec jí však kdysi řekl, že minulost změnit nemůžeme, můžeme změnit pouze svůj vztah k ní. Rány jsou znamením toho, co jsme prožili, a ne toho, kam směřujeme.

Při pomyšlení na otce jí vhrkly slzy do očí. Jak se to jen mohlo stát? Proč jsme museli zaplatit tak vysokou cenu?

Domnívala se, že na tuto otázku už zná alespoň zčásti odpověď. Když toho dne ráno přistála na stockholmském letišti, uvědomila si, že neštěstí, které postihlo její rodiče, nijak nesouvisí s její cestou a s otcovým zájmem o práva uprchlíků. Ve chvíli, kdy výsuvná kola letadla dosedla na asfalt, jí celým tělem projelo vědomí pravdy.

Je to msta, uvědomila si.

Současně s poznáním pravdy také pochopila, kdo za tím vším stojí. Do jisté míry jí to poskytlo určitou jistotu. Není nad to, znát svého nepřítele. A na světě nebyl nikdo, koho by znala lépe.

Znovu vytočila číslo, které v panice použila v Bangkoku, když se dožadovala pomoci. Jak mohla být tak strašně naivní?

Volaná ani tentokrát telefon nezvedala. Po deseti zazvoněních se spustila hlasová schránka. Ona však věděla – cítila – že její sokyně nechává telefon schválně vyzvánět.

Vlastně nebylo podstatné, jestli jí to, co má na srdci, řekne osobně, anebo nechá vzkaz na záznamníku. Bude to krátké. Když konečně promluvila, měla chladný hlas:

„Sejdeme se tam, kde to všechno začalo. Přijď sama.“

Alex se poprvé v životě vůbec netěšil domů. Bodalo ho u srdce a vzpomněl si na svého otce, který před pár lety prodělal infarkt.

„Je to dědičné,“ varoval ho otec. „Dávej na sebe pozor, Alexi. Poslouchej své tělo, jestliže ti bude dávat najevo, že potřebuje odpočinek.“

On však místo na zdraví většinou myslel na práci.

Před malou chvílí mu volala Lena. Chtěla vědět, kdy přijde domů.

„Asi pozdě,“ zabručel Alex a zavěsil s neurčitým pocitem, že je něco strašně špatně a on raději ani nechce vědět co.

Vzápětí mu však zavolala hlídka střežící Vigga Tuvessona. Sledovaný prý nasedl do auta a má namířeno na Kungsholmen.

„Že by jel do práce?“ prohodil Alex a skepticky pohlédl na hodinky. „V sedm večer? Nespouštějte z něj oči.“.

O pár minut později zavolala hlídka znovu. Viggo Tuvesson nejel na stanici, nýbrž se napojil na silnici Drottningholmsvägen vedoucí ven z města.

Alex si nejprve vzpomněl na Ragnara Vintermana.

„Nejspíš má namířeno do Brommy,“ prohlásil napjatě. „Buďte ve spojení s kolegy, kteří sledují Vintermana, jestli taky někam nepojede.“

Ragnar Vinterman však zůstával na své faře a tamní hlídka nehlásila nic nového.

Alexe znepokojovalo, že se z policejního hledáčku znovu ztratila Johanna Ahlbinová. Mohlo by to znamenat, že už se dostala do problémů, intuice mu však napovídala, že je tomu jinak.

Probíral se hromadou zpráv kupících se na stole jako rozházená skládanka. Kněz, který se snažil jednat podle svého nejlepšího svědomí, ale poštval si proti sobě vlastní rodinu. Další dva služebníci boží, kteří se dostali do takové finanční tísně, že nakonec ctili už jen jedinou zásadu. Policista namočený do takového svinstva, až se zdálo nepochopitelné, že se to už dávno neprovalilo. A ke všemu dvě sestry, které o letním slunovratu před patnácti lety zřejmě přišly o všechno.

Alex si znovu vzpomněl na dům na Ekerö. Na datované fotografie a Johannu, která se od rodiny odvrátila. Možná spolu se svou matkou. Karolina však navzdory děsivému zážitku zůstala rodičům oddaná.

Pokud to ovšem nebylo opačně, napadlo Alexe. Pokud tou znásilněnou nebyla Johanna, a proto se k rodině otočila zády, zatímco Karolina se stala otcovým mazánkem.

Alexovi se rozbušilo srdce. Jenomže kdo by v tom případě byl vrahem? Ohledání místa činu nepřineslo příliš stop. Všechny nalezené otisky prstů patřily buď zavražděným manželům, manželům Ljungovým, nebo policistům a zdravotnickému personálu, kteří byli na místo přivoláni. Johanna i Karolina byly v době vraždy prokazatelně v zahraničí.

Alex znovu přelétl očima zprávu o ohledání místa činu. Mozek mu pracoval na plné obrátky. Je možné, že by to bylo tak jednoduché a Jakoba s Marjou zabil Sven Ljung? Tomu však Alex nevěřil. Místo toho se při pročítání zpráv zarazil u nejnápadnějšího jména ze všech. U muže, kterému mohlo projít cokoli, pokud se ovšem nedopustil takové neopatrnosti a nepoužil pro plánování chystaného zločinu služební telefon.

Z přemítání ho vytrhlo hlasité zvonění telefonu. Leknutím sebou trhl.

„Nejede do Brommy,“ oznámil mu kolega z hlídkového vozu.

„A kam tedy?“

„Na Ekerö.“

V tu chvíli zapadl poslední dílek skládanky a Alex si s hrůzou uvědomil, kde jsou teď zcela určitě sestry Ahlbinovy.

Jako v transu zavěsil a rychle zavolal na ústředí s žádostí, aby všechna volná hlídková vozidla okamžitě vyrazila na Ekerö.

~

Fredrice připadalo, jako by neexistovala jasná hranice mezi včerejším večerem, kdy se cítila jistě a vyrovnaně, a okamžikem, kdy jako by se jí rozpadal svět. Snad proto ironií osudu o hodinu oddálila rozhodující a zničující moment svého života, když odmítla první hovor ze Spencerovy pevné linky.

Celý den jsem čekala, až mi zavolá, tak on teď může počkat hodinu, než si promluvím s Elsie Ljungovou, pomyslela si uraženě.

Zrovna šla do kuchyňky pro vodu, aby měla co nabídnout paní Ljungové, kterou předtím uvedla do výslechové místnosti, když vtom jí na mobil zavolal Alex. Několika strohými větami ji seznámil s nejnovějším vývojem situace a varoval ji, že tenhle večer může špatně skončit. Jeho slova byla naprosto zbytečná. Fredrika si dovedla velmi živě představit, jak nebezpečné může být takové vyrovnávání účtů mezi sestrami Ahlbinovými.

„Jedeš tam?“ zeptala se jen.

„Zrovna s Joarem a pár kolegy ze státní kriminálky nasedám do auta,“ odvětil Alex. „Pokus se z paní Ljungové dostat, jakou roli v tom všem hraje její syn Viggo. A taky to, na kterou ze sester si máme dát větší pozor.“

„Mám takový dojem, že normální není ani jedna,“ zabručela Fredrika o něco neuctivěji, než měla v úmyslu.

„To bych neřekl,“ namítl Alex a Fredrika slyšela jeho těžký dech. „Myslím, že nám Johanna lhala. Mám takový dojem, že znásilněná tenkrát byla ona a od té doby svou rodinu nenávidí.“

Těsně než zavěsili, nečekaně dodal:

„Budeš mi chybět, až odejdeš na mateřskou. Nevím, jestli jsem ti to dal dost jasně najevo, tak to říkám teď.“

Jako by jí to nutně potřeboval sdělit právě v tuhle chvíli. Fredriku jeho slova dojala téměř k slzám. Musela chvíli počkat, než se mohla vrátit za paní Ljungovou do výslechové místnosti.

Předtím než otevřela dveře, si vypnula mobilní telefon.

„Tak,“ prohlásila a postavila na stůl dvě sklenice vody. „Čemu vděčíme za vaši návštěvu?“

Elsie Ljungová se ukázala jako mistrná vypravěčka a svůj příběh Fredrice vylíčila do nejmenších detailů.

„Přijeli jsme za Ahlbinovými toho slunovratu na Ekerö,“ vyprávěla tlumeným hlasem. „Říkali, že slunovrat vždycky slaví jen v úzkém rodinném kruhu, a nám tenkrát nevyšly naše plány a chlapci se ptali po jejich děvčatech, tak jsme si řekli, že je překvapíme. Ani ve snu by nás nenapadlo, že bychom nebyli vítanými hosty. Překvapení opravdu byli, jen co je pravda, ale velkou radost z nás neměli.“

Paní Ljungová si pamatovala celý večer do nejmenších podrobností.

„Když jsme tu noc odjížděli domů, věděli jsme o Jakobovi a Marje věci, které by nás předtím ani ve snu nenapadly. Neměli jsme nejmenší tušení, že ukrývají uprchlíky, ani že je Jakob nemocný. Marja rozhodla, že nezavolají lékaře ani policii. Tvrdila, že když se s děvčaty odstěhují pryč, čas všechny rány zahojí. Taková hloupost.“

Elsie se rozohnila a i Fredrika cítila rostoucí hněv.

V duchu se však napomenula, že by ostatní neměla tak rychle soudit. Kdo ví, na základě jakých zkušeností Marja Ahlbinová jednala?

„Ale znásilněná byla přece jen jedna z dcer,“ namítla Fredrika, kterou začalo znepokojovat, že paní Ljungová stále hovoří v množném čísle.

„Jak se to vezme,“ odvětila Elsie Ljungová suše. „Fyzické následky to samozřejmě zanechalo na Karolíně, ale Johanny se to dotklo po psychické stránce. Když pochopila, že její rodiče nehodlají podniknout nic víc, než že všechny uprchlíky co nejrychleji vypakují z domu a přestěhují se do města, úplně se jí zhroutil svět.“

Fredrika polkla.

„Takže znásilněná byla opravdu Karolina,“ zašeptala.

„No jistě,“ přikývla paní Ljungová. „Později, když byla větší a zamilovala se do našeho Månse, jsem s ní na to téma vedla několik důvěrných hovorů.“

Když popisovala dobu, kdy byla Karolina u nich doma považovaná za nastávající snachu, vypadala Elsie Ljungová velmi smutně.

„Karolina jako malá vůbec nechápala, kdo jsou ti ‚hosté ze sklepa‘, jak je nazývali její rodiče,“ pokračovala Elsie Ljungová se slzami v očích. „A první roky po znásilnění z pochopitelných důvodů z duše nenáviděla každého cizince, na kterého se podívala. Pak se však stalo něco, co její názor dočista změnilo.“

Paní Ljungová se zarazila.

„Jestli vám vyprávím něco, co už víte, klidně mě zastavte.“

„Vůbec ne, pokračujte prosím,“ ujistila ji Fredrika a v duchu počítala, za kolik minut asi Alex dorazí na Ekerö.

„Krátce poté, co si Karolina udělala řidičský průkaz, měla autonehodu. Jela tehdy v zimě z návštěvy u příbuzných ve Skåne a bylo náledí. Na mostě dostala smyk a auto se zřítilo do řeky. Neměla by nejmenší šanci, nebýt jednoho mladého muže, který všechno viděl, vrhl se do vody a vynaložil všechny síly, aby otevřel dveře auta a dostal ji ven.“

„Ten mladý muž byl, předpokládám, cizinec?“

Paní Ljungová se navzdory uslzeným očím usmála. „Palestinec. Ta nehoda úplně změnila Karolinin pohled na svět. Smířila se s tou otřesnou vzpomínkou a přidala se na otcovu stranu. Možná chtěla napravit to, že mu po několik let při každé příležitosti dávala najevo svou nenávist a předhazovala mu, že jí zničil život. Věřte mi, že Jakob za to zaplatil hodně vysokou daň.“

„Onemocněl?“

„Bylo to s ním vážné. Poprvé na tom byl tak špatně, že ho museli hospitalizovat. V nemocnici ho navštěvovala jen Marja.“

Ve Fredrice začalo hlodat podezření.

„A co Johanna?“

Elsie se pomalu nadechla.

„Ta měla vlastně ještě tragičtější osud než Karolina. Celé dětství byla tatínkova oblíbenkyně. A když potom Jakob zradil Karolinu, a podle mě to zrada byla, Johanna se postavila na sestřinu stranu. Dlouhá léta nacházely útěchu jedna u druhé, až potom Karolinu potkala ta nehoda a úplně se změnila. Johanna náhle nevěděla, kde je její místo. Její vztah s otcem už byl tehdy dost pošramocený a teď se najednou Karolina přiklonila na jeho stranu. Nejspíš se cítila strašně zrazená a osamělá.“

Fredrice před očima vytanuly fotografie z domu na Ekerö.

„Takže zanevřela na celou rodinu,“ utrousila tiše.

„Ano. Od té doby se všichni vídali jen výjimečně. A když potom Jakob začal mluvit o tom, že by znovu navázal na svou minulost, v Johanně se něco hnulo a vykopala válečnou sekyru.“

Fredrika se zamračila.

„Byla vzteky úplně bez sebe,“ pokračovala paní Ljungová. „Křičela, že větší hloupost v životě neslyšela. Marja se jí tehdy zastala.“

Marja, která svému manželovi tajně posílala výhrůžné e-maily.

„Jakob svým nápadem zasel do rodiny svár,“ povzdychla si Elsie. „V posledním zoufalém pokusu ho urovnat se proto rozhodl, že dům na Ekerö darují dcerám. To už ovšem bylo pozdě.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Fredrika se zatajeným dechem.

Paní Ljungová sklopila pohled k rukám a pootočila snubním prstýnkem.

„Nakonec přišel i o Marju,“ odvětila šeptem. „Ta přeběhla na stranu nepřítele a začala pracovat pro Ragnara Vintermana. Jakobovi to však došlo, až když stál tváří v tvář smrti, kterou mu Johanna s Viggem tak rafinovaně přichystali.“

Čas jako by se zastavil.

„S Viggem?“ opakovala Fredrika překvapeně.

„Ano. Přibližně ve stejnou dobu, kdy Jakob dostal ten nešťastný nápad, spolu Johanna s Viggem začali chodit. Proto jsem za vámi taky přišla. Sven by našeho syna nikdy nevyzradil, navzdory tomu, co nám a Månsovi všechno provedl.“

To ovšem nebyl jediný důvod, proč mlčel, pomyslela si Fredrika.

„Přišla jsem ale i kvůli Lině,“ dodala paní Ljungová zastřeným hlasem.

„Bojím se, že jí hrozí strašlivé nebezpečí. Abyste tomu rozuměla, Viggo se o Johannu začal zajímat teprve později. Odmalička miloval Karolinu a nedokázal se vyrovnat s jejím odmítnutím.“

„A Karolina se zamilovala do Månse?“

„Ano. Jenže oba za to draze zaplatili. Viggo udělal všechno pro to, aby se Månsova závislost ještě zhoršila a Karolina se s ním rozešla, což se mu nakonec podařilo. Taky ho pomluvil u jeho zaměstnavatele, takže přišel o práci, a pomlouval ho i před jeho přáteli. Måns na tom byl čím dál hůř. A svůj podíl na tom měla i Johanna, ačkoli jí primárně nešlo o to, ublížit Månsovi, nýbrž Karolíně.“

„A nakonec se dala s Viggem dohromady?“

„Ano. Poté, co se Karolina rozešla s Månsem. Nikomu to ale neřekli, tajili nám to. Nejspíš jim to připadalo nejjistější s ohledem na jejich plány. Nevěděla o tom dokonce ani Marja, která s nimi spolupracovala na ukrývání uprchlíků. Já jsem na to přišla až po několika letech. Nikomu jsem to neřekla, tedy kromě Svena. Shodli jsme se na tom, že počkáme, jak se to vyvine, že nám do toho vlastně nic není. Teď toho ovšem lituju.“

„Co mi můžete říct o Johannině psychickém stavu?“ zeptala se opatrně Fredrika po chvíli váhání.

„Je nemocná,“ odpověděla paní Ljungová. „Velmi nemocná. Zenu, jako je ona, bych si rozhodně nepřála za snachu.“

„Nekontaktovala vás v posledních dnech Karolina?“ Teď pro změnu zaváhala paní Ljungová.

„Dnes se u mě stavila,“ přikývla nakonec. „Měla strach o Månse, chtěla se ujistit, že je v pořádku. Snažila jsem se ji přemluvit, aby se dobrovolně přihlásila na policii, ale tvrdila, že si nejdřív musí něco důležitého vyřídit. Prý se potřebuje setkat s člověkem, který jí zničil život a o všechno ji připravil. Myslím, že vím, kde by mohly být.“

„To my také,“ přikývla Fredrika a pomyslela si: Přetvařovali se před Jakobem, Marjou, a mnoha dalšími lidmi. Ahlbinovi nezemřeli proto, že je někdo potřeboval umlčet. To byla jen krycí stopa. Ve skutečnosti šlo o osobní pomstu.

~

Když Karolina zaparkovala půjčené auto před domem, bylo v oknech zhasnuto. Vypnula motor a bez zaváhání vystoupila do sněhu. Spěšnými kroky obešla dům a vešla do sklepa. Vzápětí opět vyšla ven a odemkla hlavní dveře. Překročila práh a zavřela za sebou. Schválně nerozsvítila.

Zaplavila ji vlna vzpomínek. Tady to kdysi všechno začalo a tady to také skončí.

Nejdřív jí zničili vztah s Månsem. Oslabili ho natolik, až se z něj stala pouhá troska. To jim však nestačilo. Pokračovali dál, tak systematicky a cílevědomě, až jí to nahánělo strach.

Vešla do obývacího pokoje. Natáhla ruku a konečky prstů přejela po rodinných fotografiích. Sama je kdysi pomáhala zarámovat a pověsit.

Teprve teď jí došlo, že se jí život začal hroutit už v dětství.

Některé věci jí však stále jasné nebyly. Na ty jí bude muset odpovědět její sestra, na niž tu čeká. Klekla si k velkému oknu a vyhlédla do tmy před domem. Úmyslně nechala zhasnuto, aby ji zvenku nebylo vidět, ale aby sama měla přehled.

Pevně sevřela pušku, kterou si donesla ze sklepa a která jí teď nabitá spočívala na klíně. Byla připravená.

Zásahové vozidlo, v němž jel mimo jiné i Alex, klouzalo po namrzlé silnici. Řidič však přesto přidal plyn. Na Ekerö jim zbývalo sotva deset minut, když mu zavolala Fredrika.

„Paní Ljungová mi potvrdila skoro všechno, co jsme si mysleli, a ještě další věci,“ oznámila mu. „Viggo se Svenem se od začátku podíleli na tom ukrývání uprchlíků, ale Viggo se na rozdíl od svého otce rozhodl pracovat pro Vintermana i později, když své podnikání rozšířil. A jemu také půjčili svoje auto. Proto Sven potom nahlásil jeho krádež pro případ, že by ho Viggo náhodou použil pro nějaké nekalé účely. Nechtěl na sebe zbytečně poutat pozornost.“

„Páni,“ hvízdl Alex.

„To není všechno. Elsie je přesvědčená, že vraždu Ahlbinových má na svědomí Viggo a že ji naplánoval společně s Johannou. Ti dva spolu už pár let chodí, ale nikomu o tom neřekli. A znásilněná byla tehdy opravdu Karolina. Ne Johanna.“

Fredrika se nadechla. Alex se zatím snažil vstřebat všechny nové informace a poskládat je do celkového obrázku. Dva bratři, dvě sestry. Dvě rozhádané rodiny a vzdorné děti, které se vzepřely rodičům a pokusily se o nápravu starých křivd.

„Proč by Viggo zabíjel rodiče svojí přítelkyně?“ nechápal Alex.

„Z pomsty,“ odvětila Fredrika. „Viggo s Månsem byli ten večer, kdy byla Karolina znásilněná, také na Ekerö a Johanna jim prozradila, co se stalo. Tehdy však ještě nikdo netušil, že se oba bratři zamilovali do Karoliny. Ze začátku je oba odmítla, čímž se to na čas vyřešilo. Ale později, když se odstěhovala od rodičů a začala studovat na vysoké škole, se začala zajímat o Månse. Viggo byl zřejmě zoufalý a nevěděl, jak se jí zavděčit, tak začal potají pátrat po tom mladíkovi, který ji tehdy znásilnil. Ukázalo se, že je pořád ve Švédsku, a nakonec ho opravdu našel.“

Do auta se opřel poryv větru a málem ho smetl ze silnice. Alex musel nastražit uši, aby Fredriku vůbec slyšel.

„Setkání s ním pro něj ale dopadlo katastrofálně. Nakonec musel utéct s těžce pořezaným obličejem. Od té doby má prý šerednou jizvu.“

„Myslel jsem, že je to zpackaná operace rozštěpu patra,“ prohodil Alex nevěřícně a trpce si vzpomněl na slova Tonyho Svenssona, která četl v Pederově zprávě o výslechu:

„Ten, koho hledáte, není jako já… Já žádný zasraný jméno nevím. Pamatuju si jenom jeho hnusnej ksicht.“

„To také tvrdil všem svým novým známým,“ vyhrkla Fredrika. „A rodina nic neprozradila. Styděli se za to, jak k té jizvě přišel. Na policii to napadení nikdo neohlásil. Ten mladík, který tehdy Karolinu znásilnil, nechtěl mít pochopitelně s policií nic společného.“

„Hádám, že Viggovo chování na Karolinu asi moc velký dojem neudělalo,“ utrousil Alex.

„To tedy ne. Proto zřejmě tak rychle přešel na Johanninu stranu. Svojí ani Karolinině rodině nikdy neodpustil, že ho za jeho čin tak odsoudili. Johanna také pracovala pro Vintermana a podařilo se jí do toho zatáhnout i Marju, která neměla ani v nejmenším radost z toho, že Jakob chtěl znovu začít ukrývat uprchlíky. Připadalo jí, že jim obětovala tolik, že už to nechtěla dělat zadarmo. Ragnar ji nalákal na peníze a Johanna měla zřejmě taky svoje argumenty.“

Fredrika polkla.

„Ten večer o slunovratu se mnoha lidem zhroutil život.“

„Takže Ljungovi celou dobu všechno věděli,“ povzdychl si Alex.

„Docela je chápu,“ zastala se jich Fredrika tlumeně. „Báli se o život. Vždyť viděli, jak skončili Ahlbinovi. Odvážili se nám prozradit jedině to, že by Jakob podle jejich názoru nebyl něčeho takového schopný. Doufali, že na zbytek už přijdeme sami.“

Alex chvíli neodpovídal.

„Jak mohla Marja takhle zradit vlastního muže?“ zeptal se posléze hlasem, jaký u něj Fredrika nikdy dřív neslyšela.

„Takhle to nemůžeš brát,“ namítla Fredrika. „Johanna ji zřejmě přesvědčila, že je to naprosto bezpečné. A možná také hrála na její výčitky svědomí.“

„A když nakonec pochopila, do čeho se to zapletla…“

„… bylo už pozdě. Ale každopádně se Jakoba pokusila varovat. Ty výhrůžné e-maily mu nejspíš psala v dobrém úmyslu. Jen se snažila zachránit, co se dalo.“

Alex pozoroval sněhové vločky vířící za oknem auta. Znovu si vzpomněl na Ekerö a na závěrečné zúčtování sester, k němuž se schylovalo.

„Kdyby se snažila víc, Jakob by byl možná ještě naživu,“ prohlásil rezolutně.

„To není tak jisté. Johanna si zřejmě jejich smrt přála z celého srdce. Jen čekala na vhodnou příležitost.“

Karolina si v první chvíli nebyla jistá, jestli postava kráčející po silnici skutečně patří její sestře. Naklonila se k oknu a přitiskla čelo na chladné sklo. Noční chodec odbočil z hlavní cesty na příjezdovou a Karolíně se rozbušilo srdce. Teď už nebylo pochyb o tom, že je to ona.

Johanna kráčela zpříma dlouhými rozhodnými kroky ke dveřím. Dlouhé vlasy jí volně splývaly po zádech. Teprve před vchodem zaváhala, než pomalu vzala za kliku. Vešla dovnitř, vysoká, vznešená a pokrytá sněhovými vločkami. Zvolna se otočila ke Karolíně, jako by celou dobu věděla, že sedí na zemi u okna.

Natáhla ruku po vypínači a rozsvítila.

„Tak ty tu na mě číháš,“ pronesla s pohledem upřeným na svou ozbrojenou sestru.

Karolina vyskočila a pozvedla zbraň.

„Musím vědět proč,“ procedila skrze zaťaté zuby a prochladlou rukou sevřela pušku.

Nikdy by ji nenapadlo, že dovednosti získané léty chození s otcem na lov by mohla někdy použít k obraně života. A navíc proti vlastní sestře.

„Zradili jste mě.“

Karolina zavrtěla hlavou.

„Jsi blázen. Nechala jsi vyvraždit celou rodinu a ještě se vymlouváš na zradu.“

Johanně zacukalo ve tváři.

„Po tom proklatém slunovratu jsem pro tebe udělala všechno,“ zasyčela. „Všechno. Dokonce jsem si kvůli tobě nechala na ruku vytetovat sedmikrásku, jako věčnou připomínku té křivdy. A ty ses ode mě odvrátila. Odkopla jsi mě a poštvala jsi proti mně tátu.“

Karolíně zvlhly oči.

„Nikdy jsi pro nikoho nic neudělala, vždycky jsi myslela jen na sebe. A tátu sis proti sobě poštvala sama.“

„Lžeš,“ zakvílela Johanna tak hlasitě, až Karolina zavrávorala. „Stejně jako jsi lhala, když jsi mi tvrdila, že jsou ti Måns i Viggo ukradení.“

„Vždyť jsme byly ještě děti,“ zašeptala Karolina bezmocně. „Jak mi to můžeš vyčítat?“

„Viggo tě chtěl pomstít,“ pokračovala Johanna ječivým hlasem. „A ty ses mu odvděčila tím, že sis začala s jeho bratrem.“

Při zmínce o Viggovi se Karoliny zmocnil strach. Netušila, že je do toho také zapletený, ačkoli to vlastně bylo logické. Kousek po kousku se před ní skládal celý obrázek, až se jí téměř podlomila kolena.

„Teď už všechno víš,“ pravila Johanna měkce. „Musím říct, že jsi mě překvapila. Nejenže ses dostala z té šlamastyky v Thajsku, ale ještě se ti podařilo vrátit se do Švédska a dozvědět se pravdu.“

„Måns,“ špitla Karolina.

„Přesně tak,“ usmála se Johanna. „Byla jsi naivní. Mohlo tě napadnout, na koho se Måns obrátí, když jsi ho požádala o pomoc. Celou tu dobu jsme před tebou měli náskok. Chtěla jsem, abys jedinkrát v životě zažila, jaké to je, být pro všechny neviditelná.“

„To tys přece nikdy nebyla,“ ohradila se Karolina. „Vždycky jsi na sebe dokázala strhnout pozornost. Celé dětství jsem musela poslouchat, že bych měla být víc jako ty.“

Vzduch v domě ztěžkl. Johanna stála bez hnutí, až na ruce, které střídavě svírala v pěst a zase otvírala.

„To máš pravdu. Celé dětství. Ale potom se to obrátilo, viď? Jenže co jsem z toho měla? A co Viggo?“ Karolina se strachy a únavou rozplakala.

„Myslela jsem, že máma s tátou zemřeli kvůli té zatracené nové síti převáděčů,“ popotáhla a ruce svírající pušku se jí zachvěly. „Jak jsi do něčeho takového mohla zatáhnout mámu?“

Při pohledu na sestřiny slzy získaly Johanniny oči ještě fanatičtější výraz.

„Nikdy jsem ti nehodlala odpustit. Nikdy. To, co se stalo, bylo dřív nebo později nevyhnutelné, to mi věř. Ale když byl táta tak hloupý a i přes varování dál strkal nos do věcí, po kterých mu nic nebylo, museli jsme jednat rychleji, než jsme původně plánovali. Co se týče mámy, ta se nechala tak snadno zmanipulovat, že to bylo až k pláči. Slepě věřila tomu, že nebezpečí hrozí jen tátovi.“

Při Johanniných slovech jako by se místnost zmenšila. Evidentně ani v nejmenším nelitovala toho, že nechala zavraždit oba rodiče. Karolina si však stále neuvědomovala rozsah jejího šílenství. Zbývalo vysvětlit ještě pár věcí.

„Četla jsem noviny,“ pronesla. „A mluvila jsem taky s Elsie. Zavraždili jste několik lidí.“

Johanna naklonila hlavu k rameni.

„Přiznávám, že jsme museli obětovat víc životů, než jsme původně mysleli. Když ovšem lidi nedokážou dodržet jednoduchá pravidla hry, je to jejich chyba. Výslovně jsme jim zakázali se o útěku do Švédska před kýmkoli šířit, jenže oni neposlechli. Proto jsme je nemohli poslat zpátky domů.“

„My? Myslíš ty a Viggo?“

Johanna se mlčky usmála.

„Co sis vlastně představovala?“ pokračovala Karolina. „Že shniju někde v thajském vězení?“

„Musím přiznat, že jsi nám to celé trochu zkomplikovala,“ prohlásila Johanna suše. „Doufali jsme, že než se pustíme do akce, budeš už zpátky ve Švédsku. Když jsme pochopili, že se ti podařilo lokalizovat jednoho z našich nejdůležitějších spolupracovníků v Bangkoku, museli jsme jednat rychle.“

„Vůbec jsem nechápala, jak jsem blízko.“

„To je jedno. Museli jsme tě zneškodnit tak jako tak.

I na dálku. Nebyl to sice snadný úkol, ale s trochou fantazie člověk zvládne všechno. Například zrušit tvoje e-mailové schránky byla hračka, protože jsi tátovi dala všechna hesla. Že neuhádneš, kde je schovával? V bloku v psacím stole. Bylo to tak snadné, až mě to skoro zklamalo. V Thajsku jsme měli všechny potřebné kontakty a uvedli jsme věci do pohybu. Zorganizovali jsme přepadení, přestěhování tvých věcí z jednoho hotelu do druhého, drogy v tvém batohu i tip policii.“ Johanna se odmlčela.

„Nic není zadarmo,“ prohlásila. „Za to, co jste mi udělali, jste museli zaplatit.“

Zadarmo. Karolíně se v hlavě skládala jednotlivá slova k sobě, avšak ve zpřeházeném pořadí. Představila si Vigga, jak se vetřel k jejím rodičům do bytu, pozvedl zbraň a střelil je do hlavy. Kdy pochopili, že stojí tváří v tvář smrti? A stihli vůbec pochopit, proč musejí zemřít?

„Proč jsi mi neřekla, že spolu chodíte?“ zeptala se slabým hlasem.

Johanne se vydral z hrdla suchý smích.

„Co bych ti měla říkat? Že jsem po tobě vysbírala drobky? Posledních pár let jsme se skoro neviděly, tak proč bych se ti měla svěřovat?“

Nebylo co dodat. Bylo po všem. Nic není zadarmo.

„Kde je?“ zeptala se Karolina.

„Čeká venku na zahradě,“ odvětila Johanna klidně. Karolina z ní spustila pohled a otočila hlavu k velkému oknu vedoucímu na silnici.

Opravdu. Mezi poletujícími sněhovými vločkami zahlédla jeho siluetu.

Siluetu muže, jenž ji kdysi miloval natolik, že spáchal hrůzný zločin, jen aby pomstil starou křivdu, s níž se ona dávno naučila žít.

„Tohle vám nikdy neprojde. Vmanipulovali jste lidi do krvavého příběhu, se kterým určitě nechtěli mít nic společného.“

„Je roztomilé, že poslední věc, která tě v životě zajímá, je, jak se dostanu z téhle delikátní situace,“ prohlásila Johanna věcně.

Kdyby nebylo rozsvíceno, nejspíš by si všimla, co má muž na zahradě v rukou, a snad by i vystřelila jako první. Viggo ji však předběhl. Stál několik metrů od domu, o rameno opřenou pušku jejího otce. Poslední, co Karolina pocítila, byl tíživý smutek.

~

Policejní auto se přiblížilo na dohled od domu, když zazněl výstřel. Jeho tupá ozvěna mezi zasněženými stromy rozproudila v žilách policistů adrenalin.

Do prdele, zaklel v duchu Alex a ucítil na sobě Joarův pohled.

Auto prudce zabrzdilo před domem, dveře se bleskově otevřely a dovnitř pronikl chlad. Joar, Alex a jejich kolegové vyskočili a jako první začali obkličovat dům. Z vysílačky slyšeli hlas kolegy z dalšího auta oznamující, že to vypadá, jako by uvnitř stáli dva lidé. Na výzvu, aby vyšli ven, však nereagovali.

Alex si dům napjatě prohlížel. Ten zatracený dům, v němž vzklíčilo tolik utrpení a neštěstí. Němý neklid se mísil s večerním mrazem. Alex zamrkal a věděl, že ostatní si kladou tutéž otázku jako on: Jestliže jsou uvnitř dvě osoby, kdo je potom tou třetí, které patřil výstřel?

Johanna hleděla na bezvládné tělo své sestry a stále se zvětšující kaluž krve pod ním. Natáhla ruku a zhasla světlo.

„Děkuju,“ pošeptala a pohladila Vigga po ruce.

Ten stál bez hnutí vedle ní.

„Udělal jsi to, co bylo správné,“ pravila Johanna tiše. „A ty to víš.“

Viděla, že se dívá ven z okna na blikající policejní auta a na tmavé postavy pohybující se na pozadí bílého sněhu.

„Nemáme šanci se odsud dostat,“ konstatoval.

Johanna na okamžik zaváhala, co odpovědět.

„Stejně nemáme kam utéct.“

Viggo se k ní pomalu otočil.

„Co chceš udělat?“

„To jediné, co mi zbývá.“

Pomalu se shýbla a zvedla pušku, kterou Viggo odložil na zem. Ten zaslepený naivní vírou, že v Johanně našel milující ženu, včas nezareagoval, když na něj zbraň namířila.

„Stejně jsi mě nikdy nemiloval tak jako ji,“ pronesla Johanna prázdným hlasem. Při těch slovech stiskla spoušť a střelila ho do prsou.

Vteřinu zůstala nehybně stát a zírala na jeho mrtvé tělo.

Teď už na ničem nezáleželo. Dosáhla svého cíle. Unaveně odhodila zbraň a vrhla se po schodech vstříc oněmělým policistům.

„Pomoc!“ křičela. „Pomozte mi někdo! Zastřelil mi sestru!“

Ragnar Vinterman pochopil, že je po všem, několik hodin předtím, než u něj zazvonila policie. Vlastně se mu nesmírně ulevilo. Takhle si to na začátku vůbec nepředstavoval. Nečekal, že jeho touha po penězích bude stát život několik lidí.

Vždycky mu byly cizí idealistické představy Jakoba Ahlbina o uprchlících. Když jim za úplatu poskytoval jídlo a ubytování, neměl ani v nejmenším pocit, že by vydělával na jejich neštěstí. Dokonce ani později, když začal organizovat pašování lidí přes hranice, ho netrápily výčitky svědomí. Všichni přece byli schopní a ochotní zaplatit cenu, kterou požadoval, takže bylo vše v nejlepším pořádku.

Potom ale začal Sven dělat problémy. Na rozdíl od Jakoba se o něm rozhodně nedalo říct, že by byl iracionální a sentimentální. Sven byl slušný člověk. Jeho syn z něj však dojil tak velké peníze, že ho tím dohnal na šikmou plochu. Když Ragnarovi oznámil, že končí, dostal Ragnar strach.

Hlavou mu vrtala i Johanna a Marja. Jak se mohly dvě ženy z jedné rodiny natolik vzdálit svým dřívějším hodnotám a přesvědčením? Pokud na tom, čím se Ragnar Vinterman zabýval, neshledávaly nic závadného ony, proč by potom měl on?

Jednou se pokoušel na to téma zapříst řeč s Marjou. Té však bylo nepříjemné probírat s ním něco tak osobního a na jeho otázky odpovídala nanejvýš vyhýbavě. Záleželo jí jedině na tom, aby se za žádnou cenu nic nedozvěděl Jakob. To se také dařilo, alespoň dokud jeden z jejich speciálně vybraných uprchlíků, kterým říkali sedmikrásky, neporušil jasně daná pravidla a neprozradil svému příteli, jak se dostal do Švédska.

To byl začátek našeho konce, pomyslel si Ragnar Vinterman zoufale.

Stali se z nás vrazi.

Ukrývat uprchlíky byla hračka, ovšem propašovat je přes hranice, donutit je k závažnému zločinu a poslat je zpět domů byl podstatně tvrdší oříšek. Domů stihli vrátit všehovšudy tři osoby, než pochopili, že se svých sedmikrásek budou muset začít zbavovat jinak. Lidé prostě neudrželi jazyk za zuby, to bylo celé. Začalo se leccos proslýchat, což bylo nepřijatelné.

Nikdy nezapomene na onen večer, kdy se zrovna chystal ke spánku a v rádiu zaslechl, že poblíž náměstí Odenplan byli ve svém bytě zastřeleni dva lidé. Až do poslední chvíle doufal, že to nebude muset zajít tak daleko. Že Jakob vezme rozum do hrsti. On se však jako obvykle nenechal zastrašit, tudíž zbývalo jediné řešení. A Marja… Johanna ho přesvědčila, že jí se musejí zbavit také, že kdyby zabili jen Jakoba, všechno by vyzradila.

Před očima měl stále Johannin prázdný výraz, když mu oznámila, že se zneškodnění svých rodičů hodlá ujmout sama. Ragnarovi už se nejspíš nikdy nedostane odpovědi na otázku, jak někdo může sprovodit ze světa vlastní rodiče.

Z myšlenek ho vytrhlo zvonění u dveří. Vstal a šel otevřít.

To bude jistě policie. Budou požadovat jména jeho ostatních spolupracovníků. Padělatele pasů, tlumočníka z arabštiny, všech těch, kterým se pašování lidí stalo obživou.

Řeknu jim všechno, rozhodl se. Už nemám co skrývat.

Otevřel dveře a mlčky a bez odporu se nechal zatknout. Farnost tak přišla o dalšího věrného člena.

Fredrice znovu zazvonil telefon v devět hodin, zrovna když se chystala jít domů. Volal Alex. Vylíčil jí průběh večera, který byl tak šílený, až nad tím zůstával rozum stát. Johanna Ahlbinová se nechala dobrovolně zatknout a tvrdila, že v sebeobraně zabila Vigga poté, co postřelil Karolinu. Viggo byl mrtvý, Karolina však žila a lékaři jí dávali velkou naději.

„Napjatě čekáme na její výpověď,“ prohlásil Alex ironicky a vyzval Fredriku, aby už šla konečně domů.

Ta však na jeho slova nedala. Nejprve si roztřídila všechny papíry na stole a poté si řekla, že by mohla zavolat Pederovi, který o nejnovějším vývoji dosud neměl žádné zprávy. Ukázalo se, že mu tím udělala radost.

„Jsem na večeři u Ylvy,“ vysvětlil jí. „A je tu i můj bratr.“

Podle jeho tónu Fredrika usoudila, že je spokojený. Anebo snad trochu v rozpacích? Na tom nezáleží, hlavní je, že působí vyrovnaně. Kdyby se mu konečně podařilo uspořádat si priority, bylo by to přínosné i pro jeho okolí.

Fredrika si oblékla kabát a přichystala se k odchodu. Vítr se utišil a přestalo sněžit. Zatímco si na chodbě nasazovala čepici, zazvonil jí mobil. Bylo to opět Spencerovo číslo.

To je divné, napadlo Fredriku. Proč mi volá z pevné linky?

„Mluvím s Fredrikou Bergmanovou?“ zeptal se ženský hlas.

Fredrice bylo okamžitě jasné, kdo volá. Překvapilo ji to natolik, že se zastavila uprostřed chodby.

„Ano,“ odvětila.

„Tady je Eva Lagergrenová. Spencerova manželka.“

To už Fredrika věděla, přesto se však z toho šoku musela posadit. Pomalu sklouzla na podlahu. Poté Eva Lagergrenová vyřkla větu, která je postrachem každého člověka:

„Bohužel mám špatné zprávy.“

Fredrice se téměř zastavilo srdce.

„Spencer měl autonehodu. Leží v nemocnici v Lundu.“

Ne, jen to ne. Cokoli, jen ne tohle.

Schoulila se, jako by dostala ránu do břicha.

Jen klid. Dýchej.

„Jak mu je?“ zeptala se šeptem.

Slyšela, jak se druhá žena zhluboka nadechla.

„Je to vážné, ale prý není v ohrožení života.“

Zdálo se, že Eva Lagergrenová váhá, jak pokračovat. Když po chvíli opět promluvila, zdálo se, že pláče:

„Asi by bylo dobré, kdybyste za ním zajela. Určitě by vás rád viděl, až se probere.“

Když jel Alex o pár hodin později domů, měl téměř sváteční náladu. Po zásahu na Ekerö byl příliš rozrušený, než aby jel rovnou domů. Nejprve se proto vrátil na stanici, aby sepsal hlášení. Všiml si, že ve Fredričině kanceláři už je zhasnuto a Fredrika tam nemá kabát, proto konstatoval, že už šla konečně domů.

Když teď odbočil ze silnice na příjezdovou cestu k domu na Vaxholmu, dobrá nálada se rozplynula jako mávnutím kouzelného proutku. Rázem si vzpomněl na svůj slib Leně, že si dnes večer promluví, a uvědomil si, že jí dočista zapomněl zavolat, že dorazí tak pozdě.

Pohlédl na hodinky. Byla jedna v noci, a tudíž bylo nanejvýš nepravděpodobné, že by svou ženu ještě zastihl vzhůru.

Proto ho zcela zaskočilo, když ji našel sedět v křesle v obývacím pokoji. Všiml si, že má uplakané oči, a také, že výrazně zhubla. Strachy ho bodlo u srdce. Jak to, že si toho nevšiml dřív? Vždyť je strašně hubená, bledá a unavená.

Muselo mi uniknout něco hrozného.

„Promiň,“ omluvil se polohlasně a posadil se do protějšího křesla.

Lena zavrtěla hlavou.

„Volala jsem na ústřednu a řekli mi, že jste měli zásah. Dopadlo to dobře?“

Ta otázka Alexovi připadala téměř k smíchu.

„Jak se to vezme,“ zabručel. „Všechno je samozřejmě relativní, ale řekl bych, že moc dobře to nedopadlo. Vlastně to byla katastrofa. Budoucnost našeho týmu visí na vlásku.“

Lena se neklidně zavrtěla a tvář se jí zkroutila bolestí.

„Musím ti něco říct,“ pronesla přidušeným hlasem. „Už to nějakou dobu vím, jen jsem ti to nedokázala říct dřív, potřebovala jsem si být úplně jistá.“

Alex se zamračil. Obavy, které v něm před chvílí začaly hlodat, se teď změnily v čirou paniku.

„Čím sis nebyla jistá?“

Co to může být, že to nedokázala říct nejbližšímu člověku, kterého má?

Alex věděl, že je pro ni nejbližším člověkem, stejně jako ona pro něj. Základem jejich dlouholetého a šťastného manželství bylo přátelství.

Hryzlo ho svědomí. Připadalo mu, jako by ho někdo bodl do srdce dýkou. Jak mohl zapomenout na jejich přátelství?

Strávil jsem tolik času svými chimérami, až jsem se začal chovat jako blázen, pomyslel si zoufale. Ještě než Lena spustila, bylo mu jasné, že její následující slova mu navždy obrátí život naruby a připraví ho o jakoukoli možnost vynahradit jí svůj strašlivý omyl.

„Musím tě opustit,“ oznámila mu Lena a rozplakala se. „Tebe i děti. Jsem nemocná, Alexi. Doktoři říkají, že mi není pomoci, že už s tím nejde nic dělat.“

Alexovi vhrkly do očí slzy. Jakmile pochopil všechny důsledky jejího sdělení, neomylně věděl, že poprvé v životě stojí před situací, s níž se nikdy nedokáže smířit, natožpak s ní žít.

Té noci usnuli pozdě a v těsném objetí. V domě panovalo ticho a tma a venku přestalo sněžit. Té zimy už další sníh nenapadl, nepočítaje pár aprílových přeháněk.

Když přišel podzim, bylo po všem.

Podzim 2008

Milosrdný komisař

Stockholm

„Jaká byla dovolená, Pedere?“

Peder Rydh se zamyslel.

„Dobrá. Vlastně skvělá.“

„Byl jste někde?“

Peder se rozzářil.

„Jeli jsme autem do Itálie. S klukama a s mým bráchou Jimmym. Bylo to šílené, ale nezapomenutelné.“

„Takže jste se dali s manželkou zase dohromady?“

„Jo. Prodal jsem svůj byt a nastěhoval se zpátky domů.“

„Jak spolu vycházíte?“

„Výborně.“

Nastalo krátké ticho.

„Na jaře, když jsme se poprvé viděli, jsem měl dojem, že z našich setkání nemáte moc velkou radost.“ Peder se rozpačitě ošil.

„Nemám s psychology moc dobré zkušenosti. Nevěděl jsem, co mám od vás čekat.“

„Chápu. A co si myslíte teď?“

Po chvíli váhání Peder dospěl k závěru, že nemá důvod lhát.

„Myslím, že mi to prospělo,“ prohlásil upřímně. „Pochopil jsem pár věcí.“

„Myslíte něco, co jste předtím nechápal?“

Peder přikývl.

„Na jaře jste řešil konflikt s jedním svým kolegou, Joarem. Jak to dopadlo?“

„To už je v pohodě. Je mi ukradený.“

„Ale pracujete přece v jednom týmu, ne?“

„Ne. Převeleli ho zpátky na hospodářskou kriminálku. Nebo o to možná sám zažádal, to nevím.“

„Takže jste zbyl sám s Alexem Rechtem?“

Pederovi zvlhly oči.

„Alex si vzal pár týdnů volna. Jsem na oddělení sám ještě s jedním kolegou na záskok.“

Opět nastalo ticho.

„Sešel jsem se dnes s vámi vlastně jen proto, že mě zajímalo, jak se vám daří, Pedere. A taky bych vám chtěl na závěr položit jednu otázku.“

Peder tázavě povytáhl obočí.

„Co nejhoršího by se vám dnes mohlo stát?“

„Dnes?“

„Ano, dnes.“

Peder se zamyslel.

„Nepřemýšlejte o tom tolik, odpovězte, co vás první napadne.“

„Kdybych přišel o Ylvu. To by bylo ze všeho nejhorší.“.

„A co vaše děti?“

„O ty bych samozřejmě také nechtěl přijít.“

„Ale ty vás nenapadly jako první.“

„To ještě neznamená, že je nemám rád. Mám, ale jinak.“

„Pokuste se to trochu rozvést.“

Peder se zhluboka nadechl.

„To nedokážu. Prostě to tak je. Kdybych se zítra probudil a Ylva tu nebyla, nedokázal bych dál žít. Nikdy bych neustál to, čím právě prochází Alex.“

Došla mu slova.

Ylva mu dala novou šanci. Teď už záleželo jen na něm, aby ji nepromarnil.

Bagdád, Irák

Farah Hadžibová se už smířila s tím, že její milovaný snoubenec je mrtvý a nikdy se nevrátí, když jí jednoho dne u dveří náhle zazvonil prošedivělý cizinec.

Neuměl ani slovo arabsky a její školní angličtina nestačila na to, aby pochopila, co se jí snaží říct. Posunky mu proto naznačila, aby ji následoval do sousedního domu, kde bydlel její bratranec, který několik let pracoval jako tlumočník pro americkou armádu.

Návštěvníci ze Západu byli v Bagdádu stále ještě velmi neobvyklým jevem a téměř ve všech případech se jednalo o novináře nebo diplomaty. Farah však okamžitě poznala, že její návštěvník nepatří ani do jedné z těchto kategorií. Měl vzpřímené držení těla, svižnou chůzi a pozorný pohled bedlivě sledující možné nástrahy. Bude to nejspíš policista. Nebo voják. Určitě ne Američan, snad Němec.

Ze všeho nejvíc ji však zaujaly jeho oči plné bezmezné bolesti a tak obrovského smutku, že se téměř neodvažovala se mu do nich podívat. Usoudila, že tak podivný host jí jistě nenese nic dobrého a že návštěva u bratrance nebude dlouho trvat.

„Něco pro tebe má,“ vysvětlil jí bratranec poté, co s cizincem prohodil pár slov.

„Pro mě?“ podivila se.

Bratranec přikývl.

„Vždyť ho vůbec neznám.“

„Prý je to Švéd a pracuje u policie. Do Iráku ale přijel soukromě. Tvrdí, že v zimě vyšetřoval smrt tvého snoubence.“

Při těch slovech Farah otevřela ústa a s údivem si prohlédla tvář onoho smutného postaršího muže.

„Nezdrží se dlouho, musí prý před cestou domů navštívit ještě jinou ženu, která v zimě také přišla o muže. Jmenoval se Ali.“

Z kuchyně vyšla bratrancova manželka. Byla nejspíš zvědavá, co to mají za nečekanou návštěvu.

Cizinec jí opatrně pokývl na pozdrav a cosi řekl jejímu muži.

„Blahopřeje nám k dítěti,“ vysvětlil bratranec své těhotné manželce. „Jeho blízké kolegyni se prý na jaře narodilo dítě a on sám se o Vánocích stane dědečkem.“

Farah se smutně usmála, stále nechápajíc, čemu vděčí za tu podivnou návštěvu.

Cizinec beze slova vytáhl z kapsy malý předmět.

Byl to zásnubní prsten jejího mrtvého snoubence.

Natáhla ruku a zmohla se jen na anglické thank you. Při vzpomínkách, které v ní vzbudil, jí do očí vhrkly slzy. Když na něj znovu pohlédla, s údivem zjistila, že také pláče.

„Prý to byl nápad jeho ženy, aby ti ten prsten přivezl,“ vysvětlil jí bratranec, kterého cizincův pláč evidentně uvedl do rozpaků.

„Vyřiďte jí mé poděkování,“ řekla Farah škrobeně.

Skoro by přísahala, že se plačící muž pousmál.

Autorčino poděkování

Myslím, že je důležité umět poděkovat. Tím člověk dává najevo uznání, že nebyl na všechno sám. A na některé věci by člověk být sám neměl.

S psaním je to podobné jako s pečením dortu. Člověk má plné ruce práce s mícháním těsta, takže na šlehání bílků a polevy potřebuje další pár rukou. A krom nich také čas, sílu, chuť a trpělivost.

Často říkám, že psaní je snadné. Slova přicházejí sama od sebe, nemusím se jich doprošovat ani je nutit. To ovšem ještě nezaručuje dokonalý výsledek, což shledávám pokaždé, kdy si text vytisknu. Okamžitě vidím, že to někde drhne, a usilovně se snažím všechna ta písmena a slova uspořádat do požadované formy. Často se mi to sice daří, ovšem někdy také ne.

Ze všeho nejdřív bych chtěla srdečně poděkovat skvělému nakladatelství Piratförlaget! Sofie, Anno, Jenny, Cherie, Madeleine, Anne-Marie, Lasse, Matiasi, Lottisi, Anno Carin a Jonno, co bych byla bez vaší energie a povzbudivých slov? Obzvlášť děkuji šéfredaktorce Sofii, která mi vytyčuje cestu vpřed a dodává mi pocit, že dokážu napsat tolik knih, kolik se mi zachce. Velký dík patří i mé redaktorce Anně, která má vždy, vždy (teď se opakuji úmyslně, Anno), když mi dojdou síly, sama dost sil, a dovoluji si říct, že při tvorbě knihy je stejně nepostradatelná jako prášek do pečivá při pečení dortu.

Velké díky patří i kolegům z úžasné agentury Salomonsson Agency: Niclasovi, Leyle, Torovi, Catherine a Szilvii, kterým od května 2009, kdy jsme navázali spolupráci, vděčím za úžasné úspěchy v zahraničí. Jsem hrdá na to, že mě zastupujete právě vy!

Děkuji také všem kamarádům a kolegům, kteří s velkým nadšením sledují mou spisovatelskou dráhu, jako bych snad ani nebyla spisovatelka, nýbrž rocková hvězda. Vážím si toho, že mé knihy nejen čtete, ale také mě žádáte o autogram, když je někomu koupíte jako dárek.

Maleno a Matsi, děkuji vám za čas, který mi poskytujete.

Svene-Áke, tobě děkuji za podporu, jestliže mé znalosti policejní práce někdy nestačí.

Poděkování patří také prodavačům z obchodu s loveckými zbraněmi Walter Borgs za výběr perfektní vražedné zbraně, designérce Nině Leinové, jíž vděčím za krásnou podobu svých knih, a Sofii Ekholmové, která v mém psaní nadále zaujímá zvláštní místo. Brzy ti pošlu další rukopis. Doufám, že budeš mít čas a chuť si ho přečíst!

Na závěr děkuji své rodině, která má tak bezvýhradnou radost z mých úspěchů a jezdí se mnou křížem krážem celým Švédském po nejrůznějších besedách a autogramiádách.

Děkuji.

Kristina Ohlssonová Bagdád, jaro 2010

Edice FLEET, svazek 46.

sedmikrásky

kristina ohlssonová

Ze švédského originálu Tusenskönor,

vydaného nakladatelstvím Piratförlaget,

přeložila Luisa Robovská

Odpovědná redaktorka Kateřina Krištůfková

Jazyková korektura Jana Křížová

Typograficky upravila a obálku navrhla Lucie Mrázová

Vydalo nakladatelství Kniha Zlín,

Ing. Marek Turňa, Na Drahách 369, 760 01 Zlín,

v roce 2013 Vytiskla Těšínská tiskárna, a. s.

Vydání první Všechna práva vyhrazena

www.knihazlin.cz

info@knihazlin.cz

ISBN 978-80-87497-41-8