Vladimír Přibský

PŘÍPAD BEZ PODEZŘELÝCH

Paní Lydie Kysilková, správcová v Havlíčkově ulici čp. 168 v Rousovicích, o tom vypověděla takto:

„Podívejte se, pánové, já vám můžu povědět jenom tolik, kolik vím, a jen to, co jsem na tyhle oči viděla atěmahle ušima slyšela. Ne? No tak. V pondělí, to bylo… počkejte… to bylo asi tak kolem půl třetíodpoledne, ano, půl třetí, protože lidi se akorát začali trousit z fortny Ruzetky, teda rukavičkárny, co jetámhle na konci naší ulice, jestli tam odsaď vidíte. Támhle, právě. A právě někdy v tý době, teda v půltřetí, jak povídám, přišel ten člověk, myslím ten Neznámej.

Já mu říkám Neznámej ne proto, že se to tak píše vždycky v knížkách, ale hlavně proto, že jsem ho tuještě jaktěživa neviděla. Přišel do baráku, očumoval u schránek na psaní, a když mě zahlíd, povídá:

„Poslechněte, paní, bydlej tu Růžičkovi, tady v tomdle baráku?“

Já povídám: „Růžičkovi, to víte že bydlej.“

„Jo?“ von na to, „a že tu teda nemaj schránku?“ povídá jako von, teda Neznámej.

„Jak to že nemaj?“ povídám, „jak to že nemaj?“ a ukazuju mu na Růžičkovic dopisní schránku. „A co je

todle?“

„Není tu nikde žádná vizitka,“ povídá Neznámej.

„Nač vizitka,“ povídám já, „pošťačka ví, že todle je Růžičkovic schránka, já to taky vím, tak jakápak

vizitka.“

A pak se ten člověk, Neznámej, na mě tak divně kouk. A zeptal se: „V kterým štoku?“ jako v kterýmpatře bydlí cukrář Růžička.

Já povídám podle pravdy, že v prvním.

„V prvním,“ opakoval po mně, jako by mi to snad nevěřil, no a já jsem kejvla, jako že jo, a von řekl něco,jako tak vám děkuju a šel nahoru.

Zdál se mi celkem takovej slušnej, nic zvlášť nápadnýho na něm nebylo; vypadal slušnej, aspoň v týchodbě se mi tak jevil, jako normální člověk, jestli mi rozumíte. No vidíte to, řekne se slušnej, normální, avon pak provede takovouhle věc. Dobře, dobře, já vím.

Tak jsem ho teda nechala jít k těm Růžičkovům, protože co je mi nakonec po tom, ke komu kdo chce jítna návštěvu, a myslela jsem si jenom v duchu, jó, to víš, v půl třetí tak někoho u Růžičků najdeš doma,pán je v dílně, paní v závodce a dcera ve škole. Ale co se já do toho, slabá ženská, budu plíst, vite? No vidíte to. Šla jsem teda do svýho bytu, a co jsem nejdřív udělala, že jsem zavřela rádio; přestalo hrát aněkdo začal o Vietnamu; kdo má o těch válkách furt poslouchat, vité? Dobře, dobře, já vím.

No a pak jsem zaslechla tu šlupku. Někomu spadly štafle, to bylo první, co mě napadlo: rána jako kdyžsletěj štafle na dlaždičky. Přesně takový prásknuti. A ještě jsem si v duchu řekla, co to tam zas ten Tumlíř

vyvádí, ten janek bláznivá. Myslela jsem si, že zas leze na televizní anténu a řekla jsem si, zab se, tycvoku, moh sis ji dát na střechu jako všichni lidi v domě a nemusels teď mít věčný patálie se čmouhami,jdou mu přes obraz takhle čmouhy. Šikmo přes celej obraz. Dobře, dobře, já vím.

A vtom mě napadlo, hele, co aby ses mrkla k Růžičkovům, jestli byli doma, třeba byla doma Evička. A touž mi začalo hučet v hlavě. Když já mám tušení, to vám je zvláštní, začne mi v hlavě takový hučení.Tadyhle v těch místech. A jde mi to až sem, všude tadyhle mi hučí. Jako v elektrárně. Sakramentskáhlava, co já to mám, to mi řekněte. No dobře, vždyť já hovořím ik věci.

Tak… kde jsem to… ahá, jak jdu k Růžičkovům, vité? Jdu teda do prvního štoku, zazvoním u Růžičkovicdveří, a nic. Nikdo doma, samozřejmě, přesně jak jsem povídala. Pán je v dílně, paní v závodce, vona tam

vaří, a holka ve škole. Tak chci jít zas dolů, když vtom si všimnu, a hele, pan Mareš má pootevříno. Jó auž mi taky bylo divný, že v druhým štoku neslyším štrachání.

Že by Tumlíř nelez na štafle? A po Neznámým ani vidu ani slechu. V domě bylo ticho jako po dvaadvacátýhodině.

Tak se teda ohlídnu a jdu crnknout na pana Mareše, že má pootevříno, aby si jako zavřel. Ale ještě dřív,než jsem crnkla, trochu jsem do nich strčila, do těch dveří od bytu pana Mareše, důchodce, víte, to jeten Mareš, střižní zboží na Tyršově náměstí, dneska v důchodu, to je von, a v tu ránu jako když do měhrom bací. Koukám, a co nevidím: dyť von leží v předsíni v krvi a ruce takhle od těla… No příšernej

pohled z tý chodby.

Tak co teď? Povídám, ježíšmarjá, pane Mareš, co je vám? A když jsem usoudila, že mi už asi neodpoví,zazvonila jsem na paní Roubalovou, no a od tý chvíle už vám to může vyprávět vona.

Jak jsme hned běžely zavolat vás, policajty, teda jako Bezpečnost, a věříte, kdybyste mě zabili, nic vícvám o tom Neznámým nepovím, než co jsem řekla tomu prvnímu pánovi v uniformě. Byl to takovejčlověk, mužskej, ani velkej, ani malej, vlasy řekla bych normální, ne, fousy žádný, brejle taky žádný, nicna něm nebylo nápadnýho, hrb taky neměl. Jak říkám, obyčejnej mužskej, mohlo mu bejt pětatřicet, ale ipětapadesát, těžko říct, dneska se některý mužský uměj držet, že byste nevěřili. Ne, opravdu víc nevím,kdybyste mě zabili. Říkám mu Neznámej, ale klidně bych mu mohla říkat i pan Nenápadnej. Jó, kdybystemi na něj ukázali, to by byla jiná, to bych ho docela určitě poznala. Ale takhle? Když ho nevidím? No jak

vám ho mám popsat, prokristapána?

Pan Mareš, takovej hodnej, mírnej člověk, mouše by neublížil, no vidíte, a jednou přijde do domu nějakejcizej člověk, vypadá nóbl a slušně, a zastřelí ho jako psa. Kristovy rány! No není to k breku? Samí takovíslušný lidi od pohledu, víte? Já ho asi až do smrti budu vidět, jak tam leží v předsíňce v tratolišti krve,ruce rozhozený, v hlavě takovouhle ďouru, ježíšmarjá, no vidíte to, už se mi zas dělá šoufl od žaludku…

takovej malér, takovej strašnej malér …“

„Že neuhodneš, Jano,“ povídám své ženě, potýkala se s horou šatstva v předsíňce naší

dvougarsoniérky, „kdo mi dneska volal?“

„Tyhle narychlo, tyhle modrý taky narychlo,“ sdělila mi Jana s krajní nervozitou z té předsíňky, „tyhlenormálně.“ Pohlédla na mne úzkou škvírou v pootevřených dveřích. „Budeš si to pamatovat?“

„Tyhle narychlo, tyhle normálně,“ řekl jsem zmrzle na dálku.

„Proboha, pojď sem!“

„Vždyť říkám, tyhle narychlo, tyhle… Nebo tyhle?“

„Prokristapána,“ zabědovala má žena a vynořila se z pestrobarevných látek jako nymfa z rozbouřených

mořských vln, „jedinej mužskéj v čéeser, kterej není schopnej ani odnést věci do čistírny, a akorát já ho

musím vyfasovat.“

Šla si udělat turka. Vypadala tak sklíčeně. Bylo toho na ni za celý den asi příliš. Ráno předělávat celýdvacetiminutový pořad, odpoledne absolvovat tříhodinovou programovou poradu a večer dávat dopořádku skříně, uznejte. Chápal jsem svoji ženu, koneckonců naše povolání se téměř nelišila, jedinýpodstatný rozdíl byl snad jen v tom, že všechno, co ona píše, jde do éteru, neboli, jak rozhlasáci říkají— odvysílá se; kdežto tamto, co sepíšu na consulu já, otiskne pátek co pátek náš nejrozšířenější anejpopulárnější obrazový týdeník Ozvěna, totiž pokud to náš stařec uzná za tištitelné. Nicméně dva psavci

v jedné dvougarsoniéře, to je situace, která s sebou nutně nese problémy i dilemata, zejména je-li vrodině jen jeden psací stroj. Ale o tom snad jindy.

Teď jsem právě opakoval, stoje mezi kuchyňskými dveřmi:

„Co jsem to chtěl… jo, představ si, naši filmoví diváci budou mít vbrzku příležitost zhlédnout jeden novývelmi napínavý detektivní příběh, jehož autorem bude, víš kdo?“

„Chceš taky kafe?“

Přiblížil jsem se odzadu k Janě a políbil ji něžně na zátylek.

„Víš kdo?“

„Jsem dneska šíleně umordovaná,“ řekla a pohlédla mí zblízka do očí. „Jedna kostka,“ dodala významně.Ťukla se do čela. „A já vím co. Dám ti na ty šaty cedulku. Narychlo. Normálně. Aspoň to nespleteš.“

Pohladil jsem ji po vlasech. Od té doby, co jsem jí zakázal peroxid, měla krásné temně hnědé vlasy.

„Kdo že ti to psal?“

„Nikdo,“ řekl jsem, zvedl ji a posadil na stůl. „Uf!“

„Neblbni,“ pravila Jana rozzlobeně, byla teď od soli, a seskočila. „Nápady!“

„Volal mi Modřinka,“ řekl jsem ne nevýznamně; a zatímco Jana připravovala hrnky, tácky, cukry a lžičky,

dost překotně jsem to ze sebe vyklopil. „Volal mi Leo Modřinka, filmový dramaturg, a nechal se slyšet, že

můj námět na detektivku je náhodou velice zajímavý. Potřebovalo by to jen ještě drobné úpravy, ale to užje prý záležitost víceméně profesionální. Mám se dostavit zítra ve tři do filmového klubu, kde dohodnemerozsah úprav a oprav. Co tomu říkáš, Janičko?“

Má žena slila horkou vodu, poočku na mne pohlédla a tvářila se nijak.

Svraštil jsem čelo i obočí. „Ty tomu prostě nevěříš.“

„Čemu?“

„Že mi volal filmový dramaturg Leo Modřinka.“

„Ale věřím, brouku, věřím.“

„A klidně si piješ kafe.“

Tuší ona vůbec, jaká se tu pro mne otevírá šance? Teď se teprve ukáže, co ve mně dříme. „Představa

mého tvůrčího Já probuzeného z dřímoty mě pojednou cele pohltila. Vstal jsem a téměř se mi z toho

zamotala hlava. Naráz mi bylo jasné, že jsem se zakopal jak ten pes v temných prostorách redakce listu

Ozvěna. Vždyť jen mě osvítil první nápad na detektivku a já jej předložil v bistru U dvou soudků filmovému dramaturgu Leo Modřinkovi, má hvězda okamžitě zaplápolala. A je nesmírně zajímavé, žejediný člověk, který to bere s notnou rezervou, je redaktorka Čs. rozhlasu, vysokoškolsky kvalifikovanážena, prosím, u níž byste logicky předpokládali, že musí mít přehled. Nezbylo mi, než jít přímo k věci.

„Dovedeš ty si vůbec představit,“ řekl jsem a mírně lžičkou objížděl okraj talířku, „jakej honorář Barrandovvyplácí za takovej filmovej scénář?“

„Jaromírku,“ sebrala mi lžičku a ťukla mi jí do zvrásněného čela, „promiň, ale ten zvuk mi jde příšerně nanervy. Heleď se, jedno hezké české přísloví praví, víš co?“ Vstala, zasunula židli a obrácena ke mně zády,řekla: „Ševče, drž se svého kopyta.“

Tak toto je prosím Jana, kdysi tak milé a nevšedně inteligentní stvoření, které mě, vždyť tomu není zastak strašlivě dávno, doslovně ponoukalo k rozletu. A dnes, půldruha roku po sňatku, mi řekne: ševče…Probůh, co od ní asi uslyším za pět deset let, neřkuli o stříbrné svatbě?

„Dobře,“ řekl jsem mrazivě, „dobře, dej tam na to ty lístečky, narychlo, normálně. Klidně je tam dej.“

A i já jsem vstal od stolu, abych bez dalšího odešel.

„Hej, kdo jako po tobě bude mejt nádobíčko?“ zaslechl jsem těsně před tím, než jsem za sebou zavřel.

Uchýlil jsem se do klubovky a zde, ponechaný sobě samému, já, budoucí scenárista a nositel Oscarů,prozatím využívaný k nošení svršků do čistírny, opatřených ponižujícími lístečky přišpendlenými k rukávům

, na rychlo, normálně…

Polkl jsem tu hořkou slinu a na mé tváři se opět usídlil mír. Věděl jsem, že zvítězím. Protože takovýnámět, jaký jsem ve čtvrtek předložil filmovému dramaturgu Leo Modřinkovi, takový ještě na Barrandověneměli. Byl to jeden z oněch neuvěřitelně zamotaných případů, k nimž jsem se čirou náhodoupřinachomýtl díky svému stokrát prokletému povolání. Nazval jsem ten záhadný příběh „Abiturientskývečírek“, jenže právě teď jsem připadl na daleko přitažlivější titul, „Vrah zhasne třikrát“.

Oč jde? Po pětadvaceti letech se sejde pětadvacet abiturientů gymnázia. Na abiturientském večírku jejeden z bývalých spolužáků úkladně zavražděn. Ano, zavražděn přímo v místnosti, kde se večírek koná, to

jest v mysliveckém salónku místního hotelu. Vyšetřovatel VB je pak postaven před téměř nerozluštitelnýúkol: kdo z pětadvaceti bývalých maturantů je vrahem? Všichni jsou stejně podezřelí, nikdo nemá alibi.Kdokoli mohl ve tmě, která nastala při náhlém vypadnutí proudu, vrazit ostrý kuchyňský nůž mezi čtvrté a

páté žebro nešťastné oběti. Kdo mohl mít důvod k tak hroznému činu? Může vůbec být lidská nenávisttak silná a přetrvat celé čtvrtstoletí? Anebo je v tom něco docela jiného? Takové otázky si klade kapitánBajer, musím ho ve scénáři jinak pojmenovat, a doslova kousek po kousíčku se propracovává kekonečné odpovědi, k odhalení vraha.

Čím déle jsem o tom v měkké klubovce přemýšlel, tím méně jsem se divil, proč byl filmový dramaturg Leo

Modřinka námětem unesen. Ovšem, byl unesen, vždyť mi volal hned třetí den a sejít se chce už zítra vetři v klubu.

Zrovna někdy v těch krásných okamžicích, kdy jsem uvažoval, jak se zítra okolo třetí odpoledne objeví vefilmovém klubu dramaturg Leo Modřinka a herci, herečky, nějaký ten režisér a já, zařinčel telefon.

Po třetím zvonění vtrhla Jana do místnosti a vyrvala sluchátko z vidlice.

„Ano, je,“ vykřikla a vytrčila ruku se sluchátkem. „Bezpečnost,“ zašeptala a mírně se ušklíbla, „na.“

Už v okamžiku, kdy jsem od své ženy přebíral sluchátko, mě napadlo, že telefonát přichází ve spojitosti smou detektivkou. Leo Modřinka to patrně nevydržel a pravděpodobně si vyžádal k Večírku příslušné

podklady.

„Petrák,“ zakrákoral jsem do telefonu.

Potom jsem zmlkl. Občas jsem hlesl ano, občas ne, jednou či dvakrát jsem řekl ovšem. To bylo vše. Kdyžjsem pak položil sluchátko, setrval jsem v déletrvajícím mlčení. Napínal jsem svoji ženu Janu k prasknutí.

Protože je to ženská, nevydržela to a vyhrkla: „No tak co?“

„Vražda,“ pravil jsem s dramatickým přídechem.

„Jaká?“ pípla Jana.

„Co?“ Konečně jsem se k ní obrátil. „Úplně nová.“ Dával jsem si věru na čas. „A zcela nevyjasněná, jestlimi rozumíš.“ Nerozuměla mi ani za mák. „Záhadné okolnosti, neznámý vrah, nejasná motivace, něco,

co tady už dlouho nebylo.“

„Kdo říkal?“

„Kapitán Bajer. Právě teď.“

Buďte vítán, příteli, odložte si kabát, posaďte se… takhle srdečně mě kapitán Bajer přivítal ve své

vyšetřovně.

Tak jsem se tu octl znovu, zase po tolika měsících, v této prostorné místnosti, kam smějí vstoupit jen

kriminalisté, pachatelé trestných činů a jeden redaktor Ozvěny.

No tak jak se pořád máte, copak děláte…

Řekl jsem, že celkem dobře.

A co paní choť, co manželství, zdalipak jste si už zvykl na ten chomout…

Řekl jsem, že mi připadá, ten chomout, vcelku elastický.

Nu a co vaše práce, příteli, píšete stále ještě o havárkách, senzacích a zvláštních událostech; sleduju to,

pilně čtu Ozvěnu…

Řekl jsem kapitánu Bajerovi, že je to od něho velice pěkné.

Ale už dlouho jsem se nedočetl o žádné záhadné vraždě v té vaší Ozvěně, postěžoval si kapitán Bajer na

konec.

A na to jsem řekl já, že tento fakt svědčí jen a jen o vynikající práci našich kriminalistů.

Tím jsme měli zdvořilý úvod šťastně za sebou a mohli jsme přistoupit k práci. Milenka nám udělala dvaturky, dnes už to bylo mé třetí kafíčko v pořadí, musím to začít počítat, už taky nejsem žádný mladík —a kapitán Bajer vytáhl ze stolu poměrně tenké desky. Položil je na stůl a plácl do nich svou širokou dlaní.

„Tak,“ řekl těsně za tím výstřelem, „tu to máme,“ a mile se na mne usmál, „já si velice dobře vzpomínám,

příteli,“ sáhl pro krabičku spart a já jsem mlčky s netrpělivým úsměvem vydoloval nabídnutou cigaretu,„jak jste mi kladl na srdce, když jsme se naposledy rozcházeli, abych vám docela určitě nezapomnělzavolat, až mi přijde na stůl nějaký, vy jste řekl, šíleně gordický případ, viďte?“

Nedočkavě jsem přikývl a krátce se rozkašlal. Kapitán chvilku počkal a pak klidně, velice pomalupokračoval:

„Tak heleďte,“ a položil znovu svou širokou dlaň na ty tenoučké desky, „tady pod palcem mám zrovnaněco takového, co jste možná měl na mysli. Netvařte se hned tak nadšeně, prosím vás! Říkám možná,“ ajá se zatvářil neutrálně.

Má duše, duše reportérská, duše zvídavá, však již plesala. Lačně jsem vtahoval kouř a přál si jen jedno:aby ten kapitán mluvil proboha trochu rychleji, ať to má tempo! Kapitán Bajer opatrně srkal horkou kávu a poočku mě sledoval, zatímco já jsem luštil mezi jeho prsty ta veliká písmena na deskách. Číslo spisu0678/78, název: Fr. Mareš, a předvčerejší datum.

„Úkladná vražda?“ otázal jsem se poněkud přerývaně.

Kapitán Bajer přikývl.

„Máte ho, teda myslím vraha?“

I tentokrát kapitán Bajer přikývl.

„Takže případ je již uzavřen.“ řekl jsem s opatrnou skepsí v hlase.

Kapitán Bajer pokrčil rameny.

„Nebo není?“

„Je i není,“ řekl kapitán Bajer a zvolal: „Pozor! Kalhoty!“ A když jsem si opucoval popel z kalhot, užmnohem méně hlasitě pokračoval: „Mohli bychom dokonce říct, že případ je téměř v závěrečném stadiu,

kdyby tu ne bylo jedno kdyby.“

„Kdyby tu nebylo kdyby?“ řekl jsem rychle a ještě rychleji jsem si očistil popel, tentokrát ze saka.

Kapitán Bajer se mírně pousmál a navrhl mi, že bude snad nejlíp, když si to nejprve nechám odvyprávětvšechno pěkně po pořádku. Pokud jde o něho, je ochoten mi to ozřejmit ze svého, kriminalistickéhohlediska a já si z toho pro své časopisecké potřeby mohu vybrat, co uznám za vhodné.

To byl velmi rozumný návrh. A tak jsem se opřel do židle, zamáčkl cigaretu a kapitán Bajer se do toho

pustil.

Jak to bylo.

V pondělí dne 5. října t. r. zhruba ve 14.30 hod. byl v předsíni vlastního bytu v Kousovicích, Havlíčkovaulice 168 zavražděn třiašedesátiletý důchodce František Mareš. Týž den podle svědectví správcové domuLydie Kysilkové vstoupil krátce před činem do domu neznámý muž ve věků okolo třiceti pěti, možnáčtyřiceti let a ptal se údajně po cukráři Josefu Růžičkovi, jehož byt v prvním patře domu sousedí s bytemzavražděného Mareše. Neznámý muž do domu vstoupil, jak dosvědčuje správcová domu Kysilková, táž jej

však neviděla z domu vycházet. Když zašla do svého bytu, uslyšela ránu, jako by spadly na chodběštafle. Běžela do prvního patra a zde za pootevřenými dveřmi nalezla důchodce Mareše v tratolišti krve.Vedle něho ležela pistole ráže 7.65 mm. Po neznámém muži nebylo ani stopy.

Vyšetřovatelská skupina, která se dostavila na místo, zjistila, že František Mareš byl zastřelen ranouzblízka pistolí ráže 7.65 mm do pravého spánku, a to pravděpodobně v okamžiku, kdy otevřel dveřeneznámému příchozímu. Příslušníci VB neshledali v bytě žádný nepořádek. Zdálo se, že vše je na svémmístě. V příborníku našli dvě vinkulované vkladní knížky o celkové výši úspor Kčs 76 657, ve vitrínězůstala netknuta numismatická sbírka v hodnotě předběžným odhadem 150 000 až 180 000 korun a vkredenci bylo v jedné zásuvce nalezeno 867 Kčs na hotovosti.

V pokoji bylo otevřené dvojdílné okno do dvora. Sklo i kliky byly neporušené. V bytě nebyly zjištěny žádné

otisky prstů, krom Marešových. Mezi písemnostmi v příborníku byla nalezena Marešova poslední vůle, vníž se veškerý majetek, svršky, úspory i numismatická sbírka odkazuje Vlastimilu Dudkovi. Mareš nemělrodinu, žil zcela sám a Vlastimil Dudek je syn jeho sestry, čili synovec.

Vlastimil Dudek nebyl zastižen ani v zaměstnání, ani doma v Loukotíně, Příčná 22, kde žije se svou matkou, Blaženou Dudkovou, rozenou Marešovou. Podle svědeckých výpovědí se Blažena Dudková sesvým bratrem Františkem Marešem nestýkala, někteří svědci uvedli, že spolu již léta žili v nepřátelství.

Blažena Dudková oznámila, že její syn Vlastimil je od pondělí hospitalizován v nemocnici v Rousovicích, ato na oddělení chirurgie.

Vlastimil Dudek, 29 let, skladový účetní, svobodný, byl přijat na chirurgii v rousovické nemocnici v pondělí

dne 5. října t.r. s dvojitou frakturou levé holenní kosti, zhmožděním levého ramene a lehkým otřesemmozku. Uvádí, že do něho v Rousovicích po 14.00 hod. v ulici Ke hřbitovu vrazilo dodávkové auto zn.Garant a odhodilo ho na strom. Řidič z místa nehody ujel, aniž se přesvědčil, co způsobil, či poskytlzraněnému pomoc. Garant měl světle modrou barvu, nebo snad světle zelenou. Státní poznávací značkusi zraněný nezapamatoval. Byl po nárazu značně otřesen. Pomoc mu zavolala Kateřina Slezáčková,důchodkyně, která našla zraněného Vlastimila Dudka v příkopu, když se vracela ze hřbitova. DůchodkyněSlezáčková tvrdí, že to bylo ve tři hodiny, protože na hřbitov se vypravila prý dost dlouho po obědě.Hodinky s sebou však nenosí.

Řidič garanta, který srazil v ulici Ke hřbitovu Vlastimila Dudka, nebyl zjištěn.

Lékaři připouštějí, že stejný úraz mohl Vlastimil Dudek utrpět i pádem shora, případně při skoku zdruhého nebo i z prvního patra staršího domu, které bývají vyšší. Záhadou však zůstává, jak by sedoplazil s tak těžkým zraněním k ulici Ke hřbitovu, která je od místa činu v Havlíčkově ulici vzdálena více

než kilometr.

Vlastimil Dudek, který je schopen vypovídat, uvádí, že v Havlíčkově ulici vůbec nebyl. Na dotaz, proč jeldne 5. října do Rousovic, přiznává, že měl namířeno ke svému strýci Františku Marešovi. Dále uvádí, žeho František Mareš písemně zval na návštěvu, a jako důkaz přikládá dopis, který od svého strýce obdržel

minulý pátek. V dopise se píše:

Milý synovče,

jistě se divíš, že Ti píšu po tom všem, co se před mnoha lety stalo mezi mnou a vaší rodinou. Ale načdonekonečna ohřívat starou polívčičku, podívej se, to nemá význam. Mně je už třiašedesát, zdraví mámnamále, kolem sebe nikoho, a tak jsem se rozhodl, že sepíšu poslední vůli, v níž veškerý svůj majetek, a

není tak malý, jak by sis možná myslel, odkážu Tobě.

Myslím si, že to bude ta nejlepší odpověď mé sestře, která mě nikdy v životě nenazvala jinak, než tenlump a uličník. Jen Tě žádám, jí zatím neříkej nic. Nemusí to vědět, a až se Ti to bude hodit, navštiv mě vRousovicích. Byl jsi u mne naposled, když Ti bylo devět let, viď? A přitom je to od Prahy, co by kamenem

dohodil.

Hodilo by se Ti to v pondělí 5. října v půl třetí?

Přijď a já Ti ukážu taky svoji numismatickou sbírku, jíž si nejvíce cením. Ty staré mince mají teď hodnotuasi dvě stě tisíc korun, a já bych si přál, aby se sbírka po mé smrti nedostala do cizích rukou. Vysvětlím Ti

všechno v pondělí, pokud budeš mít čas na starého, chorého strýce, kterého bys snad ani nepoznal,kdybys ho na ulici potkal. Bydlím stále v Havlíčkově ulici, víš, jak je Ruzetka.

Těším se, že Tě zas po dvaceti letech uvidím, a doufám, že v Tvé tváři naleznu ne ty špatné, ale ty lepšírysy Marešova rodu. Své matce, ještě jednou Tě o to prosím, neříkej nic.

Tvůj oddaný strýc František

„Nějaké dotazy, příteli?“ otázal se mě mile kapitán Bajer a já jsem velmi pomalu zvedl očí od záhadnéhodopisu „oddaného strýce Františka“, dopisu psaného na stroji, samozřejmě až na ten podpis; ten byl psán

rukou.

„Dotazy…“ pravil jsem zamyšleně.

„Případně můžete rovnou začít teoretizovat,“ dobíral si mě kapitán. „Vaší reportérské fantazii se nijaké

mezi nekladou.“

„Obávám se,“ řekl jsem krajně rozmyslně, „že z toho, co jste mi tu před chvilkou dovyprávěl, kapitáne, sedá usoudit,“ učinil jsem dramatickou pauzu, „celkem cokoli.“

„Hm, hm,“ zahučel, „říkáte cokoli, neboli, nic.“

„Ano,“ přikývl jsem.

Kapitán Bajer se vzepřel o stůl, lomozivě povstal a poodešel k oknu. Ruce za zády, němě pozoroval řazení

automobilů do třísměrného proudu před křižovatkou Perštýn. Protože to byla málo zábavná podívaná,otočil se záhy do místnosti, kde opět spatřil mne, redaktora Jaromíra Petráka, schouleného stále ještě natéže židli a upírajícího na něho stále týž bezradný pohled.

„Doktor Weidmann,“ řekl na tu dálku a zamnul si bradu, „by vás ještě doplnil. Weidmannova teorie rány.Neznáte? Poloha vražedné zbraně, která zůstala na místě činu. Nebo poloha těla. Pravý spánek siprostřelují sebevrazi.“ Kapitán Bajer si přiložil ruku s imaginární pistolí ke spánku a neslyšně cvakl.

„Takhle.“

„Vrah mohl být ovšem levák,“ namítl jsem zkušeně.

„Anebo pravák, který vystřelil v okamžiku, když k němu oběť stála zády,“ doplnil mě zádumčivě kapitán.

„Zkrátka zase nějaký pěkný zbabělec,“ řekl jsem a kapitán mě ihned opravil:

„Každý úkladný vrah je zbabělec, to přece už dávno víte,“ a trpce se usmál. „Já se bohužel musím držet

pouze faktů. Fakta, příteli, a okolnosti. To mi tu stále nějak nehraje.“

„A co když,“ začal jsem, ale po kratším zamyšlení jsem dodal: „A vlastně ne.“

„No jen to dopovězte, příteli, copak jste to nakousl?“

„Já…“ mávl jsem rukou. „Napadla mě celkem taková banalita.“ Civěl jsem chvilku na kapitána. „Ale ne,

nic, nic.“

„Banality, to je moje. Sem s ní!“ zvolal a já, hledě kamsi jinam, myslím, že na koberec u psacího stolku,jsem potichu řekl:

„Třeba je to opravdu jenom souhrn náhod.“

Kapitán Bajer semkl rty.

„Rozveďte to nějak, příteli.“

„No prostě,“ vzhlédl jsem a rukou opsal jakýsi zvláštní oblouk, takovou půlelipsu, „ten důchodce zRousovic je zavražděn… neznámým pobudou… a to v okamžiku, kdy se chystá přijmout svého synovce,

ano?“

„Ano. Synovce, kterému čirou náhodou odkázal asi tak čtvrt miliónu,“ dodal bez mrknutí oka.

„… a kterého čirou náhodou přejede cestou dodávka,“ vrátil jsem hbitě halfvoley přes psací stolek na

kapitánův drive, řečeno s tenisovými profíky.

„… která se však ihned vypaří z ulic i všech silnic na našem území,“ smečoval kapitán.

„Nicméně,“ vybral jsem s námahou tento promyšlený kapitánův úder, „k střetu s dodávkou a vážnému

zranění synovce Vlastimila dojde půldruha kilometru od místa činu.“

„Ano…“ a díval jsem se téměř se zadostiučiněním, jak další kapitánův míč skončí nenávratně v autu.

„Jenže,“ zahrál jsem ležérní backhand, „co když ta naše záhadná dodávka, nebo vůbec ne dodávka —našeho synovce naložila a odvezla hned, jakmile vyskočil z prvního patra, v jaké ulici?“

„Havlíčkova 168,“ napověděl pohotově kapitán, usmál se a vyhrábl další spartu. Pochopil, že chce-li hrátse mnou dál tenhle set, musí se na to především posadit. Zapálil si. A vtom mě to napadlo.

„Páni!“ řekl jsem. A než mohl kapitán zareagovat, měl jsem to v kupě. „Dodávka odveze z místa činuvraha synovce ke hřbitovu. Řidič dodávky je se synovcem spřažen, jsou to komplici.“

„Prosím?“

„Říkám, že je spřažen, to jest domluven; komplic.“

„Jistě, jistě. No nic, pokračujte, příteli, pokračujte,“ dýmal a bafal kapitán nyní o poznání spokojenější, tože se na to posadil; mohl se teď krásně pást na mých kriminalistických mukách.

„Je spřažen nebo chcete-li domluven s řidičem. Když tedy synovec Vlastimil zastřelí strýce Frantu, vyskočíoknem do postranní uličky. Tady čeká jeho komplic a s hrůzou zjistí, že si náš synovec Vlastimil, viďte?

— těžce pochroumal kosti. V mžiku je napadne geniální plán, víme už jaký, takže vraha najde ve tři

nula nula důchodkyně Slezáčková nedaleko hřbitova. Kapitáne?“

Kapitán Bajer líně pokuřoval.

„Máte jedinečnou paměť na jména,“ řekl uznale, „i tu Slezáčkovou jste si zapamatoval, to je děsný.“

„Nehraje tu snad něco?“ řekl jsem poněkud načepýřené.

„Má chyba, příteli,“ zdvihl pravici kapitán, „já jsem vám zapomněl, jak vidím, sdělit pár vedlejších

údajů, zdánlivě bezvýznamných detailů, které bohužel vaši teorii, bezesporu velmi zajímavou —

vyvracejí. Tak za prvé…“

„Moment,“ přerušil jsem ho možná poněkud břitce, „kdy došlo k vraždě?“

„Ve 14.30. Nejpozději ve 14.35.“

Když kapitán viděl můj úžas, usmál se a řekl mi: „Je to přece velice prosté. Paní Kysilková vypovídala, žev době, kdy uslyšela ránu, jako by spadly štafle, šel z rádia komentář o Vietnamu, který zrovna vystřídalhudbu. Paní Kysilková poslouchala ten den stanici Hvězda, kde komentář o Vietnamu vysílali od 14.30 do

14.35. V těch minutách paní Kysilková vypnula rádio a běžela nahoru.“

„Žádné pochybnosti v tomto bodě nejsou?“

„Vyloučeno, příteli.“

„V tom případě je moje teorie o to pravděpodobnější. Důchodkyně… jakže se jmenovala?“

„Slezáčková“, odpověděl mi kapitán Bajer s mírným údivem.

„No vidíte, důchodkyně Slezáčková uvádí, že našla vraha u hřbitova ve tři hodiny,“ usmál jsem se téměř

vítězoslavně. „Za dvacet pět minut urazí dodávka vzdálenost kilometr až kilometr a půl kolikrát?“

„Je mi líto, příteli,“ kapitán se zatvářil velmi provinile, „že musím teď celou vaši teorii zbourat. A ještě

jednou opakuji, je to moje vina, že jsem vám neřekl hned, že náš vrah byl přijat na chirurgii podle

zápisu v knize příjmu ve 14.40.“

„Pět minut…“ moje kybernetika okamžitě zapracovala; pět minut, to je opravdu málo.

„A nešly v tom rousovickém špitále hodiny o něco pozadu?“ Musím ti nasadit brouka do hlavy, říkal jsem

si, musím tě vyvést z toho tvého absolutního klidu.

„I kdyby jim tam šly hodiny pozadu o patnáct minut, což, jak jistě uznáte, je málo pravděpodobné,příteli,“ kapitán Bajer nakrabatil čelo a počkal si, až jsem přikývl, „musíte připustit, že patnáct či dvacetminut je tak jako tak málo na odvezení vraha z Havlíčkovy ulice k ulici Ke hřbitovu, na setkání sdůchodkyní Slezáčkovou, na alarm, který musela tato paní udělat, aby sehnala na málo frekventovanéulici někoho, kdo by dopravil zraněného do místní nemocnice, dále počítejme cestu do nemocnice, příjemna chirurgii… To všechno máte další a další minuty. Předpokládejme, že celá tahle operace trvala půl

hodiny.“

„Což ovšem znamená, že důchodkyně našla vraha u toho hřbitova kolem druhé a nikoliv třetí hodiny, jak

uvedla.“

„Já si myslím, že ho tam našla asi tak ve čtvrt na tři. Hodinky nenosí, myslela si, že je dejme tomu třičtvrtě na tři. Půlhodinka omylu v odhadu času, to je celkem běžné, nemyslíte, příteli?“

Sklonil jsem hlavu a sebral z psacího stolku nějakou tužtičku. Zamyšleně jsem ji začal posunovat po desce

stolku sem tam.

Pak jsem zvedl oči.

„Dobrá,“ řekl jsem velmi tiše. Vypadalo to na prohru. Kapitán Bajer se však neusmíval. Byla to i jeho

prohra. Došli jsme přesně k místu, kde končily i jeho logické stezky.

„Nějak se k tomu hřbitovu dostat musel,“ řekl jsem sveřepě, „někde musel ukrást těch dvacet minut.“

Opět jsem zvedl hlavu. „Co nemocniční zápis?“

„Je autentický. Za ním následují další příjmy, tady všechno hraje. Naprosto.“

„Všechny další příjmy jsou značeny s patřičným časovým odstupem?“

„Chápu vás, příteli,“ ušklíbl se kapitán, „vy mi chcete opravdu pomoct. Ujišťuju vás však, že údaj o přijetí

Vlastimila Dudka na lůžkové oddělení chirurgie ve 14.40 není vsunut mezi dva údaje, dejme tomu 15.10

a 15.20. To jste chtěl slyšet?“

Dal jsem hlavu do dlaní, ač dávat hlavu do dlaní není mým zvykem. Leč k stáru, jak jsem kdesi vyčetl, se

mění i zvyky lidí. Pak jsem řekl: „Ano. Máte pravdu. Je téměř vyloučené, aby to ten kluk stihl.“

„Správně. Téměř vyloučeno,“ řekl kapitán tajemně.

Překvapeně jsem na něho pohlédl.

„Případ by byl akorát tak zralý na uzavření. Podle polohy těla mrtvého, charakteru zranění, vzdálenosti

vražedné zbraně, pistole od těla oběti i vzdálenosti, z níž byla vedena smrtící rána a ještě několikadalších detailů, které jsou pro nás vodítkem, by nic nebránilo tomu, aby se to jednoduše prohlásilo za

sebevraždu,“

Mlčky jsem zíral.

„Jenomže,“ pokračoval kapitán, „který sebevrah si otevře okno dokořán i dveře na chodbu? Proč asi?“

„Měl ten člověk alespoň důvod k sebevraždě?“ zatápal jsem.

Kapitán Bajer pokrčil rameny. „Pitva prokázala poměrně značně pokročilou rakovinu jater.“ Posunul

krabičku s cigaretami poněkud od sebe, jako by chtěl odolat pokušení. „To Mareš mohl, ale taky nemusel

vědět. Na středisku u doktorky Mlčákové jsme v kartách zjistili, že byl léčen na žlučník.“

„Takže bolesti, pokud je měl, mohl připisovat žlučníku,“ uvažoval jsem nahlas. A ještě jsem tiše dodal:

„Ba ne, to nebylo kvůli rakovině, to bylo jinak, docela jinak.“

Kapitán Bajer bouchl do desek jako na počátku naší rozmluvy. Dal mi tím i nepřímo najevo, že audiencekončí. Audience končí, případ pokračuje. Čekal-li jsem, že se v tomto okamžiku ozve telefon a my se dovíme další vzrušující zjištění v případu „důchodce Mareš“, notně jsem se zklamal. Nikdo nezazvonil,nikdo z podřízených nepřinesl podezřelý předmět nalezený ex post pod divanem. Nic, žádná stopa, aniknoflíček.

„Máme my to smůlu, viďte, příteli,“ řekl mi kapitán Bajer již mezi dveřmi, „máme vraždu, máme motiv,máme dokonce i vraha, jenomže, ta pekelná smůla, v době vražedného výstřelu nám ho jako napotvoru přejede auto kilometr od místa činu. No není to pech?“

„Ne, to bude jinak,“ opakoval jsem zadumaně, „to je jen trochu jinak, a my na to co nevidět kápnem,

kapitáne.“

Kapitán Bajer sevřel rty, poklepal mi na rameno a se slovy „taky bych řekl, příteli,“ mě propustil ze svévyšetřovny.

Ve filmovém klubu v půl třetí nebyli ani herečky, ani herci, ba ani režiséři. Bylo tu celkem pusto, jen ujednoho stolu v rohu si cosi špitali dva anonymní tvůrčí pracovníci, pravděpodobně stejně ostříleníscenáristé jako já. Obsadil jsem křesílko poblíž servírovacího pultu, abych nemusel příliš obtěžovatobsluhující personál. Jím byla zářivá blondýna oděná v apartní černé šatečky, z nichž nejméně látky bylospotřebováno na sukni, nejvíce pak na partie horní. To zjistiv, oddal jsem se přemýšlení.

Přemýšlel jsem kupodivu nikoli o své filmové látce, která byla v nadějném stavu zrodu, leč o jistémVlastimilovi Dudkovi, účetním ve skladu, synovci a vrahu. Zabil strýčka, uvažoval jsem. Pro čtvrt miliónu,jak usvědčit zločinného synovce? Myslel jsem v novinářských titulcích, to už je nemoc z povolání. A kdyžjsem připadl na zbrusu nový titulek Život za pár starých měďáků, dostavil se s menším zpožděním, jak sena filmové dramaturgy sluší, Leo Modřinka.

Přivítali jsme se, objednali jsme okamžitě dvě kávičky (jak pravil můj dramaturg) u obslužné blondýnky,která teď kupodivu okamžitě přispěchala, zapadli do jiných modrých křesílek, o nichž byl snad pouzejejich návrhář přesvědčen, že budou krásná a pohodlná. Snad byla krásná.

„Nuže, pane redaktore, jak se máme,“ začal Leo Modřinka a aniž předpokládal, že na jeho floskuli něcoodpovím, věnoval se své aktovečce. Vytahoval z ní různé předměty a kladl je před sebe na stolek. Tak tobyl paklíček Amphory, tuzexového tabáčku do dýmčičky, dýmčička Dunhill orig. Made in England,šťouchátko, špičička, sirčičky (lulčička asi mizerně táhne a je nutno ji neustále zprůchodňovat a tedy iznovu a znovu zapalovat, pomyslel jsem si s mírnou nervozitou nekuřáků dřevěných předmětů), a kdyžten krám celý před sebe vyložil a pěkně srovnal podle lajny, začal se mlčky věnovat urputnémunacpávání, kypření a pěchování, přičemž křivil ústa, jako by pojídal kyselé hrozny.

Činnost dramaturga Modřinky mě tak zaujala, že jsem úplně pustil z hlavy vrahy skutečné i umělevytvořené v tvůrčím procesu, fascinován jsem hleděl na lulku, poskakující v hbitých rukoudramaturgových jako kužel v rukou žongléra, a ten ustavičný pohyb se nezastavil, dokud se náustek skonečnou platností nevpíchl mezi přední stoličky a špičáky mého čiperného protějšku. Byla to prostě

podívaná, za kterou byste jinde museli platit.

„No povídejte, povídejte, pane redaktore, pročpak jste nám tak zmlkl?“ Leo Modřinka nyní smetal sestolečku jako pilná hospodyňka přebytečná zrnka, jež mu, nemotorovi, vypadla z tuzexového pytlíčku. „No

vida,“ hlaholil vstříc servírce, „Eržika nám nese kapaňoura,“ a opravdu, v tu chvíli přede mnou stálpřístrojek s překapávanou kávou a její libá vůně statečně soupeřila s všepronikajícím odérem vzácnéhokoření amphora.

„V kterém že vy to narábátě listě, pane redaktore,“ foukl na mne troubelem Leo Modřinka a vhodil jednukostičku pod stříbrný překapávač.

„Ozvěna, Ozvěna,“ řekl jsem dvojitě.

Leo Modřinka pukl a zamyslel se. „Ozvěna,“ hekl. Nic mu to neříkalo, to bylo zřejmé. „Pochkejte. to je

takovej iluchtrovanej ten, víte?“

Byl jsem v pokušení říct, „chprávně, pane dramachurgu“, ale pokušení jsem odolal. Musíš ho brát tak,jaký je, říkal jsem si, nesmíš mu dávat najevo své antilulkové ledví. Koneckonců může to být v podstatěhodný člověk, a jistě bude chytrý, když je filmovým dramaturgem…

„Ozvěna je ilustrovaný týdeník,“ informoval jsem Leo Modřinku zcela vyčerpávajícím způsobem, a abychukojil jeho zvědavost, přislíbil jsem příště donést jedno číslo Ozvěny jaksi na ukázku. Kdyby se mu časopis

zalíbil, mohu mu nosit na každou schůzku nové číslo, tedy budeme-li se scházet týdně.

„Týdeník,“ řekl Leo Modřinka a vyndal lulku ze zubů, „pravda. Už jsem to myslím někde prohlížel,“zamyslel se. U zubaře, chtěl jsem mu pomoct, jistě u zubaře nebo v autoservisu, ale nechal jsem ho:třeba si vzpomene sám. Časopis už vychází víc než deset let v nákladu dvě stě padesát tisíc výtisků,nějaké to číslo se tedy chtě nechtě muselo dostat Leo Modřinkovi do ruky, takový už je prostě zákonpravděpodobnosti. A je docela dobře možné, že v tom šťastném čísle, které Leo Modřinka prolistoval, byla

uprostřed některá z mých četných reportáží. Však on si Leo Modřinka vzpomene. Teď mi však nešlo o to,

aby si vzpomněl na zapomenutou Ozvěnu, jako spíš na to, proč sem vlastně dneska přišel. To jeho věčné

kličkování před hlavním tématem naši schůzky mě, přiznám se, poněkud znepokojovalo. A tak snadabych ho přivedl na správnou kolej, řekl jsem z čista jasna:

„Jo, měl bych pro vás další prima vraždičku.“

Lulka se zastavila v půli cesty mezi stolkem a stoličkami, tedy třenovými. Leo Modřinka na mne kulil oči.

A tak jsem mu přezpíval celou tu písničku o zákeřném zavraždění důchodce Mareše synovcem Vlastimilem

Dudkem v téže verzi i o tolika slokách, jak jsem to koupil od kapitána Bajera.

„… a já se začínám domnívat, že Vlastimil Dudek do toho spadl jako moucha do mlíka,“ zakončil jsemsvou kramářskou historii, „protože toho důchodce zavraždil zřejmě nějaký pobuda, sebral mu pár stovek,co tam byly na hotovosti, počkal si, až přestane na chodbě frmol, a pak zas vyšel z baráku tak klidně, jako

tam vešel.“

Leo Modřinka mě pozoroval krajně nedůvěřivým pohledem. Vyklepal půlku nespálené amphory dopopelníčku a začal se šťourat drátky a lopatičkami v útrobách dunhilky.

„Nic, nic,“ vybídl mě, když zjistil, že jsem zkoprněl, „pokračujte, jen směle pokračujte, pane redaktore, jeto náhodou náramně a nesmírně…“ vyškrábl poslední drobet devizového roští, „zajímavé čtení.“

„Ten pobuda,“ řekl jsem nepřesvědčivě, „nejprve zazvonil, pak střelil důchodce do spánku, vnikl domístnosti, a když jistil, že přišla domovnice, otevřel okno aby vyskočil. Vzápětí však slyšel, že domovnicese sousedkou odcházejí, počkal si tedy, až obě vyplašené ženské zmizí, pistoli položil vedle oběti, aby to

vypadalo na sebevraždu, nu a pak už opravdu nebylo nic snazšího, než taky zmizet.“

„Kudy?“ vybafl na mne Leo Modřinka.

„Co?“ zatápal jsem. „No no no, normálně. Teda chodbou. Po schodech. Ven.“

„A dál…“ a náhle jsem opravdu nemohl dál.

„Chyba,“ zaslabikoval Leo Modřinka, vztyčil ukazovák a opřel se do křesla. Prázdnou lulkou si oťukalkolenní jablko a čéšku. Kdyby měl normální reflexy, pomyslel jsem si, noha mu vyletí vpřed a všechnokafe mám na vestě. Naštěstí koleno Leo Modřinky nereflektovalo.

„Tak se podívejte, pane redaktore,“ zúžil oči jako jedno cizí zvíře z televizního seriálu Lovy beze zbraní,„kdyby to byl nějaký pobuda, jak vy se domníváte, dávno už ho mají. Pardon!“ zvedl ruku na svouobhajobu, „já nechci tvrdit, že naši kriminalisté jsou takoví rychlíci, to v žádném případě. Na pobudy všakstačí každej obecní strážník. Pobuda vás zastřelí a o dva bloky dál ty tři stovky, co vám našel po kapsách,propíjí v pívu. Nevěřte na pobudu, pane redaktore. To za prvé.“

„Domníváte se tedy,“ řekl jsem váhavě, pomalu a nerad, „že by v tom mohl mít prsty ten synovec? Ten

Dudek?“

„Jestli se domnívám?“ zahlaholil náhle Leo Modřinka na celý filmový klub, že se k nám i Eržika s úsměvemotočila od barpultu, „a to se mě ptáte vy, budoucí detektivní scenárista, pane redaktore? Pane redaktore,kde je vaše invence, kde je vaše kombinační schopnost, bez níž se jako detektivkář prostě neobejdete?“

Podíval jsem se mimoděk pod nohy.

„Podle mne je celý příběh celkem prostý, neřkuli prostinký,“ a Leo Modřinka upoutal opět moji pozornost;zaťukal totiž bříškem dunhilky na stoleček, abych dával lepší pozor. „Vraždu samozřejmě spáchal ten kluk,

ten synovec, ten…“

„Du-dudek.“

„Tak. Dudek. A proč?“

Nepokoušel jsem se tentokrát hledat odpověď pod stolem ani kdekoliv jinde. Dával jsem dobrý pozor, comi poví zkušený dramaturg o celém tom případě, který mi od božího rána provrtával hlavu křížem krážema pohříchu nejen mně.

„Protože,“ pokračoval bez rozmýšlení Leo Modřinka, „si tu vraždu svého strýčka zcela evidentně a detailněpřipravil.“ Odslabikoval poslední slovo, přičemž každou slabiku odtaktoval dunhill-orig-englandem. Zíraljsem na něho jako na zjevení. „Dokonce bych řekl,“ usmál se mírně mému překvapení, „že si ten člověk,

ten synovec, ten váš Dufek…“

„Dudák.“

„…že si udělal předem jakýsi scénář činu. Ano, dokonce by se dalo říct technický scénář vraždy. To tedy

za druhé.“

„Ne,“ řekl jsem a nadzvedl v tom křesle levé rameno, v němž mi po delším pohodlném sezení začalomravenčit.

„Bylo to fantasticky rafinované od toho… no od toho synovce,“ řekl pohotově Leo Modřinka a pochvalněnad synovcem pokýval hlavou. „Opravdu chlapík, na strýčínka to narafičil přenáramně. No jen považte, onví, že se tu hraje o čtvrt miliónu. Jít tam a střílet, to se mu zdá příliš veliké riziko, viďte?“

Nevěděl jsem, ale horlivě jsem přikývl.

„Rozhodne se tudíž, že si k práci, abych tak řekl, přizve komplice. Fifty fifty, půl na půl. Koneckonců i 125000 za dědka je dost, nemyslíte? No tak. To tedy za třetí. A teď už je to snad jasné. Podezřelý bude

Dušek.“

„Dudek.“

„No dobrá, tak Dudek. Udělá, co? Nechá se přejet. Za 125 000 byste si to lajsknul taky. Vy ne? Co?Synoveček se nechá přejet přesně v okamžiku, kdy jeho komplic střílí dědka.“

„Strýčka,“ poopravil jsem Leo Modřinku, jenž mě myslím příliš nevnímal přes dým, který kupodivuopravdu začala vypouštět ta jeho dřevěná nádhera.

„Není to perfektně promyšleno? Nejprve opatřit dokonalé alibi hlavnímu podezřelému, pak vsunout dokredence falešnou závěť, dal bych krk na to, že ta závěť je psaná na stroji v té jeho účtárně, zrovna takjako ten zvací dopis od strýčka, a teď si, páni kriminalisté, pátrejte! Lidi, a ono je to zatím tak prosté,až by člověk plakal.“

Leo Modřinka se na mne obrátil.

„Pamatujte si jednu zásadu, pane redaktore. Jako budoucí scenárista ji můžete kdykoliv použít, dávámzadarmo: kde je moc dobré alibi, tam je vždycky moc špatně zakopanej pes, tam je mrtvolka, pane kolego,“ to povýšení jsem nepochybně dostal za to, že jsem tak hezky poslouchal, „tam je třeba hledatněkoho za bukem. Neboť i alibi se dá, abych tak řekl, nafilmovat, he he he,“ a Leo Modřinka se bodře

zasmál.

Musel jsem uznat, že jeho teorie, ač zpočátku poněkud odvážná, může mít něco do sebe. Film by z tohobyl docela určitě, o tom jsem ani vteřinu nepochyboval. Dokonce jsem to řekl nahlas.

„Bohužel,“ řekl Leo Modřinka a odhrnul spodní ret, „natočeno v roce čtyřiapadesát, René Dautier jakostrýček, Elisa Clauté v roli Blanche,“ a smutně oklepal dýmku do popelníku. „Režie tuším Simonis, ale

nejsem si jist.“

Ale to mi bylo líto. Takže, naše pondělní česká vražda z Rousovic se vlastně už stala před mnoha letykdesi ve Francii. Je to ale smůla, můžeme my tu vůbec natočit něco originálního? Zločinci nám tu jakonaschvál imitují vraždy z francouzské produkce a my marně čekáme na svého skutečně národníhostrýcovraha, který si předem napíše tak fantastický scénář, že tím trumfneme všechny produkce,

Hollywood nevyjímaje.

„Zůstaňme radši u vašeho původního námětu, pane redaktore,“ a touto mnohakilometrovou objížďkoujsme se konečně dostali k věci samé. „Jenom mě strašně mrzí, že dneska to už asi nestihnem, nojo, vždyťjsou skoro čtyři a já musím být ještě támhle.“

Leo Modřinka byl filmový dramaturg na roztrhání, měl kromě mne schůzku ještě s mnoha dalšími autory anesmím se proto zlobit, nemůže je přece nechat čekat. Dojednali jsme to tedy na příští úterý, sem, do

klubu.

„…a přeju vám, abyste se nachomýtl k nějaké další, pokud možno použitelnější vraždě, pane kolego!“

Srdečně jsme si pokynuli a já si ještě stačil všimnout, že od druhého stolku se na mého dramaturga širocerozesmála nějaká dáma, kterou jsem v krátkosti otipoval na nervák o rozvráceném manželském svazku;při tom jsem si uvědomil, že bych měl jít domů.

„Jo, máš volat kapitána Bajera,“ oznámila mi doma Jana, sotvaže jsem praštil aktovkou na gauč.

„A hrome,“ řekl jsem a zhluboka jsem vydechl, „neříkal…“

„Neříkal nic,“ předešla mé otázky tónem, který mi jasně naznačoval: teď neruš, teď píšu. Pozoroval jsemchvíli svoji ženu, jak píše na stroji. Vždycky jsem obdivoval její kulometný styl vyluxovaný pouhými dvěmaukazováčky. Obdivoval jsem se především tomu, že při tom fofru tak málokdy kápne ukazováček vedle. Aalespoň v tomhle jsem cítil nad svou ženou převahu: já píšu čtyřmi prsty už léta. Nu což, je ještě mladá,

pomyslel jsem si a přesunul jsem se k telefonnímu přístroji.

Ještě předtím jsem se Jany vlídně otázal, bude-li dnes večer něco k jídlu.

„Lednička,“ řekla moje mladá žena, aniž vzhlédla od kopíráků.

„Dáváš si pět průklepů,“ podivil jsem se.

Jana roztěkaně vzhlédla.

„Nebo si ohřej ten guláš z neděle.“

Ohřívané guláše z neděle, to je životní etapa, říkal jsem si, kterou musí zřejmě projít každé šťastné mladémanželství, zejména takové, kde oba partneři až donedávna považovali snídaně, obědy, večeře a vůbecjídlo za výhradní záležitost studentských menz, závodních jídelen a automatů. Manželství, pravda, tuto

vžitou představu náhle prudce mění a není se tudíž co divit, když vůbec první konflikt v manželství, dosudšťastném, rozumově i sexuálně vyrovnaném, začíná větou: „Můjtybože, ty bys furt jenom žral!“

Doba kolem sedmé osmé hodiny večerní, když už se to nedá hlady téměř vydržet, je nejkritičtějšímbodem mladého manželského dne. Překonáte-li tuto dobu pomocí sýrů, žervé, konzervovaných chatek,vajíček a šunek na různé zajímavé a rychlé způsoby, máte napůl vyhráno. Během dvou tří let, na tomůžete vzít jed, se i vaší mladé manželce tento rychlý a levný způsob večeří zoškliví natolik, že se začnenenápadně zajímat o kuchyňské brožurky i knihy všeho druhu, a vy najednou po letech zjistíte, že vašepaní umí docela obstojně vařit. Kde se to probůh naučila? A já vám pravím, život ji naučil, chatky vrajském protlaku dokázaly ten zázrak a intelektuálku pair excelence pozvolna pozměnily v normálníčeskou kuchařinku, dobře známou ještě našim tatíkům a dědům z počátku starého dobrého století. Věřiljsem, že i Jana projde tímto tvrdým konzervárenským vývojem, a neztrácel jsem proto klid. Udělám sivajíčka na měkko, řekl jsem si srdnatě a vytočil kapitánovo soukromé číslo.

„Slyším.“ „Petrák.“

„Á, to jste vy, mluvil jsem myslím před hodinou s vaší paní.“

„Ano, říkala mi…“

„Poslechněte, příteli, není to ta roztomilá dívenka, kolem které jste se ometal při tom případu vraha

vdov?“

„Ano, to by mohlo bejt,“ řekl jsem co nejledabyleji.

„Ale dejte pokoj,“ zasmál se kapitán Bajer, „a to jste mi prosím tvrdil, když vás žádná nedostala do

pětatřiceti, že ani ona nemá nejmenší šanci!“

„Kapitáne,“ řekl jsem do sluchátka, v němž to chrčelo smíchy, „já mám návrh: já si jdu teď udělat vajíčka

a až se dost nasmějete, pak…“

„Vajíčka,“ vyprskl kapitán, „no to je konec! Na-na-namíchano, jo?“

„Volský voko,“ sdělil jsem kapitánovi suše.

„Já myslel … že … eee…“ kapitán Bajer lapal na opačném konci po dechu. „No tak už jsem se dlouho

nepobavil, věříte? A ještě mi říkal: Kdepák, mně už hrozila svatba nejmíň stopatnáctkrát! Ježíšmarjá. Noto se povedlo. A teď vajíčka! Namíchano!“ „Ne-e,“ řekl jsem klidně, vyrovnaně, „volský voko.“ Jana přestala psát na stroji a se zájmem sledovala naši konverzaci. Zatímco se mi kapitán smál, krčil jsemrameny a poulil na Janu oči. A jak jsem se tak na ni díval, vydán napospas výsměchu jednoho

kriminalisty, říkal jsem si, a stejně je to prima holka!

„A teď zas pro změnu chvilku vážně,“ pronesl kapitán Bajer. „Především vám gratuluji. Chytil jste to

náhodou dobře, je to moc hezké a moc chytré děvče. Jakže se jmenovala?“

„Jana. Ještě se tak jmenuje.“

„Ale no tak už se na mě nezlobte, příteli: Vždyť já vám to ve skutečnosti závidím. No vážně. Proboha,

vždyť vy teď prožíváte nejkrásnější údobí života. Uvědomujete si to vůbec?“

„Myslím, že celkem jo,“ řekl jsem možná trochu nepřesvědčivě.

„Ale no tak, příteli,“ ozval se kapitán Bajer takovým konejšivým hláskem, jaký občas nasazoval před

urputnými recidivisty, „vidím, že musím hodně rychle potěšit vaše reportérské srdce.“

„Máte ho?“ vpadl jsem bez předeher.

„Koho, proboha?“

„Vraha důchodcova,“ opáčil jsem archaicky.

„Počkat,“ řekl kapitán a zřejmě si přendával sluchátko na neotlačené ucho, „koho jako myslíte? Toho

synovce Vlastimila, nebo tamtoho Neznámého?“

„Oba,“ řekl jsem bez nejmenšího vzrušení. A rychle jsem dodal: „Vlastimila Dudka i jeho komplice.“

„Komplice!“ divil se kapitán, „jakého komplice?“

„No přece komplice,“ řekl jsem tentokrát už s jistotou o poznání menší; jako bych náhle začal mírněpochybovat o genialitě dramaturga Modřinky. „Musel mít přece jenom nějakého komplice, jinak by to

nemohli provést.“

„Ale co?“ divil se kapitán Bajer velice upřímně.

„No přece…“ vzdal jsem to. „Nebo si pořád myslíte, že to udělal bez komplice?“

„Příteli, vidím, že jste nelenil a pustil jste fantazii zase jaksepatří na špacír,“ z kapitánova tónu jsem teď

nemohl nevytušit jistou ironii, „musíte se však už jednou vžít do představy, že tenhleten Vlastimil v tom

asi opravdu nemá prsty.“

„Myslíte?“ vpíchl jsem na dálku hrot pochyb do kapitánovy sebejistoty. „A co když se dal svým komplicem

přejet schválně? Za sto dvacet pět tisíc, půl na půl?“

„Příteli,“ ozval se kapitán po kratší prodlevě téměř konejšivě, „byl jste už někdy ve vězení?“

„Já? Ve vězení?“

Mírně jsem popotáhl nosem.

„Ve vězení jako takovém?“

„Co byste řekl tomu, kdyby vám někdo prorokoval, že se tam zítra ráno octnete?“

„Kapitáne, znáte mě už nějaký ten pátek. Dobře víte, že mám sice smysl pro humor…“

„Příteli,“ pravil kapitán Bajer nyní již způsobem, který nesnesl odpor, „máte-li zájem podívat se do

nějakého zajímavého nápravného zařízení, připravte se na zítra. V devět nula nula odjezd od naší budovy.Moment, nepřerušujte mě. Potřebuju si tam vyslechnout jednoho zatoulavšího se recidivistu, který se vden naší vraždy ometal v nápadné blízkosti Rousovic a Havlíčkovy ulice.“

„Uprchlý trestanec!“ vydechl jsem. „Náš komplic!“

„Příteli, toho komplice už proboha pusťte z hlavy,“ řekl mi kapitán domlouvavým tónem. „VlastimilaDudka nepřejel žádný komplic, ale Josef Vojkůvka, řidič garanta světle zelené barvy. Právě na něho píšemajor Hanousek hlášení pro ublížení na zdraví a neposkytnutí pomoci. Včera večer jsme toho garantaobjevili v jedné soukromější lakovně. V tom úleku si Vlastimil trochu popletl odstín. Josef Vojkůvka sevšak už přiznal, a zdá se, že Vlastimila Dudka viděl poprvé skutečně v té ulici Ke hřbitovu, totiž pokud siho vůbec stačil všimnout. Tak co, příteli, uvolníte se zítra na devátou?“

Upřímně řečeno, bylo mi to líto. Taková vražda, plná záhad a slibující tisíc kombinací, a ona se vyřeší tím,

že se k činu přizná jeden uprchlý recidivista. Seděl jsem vedle kapitána Bajera ve služební volze čerstvěpřestříkané na červeno a neměl jsem nejmenší chuť diskutovat. Nejhorší na tom bylo, že jsem našemustarci nasliboval hory doly, reportáž o tajemné vraždě, dvoustrana jako Brno, senzace!

„Jaromírku,“ zaskřehotal na mě stařec od svého šéfredaktorského ponku, „jen abys tentokrát neměl mocvelký oči. Ne, počkej, já věřím, že je to zvláštní případ, já ti to opravdu věřím. Nezapomínej však na onodůležité proč,“ a jak si zapínal lajdácký nezapnuté manžety, dával mi své oblíbené ponaučení do života.„Jsme týdeník, který má své renomé, milý Jaromírku. Když otiskneme v Ozvěně článek, víme, proč hotiskneme. My netiskneme případy havárek, malérů či vražd jen proto, že jsou to havárky, maléry a vraždy.

My si vybíráme podle jistého klíče, Jaromírku. Ale to ty dobře víš, tobě to nemusím opakovat jako těmklukům, co přišli do redakce rovnou ze školy a jejich jedinou starostí je ohromit čtenářské masy. Mynejsme bulvární plátek, nám nejde jen o to nachomýtnout se k nějakému karambolu a vytřískat z tohosenzaci.“

„Já myslím, že tenhle případ má svoje proč.“

„Předpokládám to,“ pokýval svou moudrou hlavou stařec. „A předpokládám zároveň, když už ses rozhodlnapsat o další tak politováníhodné události, jako je vražda, že z toho dokážeš dostat i něco navíc. Víš, jakto myslím? Ne jako by mi to napsali ti kluci, co si včera odnesli domů diplomy, támhle a támhle došlo ktakovému a takovému zločinu za těchto a těchto okolností, policie je vrahu na stopě. To je přesně takováreportáž, jakou Ozvěna nepotřebuje. Taková reportáž je k ničemu.“

„Já myslím…“

Zmlkl jsem. Stařec zvedl papír a podal mi ho; napsal jsem mu pár základních údajů o případu, na který sehodlám příští dny vrhnout, čímž jsem zároveň oznámil, že tu možná pár dní nebudu.

„Já věřím, že z toho dostaneš maximum, Jaromírku. Plav!“

A když jsem si teď ve volze vybavil tuhle poslední větu, sevřelo se mi svalstvo v útrobách. Ježíšmarjá, řekl

jsem si a obrátil oči k ubíhající krajině. S každým kilometrem pak ve mně to svírání sílilo a já cítil zcelazřetelně, jak se hlouběji a hlouběji propadám do jámy zoufalství.

„Jste nějakej bledej,“ obrátil se ke mně po déletrvajícím mlčení kapitán Bajer.

„Asi hlad,“ špitl jsem.

„Zastavíme se někde při cestě na polívce. Karle,“ řekl kapitán, naklonil se kupředu k řidiči volhy a spolu spraporčíkem Turkem chvíli přemýšleli, v kterém motorestu na téhle trase se vaří lepší dršťková.

Stařec, uvažoval jsem zatím dále v duchu, měl ovšem pravdu. Proč, ano, to je ono. Novinář, kterýdokáže jevy, jichž je svědkem, pouze mrtvě popsat, byť to byly jevy sebevzrušivější, je špatný novinář.Neboť v každé události, i mnohem méně drásavé, než je vražda, je tolik jedinečného a neopakovatelného,

že to zkušenému novináři vystačí nejen na reportáž o osmi stránkách, ale když na to přijde, na celouknížku. Jenom musí umět vzít téma za ten nejsprávnější konec a pak držet a nepustit, dokud z něhonevymačká poslední kapičku šťávy, již obsahuje. Nejsem už žádný elév, aby se mi právě tohle muselopřipomínat. Samozřejmě, stařec to myslí s námi dobře, chce z nás mít novináře, kteří by za svůj život řekli

lidem něco nezapomenutelného, trvale platného, neřkuli věčného. Jenomže někdy ta jeho touhavytáhnout nás z prostřednosti se na středečních poradách zvrhne ve školení, které nezřídka trvá dvě i třihodiny, a to je zejména pro nás, starší kozáky, hotové utrpení. Stařec však nemluví ani tak k nám, kteří to

musíme poslouchat bezmála celé jedno desetiletí, ale především k těm mladým klukům, kteří splichtilidvě tři reportáže o pražském metru a novém obchodním domu PRIOR a dospěli k jednoznačnémupřesvědčení, jež by se dalo stručně charakterizovat slovy no vida, jak nám to pěkně jde. Není nic horšího,než když se mladý novinář chytí právě tohohle úsloví, vtlouká nám do hlavy stařec. Jeho sestup z Arraratu

je potom náhlý, prudký a zejména předčasný, a to bohužel ve chvíli, kdy náš nadějný mladý muž zdolalsotva úpatí té vysoké hory. Jsou takové rychlé sestupy neřkuli pády, a nelze mít proto starci za zlé, že seznovu a znovu, vytrvale a únavně pokouší vést nás vzhůru a neustále připomíná ta svá proč a nač. Přálbych si, nesmírně bych si to přál, abych i já v tomhle případu objevil víc než jen pachatele. A hrozně rádbych své čtenáře zavedl do temného lesa, do samé hloubi houštin lidské duše, v jejímž jednom zákoutíčíhá tak strašný čin jako vražda.

„Copak nám to tu píšou?“ zahučel řidič Karel.

Zabrzdili jsme u moderního motorestu u silnice a zastavili těsně u tabule dnes dršťková polévka.

Praporčík Turek se na mne zašklebil, ale řidič Karel nevrle prohodil: „Drštková, mně se to ekluje, ty

drátky. E.“

Proti gustu žádný dišputát, zajisté, nicméně řidič Karel udělal chybu, že se v raném mládí nenaučil jístdršťkovou. Už třeba jen kvůli tomu, aby se dožil téhle výtečné dršťkové v jistém motorestu u silnice.

„Lidi maj různý předsudky,“ vykládal praporčík Turek nad červenavou polívčičkou. „Já jsem například do

desíti nemohl špenát. A pak jsem se oženil…“

„To mi něco připomíná,“ řekl kapitán tiše a rýpl mě jemně loktem.

„No, vážně. Manželka mi ho začala vařit bez česneku. Jo? A tak jsem mu přišel na chuť. Dneska špenát —jéjej! Kilo!“ A s chutí se pustil do dalšího loupáčku, jako by byl ze špenátu.

„To zas já,“ řekl řidič Karel, popíjeje kofolu, „špenát můžu. I fazole můžu. To je mi fuk. Ale dršťky neboledvinky, ježíšmarjá, nebo mozeček…“ celý obličej se mu zkrabatil. „Slezinu v polívce taky ne. Vyhazuju

lžící.“

„Jseš cimprlich,“ řekl praporčík Turek. „Náš Jarouš, ten mladší, je taky cimprlich. Tlustý od šunky by

nespolk ani za nic. Já mu říkám, Jarouši, Jarouši… Ale kdepak. Ani za nic.“

„Člověk má jíst všechno,“ řekl kapitán Bajer a ušklíbl se na mne. „I vajíčka.“

„To je moje řeč,“ souhlasil praporčík Turek. „Co se dá na stůl, to se má sníst.“

„Prosím tě, Turek,“ obul se do něho okamžitě řidič Karel, „já bych tě rád viděl. Co se dá na stůl! A co

kdyby ti dali na stůl stehýnka ze žab? Nebo vařený šneky? Ve Francii…“

„Nojó, ve Francii,“ bránil se praporčík.

„A v Japonsku?“ pokračoval rychle řidič Karel. „Ještě to leze, krab, takhle leze, pozpátku, a šmik, useknou

tomu hlavičku a rovnou s tím do pusy.“

Praporčík Turek vzhlédl a na chvíli přestal jíst.

„Nebo v Africe, černoši… čapnou chrousta, uloměj krovky…“

„No tak, soudruzi,“ napomenul je kapitán Bajer, „já myslím, že všichni chceme tu polívku dojíst.“ „A strávit.“

„No právě.“

„Mně to nevadí. Mně může říkat, co chce, já si stejně pochutnám,“ řekl praporčík Turek a spokojeněvytíral talíř rohlíkem.

Drštková byla skutečně výtečná, nálada přítomných se o poznání pozvedla. Pouze řidič Karel se tvářilponěkud utrápeně. Pomalu cucal svoji kofolu, o níž mu praporčík Turek ještě na závěr prozradil, že je tonáhodou nápoj nezdravý. „Až ti někdy vytrhnou zub, hoď ho do skleničky s kofolou. Do rána se ti v týkofole rozpustí. No, zkus to, schválně.“

Bylo mi řidiče Karla líto. Co on teď bude na služebních cestách pít, to je mi záhadou.

Vysokánské tlusté zdi, drátěné pletivo do výše deseti metrů, vodní příkop, hlídací věže opatřené kulometya reflektory, obrovská železná vrata, elektricky ovládaná z neviditelného místa, a další, neméně bytelná,do nichž pasují masívní klíče, jež klíčník sotva pozdvihne, a potom železné mříže o síle jednoho palce, jakse v anglických detektivkách uvádí, a zase řachtající svazky klíčů a nakonec dlouhé rovné chodby, kdeslyšíte každé spadnutí špendlíku, a nekonečná řada vězeňských kobek opatřených kovanými dveřmi a

špehýrkami, jak to v „kamenném pytli“ má být. K mému nemalému podivu však naše volha zaparkovala

vedle jakéhosi nízkého domku, který tak trochu připomínal sklad náhradních dílů. Dříve než jsem mohlsvůj údiv vyjádřit nahlas, zavelel kapitán Bajer „mládenci, vystupovat, jsme na místě“, a všichni čtyři jsme

vylezli z příjemného tepla do sychravého podzimního dne.

Kapitán mi strčil do kapsy zvláštní povolení („k téhle exkurzi by vám novinářská legitimace nestačila,“opáčil na můj děkovný úsměv) a namířil si to rovnou k domku. Stačil jsem si všimnout, že se od domečkutáhne drátěný plot, co říkám plot? plůtek, který bych za temné noci překonal, nechci se chlubit, snad i

já. Za plotem stály v řadě nízké a přesně takové dřevěné baráčky, v jakých jsem strávil šest měsícůsvého mladého života v lounských kasárnách blahé paměti.

„Ježíšmarjá,“ povídám ve dveřích toho domečku praporčíkovi Turkovi, „tohle je teda vězení?“

„Ne,“ řekl mi praporčík Turek komisně, „to je Ústav nápravné výchovy ministerstva spravedlnosti, prvnínápravně výchovná skupina,“ a já jsem se už praporčíka Turka dále na nic neptal.

Ve vytopené kancelářičce nás přivítal major velící nápravně výchovnému ústavu.

„Já jsem Burda,“ představil se kapitánu Bajerovi a potom se obrátil k nám dvěma.

„Turek.“

„Burda.“

„Petrák.“

„Soudruzi, posaďte se,“ pobídl major. Načež učinil čelem vzad a otevřel dveře do vedlejší místnosti.„Stáňo, prosím tebe…“ A usmál se na nás. „Soudruh Janeček vás zavede, soudruzi.“ A kapitána Bajera sezeptal: „Jste tady brzy, kudy jste jeli, přes Stříbro?“

A zatímco kapitán Bajer popisoval majoru Burdovi naši trasu, rozhlížel jsem se touto místností, která mi

silně připomínala úřadovnu našeho velitele roty Dziurdzenika: stolek, židle z ohýbaného dřeva, psací stroj,

na zdi obligátní plakát s bojovým heslem, obrázek prezidenta, bílý strop a dole pod nohama do bělavydrhnutá podlaha, svědectví o perfektně prováděných rajónech u tohoto útvaru. Vzhlédl jsem a skoro semi tou letmou vzpomínkou zamžily oči. Pojednou jako bych před sebou namísto majora Burdy vidělnadporučíka Dziurdzenika, chlapa slitého z betonu a oceli, který, když si takhle zapřel ruce, dokázal projítzavřenými dveřmi. Chlapa, který se uměl „v luftu prezúvať“ a za poplachu skákal na cvičák oknem zprvního patra, takže byl vždycky nastoupen nejdřív z celého praporu. Měl jenom jedinou chybu:předpokládal, že podobnou tělesnou zdatností oplývají všichni příslušníci jeho roty bez výjimky. Bohuželdo jeho ocelové roty byl přidělen i vojín Petrák, který, jak se naštěstí poměrně záhy ukázalo, se mohlvelice dobře uplatnit jako štábní písař.

„Prosím, soudruzi, ptejte se,“ vyzval mě nadporučík Dziurdzenik, který nebyl nadporučíkemDziurdzenikem, a já jsem si uvědomil, že ho kapitán Bajer během mé tajné osobní vzpomínky informoval

o mých záměrech. „Soudruh Janeček vás nejprve zavede na baráky,“ řekl mi major Burda ochotně, „ale,“

usmál se, „nic zvláštního tu myslím neuvidíte. Normální vojenské palandy, slamníky, deky…“ a obrátil se

ke kapitánovi Bajerovi. „Soudruhu kapitáne, tady je výpověď odsouzeného Vaňka, už to mám všechnopřirichtované, aby se to nezdržovalo.“

A tak jsme to dohodli tak, že zatímco já si se strážmistrem Janečkem v mžiku prohlédnu nějaký tenbaráček, kapitán Bajer si tu s praporčíkem Turkem prostudují spis odsouzeného Vaňka, uprchlého a záhynavráceného recidivisty, který se 5. října v odpoledních hodinách potuloval v Rousovicích poblíž místačinu.

Strážmistr Janeček mi vlídně pokynul, abych šel směle napřed, a rázně otevřel dveře. Ostrý vítr se minedočkavě otřel o tvář.

Byl to opravdu sychravý podzimní den. Měl jsem si vzít šálu, říkal jsem si teď v duchu s výčitkou, dneskasi tady v té fujavici úplně zničím průdušky. Ale takhle to dopadne s chlapem vždycky, když se šťastněožení a vymkne se z maminčiny laskavé péče. Zvedl jsem si tedy límec svého směšně tenkého baloňáčkua schouleně kráčel za soudruhem strážmistrem, kterému ten vichr kupodivu ani trochu nevadil. Súsměvem se na mne otočil a řekl: „Fouká nám tu ze strnišťat, vité, soudruhu redaktore.“ Řekl jsem něcojako „hm“, ale nejsem si jist, nebyl-li to jen zvuk škváry, která nám křupala pod nohama. K prvnímubaráku to naštěstí nebylo daleko.

Byl to zcela normální vojenský dřevěňák, slepený z palubek, šedozeleně natřený, s jednoduchými okny aškvírami, jimiž to muselo fičet jedna hrůza.

„Prosím,“ vybídl mě strážmistr Janeček a otevřel dveře do dlouhé střední chodby. Ano, to je ta chodba,řekl jsem si a překvapilo mě naprosté ticho v chodbě i za zavřenými dřevěnými dveřmi; hrome, říkal jsem

si, copak ti muklové ani nešpitnou?

„Jsou na směně,“ vysvětlil mi s úsměvem strážmistr Janeček, jako by četl mé myšlenky, „v celé ubikacinení ani noha. Račte,“ a otevřel dveře do jedné z „vězeňských kobek“: normální „prezenčácká cimerka“ o

dvanácti jednopatrových palandách, s normálními podhlavníky a dekami vzor dvaapadesát, jak jsme

říkávali, prostředí střízlivé a neosobní, postel jedna jako druhá, ustláno vzorně, límce prostěradel dokonalezařezávaly.

„Vidíte, nic zvláštního ke koukání,“ řekl strážmistr Janeček, šel a rozhodil jen tak, profesionálně, jedinýmtrhnutím nejbližší postel. Tázavě jsem na něho pohlédl. „No jasně. Trebinka. Je tu už tři neděle a ještě senenaučil pořádně stlát.“ Pokrčil rameny. „S některými jsou věčné potíže, to byste nevěřil, soudruhu.“

Šel jsem pomalu k té posteli, vzal deku za svrchní cípy, přehodil límec prostěradla, podstrčil, přehnul,zastrčil okraje a lícem obrátil vzhůru… přesně jako před patnácti lety, přesně jak nás to učil nadporučík

Dziurdzenik.

„No né…“ řekl strážmistr Janeček, „skoro dokonalý;“ přistoupil k ustlané posteli a ukázal mi, kde mi tu ocentimetr nezařezává. „Bohužel,“ řekl s omluvným úsměvem a postel rozhodil znovu. „Všechno byste sezase naučil,“ dodal pak téměř konejšivým tónem.

„Není pod tou dekou v noci zima?“ zeptal jsem se jako detašovaný pracovník Mezinárodního Červenéhokříže.

Strážmistr se usmál.

„Od 15. října fasuje každý odsouzený ještě jednu deku. Ale až od 15. října.“

Strážmistr Janeček se vrátil ke dveřím.

Ještě jednou jsem to tu přejel ostrým zrakem reportéra Ozvěny. Musím si tu alespoň něco, nějakoumaličkost, cokoliv vrýt do paměti. Tento pohled mi musí vydržet na dlouhou dobu, neboť kdypak já se zas

dostanu v tato věru neradostná místa?

Dveře za námi zapadly se známým dutým zvukem, podlaha dokonale vymydlená pod námi duněla, šlijsme až na konec chodby, tam, co vždycky bývá pé-vé-eska, neboli politickovýchovná světnice, na jejížzdi jsem vyrobil nejednu malůvku vojína neohroženě stojícího na stráži míru.

Klika cvakla a skutečně: pé-vé-eska jako vymalovaná. Dokonce televize a pod oknem složená promítačka.

„Pěkný.“

Strážmistr Janeček se zdvořile usmál a zase, jako by podával výklad inspekci shora, vysvětlil:

„Kulturně výchovná místnost. Dvakrát týdně televize. Nebo film. Podle toho.“

„Pro všechny vězně?“

„Pro všechny odsouzené, kteří řádně plní výkon trestu.“

„Co je to řádně plnit výkon trestu?“

Naše slova se odrážela od dřevěných zdí, hobrových desek a jednoduchých oken a neslyšně klouzala podlouhých nízkých lavicích bez opěradel.

„Rádně plnit výkon trestu. Vzorné chování, stoprocentní plnění pracovní normy.“

„A když někdo normu neplní a narušuje disciplínu?“

„Každé porušení kázně nebo pracovní nekázeň se odsouzenému zapisuje do osobního spisu. Kromě tohose proti odsouzeným, kteří řádně neplní výkon trestu, používá kázeňských trestů, mezi něž například patří

zákaz sledování televize třeba po několik týdnů, zákaz návštěv, balíčků a tak dále.“

„Máte tu hodně lajdáků?“

„Přijde na to, jak kdy,“ odpověděl mi strážmistr Janeček šalamounsky. „Porušování disciplíny se vyskytujepoměrně málo. Mnohem častější je neplnění pracovní normy. Ještě nějaký dotaz?“

Přemýšlel jsem. Nač se tak ještě zeptat v této televizně filmové světnici? Vůbec nic mě nenapadlo. Vtomto dřevěném prostoru se mi nějak nehrnuly myšlenky. Byl jsem až zoufalý z toho, že tady chodímbezmála hodinu, a vlastně jsem neviděl dočista nic. Je to skoro stejné, jako bych se s nějakýmodsouzeným setkal v hospodě a on mi to šedé, co tu vidím, pomalu popisoval svými šedými slovy.

„Chcete se podívat do kuchyně?“ zeptal se mě strážmistr Janeček a já jsem skoro s ulehčením přikývl.

„Pane veliteli, směna v kuchyni při přípravě oběda. Odsouzený Šamonil.“

„Pokračujte,“ řekl mu strážmistr a odsouzený Šamonil si dal zase čepičku na hlavu. Konečně příležitostspatřit tři opravdovské odsouzené, členy kuchyňské směny, jimž velel zřejmě ten nejstarší, který se sčepičkou přitisknutou k pravé noze hlásil strážmistru Janečkovi jako Šamonil. Třeba to byl skutečnýkuchař, možná z nějakého známého interhotelu, do té doby, než si navařil tuhle polívčičku. A v tomtookamžiku mě to začalo zajímat.

Lidi. To je ono, to je ta pravá šťáva pro reportéra. Žádné lavice, postele, deky, ale ti, kteří v tom tady žijí,

někteří možná jenom dva měsíce, někteří i tři roky, neboť, jak mi sdělil strážmistr Janeček, v tétoprvní nápravně výchovné skupině se mnohaleté tresty nevyskytují. Proto ty dřevěné baráky bez mříží, bez

vysokých zdí a kulometných věží, vždyť tady se na útěk nepomýšlí; jaký by to mělo význam? A uteče-liodtud nějaký nezkušený zajíc, vždyť opravdu stačí jenom přelézt nízký plot, tak snad pouze vprudkém návalu touhy po svobodné hodince, vyplněné dvěma třemi pivy. A to se přece jen nevyplatí.Proto odtud nikdo raději neutíká, každý si to tu kouká odkroutit bez zvláštních příhod, vždyť jsou tovětšinou sami mladí kluci, horkokrevné typy, kteří si o tancovačce trochu víc přihnuli, čmajzli auto, vlítli sním do stromu, a když je nějaký chirurg zázračnýma rukama vrátil do světa živých, přišla jim obsílka ksoudu a potom modrý lísteček s datem nástupů trestu.

I ti dva kluci, kteří se tu motali kolem dvou kotlů, vypadali tak nejspíš na líznuté embéčko; vrhali po násustrašené pohledy bažantů a jeden si při krájení rohlíků málem ufikl prst.

Přistoupil jsem k němu a vlídně jsem se ho zeptal:

„Copak to bude dobrého, soudruhu?“

Mrskl sebou jako kapr, strhl z hlavy hnědou čepičku, přitiskl ji ke stehnu a zařval: „Semlbába, pane

veliteli!“

„Pokračujte,“ řekl mu strážmistr Janeček a teprve po vyřčení tohoto zaklínacího slovíčka se ten mládenecpohnul, nasadil čepičku, uchopil nůž a nejrychleji, jak vůbec dovedl, začal ukrajovat plátky rohlíku. Při tomjsem si všiml jediného detailu: ten kluk sakramentská má nehty jak uhel. Při představě semlbáby, která

vyleze z této pece, jsem nasucho polkl.

„Ještě se jich můžete na něco zeptat, soudruhu redaktore,“ povolil mi vlídně strážmistr Janeček.

„Ano,“ řekl jsem poněkud vyplašeně, ač jsem to nebyl já, kdo byl odsouzený. Vybral jsem si toho

nejmladšího, podle mého názoru nejméně nebezpečného zločince, jehož beránčí vzezření mě uklidňovalo.

„E…“ řekl jsem.

„Odsouzené neoslovujte ani soudruhu, ani pane,“ přikázal mi strážmistr Janeček.

„Ano,“ kývl jsem a znovu jsem se otočil ke svému mládenci. „E…“ povídám mu, „třeba vy.“

„Odsouzený Zíta,“ zaječel mládenec, strhl si čepičku a ztvrdl ve svůj betonový odlitek.

„No!“ vybídl mě strážmistr Janeček; nemohl v tuto chvíli asi pochopit jedno: jak může být tenhle člověk

redaktorem.

„E…“ začal jsem znovu zeširoka, „zač… zač jste tu, teda… zde?“

„Odpovězte, odsouzený,“ zavelel mládenečkovi strážmistr Janeček.

„Pích jsem Staňka kudlou,“ zaječel mládeneček a tišeji upřesnil: „Do břicha.“

„Těžké ublížení na zdraví,“ přeložil mi to strážmistr Janeček. „Při tancovačce. Klukovina. Dva a půl roku.

Litujete toho aspoň, odsouzený?“

„Lituju!“ zařval odsouzený Zíta.

„Pokračujte,“ zavelel strážmistr Janeček a odsouzený Zíta se vrhl nožem na svůj nedokrájený rohlík.

„Tak co?“ obrátil se vlídně zas na mne strážmistr Janeček. „Máte ještě nějaké přání, soudruhu redaktore?“

Zavrtěl jsem hlavou.

Všichni odsouzení strhli čepičky a scvakli kufry. Němý pozdrav panu veliteli a nějakému divnému

chlápkovi, který se bojí kloudně promluvit s našincem. Předpokládal jsem, že jakmile jsme za sebouzavřeli dveře, propukli ti tři nad svou semlbábou ve zcela nekázeňský dušený chechot.

„Je to on?“ zeptal jsem se kapitána Bajera, sotvaže jsme se společně se strážmistrem Janečkem vecpalido volhy. Na mne vybylo prostřední „záhořovo“ sedadlo s tvrdým opěradlem.

„Ach jo,“ řekl kapitán Bajer a já se musím přiznat, že mi ta jeho mnohomluvnost zděděná po nějakýchpředcích šla občas na nervy. Vytáhnout z něho kloudnou informaci, to byla někdy práce pro vraha.Tajemně se pousmál. „Jeď, Karle, soudruh strážmistr ti poví kudy.“

A když strážmistr Janeček zavelel „rovně“, vyrazil Karel vpřed po rozbité asfaltové silnici a my tři, kapitánBajer, praporčík Turek a já, stísněni na zadních sedadlech tohoto pohodlného vozu, jsme mlčky pozorovali

fádní podzimní krajinu barvy červenohnědé. Teprve nyní jsem si všiml té zvláštní, načervenalé barvypůdy. Bude tu asi větší obsah železa, pomyslel jsem si učeně a v hlavě se mi otáčelo latinské slovíčkoferrum, ferri, neutrum. A současně s tím mě napadlo, to se mi stává, že v mých nevyzpytatelnýchmozkových závitech probíhá současně dvoufázové myšlení, že celý náš příběh možná za pět desetminut skončí, totiž pokud to ten uprchnuvší a znovu zadržený Vaněk skutečně provedl a pokud mákapitán Bajer v té své tajemné aktovce nějaké pádné důkazy.

Volha uháněla mezi nízkým stromořadím a já mohl ještě pochybovat buď o jednom, nebo o druhém.

Jenomže jsem to dlouho nevydržel.

„Smím se vás na něco zeptat, kapitáne?“

Kapitán Bajer, rozprávějící nyní pomocí slov „ne“, „jistě“ a „ano“ s praporčíkem Turkem, se ke mně otočil.Pro mne měl „jistě“.

„Podle čeho usuzujete, že to mohl udělat tenhle uprchlý potrestanec?“ zeptal jsem se. Použil jsemnesprávného termínu a strážmistr Janeček naklonil hlavu k rameni, jako by ho ucho, na které to slyšel,

zabolelo.

„Zatím jen podle toho,“ řekl stručně kapitán Bajer, „že byl ten den u bratra v Rousovicích.“

„Byl u bratra. No ale to má potom krásné alibi, ne?“

Kapitán se na mne s podivem zahleděl, pokud mu to těsný prostor umožnil.

„Nebo si myslíte, že by tu… ten čin … spáchal v místě bratrova trvalého bydliště?“

Kapitán Bajer se na mne opět jenom tak podíval a ne řekl nic.

„Chci říct,“ vyjádřil jsem to tedy jinak, „že by sotva riskoval takovéhle podezřelé okolnosti. Chápejte,

uteče z vězení, jde k bráchovi, jasně, nemá ani vindru, a pak si zaskočí do vedlejší ulice zastřelit nějakéhodůchodce… No není to trochu příliš, přímočaré?“ Stále jsem se ještě kochal nadějí, že nepůjde o vraždu kvůli třem stovkám; skoro jsem vyjekl: „A kde ho vlastně čapli?“ Strážmistr Janeček zase naklonil hlavu poněkud doprava, jistě, správně jsem měl říct „zadrželi“. „U Brna,“ sdělil mi suše kapitán Bajer a já jsem, nevím proč, zajásal:

„No tak vidíte!“

Praporčík Turek mi dal najevo svůj údiv povytažením obočí. Ti dva, on a strážmistr Janeček, se teď tvářilijakoby v domnění, že Vaňkův bratr jsem já.

„Doprava,“ řekl strážmistr Janeček a naše volha vjela na úvozovou cestu, zbarvenou rovněž krásně dočervena.

Brzy nato jsme to zapíchli vedle zelené maringotky stojící na kraji obrovského pole, na němž se vnekonečné dálce ztrácely malé postavičky sklízející seno. Na protější straně, téměř na obzoru, stálodstavený vlečňák od autobusu.

Vystoupil jsem a šlápl do měkké, poddajné rudé půdy. Vítr tu fičel snad ze všech světových stran. Bylijsme skoro až na kopci, sehnuli jsme hlavy a téměř pudově se táhli k maringotce, kde jsme tušili jakéstakés závětří.

Strážmistr Janeček ukázal na maringotku. „Můžete si vlízt dovnitř, soudruzi. Je otevřeno.“ Zvedl ruce nadhlavu a zamával. Křičet do větru na tu příšernou dálku nemělo význam.

Dívali jsme se, jak jeden z odsouzených, ne, nebyl to odsouzený, ale příslušník; i na tu dálku jsemrozeznával, že má přes rameno něco jako klacek, se rozbíhá k obzoru. Byli tam dva. Dva muži s puškou.

Dva strážní na celou četu vězňů. Je to možné? Obrátil jsem se na kapitána, a jako bych měl tu otázkunapsanou na čele.

„Odtud se asi moc neutíká,“ řekl kapitán Bajer polohlasně. A přesto v tom větru, který rval slova od úst,to strážmistr Janeček slyšel.

„A když,“ řekl „je za dva tři dny zas zpátky. Jako Vaněk. No, už vám ho vede.“ A hlasem, jehož síla avýška mě překvapila, zaječel do fujavice: „Pohýb!“

Opravdu. Viděli jsme to: stráž vedla Vaňka. Na tu dálku se zdálo, že oba přešlapují na místě. Ale byl tojen optický klam. Ti dva se ubírali beznadějně rozlehlým polem k nám, k maringotce, a ti zbylí, ať jichbylo pětadvacet třicet, jako by jejich odchod ani nezaznamenali. Postavičky dole tmavé, nahořezakončené jehlami vidlí, se neustále posouvaly vpřed i vzad v stále stejném rytmu. Odsouzení zde plnilisvou sennou normu; před rokem či několika měsíci ukradli auťák, propíchli Staňka, falšovali tržbu… A tumě napadlo: co asi provedl ten, jenž se k nám neslyšně blíží po červeném poli, studeném, mokrém,jakoby nekonečném… ?

„Soudruzi, běžte raději dovnitř, tady to trochu fouká,“ řekl nám strážmistr Janeček a přitom na mne vrhl

pohled až soucitný.

V maringotce byl dokonce bubínek. Jenže studený. Ale zaplaťpámbu, ten vichr sem nepronikal. Tady sekonečně dalo škrtnout sirkou.

„Prosím,“ nabídl všem kapitán Bajer.

„Děkuju, nekuřák,“ řekl strážmistr Janeček a zaujal pozici u dveří, zatímco my tři, kapitán Bajer,praporčík Turek a já, jsme se porůznu uvelebili na dvě podlouhlé lavice.

„Tak co, Turek,“ usmál se kapitán a zamnul si ruce.

Praporčík přejel nevlídným zrakem celý interiér maringotky; prostředí se mu zřejmě jevilo jako zcelanevyhovující pro křížové výslechy podezřelých z vraždy. Plně jsem ho chápal, znal jsem však kapitána uždelší čas a mohu s klidnou myslí prohlásit, že vždycky věděl, co činí i proč tak činí. Nicméně praporčíkTurek se na celou akci díval jinýma očima.

Chvíli jsme jenom mlčeli. Jako bychom čekali, až uslyšíme kroky či hlasy. Jednu vteřinu jsme se všichni třidívali na kliku dveří, která se nepochybně pohne, načež vstoupí náš vrah. Pocity jsme měli smíšené.Pokud jde o mne, přál jsem si jen jedno: aby se nám tu Vaněk nerozsypal a vkleče nezačal slibovat já užto víckrát neudělám ještě dřív, než se postačí dovědět, čím se vlastně provinil. Nu což, byl v době činu ubratra v Rousovicích, a pokud nebude mít na půl třetí solidní alibi, půjde to s ním pěkně s kopce. Kdybypřípad vedl praporčík Turek, zdálo se mi, kopec by byl asi pořádně příkrý. Kapitán Bajer, to je fakt, seněkdy uchyluje k metodám poněkud zdlouhavějším a namáhavějším. Výhodou jeho metod, žádnou znich se mi dosud nepodařilo teoreticky objasnit, ovšem je, že v závěru pokaždé ukáže prstem na vraha.

Na toho skutečného, ne pouze na jednoho z podezřelých, který měl tu smůlu, že mu chybělo alibi.Vysvětlovat však tyhle věci praporčíkovi Turkovi v maringotce nad polem odsouzených by, myslím,nemělo valný význam.

Klika cvakla a dveře jako by urval vítr.

„Soudruhu strážmistře, odsouzený Vaněk, předveden,“ hlásila stráž pod schůdky maringotky strážmistruJanečkovi, který vydal do větru jakýsi povel.

Konečně se ve dveřích maringotky objevila nahrbená postava muže asi tak třicetiletého, obligátníčepičku svíral v pravé ruce, oblečeného v nápravně výchovný stejnokroj hnědošedé barvy. Dveře, jimižsem vnikal ostrý chlad, se opět zavřely. Severák začal prozpěvovat o poznání tišší písničku.

Stráž, sledoval jsem okýnkem, se zvolna sunula k obzoru ke svým postavičkám; strážmistr Janečeklezl po schůdkách ven z maringotky. Zbyli jsme tu čtyři.

Muž, který sem vstoupil naposledy, připomínal svým zjevem, odmyslíme-li si ošuntělý mundúrodsouzených, všechno jiné než zločince. Tipoval bych ho tak nejspíš na sňatkového podvodníka, kdybytoto svérázné odvětví trestné činnosti ještě kvetlo. Jeho chování i v špatně střiženém hábitu mělokupodivu jakousi uhlazenost a grácii; třeba ten úsměv, jímž nás všechny v maringotce počastoval, bylryze společenský, asi jako by jím chtěl říct, promiňte, vážení, že se setkáváme v prostředí tak neútulném,a každý pohyb jeho rukou, to bylo ladné gesto dirigenta, úplná pantomima, ano, správně to řekladomovnice Kysilková: takovej slušnej člověk, a vité … ?

Kapitán Bajer ukázal Vaňkovi na lavici, vytáhl z aktovky spis a probíral s odsouzeným příslušné nacionále.A zatímco Vaněk zdvořile odpovídal, s mírně nakloněnou hlavou, na níž za jiných okolností má jistědlouhé, pečlivě upravené vlasy, nyní drasticky ošmikané, uvažoval jsem, co asi mohl provést tentoúslužný človíček. Nepřišel jsem na to. Ostatně, už jsem se musel zase soustředit.

„Ano, pane vyšetřovateli,“ odpovídal Vaněk nesmírně ochotně na jakousi kapitánovu otázku.

„A jak mi vysvětlíte, že týž den večer jste byl zadržen až ve Znojmě, v restauraci U tří korun?“

„No tak,“ odsouzený Vaněk nasucho polkl, „já… totiž…“ rozpačitě se na mne usmál, „jsou věci, kteréčlověk… raději by o nich pomlčel, že. Pochopte, pánové.“ Naklonil hlavu na opačnou stranu a ladným

pohybem si pravou rukou uhladil své imaginární dlouhé vlasy.

„Je ve vašem zájmu, abyste nám o tom podal co nejpodrobnější vysvětlení,“ řekl mu kapitán s důrazemna každém slově.

Vaněk srovnal hlavu do vertikály a mírně sešpulil rty. Vrhl na praporčíka Turka vřelý, přátelský úsměv.

„Ano. Tak dobře. Nuže,“ odkašlal si, „byl jsem ve Znojmě navštívit jednu… no prostě jednu dámu.“ Arychle dodal: „Hrozně nerad bych uváděl její jméno. Upozorňuji… dáma je šťastně provdána.“

„Šťastně provdána?“

Vaněk se omluvně usmál. „Vybírám si za přítelkyně pouze dámy ze šťastných manželství. Svobodné dívkynebo rozvedené dámy mají sklon věci příšerně komplikovat.“

Vaněk, sňatkový podvodník, který zásadně dámám neslibuje sňatky! Cítil jsem, že od jisté chvílepřestávám litovat, že jsem se zúčastnil tohoto výletu.

„Poslechněte,“ sledoval jsem opět kapitána, „kdybyste se ještě lépe rozpomněl,“ kapitán se zamyslel,„mohla by vám případně ta vaše anonymní dáma dosvědčit, že jste u ní byl v pondělí 5. října ve 14.30nebo alespoň téhož dne odpoledne?“

Vaněk o tom silně přemýšlel; kapitán jaksi pro jistotu ještě dodal: „Odpoledne. V pondělí. Pátého tohotoměsíce. Kde jste byl?“

Vaněk učinil pravačkou jednu ze svých ladných půlelips, všiml jsem si, že má pěstěné nehtoví: „Pánové,já vám vážně nerozumím.“

„Hned porozumíte,“ řekl unaveně kapitán Bajer a sáhl neladným, přímočarým gestem po deskách a četl,jako by si to teprve tam musel přečíst: „V pondělí dne 5. října tohoto roku ve 14.30 hodin byla vRousovicích spáchána vražda, jejíž obětí se Stal František Mareš, důchodce, bytem tamtéž, Havlíčkova168.“ A aniž vzhlédl, kapitán nevzrušeně dodal: „V tu dobu se uprchlý odsouzený Věroslav Vaněk, dlevlastní výpovědi, skrýval u svého bratra Jiřího Vaňka, bytem v Rousovicích, Havlíčkova 180. Neboli asidvacet metrů od místa činu. Máte k tomu co dodat, odsouzený Vaňku?“

Odsouzený Vaňku… co nám nyní odpovíš? Bude ti platné svědectví vlastního bratra nehnul se ani nakrok? A přesto jsi večer zadržen ve Znojmě. Jak se z toho vylížeš teď, nepravý sňatkový podvodníku s

vybraným chováním?

„Ano,“ řekl konečně Vaněk a sklonil hlavu. Prsty propletl a znovu je vypletl. Byl nervózní a ani se tonepokoušel skrývat. Když zvedl oči, měl v nich zoufalý stín. „Přiznávám,“ řekl tiše, „byla to osudná chyba,

osudná chyba.“

Kapitán Bajer na něho zamračeně hleděl, praporčíka Turka jsem si teď nepostačil všimnout.

„Pánové,“ řekl Vaněk téměř obřadně o mohutný ohryzek na dlouhém krku mu poposkočil, „měnímvýpověď, kterou jsem učinil včera.“

„Soudruhu kapitáne,“ ozval se konečně praporčík Turek, „neměli bychom radši…“

„Moment!“ přerušil ho ostře kapitán Bajer a vlídně naznačil gestem, které získalo téměř Vaňkovu eleganci,aby odsouzený klidně pokračoval.

Vaněk se opřel dlaněmi o lavici a zády o hrubou stěnu maringotky a zhluboka vydechl. Bylo to jako výstupz třetího dějství hry „Doznání“, kdy se pachatel rozhodne uvést fakta, která rázem vysvětlí celý, až dotudzáhadný děj hry a divák si může oddechnout: takhle to tedy bylo …

„V neděli jsem udělal tu hloupost, že jsem nedovoleně opustil prostor nápravně výchovného ústavu,“ řekls náznakem hluboké lítosti v hlase odsouzený Vaněk a povzdechl si, „a ještě téže noci jsem se skutečněstavil u Jirky, tedy u svého bratra. Převlékl jsem se tam do civilu a ještě v noci, za tmy, mohlo být pětnebo šest ráno, jsem odjel brněnským rychlíkem. V pondělí ve 14.30, dokonce už mnohem dřív, jsembyl…“ Vaněk se dramaticky odmlčel, „v Mikulově. Tady jsem se naobědval v zámecké restauraci. Personálmi to může dosvědčit. Nebo ten pán, který seděl se mnou u téhož stolu. Byl takový silnější, možno řícitlustý, s personálem se dobře znal a doporučoval mi zhlédnout vinný sud v mikulovském zámeckémsklepě. Je to největší sud ve střední Evropě, ten pán to může dosvědčit.“

„Kdy jste odjel z Mikulova?“

„Okolo patnácté hodiny. Jel jsem autobusem do Znojma, kde jsem byl ve večerních hodinách zadržen

hlídkou VB v restauraci U tří korun.“

Kapitán Bajer přikývl. „Máte to?“ zeptal se praporčíka Turka a ten krátce přikývl.

„Vaňku, Vaňku,“ řekl kapitán Bajer odsouzenému přátelsky, „měl vy jste tuhleto zapotřebí?“

„Neměl, pane kapitáne,“ řekl Vaněk; bystře postřehl kapitánovu hodnost z jediné praporčíkovy repliky.

„Na tu dámu se vás neptám.“

„O, to jste velmi laskav, pane kapitáne, ta dáma totiž…“

„Neexistuje,“ přerušil ho nyní velmi nešetrně kapitán Bajer, a když viděl Vaňkův téměř ublížený výraz,pokračoval, „ale ovšem, Vaněk. Jinak byste ji uvedl mezi svědky, kteří mohou potvrdit vaše stoprocentníalibi. Byl jste čtyřiadvacet hodin podezřelý z vraždy, Vaňku.“

„Neměl jsem ovšem tušení, že…“

„Proč jste jel do toho Mikulova?“ vybuchl na něho z čista jasna kapitán Bajer.

„Jel jsem tam za jistou dámou,“ odpověděl téměř uraženě Vaněk.

„Vaše vysvětlení,“ přikývl kapitán Bajer. „A moje vysvětlení: chtěl jste si to tam očíhnout a pak se nějak

dostat do Rakouska. Z padělatele šeků se mohl stát další bojovník za svobodu.“

Tak tedy padělatel šeků, řekl jsem si s uspokojením. Vždyť říkám, éra sňatkových podvodníků je již

nenávratně za námi.

„Pane kapitáne, tak teď mi křivdíte,“ řekl Vaněk, když viděl, že kapitán Bajer vstává z lavice a chystá se

zřejmě naše sezení v maringotce rychle ukončit.

„Bude se mnou, doufám, sepsán řádný protokol o změně výpovědi, pánové!“

Kapitán Bajer otevřel dveře a vykřikl do poryvu ostrého větru: „Strážmistře!“

A tak jsme si to štípali ke Praze. Bez vraha a bez naděje, že by snad ve výpovědi odsouzeného šekovéhopodvodníka Vaňka mohla být jediná trhlina. Nebylo pochyb, personál zámecké restaurace v Mikulově i ten

tlustý znalec vinných sudů nám potvrdí, že jistý krátce ostříhaný host tu skutečně inkriminované pondělípoobědval a tudíž nelze předpokládat, že by se odtud po obědě mohl do půl třetí dostat do Rousovic,vzdálených odhadem dvě stě kilometrů.

Kapitánova intuice tedy měla opět svůj reálný podklad. Tenhle Věroslav Vaněk Františka Marešenezastřelil. Koneckonců padělatelé složenek, šeků a podobných tiskovin, jak známo z detektivních filmů,zásadně nepoužívají střelných zbraní. Pracují mnohem tišším, nicméně produktivním stylem. Až přílišdobře vědí, že při každé vypálené střele riskuje střelec protivýstřel neboli kůži, a podvodníci jsou všechnojiné jenom ne gangsteři s ostře řezanými rysy á la Lino Ventura. Podvodníci jsou veskrze jemné duše a při

pohledu na krev se jim dělají kruhy před očima.

Kapitánu Bajerovi, právě tak jako nyní mně, muselo být od počátku proti mysli, že by se v tomto případěpravidlo obrátilo vzhůru nohama. Přesto výslech, o němž zajisté věděl či přesněji řečeno tušil, že budepro kočku, nevynechal a neobešel. Já se teď sice raduji, že jsme tu neodhalili vraždu pro tři stovky,nicméně před kapitánem pořád leží stejná kupa záhad, kterou musí obracet a převracet ze všech stran iúhlů. A teprve nyní, když jsme uvízli na našem rezavém poli, jak se jen uvíznout dá, jsem si znovuuvědomil, že tenhle morous to taky nemá lehké. Jediní dva podezřelí, kteří se mu naskytli, mají dokonalé

alibi…

„Nač myslíte, příteli?“

Otočil jsem se na kapitána, jakoby vyrušen z hlubokých úvah. „Já? Na nic.“

„Hm,“ zamručel kapitán. „Jak se vám líbilo ve vězení?“

„Zajímavá otázka.“

Kapitán se mírně usmál a začal hledat své sparty. „Napíšete o tom reportáž? Nebo líčení?“

Odmítl jsem nabízenou cigaretu. „Mrzí vás moc, že to neudělal?“ zeptal jsem se.

„Kdo?“

„No.“

„Ale, příteli,“ kapitán si zapálil a vyhodil sirku okénkem, jímž dovnitř okamžitě vnikl sychravý vzduch,„tohle mi nedělejte. Vždyť vy přímo záříte štěstím, že náš případ přece jen nebude tak kór jednoduchý,“

vtáhl, „ba spíše naopak.“

Vrhl jsem na něho pohled, jímž jsem zároveň tak trochu prosil za odpuštění.

„Kdo to mohl být, prokristapána?“

Kapitán Bajer se podíval před sebe, zvedl bradu, ale mlčel. Zauvažoval jsem si namísto něho:

„Ta teorie s komplicem by nakonec nemusela být tak k zahození, kdyby… Máte zjištěno, kdo s tím

Vlastimilem kamarádil?“

„Nějaká Milenka. Tedy Milenka s velkým em.“

„Ženská.“

„Milenky bývají ženského rodu,“ zavtipkoval si kapitán Bajer a já jsem byl vlastně rád, že se konečně

dostal z té polozádumčivé nálady, kontrapunktující náš nevydařený výlet za vrahem.

„Kromě toho si musíme zjistit, kdo všechno věděl o tom dopisu, kterým zval Mareš synovce na pondělní

návštěvu,“ prohlásil a pokrčil čelo.

„Myslíte, že o tom mohl někdo vědět?“

„O dopisu? Celá účtárna.“

„Účtárna?“

Kapitán na mne pohlédl s údivem: „Já vám neříkal, že Vlastimil Dudek pracoval v skladové účtárně?“

„Prosím? Aha. Myslím, že ano. Účtárna. Ovšem,“ řekl jsem a rychle dodal: „Jistě, mohl to vědět kdokoliv z

účtárny.“

„Nebo kdokoliv z numismatického kroužku závodního klubu,“ rozvíjel kapitán další varianty.

„Numismatika je sbírání starých mincí,“ pronesl jsem jako populární příruční slovník.

„Nebo,“ pokračoval kapitán, „někdo z judistického oddílu, kam chodíval Vlastimil Dudek trénovat.“

„Je ještě nějaké nebo, kapitáne?“

Kapitán Bajer otřel popel z cigarety o okraj pootevřeného okénka a s odvráceným pohledem mi sdělil:

„Podívejte, příteli, podezřívat můžete celou republiku, to máte zhruba, odečteme-li nezletilé, deset miliónůvrahů, jenomže pouhé indicie jsou v naší hře karty, s nimiž můžete stát jedině na prohru. My musíme mítv ruce fakta, přesná a nezvratitelná. To je jediné, co teď musíme držet v ruce. Od této chvíle nás už nic

jiného nemůže zajímat. Jasno?“

Němě jsem přikývl.

„A pak,“ usmál se kapitán, „musíme doufat v náhodu.“

„V náhodu, jakou náhodu?“ zeptal jsem se s krajně pochybovačným zabarvením hlasu.

„Náhoda je náhoda, rozumíte?“

Ne, tomu jsem nerozuměl. Nerozuměl jsem hlavně tomu, že kapitán Bajer, mistr dedukce a znalec lidsképsýchy, najednou začíná věřit v řízení osudu.

„Obávám se, že náhoda je hlavním a možná uzlovým bodem celého tohohle zašmodrchaného případu,který snad jenom navenek vypadá tak zašmodrchaně,“ pokračoval kapitán Bajer v mírném předklonu, akdyž zaznamenal můj neslaný nemastný úsměv, trpce dodal: „Ani nevíte, příteli, jak rád bych se tentokrát

mýlil.“

„Náhoda, náhoda,“ zahučel jsem, „to jako myslíte, že zločinec se teď třeba vrátí na místo činu, jak se

říká?“

„Třeba,“ usmál se kapitán. „Náhod může být i víc.“

„Ovšem,“ řekl jsem uvážlivě a taky trochu podrážděně, „přímo nekonečné množství.“

„A jestliže si tu s námi pohrává nějaká zcela zvláštní náhoda, můžeme doufat jen v jediné: že ji nějaká

další, nečekaná náhoda vyloučí.“

„Náhoda zrušená náhodou,“ sečetl jsem to, podtrhl ten kapitánův součet a jasně, pevně a přesvědčeně

jsem prohlásil: „Ne. Tomu já nevěřím. Je tu vražda. Musí tu tedy být i vrah. Jedna a jedna jsou dvě.“

„Když myslíte,“ protáhl kapitán a nedůvěřivě se obrátil k ubíhající krajině barvy zelenohnědé.

A já jsem řekl: „Ledaže by ta domovnice měla vlčí mlhu.“

„Kysilková…“ potvrdil pro sebe kapitán Bajer a mně sdělil jako svůj velký objev: „Tady už přestává taželezitá půda, všiml jste si?“

„Janičko,“ povídám večer své ženě, „šatstvo jsem dle tvých instrukcí řádně předal čistírně. Narychlo budev pátek odpoledne. Slyšíš mě, Janičko? V pátek odpoledne.“

„V pátek odpoledne,“ opakovala po mně slova, jejichž smysl jí zřejmě unikal. V rádiu šel nějaký pořad ojihočeských památkách, ke kterému dávala taky nějaké podklady; věděl jsem, že s ní nebude kloudná řeč.

Nikdy nepochopím, že jí nestačí náslech, vždyť po těch nekonečných hodinách strávených ve střižně se jípřece ten pořad musí zajídat. To je něco podobného, jako kdybych já někdy v čekárně u zubaře otevřelOzvěnu a četl si tam znovu a znovu svou reportáž. Nepadá v úvahu. Co je jednou vytištěné, přestává býtpro mne zajímavé, a to i kdyby to bylo nevímjak důležité. Pro mne je to již mrtvý materiál. Hlušina, jakříkají havíři, mrtvá země, která se vrší na obrovské haldy, které mění krajinu dosud krásnou a svěží vměsíční povrch. Se slovy je tomu nejinak.

Pořad zřejmě již chvíli běžel a Jana si tiše pochvalovala, jak to tamhle či tuhle Milenka krásně střihla.Milenka byla snad vůbec její nejoblíbenější střihačka, dokázala i z notorického koktala udělat v konečnémsestřihu Ciceróna, dokonale vymazat všechny náhaly a případné chybějící slabiky, dokonce i hlásky sivystříhat z odpadu a tak šikovně slepit, že ani ten nejpuntičkářštější posluchač nepoznal, že posloucháslepená slovíčka. Milenka byla ženou na svém místě a Jana říkala, že poslech „jejích pořadů“ je prozkušeného rozhlasáka pokaždé pravý požitek. Nehodlal jsem jí ani nyní tento požitek kazit a přehrál jsemse do vedlejší místnosti, rozhodnut strávit příjemný večer bez televize, s knížkou v ruce.

Jen jsem však dosedl do křesla, zazvonil telefon.

Volal mi filmový dramaturg Leo Modřinka.

„Neruším?“

Ne, nerušil, tu knížku si koneckonců mohu přečíst jindy… A tak mi Leo Modřinka sdělil, že by se moc rádse mnou sešel zítra v klubu. Proč? Přišel jsem na další docela zajímavou teorii týkající se té vaší vraždy,řekl. Nic podobného prý dosud nebylo natočeno žádnou společností ani národní kinematografií.

Byl jsem vskutku zvědav, co mohl Leo Modřinka vyzkoumat, a proto jsem k schůzce svolil. Současně jsem

se ho zeptal, kdy začneme pracovat na látce, kterou jsem mu nabídl. Ujistil mě, že rukopis čtou již třirežiséři. Podle jeho názoru je třeba ještě „vychytat mouchy“, a pak už je to prý jenom otázka volbyurčitého režiséra. Až dojde i k tomu, vrhneme se prý společně s režisérem všichni tři do práce na filmovépovídce. Tím budu sice zkrácen na honoráři, budu však mít dobrý pocit, že látka běží a spěje k nějakýmkoncům. Souhlasíte?

Otázal jsem se Leo Modřinky, budu-li se také autorsky spolupodílet na scénáři. Nato se mě filmovýdramaturg Leo Modřinka zeptal, jak tipuju zítřejší zápas se Švédskem. Řekl jsem tři jedna, on řekl alekdepák, tajuplně se zasmál a zavěsil. Záviděl jsem filmovému studiu tak schopné lidi.

Jenomže mi nasadil brouka do hlavy. Přišel na teorii, zatímco já jsem nepřišel dočista na nic. Seděl jsem a

koukal jak sůva, jak by řekla moje žena. Copak nepřijdu absolutně na nic! Mohl jsem sice do nekonečnateoretizovat, jenomže od kapitána Bajera jsem už pochytil jistý ostych před „holmesováním za každoucenu“, jak říkal, a pak, příčilo se mé reportérské nátuře sedět doma v křesle a dumat; reportér musí býtpři tom, v běhu, v akci, reportér nemá doma co dělat!

A to už jsem byl na nohou. Jestli mě teď něco mrzelo, pak to byla jen skutečnost, že mě napadlo jít doterénu teprve nyní, tak pozdě, když případ začínal dostávat, abych tak řekl, setrvalou tendenci.Kromě toho jsem dobře věděl, že kapitán Bajer nelení. Nemůže. Jeho lidé touto dobou jistě šmejdí vjudistických oddílech, v numismatických kroužcích zpovídají vyděšené sběratele starých mincí… jen jásedím! Tedy stojím. A poloha stojícího redaktora, to je děsné.

„Kam zas jdeš?“

„Nikam,“ řekl jsem a vklouzl do svého baloňáčku. Potřeboval by asi taky vyčistit, mihlo se mi hlavou.

„Budeš něco večeřet?“ ozvalo se za dveřní výplní.

„Vajíčka,“ řekl jsem a vypadl na chodbu.

„Vyloučeno,“ sdělil mi vrátný rousovické nemocnice, „návštěvy jenom ve středu a v neděli. Tady to máte

na vratech.“

Pokoušel jsem se mu vysvětlit, že jsem od novin a že jde o velmi důležitou záležitost, která navíc spěchá;

vrátný byl však neoblomný.

„Dobrá,“ řekl jsem rovněž neoblomně, „chci hovořit se soudruhem ředitelem. Ihned.“

„Soudruhem ředitelem?“ opáčil vrátný a to tak, aby mi v žádném případě neušel ten mírný úsměšek, jímžmi dával najevo, že teď, v půl osmé večer, je tu, milej zlatej, nejvyšším pánem a ředitelem vrátný, a ty se

dostaneš dovnitř jen přes mou mrtvolu.

„Mohl byste mi tedy aspoň zavolat službu konajícího lékaře na chirurgickém oddělení?“ ukázal jsem natelefon. „Jenom vytočíte číslo.“

„Telefon z vrátnice nefunguje,“ oznámil mi vrátný a ředitel v jedné osobě a já si s dušeným vztekemuvědomil, že mi nezbývá, než to zas nastartovat a vrátit se z hezkého večerního výletu s nepořízenou.Během příštích vteřin mě napadla následující řešení:

— proběhnout vrátnicí nehledě na křik, který vrátný způsobí; zamítnuto (mohl by mě dohonit už tamhle u

toho odpadkového koše);

—

vrazit mu dvacku; zamítnuto (neměl jsem s sebou tolik);

—

přelézt plot někde za rohem; zamítnuto (měl jsem na sobě ty pěkné šedé šaty).

Když jsem si to tak všechno zvážil a rozvážil, usmál jsem se, řekl jsem, tak vám pěkně děkuju zapochopení, a po této chabé morální výhře jsem poslušně nasedl do auta a pomalu vycouval z mrňavéhoparkoviště před nedobytnou nemocnicí v Housovicích.

Bylo mi hořko. Já, který se dostal bez zvláštního povolení do rozličných vojenských prostorů, do tajných

oddělení fabrik vyrábějících vývojové druhy zboží, k ředitelům, náměstkům, ministrům… tak já se, prosím,

nedokážu protáhnout vrátnicí v jakési mrňavé nemocnici, kde není vůbec nic vojenského ani tajného, kde

není ani náměstek, kde je jen vrátný!

Bylo mi skutečně mizerně, když jsem vycouval z parkoviště a pomalu se šinul podél nemocniční zdi. A byljsem asi tak uprostřed úvah o svých prudce klesajících reportérských schopnostech, když vtom jsem jizahlédl. Ó díky, mé oko cvičené, nezklamalos, když zklamali všichni… řekl jsem si v hexametru, jedinémto básnickém stylu, jenž mi byl odmala vlastní, a zastavil jsem to pěkně u chodníku.

Díra. A dostačující. Dimenzovaná na lidskou postavu. Nedaleko očního pavilónu. No nic, chirurgii takynajdu, hlavně že jsem v nemocnici…

Chirurgii jsem našel snadno. Oddělení bylo v hlavní budově, a co bylo vůbec hlavní: v této budově nebylžádný vrátný. Svižně jsem zdolal schody do zvýšeného přízemí. Ambulance, přečetl jsem si na dveřích v

liduprázdné chodbě.

„Přejete si?“

A vida, tak přece je někdo v tomhle špitále krom zlého klíčníka.

„Ano,“ řekl jsem a mile jsem se na sestřičku usmál.

MUDr. Vosáhlo byl chirurg. Tím chci říct, že byl Chirurg se vším všudy, od hlavy až k patě. Nejvíc měfascinovaly jeho mohutné ruce obnažené až k loktům, chlupaté a jakoby neohrabané, dva nástroje, kterézachraňují všechny rousovické kluky rozflákané na motorkách, vytahují z bolavých těl slepá střeva ažlučníky plné kamení a, naprázdno jsem polkl, řežou nádory. Úctyhodná fuška.

„Á,“ zahlaholil mi vstříc službu konající MUDr. Vosáhlo, „tak tedy tisk. No zaplaťpámbu, už jsem se lekl, ževolá sál. Posaďte se tu někde, pane redaktore, sem ne, to je politý, ale klidně třeba na postel.“

Tak jsem se octl v lékařském pokoji rousovického špitálu. S příjemným pocitem člověka, který se přecejen nakonec sám v sobě našel, usadil jsem se na nabídnuté chirurgovo lože.

„Á,“ zahlaholil opět MUDr. Vosáhlo, když jsem mu všechno pěkně vysvětlil, „Dudek, Dudek, ovšem, to jeta sádra na osmatřicítce, oučetní z Loukotína… Takže říkáte… vypravil se za strýčínkem, aby ho obral opoklady, a než se tam dohrcal, strejček byl v pánu. Dudek… počkejte, ne, Dudek je na čtyřicítce.“

A ještě než jsme se vypravili na čtyřicítku, musel jsem si s MUDr. Vosáhlem dát turečka.

„Pochopte, jsem rád, že zas vidím zdravého člověka,“ řekl mi.

Noční služba je dlouhá, a tak jsme seděli a povídali si o autonehodách (svého času jsem dělal v Ozvěněveškeré autohavárky, takže téma mi bylo stále blízké). MUDr. Vosáhlo znal Ozvěnu, on vlastně znalvšechny noviny, všechny televizní hry, přečetl všechny trochu zajímavější knížky, které v posledních letech

vyšly, takže jednu chvíli jsem se před ním cítil jako učiněný polovzdělanec. Když mi však ještě řekl, žepřed chvílí si zrovna vyslechl na Praze zajímavý pořad o jihočeských kulturních památkách, nenašel jsemodvahu říct mu, že vlastní manžel té paní, která ten pořad připravila, je… škoda řečí.

Probůh, jak my to v tom hlavním městě vlastně žijem? Kam to pořád tak strašně spěcháme, že nemámečas ani na ty, kteří jsou nám nejblíž? Nezasloužila si snad má pilná včelka Jana, abych jí já dnes domařekl touto dobou jedinou větu, která zazněla tady, v lékařském pokoji rousovického špitálu? „Byl tonáhodou velmi dobře udělaný pořad.“ Tam, kde má tato věta zaznít především, tam je teď ticho. Je tohlenormální, je možné dělat to takhle donekonečna?

Hořkými výčitkami jsem mířil přímo na střed své černé duše. A to jsem ještě netušil, že stačilo najít si párminut navíc, abych si s Janou promluvil o tom, za čím se honím po věznicích, nemocnicích a nevím, kdeještě se do konce tohoto týdne octnu, a leccos by bylo už nyní mnohem jasnější. A možná, což užpředbíhám, by se zabránilo další tragédii, k níž se právě v těchto nočních hodinách schylovalo.

Vlastimil Dudek ležel na čtyráku, jak jsme říkávali za studentských let v koleji místnostem o čtyřechpostelích, a ještě nespal. Nohu v gypsu, hlavu ovázanou, reproduktor v uchu, soustředěně poslouchalvečerní popmusik show.

„Jak se máme,“ zeptal se ho MUDr. Vosáhlo a představoval nás. A zatímco Vlastimil Dudek líčil MUDr.Vosáhlovi své subjektivní potíže, měřil jsem svým ostřížím zrakem tento nemocniční pokojík o dvouširokých oknech, pod nimiž předstírali spánek či nezájem další tři pacienti, jimž tu z ruky, tu z nosu, tuzpod pokrývek vycházely rozličné hadičky, takže jsem okamžitě pochopil, že náš Vlastimil bude zcelaurčitě nejlehčí případ na pokoji.

„Ozvěna, no jo, aby ne, Ozvěnu čtu,“ řekl mi Vlastimil.

Mile jsem se na něho usmál.

„Pane doktore,“ ve dveřích se objevila sličná dívka v modrobílém, „na šestačtyřicítce…“

A tak nás MUDr. Vosáhlo ponechal o samotě, jak pravil, a ještě mě požádal, abych své interview zkrátilpokud možná na minimum. To jsem mu slíbil a pak už jsem, téměř nedočkavě, začal v duchu šít první

otázku na tělo tomuto mládenci, kolik mu mohlo být? Šestadvacet? Snad o rok dva víc, jenž na mneupíral své ztrápené, důvěřivé modré oči.

„Zpívá Gott,“ sdělil mi a oddálil miniaturní reproduktor od ucha. „Ozvěna, no jo,“ tvář se mu rozjasnila,„mívají tam pěkný článečky. Třeba ten o potápěčích, to bylo výborný.“

Popostrčil jsem si židli blíž, snad i proto, abych zakryl mírné rozpaky, které pociťuji pámbuvíproč pokaždé,

kdykoli někdo velebí mé výtvory. Vteřinku jsem se musel zamyslet. „Á, ovšem, jistě,“ řekl jsem, „velicezdařilé, velice, velice,“ opakoval jsem bezmyšlenkovitě, zatímco Vlastimil se na mne uctivě culil ze svéholože. Reportáž o potápěčích koneckonců vyšla z Karlíčkova pera, nevím, proč bych ji nepochválil. Vzápětíjsem si však uvědomil, že si ten nešťastně osiřelý synovec právě teď myslí, že takhle hloupě vychvalujuvlastní dílo.

„Mým oborem,“ řekl jsem, aby bylo jasno, „je kriminalita, autohavárie, požáry, přírodní katastrofy atakovéhle radosti.“ Povšiml jsem si, že pacient, který na vedlejší posteli ležel jako bez duše, ke mněpomaloučku pootočil svou bledou tvář. „A proto do mého rajónu spadá také případ…“ a nyní jsem volilsvá slova více než pečlivě, „případ záhadného úmrtí vašeho pana strýce.“

Vlastimil Dudek se tiše rozkašlal. Nadzvedl se, obrátil oči v sloup, tiše zaúpěl a zajíkavě řekl: „Pro-pro-promiňte… jste strašně hodnej, pane redaktor, vážně, strašně.“

„Ano,“ řekl jsem a zase až pak jsem si uvědomil, co si ten mládenec teď o mně asi musí myslet. Abychjeho nepřesné představy poněkud opravil, řekl jsem: „Vlastně můj zájem vyvolalo jenom…“ a opět jsemnechal větu trčet. Zajímavé, pomyslel jsem si. Podobný rozhovor jsem už dlouho s nikým nevedl. A vduchu jsem žasl, že reportér, který je teoreticky na vrcholu svých sil, může takhle blábolit. Že by už prvnípříznaky nastupující sklerózy? Či se snad cítím tak nesvůj v tomhle stísněném prostoru, prošpikovanémhadičkami vycházejícími z nejrůznějších tělních otvorů?

„Pane redaktor,“ řekl Vlastimil a tím naštěstí náš hovor zachránil, „oni mě podezíraj, že jsem strejčka

Frantu praštil já.“

„Praštil?“ podivil jsem se. „A kdo vás z toho podezírá?“

„No oni, policajti, teda jako esenbáci,“ zašeptal a ohlédl se na postel vlevo.

„Ale váš strýček přece…“

Proboha! Ovšem! Tenhle Dudek si snad myslí, že jeho strýček František byl zabit sekerou. A hrome; vždyť

nebýt mé polokriminalistické opatrnosti, málem jsem mu tu vyzradil něco, co mu zřejmě mělo do jistédoby zůstat utajeno. Ví vůbec kapitán Bajer, že přejetý synovec netuší, jakouže ranou sešel ze světa jehostrýček?

„Můj strejček František,“ pokračoval Vlastimil Dudek s tlumeným přídechem, aby neprobudil svéspolupacienty, „byl zabitej v pondělí odpoledne, víte?“

Přikývl jsem.

„No vidíte to,“ zaskuhral Vlastimil a znovu se ohlédl na postel vlevo, „a já byl ve dvě, zrovna houkalo vefabrice padla, sraženej tím auťákem u hřbitova. Není to všechno divný, pane redaktor?“

„Jistě,“ řekl jsem; už jsem se nepokoušel o delší souvětí, nemělo to ani význam, Vlastimil se mi krásněrozhovořil, mluvil, či spíše skuhral jako z partesu.

„Jenomže esenbáky napadlo…“ kývl na mne prstem, abych dal ucho trochu blíž a já se k němu naklonil,„napadlo je, že jsem měl kamaráda a ten kamarád v době, když jsem byl přejetej, šel a praštil strejduněčím do hlavy.“

„Čím?“

„Počkejte, hele…“ přitáhl si mě za klopy kabátu ještě blíž, „anebo že jsme strejdu praštili a pak jsme sivymysleli takovej plán, že jako … rozumíte … rozumíte, pane redaktor, jo? Že to bylo narafičený… si

myslej teda jako voni.“

„Teda jako kdo?“

„Počkejte, pojďte sem, hele,“ držel mě za klopy Vlastimil Dudek a nepouštěl, „myslej, že to bylospunktovaný. Takhle: že já někdy po obědě praštím svýho strejdu a pak že do sebe někde nechámdrcnout auťákem, abych jako měl alibi, a ten můj kamarád se jako vrátí do toho všivýho baráku a udělátam nějakej zmatek, já nevím, třeba rozfláká okna na chodbě nebo tak něco, zkrátka udělá zmatek,aby vznik dojem, že k tomu došlo akorát v tu dobu, kdy já budu přejetej. Rozumíte tomu, pane redaktor,

rozumíte, ta volovina, pane redaktor!“

„Myslím, že…“ kývl jsem, jako že už rozumím.

„No tak to vidíte,“ a Vlastimil Dudek se pustil mé klopy, „chtějí na mě ušít takovouhle habaďůru.Jenomže,“ a znovu sáhl po mých klopách, jenomže tentokrát se nestrefil a padl zpátky na polštář, „uf…pořád nemaj toho kamaráda. A nebudou ho mít nikdy. Víte proč? No víte proč? Protože neexistuje. Nicneexistuje.“ Vlastimil Dudek se chraplavě zachichotal. Ano, to je pro jeho smích ten správný výraz:zachichotal se. „Je to všechno pěkná kulišárna. Ale já teď mám dost času, abych na to přišel, jak tovlastně bylo. A to mi věřte, přijdu na to.“ Znovu se pokusil posadit, tentokrát se včas zachytil okrajepostele. „Mám naštěstí ten dopis, víte, ten dopis, kterej mi Chudák strejda poslal. Přijď v pondělí v půltřetí, chci ti něco říct. Ten dopis já naštěstí mám. A k vám mám jedinou prosbu. Můžete mi vyplnit moji

jedinou prosbu, pane redaktor?“

Dívaly se na mne dvě prosebné, zcela bezmocné modré oči.

„Nemůžu se odsad hnout, domů telefon nemáme a maminka může přijít až v neděli. Do tý doby by setoho mohlo moc stát, pane redaktor. A já mám strach, že se ještě hodně stane.“

„Ležte,“ řekl jsem mu mírně, „víte, co říkal pan doktor. Nesmíte se příliš rozrušovat.“

„Nerozrušujte se, když…“ A vzepřel se mé ruce, která ho mírně tlačila zpět. „Pane redaktor, smím vás oněco požádat?“

Počkal, dokud jsem nepřikývl.

„Mohl byste zajít za maminkou? Adresu vám napíšu na papírek. A říct jí…“ nadýchl se, otevřel šuplíčeknočního stolíku a přitom mě neustále pozoroval, „ať proboha nedává ten dopis od strejdy z ruky, je tomoje jediný alibi. Jinak řeknou: proč jste jel akorát ten den a hodinu do Rousovic za strýčkem, kteréhojste neviděl dvacet let?! Vité? To jim vrtá v hlavě.“

Pacient, který už dávno nepředstíral, že spí, se na mne nyní přátelsky usmál. Opětoval jsem jeho úsměv.Vlastimil se hrabal ve stolku, hledal nějakou tužku, nějaký kus papíru.

„Pane redaktor,“ nyní již nešeptal, neskuhral a mluvil nahlas a udýchaně, „ať ho za nic na světě nikomunedává, ani esenbákům. Je to jedinej důkaz, kterej mám v ruce. Prosím vás, já vám to tadyhle napíšu…“a protože již tužku i papír našel, začal mi psát tiskacími písmeny adresu, „když budete od tý lásky azajdete za ní a řeknete jí,“ na chvíli zmlkl, jen němě pohyboval rty; četl si tu adresu, za číslem domu

udělal tečku a předal mi lísteček s nadějí v očích, „řekněte mamince, že všechno dobře dopadne, ať nemástrach. Že noha už nebolí, ani hlava a v neděli mi může přinést akorát nějakej kompot. Meruňkovej třeba.Vyřídíte jí to tak, pane redaktor?“

Přikývl jsem, převzal lísteček a mrkl zběžně na adresu, byla krásně čitelná. Jako mimochodem jsem se

pak zeptal:

„A nikomu jinému nic nevzkážete?“

„Komu, prosím vás?“

„Myslím vaší dívce, Milence,“ řekl jsem s nic neříkajícím úsměvem.

A v tu chvíli jako by Vlastimilovou tváří přelétly chmury.

„Vy víte…“ vzhlédl ke mně, neboť v té chvíli jsem již byl na nohou, „o Mileně a mně?“

Napřáhl jsem k Vlastimilu Dudkovi ruku.

„Buďte zdráv a brzy se vraťte domů,“ řekl jsem.

Roztržitě se usmál. Podal mi ruku a slabě ji stiskl. Věděl jsem, že celou tu dobu o něčem usilovně

přemýšlí. Náhle řekl: „Počkejte, pane redaktor.“

Zastavil jsem se u dveří. Pomalu jsem se obrátil.

„Kdybyste s ní snad náhodou mluvil,“ Vlastimil opět ztišil hlas, ačkoliv teď to bylo zcela zbytečné. Všichni

pacienti již byli vzhůru a třebaže jejich stav byl povážlivý, všichni napjatě poslouchali, „vyřiďte jí,“ řekl,

„že… že jsem nevinnej. Že jsem to neudělal. A až se vrátím… že začneme znova.“

Vzhlédl. Divil se, proč neodcházím.

„Jenže… Kde najdu vaši Milenku, Vlastimile?“ otázal jsem se tónem snad až příliš důvěrným.

A když odpověděl na moji otázku, nemocniční pokoj číslo čtyřicet se přede mnou rozhoupal jako při

menším zemětřesení:

„V rozhlase. Pracuje tam jako střihačka.“

„Tak neměla,“ povídá mi Jana do telefonu.

„Co neměla? Kdo neměl?“ ptám se rozespale.

„Službu. Milenka. To pondělí,“ křičela Jana do telefonu a to mě konečně probudilo.

„Ježíšmarjá,“ zívl jsem, „řekl jsem ti, abys volala až v devět.“

„Je devět,“ řekla mi Jana tónem, v němž bylo tušit jemný výsměch. „Ne,“ říkala někomu mimo sluchátko,

„to jenom redaktoři v Ozvěně si můžou dovolit vstávat, až když je probudí telefon nebo listonoš.“

„Prosím tě, Jano, jsi tam?“ protahoval jsem se a protíral si zrak. „Takže ona Milenka nebyla to pondělí, hm

…“

„Předpokládám, že nehodláš naši Milenku zatáhnout do svého případu,“ pravila teď Jana káravě. Věděl

jsem, jak na Milenku drží, zřejmě až doteď se nedokázala smířit s představou, že ten její váhavý nápadníkje akutně podezřelý z vraždy vlastního strýčka.

„Já mu to řekla,“ odpověděla zase Jana kolegyni.

„Haló?“

„Co je?“

„Mluv laskavě se mnou,“ povídám. „Co ti řekla Milenka o celé té záležitosti?“

„Nic.“

„Nic?“

„Ona tu totiž ještě není,“ sdělila mi Jana suše. „Ještě nepřišla.“

„Ach jo,“ řekl jsem unaveně.

„Hele,“ poradila mi moje milá žena, „můžeš si udělat čaj z novýho pytlíčku. A moc mi to tam nerozházej,hlavně pořádně zamkni!“ Páni, jako bych někdy v životě nezamkl! „Jo, a tu svou teorii si strč za klobouk.Nesedí. Alespoň v případě Milenky docela určitě nesedí.“

Řekli jsme si tak fajn, ahoj, a já jsem se, stále ještě na loži, pokoušel rozpomenout na svou půlnočníteorii, kterou bychom mohli stručně nazvat „Milenčin motiv“.

Milenka se rozvedla, když jí bylo jedenadvacet. To už měla za sebou tříleté bláznivé manželství s hochempřibližně stejného věku. Rozešli se právě tak rychle, jako se vzali. Když se objevil Vlastimil, bylo užMilence dvacet devět. Je tedy o tři čtyři roky starší než on. Tři roky známosti, a nic. Vlastimil se neženila neženil. Neměl peníze a neměl ani nejmenší naději na družstevní byt. Krom toho se rád občas napil.Nebyl to vskutku šetrný typ, tenhle Vlastimil. Ale měl strýčka kdesi v Rousovicích. Strýček měl spoustupeněz a dědice žádné. Milenka na to přišla jednoho dne docela náhodou. Věděla by, jak na to. JenomžeVlastimil se bojí. Podezření by padlo samozřejmě na něho. A tak udělejme z nevýhody výhodu. V doběčinu musí mít Vlastimil betónové alibi. Bude ho mít. Bude ve špitále, pokud najde odvahu skočit podpomalu jedoucí auťák. Jde o dvě stě padesát tisíc! Koneckonců zmáčknout kohoutek revolveru svedesnadno i ženský ukazováček a strefit se z metru do stojícího cíle jakbysmet. A teorie je na světě.

Jenomže Milenka je všecko jiné, jenom ne typ pro tuhle teorii. To mi řekla Jana jasně už včera večer —nebo dneska časně zrána? Zkrátka a dobře, Jana Milence slepě věří. Nedovede si asi představit, co můžez lidí udělat náhlá vidina bohatství. Vždyť ty strýčkovy peníze, to byl okamžitě splněný sen, vdavky i byt

současně. Stačilo k tomu jen málo: opatřit potenciálnímu vrahovi dokonalé alibi. A máme tu ladyMackbeth, nenápadnou střihačku Milenku, která je od počátku mimo jakékoliv podezření. Nikdo ji nikdeneviděl, na sledovaných místech nezanechala žádný otisk. Zbývá už jen zjistit, jaké si na kritické pondělí

5. října opatřila alibi. Nepochyboval jsem o tom, že je rovněž dokonalé. Bude mít jen malinkou trhlinu.

V tomto okamžiku jsem si byl téměř jist, že jsem na krok od cílové pásky. Zbývající krok či dva učinímještě během dnešního dne, který, jak jsem tušil, bude bohatý na nepředvídaná zjištění a události.

Uvařil jsem si tedy pickwick z nového pytlíčku, schroupal dvoje knacke a nic jsem v kuchyni Janěnerozházel. Minutu nato jsem volal Jarušce do redakce, ať mě, prosím pěkně, omluví u starce na dnešníredakční poradě.

„Máte horečku, Jaromíre?“ zeptala se mě Jaruška.

Sáhl jsem si na čelo. „Ne. Proč?“

„Dobře víte,“ pravila Jaruška zklamaně, „že na středu šéf nedává omluvenky. Jedině horečka.“

„Dobře, řekněte mu, Jaruško, prosím vás… počkejte, co byste mu tak řekla …“ zamyslel jsem se, „řeknětemu, že jdu do finále případu, který vynese prostřední dvoustranu, ne-li pokračování v příštím čísle.“

„Ale, Jaromíre,“ řekla mi Jaruška takovým chlácholivým hláskem, „copak nevíte, že vůbec to nejdůležitější,

co se může v tejdnu udát, je redakční porada u šéfa? Jaromíre, já vám radím dobře, přijďte na poradu,začíná už za půl hodiny, helejte, přijďte a z porady se vždycky dostanete.“

Promnul jsem si oči, zhluboka se nadechl a s beznadějí v hlase zahučel do sluchátka: „Na shledanou,Jaruško, za půl hodiny na poradě.“

Není to strašné? Vy máte, prosím, rozjetý případ, v němž jde doslova o každou minutu, ale vy musítedřepět na redakční poradě a poslouchat nekonečné rozklady o nutnosti zlepšit obsahovou i myšlenkovounáplň nejbližších čísel listu, který tak jako tak čte týden co týden půl miliónu čtenářů, a vůbec ne proto, že

se nám zas podařilo zlepšit jeho náplň, ale prostě proto, že si zvykli mít každý pátek u svého StánkuOzvěnu a z jakési dosud neprozkoumané čtenářské setrvačnosti s tím nehodlají hned tak přestat či přejítna jiný týdeník, který má jinou čtenářskou obec, pro niž taky neustále zvyšuje svou obsahověmyšlenkovou náplň. A vím ze zkušenosti, že jistý týdeník, který tu nechci z velkorysých důvodů jmenovat

— a nejen proto, že jde o konkurenční list, úrovní doslova letí dolů od čísla k číslu, podle mého názoru v

něm není od první do poslední stránky zhola nic ke čtení, a vidíte, má stále stejně vysoký náklad jakonaše čtivá a zajímavá Ozvěna. Někdy mám takový pocit, že kdybychom každých pět, sedm či deset letpřetiskovali všechny větší materiály beze změny, čtenáři by si toho valně nepovšimli. Je to kacířskámyšlenka a vyslovit ji před starcem, dostal bych se zcela určitě do klatby. Ale co jiného ještě chcetepřinést o mafii, drogách, Hollywoodu či jiných „zaručeně zajímavých“ tématech? Věčně stejné skandály,věčně stejné aféry, nekonečná gangsteriáda. A slíbím-li, že do čísla přijdu s neuvěřitelně rafinovaněpromyšlenou vraždou, řekne se mi, hele, ty tiše seď a poslouchej, co krásného a zajímavého plánujemedo nejbližších čísel. Je mi líto, ale nic mě nedovede rozzuřit tolik jako porady, které zaberou celédopoledne, oběd a nezřídka končí v okamžiku, kdy už všem tak kručí v břiše, že jednání prostě skončitmusí.

Naštěstí Jaruška dodržela slovo ženy. V půl jedenácté vtrhla do starcovy poradní místnosti a prohlásila, že

redaktor Petrák tady má návštěvu. Vyposlechl jsem pokorně starcovo pokárání, že si nemáme objednávat

návštěvy v době porad, „kolikrát vám to mám ještě zdůrazňovat?“, pokrčil jsem rameny, provinilepokýval hlavou a vypadl ze zakouřené místnosti, sledován závistivýma očima svých poradujících kolegů;čekaly je ještě tři čtyři hodiny řečí, poposedávání a kouře.

„Dobrý den, pane redaktore,“ zvolal na mne v sekretariátě jakýsi mužík s objemnou aktovkou a mojenaděje poklesly na bod mrazu. Jaruška se na mne provinile ušklíbla a předala mužíka do mé péče.

„Pojďte, prosím, ke mně,“ řekl jsem tomu člověku a neodpustil jsem si, abych v nestřeženém okamžikuneudělal na Jarušku „oči v sloup“. Dovedl jsem si to představit; čeká mě teď hodina, proti níž hodina

poradní byla hotovou relaxací.

Znal jsem dobře tyhle profesionální návštěvníky redakcí; když si vás vyhlídnou, není pro vás záchrany.Nosí vám tuny všelijakých příspěvků, které nejen že sami vlastnoručně napíší, ale ještě považují zapotřebné vám je pěkně, slovo od slova odvyprávět „vlastními slovy“. Celkem správně předpokládají, ženeobjednané příspěvky se čtou v redakci jen velmi zběžně, neboť co redakce redakcemi jsou, z náhodnědošlých příspěvků byste za rok nesestavili ani číslo. Problémem tu není kvantum, to spíše naopak;problémem je tu jen kvalita, obsah, smysl všech těch amatérských spisů. Pokud to sekretářky stačí,příspěvky se postupně autorům-dobrovolníkům vracejí se stručným zdůvodněním, že bohužel cosipodobného jsme již otiskli nebo zrovna tisknouti hodláme. Takovéto vysvětlení soukromým přispěvatelůmkupodivu postačuje, málokdy s vysvětlením polemizují, protože, a to je další zvláštnost, přispěvatelépovětšině časopisy vůbec nečtou. Neboť kdyby měli číst všechny časopisy, do nichž neustále posílají svépříspěvky, uznejte, kam by přišli. A tak namísto, aby se unavovali sledováním dalších mnoha čísel mnohačasopisů, vrhnou se střelhbitě na jiné téma, z kosmonautiky pohotově přesedlají třeba rovnou na záhadyuvnitř zeměkoule. Informace ke svým článkům získávají jednak z učebnic pro vyšší ročníky středních škol,jednak z různých Quicků, Sternů, Playboyů, které jim tu a tam pošle bratranec z Dusseldorfu. Proto sejejich články-překlady tak často hemží roztomilými zkomoleninami slov jazyka českého i umnými germanismy, nad nimiž by Jungmann žasl. Proto také musí každý redaktor bedlivě vážit, než dá do tiskučlánek, který mu přinesl „muž z ulice“; takovému neopatrnému redaktorovi by se klidně mohlo stát, že byho o honorář upomínal dejme tomu Weekeinde z Amsterodamu. Nenechte se mýlit, soukromí přispěvatelé

jsou schopni naučit se i holandsky.

„Prosím, posaďte se,“ řekl jsem jako redaktor zavalený zrovna dneska příšernou horou práce.

Človíček se posadil a aktovku si dal na kolena. Jako by se bál ji odložit, jako by v ní měl plastikovoubombičku. Ve skutečnosti tam zajisté měl akta svých dosud nikde neudaných příspěvků z oboru fyziky,chemie, kosmonautiky, autoopravárenství, paleontologie, domácího kutilství, lékařství, gastronomie.

„Posílá mě za vámi komisař Bajer,“ řekl mi z čista jasna ten muž, aniž otevřel aktovku s modelykosmických lodi a těles vůbec.

„Kapitán Bajer?“ opáčil jsem se zájmem, jaký ho asi nepřekvapil. Moje počáteční nevrlost byla tatam.

„Ještě jsem se jaksi nestačil představit,“ řekl ten pán a podal mi ruku. „Čvančara. Tajemník závodníhoklubu Ruzetka Rousovice.“ Zvedl jsem obočí. „A současně taky člen toho našeho malého, ale slavnéhonumismatického kroužku.“ A když viděl můj němý údiv, dodal jaksi na vysvětlenou: „Mince. Stará kovováplatidla. Nu ovšem,“ sklopil zrak; pochopil, že pojem mi přece jen nebude tak docela cizí. „A komisařBajer to byl, kdo mi řekl, že problematika naší zájmové činnosti by vás mohla zajímat.“

„Numismatika, ovšem, ovšem,“ pravil jsem rozšafně, hmátl po krabičce ve stole, „promiňte,“ a nabídl muposlední cigaretu, „ano, o numismatice jsme již poměrně delší čas nic zajímavého nepřinesli.“ Zapálil jsem

mu. „Takže kapitán Bajer, podívejme se, velmi zajímavé,“ vzhlédl jsem, „my, totiž já… chceme psát o

případu záhadné smrtí pana, pana …“

„Já vím,“ vpadl pan Čvančara, „myslíte o sebevraždě našeho dlouholetého člena Františka Mareše.“

„Sebevraždě,“ řekl jsem; nechal jsem to slovo doznít a ne bez údivu jsem si pomyslel: tak tedy kapitán

Bajer rozhlásil tuhle verzi.

„Jistě, vždyť šlo o sebevraždu, ne?“ ozval se tajemník závodního klubu Čvančara s jistotou, již jsem mumohl jen závidět. „V Marešově bytě se dohromady nic neztratilo. Vrah by přece nezabíjel kvůli jedinémuzlatníku, který chyběl.“

„Zlatník?“ natáhl jsem krk přes stůl.

„Ačkoli být to například pětník z roku dvacet čtyři,“ pan Čvančara znalecky rozkolébal hlavu, „dostal bysteza něj dneska takovejch čtyřicet tisíc. Jenomže,“ usmál se, „tady se ztratil jen obyčejný zlatník ražený zadoby Františka Josefa I. Asi takhle veliký,“ a nakreslil na své malé dlani kolečko jako pětikorunu. „Jedinýexemplář, který v jeho sbírce chyběl. Račte rozumět, kolega Mareš měl pečlivě vedenou evidenci, byljediný, kdo vlastnil skutečně solidní sbírku.“

„Takže ono se přece jenom něco ztratilo,“ řekl jsem polohlasně.

„Ale ne,“ mávl rukou pan Čvančara, „ten peníz nemá dohromady žádnou cenu. Je to stříbrná mince, navíc

znehodnocená, má ouško, račte rozumět; cenu má spíše sběratelskou, jestli mi račte rozumět; abyjaksi nechyběla do celistvosti sbírky. Kolega Mareš měl téměř kompletní zastoupení všech ražeb FrantiškaJosefa, samozřejmě až na vzácnější věcičky, jako je dejme tomu kutnohorský dvouzlatník. Ten kdybychyběl, jó, to by byla jiná! Má cenu několika desítek tisíc. Jenomže,“ pan Čvančara učinil cigaretou vevzduchu tajuplnou křivku, „v tom případě by čin nemohl spáchat laik. Vyloučeno.“

„Vy teda myslíte, že ten zlaťák…“

„Zlatník. Myslím si, že se mu zakutálel někam pod kanape. Dal bych na to krk, že bychom ho tam někdenašli, kdybychom hledali,“ prohlásil tajemník závodního klubu Čvančara a otevřel aktovku.

„Nesu vám něco daleko zajímavějšího. A cennějšího.“

Rozprostřel přede mnou na stole slušně udělané fotografie různých starých mincí, o jejichž ceně se laikovi

ani nesnilo.

„Hm,“ pravil jsem uznale.

„Vidíte, ke každému snímku je přesná identifikační popiska, tuhle,“ ukázal mi rub jedné fotky. Popisy bylyúhledně přepsány na stroji. Bylo to pěkné, vzorně vypravené a byla by z toho celá prostřední dvoustrana,která by zaručeně zajímala všechny numismatiky. Bohužel čtyři sta tisíc devět set devadesát pět čtenářůby tu dvoustránku přejelo očima… ňáký dukáty… a listovali by dál.

„Mohu vám to tu nechat,“ řekl mi tajemník klubu Čvančara a dovolil mí, že to můžeme otisknout, až budemísto. Klub má prý k dispozici duplikáty všech těch fotografií, takže po otištění není nutno materiály

vracet. Byly to vskutku vynikající podmínky.

„Budeme o tom uvažovat,“ ujistil jsem tajemníka Čvančaru ještě mezi dveřmi, a opravdu, jen jsem za nímzavřel dveře, ponořil jsem se do hlubokých úvah.

Takže se přece jen něco ztratilo, zvažoval jsem ten fakt velice poctivě, ztratil se zlatník z doby FrantiškaJosefa, a to je nápadná náhoda. Neboli teď je jen třeba najít toho, kdo vlastní Marešův zlatník s ouškem,vydaný císařpánem před sto lety.

„Prosil bych kapitána Bajera,“ řekl jsem do telefonu naléhavým tónem, aby i telefonistce bylo od prvníhookamžiku jasné, že to spěchá. Telefon bohužel zvedl muž, který se ohlásil slovem „slyším“ a hned nato mi

sdělil, že kapitán Bajer není bohužel přítomen. Začal jsem si pomáhat slovíčky „velmi naléhavé“, „nutné“a „strašně spěchá“, opačný konec drátu však plně využil své anonymity a kapitána Bajera mi taktnězapřel. Dal bych krk na to, že kapitán byl ve vedlejší místnosti, ne-li přímo u stolu naproti a luštil případMareš, který mu, podobně jako mně, nedá usnout.

Položil jsem telefon na svém redakčním stole a uvažoval jsem asi takto: vrátím-li se na poradu, skejsnu

tam nejmíň do půl druhé. Budu však hodnocen jako svědomitý pracant. Nevrátím-li se na poradu, mám třihodiny času, kdy mohu stihnout milión záležitostí. Budu však hodnocen jako „jistý člen redakce“, kteréhobohužel ale ani trochu nezajímá hodnocení čtyř čísel předchozích a plán příštích čtyř, a zejména názorykolegů na jeho vlastní práci. Hm, řekl jsem si za svým redakčním stolem a strčil jsem ruku do kapsy saka.

Nahmátl jsem klíček od vozu. A to myslím rozhodlo.

Pět minut nato jsem opouštěl své krásné místo v těsném parkovacím prostoru před redakční budovouOzvěny. Věděl jsem, že dnes se sem už nedostanu a nejbližší volné místo k parkování jsem tušil kdesi nadruhém břehu řeky Vltavy.

Tak kam to vlastně jedu? Do Rousovic… nesmysl, jedu do Loukotína, a to znamená zařadit se do levého

proudu vozidel.

V Loukotíně, Příčná 22, to jsem vám myslím zapomněl sdělit, bydlí Vlastimil a jeho maminka, paníDudková. Vlastimil Dudek mi kladl na srdce, abych ji navštívil a řekl jí, že je zcela nevinen. A ovšem, takyten dopis. A meruňkový kompot, ovšem!

Cestou jsem o tom všem, jak je mým zvykem, přemýšlel, takže jsem vjel u nádraží do křižovatky málemna červenou. Naštěstí mé podvědomí zareagovalo zcela automaticky, a jak jsem tam pak na té křižovatcestál a díval se jako fascinován do magicky červeného bodu, dostal jsem nápad. Červená má na mne asinějaký vliv, dává v mém mozku do pohybu jakousi zvláštní automatiku, je to možné, vždyť zatímconapříklad takového býka dokáže ta barva přivést k hotové nepříčetnosti, mně dělá v hlavě čisto.

Najednou jsem viděl jasně a zřetelně, v této vteřině na křižovatce u nádraží Střed, jak to bylo. Neodvažuji

se ještě vyslovit nahlas celou odvážnou domněnku, nicméně snad mohu prozradit, že dosti důležitouúlohu v mé křižovatkové úvaze hrála… já to tedy řeknu takhle: ona typicky ženská nerozhodnost, ta specificky ženská neschopnost správně zhodnotit situaci, která dokáže logicky uvažujícímu mužskémumozku způsobit jedině trable. Ovšem! A v téže chvíli, kdy naskočila na semaforu žlutá a zelená a já seopět mohl dát do pohybu, začal jsem si tiše zpívat šanson

„Elle sait trěs bonne, Monsieur,

mais elle est beaucoup pudique…“

Zastavil jsem to rovnou v Příčné ulici číslo 22 v Loukotíně, jedné z těch okrajových obcí, které jsou sicesoučástí hlavního města, nicméně ani v nejmenším svůj statut nepřipomínají. Domy naskládané podlehlavní silnice jsou všechny na jedno brdo, nejsou to ani města, ani vsi, tyhle Loukotíny, s nejvyššížlutou budovou školy někde tak uprostřed, nově postavenou samoobsluhou s tím nejsmíšenějším zbožím,jaké si jen lze představit, takže zde dostanete mléko, mýdlo, hřebíky, košťata, jako za dob F. L. Věka, ajednou hospodou - pohostinstvím, jejíž interiér si dokážete představit, aniž byste potřebovali nahlédnoutdovnitř: pár umakartových stolečků, o které číšník v usmolené kamizole nesmí zavadit, jinak stolekposkočí o metr, nálevní pultík a mrňavá vitrínka s dvěma druhy cigaret a tatrankami z loňska; místnost,

kde každé hrcnutí židle je slyšet až na silnici. Znám tahle nepohostinná pohostinství ze svých cest za

reportážemi a dovedl jsem si téměř okamžitě vybavit na jazyku kyselou chuť turka, který vám přinesou za

korunu sedmdesát v šálku z plastické hmoty a s neuvěřitelnou únavou i obavou v hlase, očích i pohybech

se vás zeptají: „Bude si pán přát ještě něco?“

Ne, dnes si tu naštěstí neporučím nakyslého turka ani špekáček s cibulí a okoralým chlebem, nehodlámani otevřít dveře loukotínského pohostinství; tady mě zajímá jenom dům v Příčné 22.

Ten dům byl jednopatrový. Kdysi dávno tu musel být obchod. Špinavá roleta s nečitelným nápisemzakrývala bývalý výklad. Vešel jsem dovnitř nízkým průchodem a po dřevěném schodišti vystoupil dopatra, když dveře dole, jak jsem se přesvědčil, byly zamčené. Takový menší začarovaný hrad, řeklbych o baráku, v němž bydlel Vlastimil Dudek se svou matkou Blaženou Dudkovou.

Zazvonil jsem u dveří s Dudkovou vizitkou a nastražil jsem uši. Nebylo to však třeba.

„Nechci vás ani vidět!“ ozval se okamžitě za dveřmi ženský rádoby rozhodný, spíše však plačtivý hlas.„Řekla jsem vám jasně, abyste se neopovažoval…“

„Paní Dudková…“ řekl jsem nesměle a mírně se předklonil, jako bych jí chtěl pošeptat své sdělení klíčovou

dírkou.

Za dveřmi bylo chvíli ticho, pak se ozvaly kroky, pak se objevila škvíra a konečně se dveře pootevřely.

„Dobrý den,“ řekl jsem a mírně jsem se zas narovnal. Již nebude třeba šeptat.

„Můj ty pane,“ spráskla ruce paní Dudková a otevřela dveře, „já myslela, že je to ten uličník. Vy jste odplynu,“ řekla mi žena mezi padesátkou a šedesátkou, s určitými rysy nápadně shodnými s rysy tohouličníka, který mě, řekl jsem jí, za ní posílá… a s úsměvem jsem se představil.

Paní Dudková mě otipovala na osobu důvěryhodnou, hned mě pozvala do kuchyně a všechno mi popořádku vysvětlila.

Tak především, tím uličníkem nemyslela svého syna, faux pas!, nýbrž „Felixe, jejího bratra“.

Felix Helebrant, bratr Milenky ze střižny… byl tu právě před malou chvílí. Podle paní Dudkové je „jejíbratr“ Felix pěkné individuum, znáte to, do svých pětatřiceti let vystřídal na pětatřicet všelijakýchzaměstnání, a jelikož ani v tom pětatřicátém nenalezl patřičné uspokojení svých zálib, chtěl by teď užjenom týt z druhých. To je pan Helebrant. Je jenom štěstí, že Vlastík prozatím dal víc na matku a nevzalsi tu… (paní Dudková použila výraz velice specifický) dvakrát rozvedenou, o pět let starší a jistě o nic lepší

než její povedený bratříček.

„No jen si představte,“ řekla mi paní Dudková, „byl tu dneska už podruhé a zas je chtěl.“

Zuřivě jsem míchal lžičkou v turku.

„Chce pořád peníze. Kam prej je Vlastík schoval a ták,“ spráskla ruce paní Dudková, „hotovej blázen. Onsi myslí, že Vlastík toho mizeru skutečně zabil, to on si myslí. Tak co to je za člověka, prosím vás? A jehosestru si chtěl vzít můj syn! Učiněná hrůza!“

Zavrtěl jsem nad tím hlavou.

„Myslí si,“ řekla paní Dudková, „že by na tom moh taky něco trhnout. Pane, kde všude jen dělal! Veskladech, u pumpy, v hotelu, na bagru, jó, taky byl u potápěčů!“ Zejména nad tímto zaměstnáním vrtělapaní Dudková hlavou. „No řekněte, co to může bejt za člověka. Pěknej ptáček, na toho byste si měliposvítit.“ V tom rozechvění nad neuvěřitelnou drzostí bratra panny nevěstinky dočista zapomněla, že jsem

jasně řekl, jsem redaktor. „Ten jó, ten by toho byl schopnej, někoho vodkráglovat, uličník.“

A jak vstala, rozzlobeně strčila do židle, jako by na ní seděl její nastávající příbuzný; pak otevřela zásuvku

kredence.

„Ten dopis, aha. To víte, chtěli ho po mně, ale já jsem řekla: kdepak, pánové! Víte, co říkal syn.“

Vytáhla psaní ze šuplete a s ním jí vypadla na zem kovová pětikoruna. Jelikož jsem dobře vychovaný,

shýbl jsem se pro ni. Paní Dudkovou však hexenšus netrápil; soudím tak podle toho, že se pro ten kovový

peníz shýbla mnohem svižněji než já a neméně rychle ho šoupla zas do kredence.

„Tady je,“ řekla a z bezpečné vzdálenosti mi dopis od strýčka Františka ukázala. „Z ruky ho nedám,“ řekla,

aby bylo od počátku jasno, „jedině u soudu.“ A mně nezbylo než uznat, že Vlastimilova matka je žena,která vzala věc synovy neviny do svých rukou a nutno říct, že to byly ruce bytelné.

„Vy jste,“ řekl jsem, jako bych váhal, „se svým bratrem panem Františkem Marešem žili poslední dobou vmenší neshodě, nemám pravdu?“

„Poslední dobou?!“ vystřelila na mne úvodní slabiku, „celej život, pane drahej, žijeme, jak vy říkáte vmenší neshodě.“

Další otázky jsem vůbec nemusel vyslovit.

„Vlastně od tý doby, co jsem se vdala a co mi naše maminka dala připsat tenhle barák jako věno, abysterozuměl. Jediný, co mi mohli z domova dát, byl tenhle dům. On už měl živnost, on už dávno měl slušnou

existenci, a najednou mu to nebylo vhod.“ Paní Dudková nakopla štokrle. „Prej ho maminka vokradla,

prej tatínek by se vobracel v hrobě, kdyby tohle věděl, no prostě, zuřil jak blázen! Chtěl půlku domu. Aměl všechno, kšeft, část domu v Rousovicích v Havlíčkovce…“

„Uhm,“ zahučel jsem do kratší pauzy.

„Úplně jako by zapomněl, že mu dal tatínek do začátku dvacet tisíc. A dvacet tisíc za první republiky, tobyly, pane drahej, peníze!“ Paní Dudková zatnula prsty tak sugestivně, až jsem měl jednu chvíli dojem, že

jí ty peníze zrovna vypadly z ruky. „Takže ty menší neshody, jak vy říkáte, ty trvaly asi tak třicet let,pane!“

Paní Dudková popotáhla nosem a posadila se na kraj kuchyňské židle, trochu bokem ke stolu. „Tak senedivte, když přišel najednou Vlastíkovi ten dopis…“ smetla ze stolu neviditelné smítko, „vždyť on tohokluka ani neznal, no, kdypak ho naposled viděl? To mu bylo snad devět, nojo; při biřmování na svatběBožky, teda naší sestřenice z Cerhonic.“

„Dost dlouhá doba,“ povídám zas do pauzy.

Pod kuchyňskou stahovací lampou se honily tři mouchy. Jezdí po přesných drahách, anebo jsou dráhymuch pokaždé jiné? Než jsem se stačil přiklonit k některé z možností, zaplnil kuchyni opět hlas ženy, která

už třicet let nenávidí svého bratra, jediného sourozence, a je to skutečně nenávist až za hrob. A pročvlastně? Kvůli téhle barabizně z roku dva? Je možné, aby se kvůli troše cihel a malty znesvářily dvě lidskébytosti na třicet let? Je to možné a snad by ta nenávist trvala věčně, nebýt smrti. Byla to velmi smutnáúvaha, kterou jsem se tu nyní obíral a v níž hrály prvořadou úlohu „dobré peníze z první republiky“, neboť

pro ně a jedině pro ně vznikla i tahle nenávist jakoby z Ibsena vystřižená.

Opatrně jsem zvedl oči a hleděl přes stůl na stárnoucí ženu, v jejímž obličeji jsem postihl i několik rysů zjiné tváře, a v duchu jsem si přál, aby její Vlastimil podědil jen těch několik rysů, a tamto, co je skrytopod vizáží a čemu se někdy říká člověkova duše, to aby raději zůstalo dědičnosti ušetřeno. Byly to vesměs

rmutné myšlenky, které mě napadaly v této kuchyni. Nemohl jsem je vyslovit nahlas.

A někdy v té chvíli jsem zatoužil posedět u téhož stolu s jejím bratrem Františkem Marešem, v pondělízavražděným, a hluboce se mu poklonit za poslední čin jeho života: za dopis synovci. Neboť on byl první z

obou sourozenců, který pochopil, že vůbec nezáleží na tom, kdo vlastní barák, kdo peníze, kdo majetek.František Mareš k stáru pochopil, hodně pozdě, leč přece, že hlavní v životě je něco jiného. A pokusilse to ještě před smrtí rychle napravit. Jaká smůla, že okamžiky prozření přicházejí povětšině tak pozdě,tak neuvěřitelně pozdě…

„Paní Dudková, prosím vás,“ řekl jsem poněkud od věci, „nenašla by se tu někde nějaká fotka vašehopana syna? Potřebovali bychom ji k reportáži o případu.“ A rychle jsem dodal: „Jó, abych nezapomněl,máte mu v neděli přinést meruňkovej kompot.“

„Moc by mě zajímalo,“ řekla paní Dudková od kredence, „kdy ho pustěj domů.“

Pomalu otevřela horní zásuvku a zase ji zavřela. V ruce držela album. Obrátila se na mne se zmatkem vočích. „Nebudou ho chtít internovat, až ho pustěj ze špitálu?“ Zatímco pomalu obracela listy alba, trnulomně v kolenou.

„Pustí vám ho domů, paní Dudková,“ promluvil jsem tak, jako bych to byl já, kdo tady nyní zastupuje

spravedlnost.

„Nic neudělal,“ zdůraznila; v ruce držela fotku do legitimace. „Stačí?“

Snad na ni můj tón opravdu zapůsobil.

„Ano. Děkuji vám.“ Fotografii Vlastimila Dudka jsem uložil do kapsy. Teď už jsem mohl vstát a odejít.Usmál jsem se. „Ani to nemohl udělat.“

Paní Dudková mě vyprovázela až ke dveřím.

„Ať zavřou toho jejího bratra,“ navrhla mi, „to je velkej lump a darebák.“

Mezi dveřmi jsem jí sdělil, že k zatčení kohokoli je třeba mít pádné důkazy o vině.

„Je to lump,“ trvala na svém paní Dudková. Být to výlučně na ní, přiřkla by Milenčinu bratrovi provaz. Zato, že je jejím bratrem. „Člověk, kterej nevydrží v zaměstnání rok, no není vám divný, čím se asi živí?“

Patrně zabíjí cizí strejčky, řekl jsem si v duchu a s milým úsměvem jsem se od domu číslo 22 vloukotínské Příčné ulici odporoučel. V zádech jsem hmatatelně cítil upřený pohled jedné matky, které chce

nějaká… uloupit syna. Ale ona dnes nad ní konečně zvítězila: práskla toho jejího, povedeného bratříčkajednomu tajnému, který, ta naivita!, se jí představil jako redaktor; či co to povídal?

Tak to bychom měli, řekl jsem si spokojeně už za jízdy. Musel jsem být nadmíru spokojen se svýmúlovkem, Vlastimilovou fotkou do legitimace. Samou radostí z této podružné výhry jsem totiž dočistazapomněl na něco, jak se později ukázalo, mnohem podstatnějšího. V této době jsem to však ještěani zdaleka netušil, a proto jsem si mohl ve voze bezstarostně pohvizdovat, tentokrát známou píseňKorunou si hodím… Škoda že mě aspoň ta písnička neuvedla na správnou stopu, bylo to, ač to znítéměř neuvěřitelně, v její moci.

Nepřipouštěl jsem si však takové starosti a uháněl jsem k Rousovicím do Havlíčkovy ulice za paní LydiíKysilkovou, správcovou domu číslo 168.

Mírný deštík mě přinutil zapnout stírače a v jejich rytmu jsem pak přešel na jinou melodii, která měnabádala k přemýšlení. Vlastimil Dudek, účetní ze skladové účtárny, má bezelstné očí a čelo, za kterým by

se sotva mohl vylíhnout plán tak složitě provedeného zločinu, jenž i nejzkušenější kriminalisty vháníznovu a znovu do slepé uličky a nejprotřelejší reportéry prohání po silnicích v době, kdy by správně měliještě sedět na poradě. Ano, to je svatá pravda, ten člověk působí dojmem zcela bezelstným, opakoval

jsem si znovu a znovu, mrkaje za jízdy na jeho maličkou fotku, položil jsem si ji na přední panel a zapřelji magnetizovanou krabičkou na cigarety. Čestné slovo, vypadá, že by neublížil kuřeti.

Zvláštní asociace: bistro U dvou soudků a kručivý zvuk. A na panelu kuřátko pomalu se otáčející na grilu…Ovšem, bylo již dávno po poledni, neměl bych také něco sníst?

Nedokázal jsem však zastavit u nejbližšího motorestu a oddálit tak rozluštění celé záhady zas o dalšíhodinu, ne-li o dvě. Měl jsem prazvláštní nutkání, jaká mívají na tomhle světě jenom reportéři: že tammusím být právě teď, protože jindy to už nebude ono. A vlastně nešlo o nic, jen jsem potřeboval ukázatVlastimilovu fotku pani správcové. Hned pak se úprkem rozběhnu k nejbližší restauraci za uzeným sezelím. I když jsem realisticky předpokládal, že paní Kyslíková mi neřekne víc, než řekla kapitánu Bajerovi a

jeho spolehlivým lidem, nezastavil jsem u toho motorestu po pravé straně a nezastavil. Racionálníargumenty na dobrého reportéra neplatí. Dobrý reportér ví své. Ale jak praví tuším orientální přísloví,hladová hlava se blíží jedině k neštěstí.

V Havlíčkově ulici stála paní Kysilková před „svým“ domem a diskutovala s jinou paní, pravděpodobně o

tom, jak ještě více zpříjemnit nájemníkům v Havlíčkově ulici bydlení. Bylo mi to velmi líto, ale musel jsem

do jejich plodné debaty násilně vpadnout. Pevně jsem však doufal, že neztratí svoji nit a po mémodchodu ji opět navážou tam, kde se roztřepila. Problém byl jedině v tom, že mé poslání vyžadovalo,abych si s paní správcovou čísla 168 pohovořil mezi čtyřma očima. Naštěstí od té doby, co se v jejímdomě udála vražda, stačily k úplnému porozumění dva němé pohledy a zamrkání jedním okem. Tak pojte,

co mám s váma dělat, řekla a odvedla mě za vrata.

Teprve zde, za vraty, ze sebe shodila všechny zábrany a nedočkavě se zeptala:

„Tak co, už ho máte?“

Namísto odpovědi jsem se tajuplně usmál a vytáhl z peněženky fotografii Vlastimila Dudka.

„Znáte tohohle pána, paní správcová?“

Předal jsem paní Kysilkové fotografii. Oddálila si ji na půl metru od těla a řekla: „Pojte radši na dvorek,tady je mizerný světlo.“

Na dvorku mi po kratším váhání řekla, že jí tvář na fotografii jakoby někoho připomíná.

„Vzpomínejte, paní Kyslíková, vzpomínejte,“ řekl jsem a přivřel zase to oko. Byla to už skoro našesmluvená hra. Když takhle přivřu oko, paní Kyslíková jde se mnou za vrata, a když je přivřu ještě jednou a

pořádně, ona si jistě vzpomene.

„Poslechněte, to by mohl bejt von,“ vyhrkla náhle.

„Kdo, paní Kysilková?“

„No kdo,“ řekla a vrazila mi zas tu fotku zpátky, „prokristapána!“

„Kdo, paní Kysilková?“ opakoval jsem s trpělivostí mně vlastní. Podívala se na mne, jako by si chtěla cosiověřit, a jelikož jsem tentokrát žádné oko nepřivřel, vybuchla: „No ten vrah z pondělka, ježíšmarjá!“

Stiskl jsem přemýšlivě rty a ještě jednou jsem se na bezelstnou tvář Vlastimila Dudka zahleděl; tvářmlčela, trpně vyčkávala.

„Nebo je mu strašně podobnej,“ začala uhýbat paní Kysilková.

„Paní Kysilková, ještě jednou a pořádně,“ řekl jsem vážně a narafičil před ni tu fotku asi na vzdálenost půl

metru; předpokládal jsem, že takto bude mít paní správcová tvář vraha v nejostřejším ohnisku. „Takžepodle vás je tenhle člověk velice podobný člověku, který tu byl v pondělí ve dvě hodiny, ano?“

„Počkejte, počkejte, co to povídáte?“

„Anebo člověku,“ protáhl jsem s přivřením obou očí, „který tu byl půldruhé hodiny předtím?“

„Počkat, jak to?“ zatápala paní Kysilková. „Jakej podobnej podobnýmu člověku, co tu byl o půldruhý

hodiny? Já vám slovo nerozumím.“

„Podívejte se, paní Kysilková,“ řekl jsem s trpělivým úsměvem děda Vševěda, „vždyť je to vlastně velice

jednoduché, viďte?“

„Jo? Ani bych neřekla,“ opáčila správcová a narovnala nějaký sud.

„Jestliže tu byl tento muž,“ zvedl jsem fotografii do výše očí, „po čtrnácté hodině v pondělí pátého října…“

„Dobrý den,“ řekl nám usměvavý pán, který právě vešel na dvůr, „nenechal mi tu pan Růžička nějaký

vzkaz, paní správcová? Já jsem…“

„Ježíšikriste,“ vydechla paní Kysilková, chytila se popelnice, zalapala ještě po vzduchu, a jak byla, celá se

sesula podél té popelnice k zemi.

Vrhli jsme se k ní s tím člověkem téměř současně a pokoušeli se ji přivést k vědomí.

„Paní správcová!“

„To nic nebude,“ mínil ten člověk, „omdlela. Není tu někde trochu vody?“ řekl a obrátil se na mne. Daljsem rameny najevo, že nejsem z domu. Muž mě tedy požádal, abych u paní zatím počkal, on že mezitímněkde sežene vodu. A v okamžiku, když vybíhal do průchodu, zvedla paní Kyslíková v mém náručí víčka a

vydechla: „To je von.“

„Pani Kysilková, paní Kysilková, všechno bude v pořádku, ten pán vám šel pro vodu.“

„Ale né,“ zasténala a já jsem pocítil, že se do ní vlévá její stará síla, „to je von, prokristapána!“

„Paní Kysilková, můžete se takhle trochu posadit, ano?“

„Vrah!“ vydechla správcová a asi pětkrát polkla.

I já jsem ztratil na chviličku jistotu, nejapně jsem se pousmál a řekl velmi vlídně: „Ano, jistě, a šel vám

pro vodu.“

V ten okamžik jako by se docela vzpamatovala: „Tak dělejte něco, od čeho jste policajt?“ rozkřikla se na

mne.

„Já?“ podivil jsem se.

„Prokristapána, to je ten chlap, co mi v pondělí říkal, že jde k Růžičkům a pak… Ježíšmarjá, jak to, že nicneděláte, to ho zase necháte utýct? Co když už touhle dobou někoho… jééé!“ zasténala, a to už byla naobou nohou, trochu se, pravda, ještě kymácela, ale přidržujíc se zdi, pomalu si to šinula ke dveřím svéhobytu, jedinému místu, kde tušila jakés takés bezpečí.

„Podívejte se,“ hučel jsem do ní, „ten člověk je tu každou chvílí s vodou. Až přijde, všechno se jistěvysvětlí. Jste rozrušená a…“

„Je to vrah,“ stála na svém paní Kysilková a opovržlivě se po mně otočila, „co byste chtěl ještěvysvětlovat? Kdybyste byl co k čemu, přivolal byste sem chlapy z Ruzetky. Ti by ho zadrželi.“

Byl-li to opravdu vrah, to je fakt, bylo by skutečně třeba přivolat nějaké chlapy. Být tu Jana, jistě byse scéna neobešla bez štiplavých poznámek. Jenomže jsme tu stále ještě stáli jen paní Kyslíková a já,bezradní přede dveřmi do jejího bytu, a protože ten laskavý pán s vodou skutečně nějak dlouho nešel,čekali jsme nyní snad už jen na pád štaflí tam někde ve druhém štoku.

„Paní Kysilková, vy vážně myslíte…“ zašeptal jsem do ticha chodby, odkud rána zatím ještě nepřicházela,a zvedl jsem oči ke stropu jako za náletu.

„Vy tady počkáte,“ zašeptala mi do ucha správcová, „a já zaběhnu do Ruzetky. Zavolám pro esenbáky.

Zatím sem pošlu vrátnýho. Má revolver. Máte revolver?“

„Revolver…“ zašeptal jsem, jako bych se musel rozpomenout, nenechal-li jsem tu věcičku doma pod

rádiem.

„To nevadí,“ šeptla paní Kysilková, do níž vjel zázračným způsobem život, „vrátný má. Vy ho tu zatímnějak zdržte.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem, jako by nebylo nic snazšího než zdržet ozbrojeného vraha.

Tentokrát spiklenecky mrkla ta dobrá žena na mne, zatřepala hlavou, jako by chtěla shodit neviditelnýzávoj, kterým ji obtočily mdloby na dvorku, a vyběhla do Havlíčkovy ulice. Od toho okamžiku jsem zbyl na

akci sám.

Stál jsem uprostřed chodby domu číslo 168 a čekal, kdy se objeví můj člověk. Vzápětí mě napadlo, že jepotřeba jednat, nikoliv takhle hloupě postávat v chodbě, kde to začínalo pěkně táhnout. Vždyť v tuhlechvíli může násilník skutečně provádět další ohavný zločin ve druhém patře, zatímco mne, jedinéhosvědka, pěkně uklidil na dvorečku, kde podle jeho přesvědčení čekám na vodičku u paní Kysilková jakoten kohoutek z pohádky Boženy Němcové.

A tak se stalo, že jsem vyběhl do patra a ještě výš. Poslední dveře už byla půda. Stál jsem u nich a vkolenou mi přeskakovaly obě čéšky jako zběsilé. Sáhl jsem na kliku od půdy. Zamčeno. Zalomcoval jsemdveřmi. Marně. Tam nebyl. Seběhl jsem tedy do prvního patra, kde rovněž nikdo nebyl. Přečetl jsem si na

vizitkách, kdo tu bydlí. Pod jedním zvonkem dosud stálo František Mareš. A tady Václav Růžička. Přiložiljsem ucho ke dveřím. Slyšel jsem hučení splavu. Pozoruje-li mě někdo špehýrkou v protějších dveřích,nikdy mu to nevysvětlím. Zhluboka jsem si povzdechl. Narovnal jsem se v ramenou a sešel křepce dolů do

průjezdu.

V průjezdu stál vrah. V pravé ruce něco svíral. Sklenička. Byla v ní voda. Vrhl ke mně tázavý pohled.

„Á,“ řekl jsem, jako bych vítal starého známého.

„Kde ji máte?“ otázal se mě.

„Prosím? Á,“ pravil jsem bodře, jako bych se až nyní upamatoval na předchozí děj, „někam si odskočila,máme tu na ni počkat.“

Usilovně jsem sledoval jeho volnou levou ruku, kterou si mohl kdykoli bleskurychle sáhnout do záňadří avpálit do mne pěkný ornament. Ovšem že levou, vrah byl přece levák!

Došel jsem až k němu, lehce jsem pokýval hlavou a řekl: „Ona vám prý řekne, paní, má prý nějaký vzkazod Rosůlků… pro vás.“

„Á,“ řekl vrah; vskutku, jako by Vlastimilovi z oka vypadl; „snad od Růžičků, ne? Tak je to prima,“pochválil si a položil skleničku na schody. Od této chvíle mohl pálit obouruč.

Nesměle jsme se pozorovali. Jednu chvíli jsem zhluboka odkašlal.

„Tady to ale protahuje,“ řekl vrah a zapnul si svrchník i na ten horní knoflík. Pokud měl zbraň v podpaží,jako to mívají bezpečáci při akcích, je to o fous lepší. Má-li ovšem stříkačku v kapse svrchníku, je to pěkná

bída. Kdykoli může hrábnout do kapsy jakoby pro kapesník či pro cigarety a potom mi nezbude, nežsebou prudce švihnout na zem.

„Je tu dost chladno,“ souhlasil jsem. Polkl jsem. „Ty dlaždičky, ty dlaždičky…“ opakoval jsem asi čtyřikráta uvažoval jsem, bude-li to u té země nejrozumnější. Ani bych neřekl. Kdo si lehne, nemůže utíkat. Takne, k zemi nepůjdu. Mrsknu sebou do strany a dalším skokem se dostanu ke dveřím… Můjtysmutku, kde

je ta paní správcová se svým ozbrojencem z fortny?

„Nebo ne, uděláme to jinak,“ řekl náhle můj vrah, „zastavím se tu, až půjdu zpátky.“

„Ne-e,“ a teď jsem to vyslovil tak, že jsem se málem prozradil, „ona mi říkala, že… ona každou chvilku …

to uvidíte.“

Pozoroval mě, jak stojím mezi ním a vraty do ulice. Zřejmě bleskurychle uvažoval. Stojí mu za toodprásknout neznámého svědka?

„Tady jsou!“

Tato slova jsme uslyšeli oba dřív, než jsme mohli pohlédnout do rozlícené tváře paní Kyslíkové, za níž seobjevili dva závozníci a vrátný z Ruzetky s odjištěnou pistolí v dlani.

„Hoši, hoši, hlavně žádný blbostičky!“ poradil nám vrátný z Ruzetky a ten mohutnější závozník, který bystačil hravě na pět takových vrahů dohromady, mě drapl za límec a vlídně mi doporučil: „No tak poď, tysyčáku!“

„Né,“ zavyla paní Kyslíková, „ten druhej!“

Naštěstí dříve než mohla předat našeho vraha k lynčování, vletěl do průchodu příslušník VB a stručnýmslovem odkázal všechny přítomné do patřičných mezí. Když se zeptal paní Kysilkové: „Tak kterejvlastně?“, přistoupil k našemu vrahovi a řekl mu: „Kontrola občanských průkazů.“

Bylo zajímavé, že vrah Františka Mareše měl v kapse svrchníku občanku. Revolver žádný. Předal jitřesoucí se rukou příslušníkovi VB a odpovídal na jeho stručné dotazy.

„Jméno.“

„Klokočka Emil, prosím.“

„Narozen.“

„Třiadvacátého první čtyřicet pět.“

„Zaměstnání.“

„Pracovník Státní pojišťovny.“

„Účel návštěvy.“

„Změna na pojistném u pojištěného Václava Růžičky.“

„Lže!“ vykřikla paní Kysilková a prstem píchla směrem ke Klokočkovi. „Je to vrah pana Mareše!“

„Koho, prosím?“ zeptal se uctivě pracovník pojišťovny Klokočka. „Já prosím žádného pana Mareše

nepojišťoval.“

„Ale zavraždil,“ pravila hromovým hlasem paní Kysilková, která nyní měla silný pocit bezpečí. „Přiznej se.

Byls tu v pondělí ve dvě, nebo nebyl?“

„Prosím?“ Agent pojišťovny Klokočka se nejistě rozhlédl po všech přítomných. „V pondělí…“ podrbal se na

hlavě. Byl na něho poněkud směšný pohled. „Asi ano. A co mi tykáte, paní? To mám za to, že jsem jípřinesl vodu.“ „Jakou vodu?“ zeptal se příslušník VB. „Ve dvě zavraždil Mareše, teď se přiznal před svědkama,“ zajásala paní Kysilková a pracovníku pojišťovnyKlokočkovi klesla údivem brada. „Podívejte se, paní,“ řekl příslušník VB, „tohle nemá cenu. Jestli máte k věci co vypovědět, půjdete s námia sepíšeme protokol na oddělení. Pojďte,“ a vrátil občanský průkaz pracovníku pojišťovny Klokočkovi,který se po nás rozhlédl a téměř plačky řekl:

„Ale pánové, já mám ve tři výbor eróhá… !“

„Chápu, chápu,“ řekl kapitán a připojil svůj lišácký bajerovský úsměv, „on nejspíš Mareše zastřelil proto,že ho nemohl přesvědčit, aby po dobrém uzavřel životni pojistku.“

„Ale paní Kysilková ho přece jasně identifi…“

Kapitán Bajer spráskl ruce, čímž nechtě přerušil ono složité slovo z hájemství kriminalistiky, a řekl velicepomalu: „Tak ještě jednou. Paní Kysilková spatřila Klokočku v domě asi tak v časovém rozmezí 14.15 až

14.20. Ale už ve 14.30 sepisoval pojišťovací smlouvu v Ruzetce. Potvrdí vám to předseda závodní rady,“ „Moment,“ řekl jsem a zároveň jsem si řadil fakta v mysli, „on šel k Růžičkům.“

„Tam zazvonil,“ pomohl mi kapitán.

„A nikdo mu neotevřel.“

„No vidíte,“ řekl kapitán spokojeně, jak prudce mi to myslí. „A co udělá člověk, kterému neotevírají?“

„Nejspíš zazvoní ještě jednou.“

„Možností je několik,“ řekl kapitán Bajer a vstal. Když mluvil, přecházel. K oknu a zpátky. „Může zazvonit.

Může odejít. Z domu.“

„A co když zvonil u Mareše?“ vpadl jsem. Pojednou jsem si připadal na té židli jako přikovaný. I já jsem si

na to vstal. „Proč by ale u něho zvonil?“

„Takže se asi nejspíš obrátil a šel. Ano?“ Kapitán si sám přikývl. „Do Ruzetky.“ Přehodil dva spisy. „Čtrnáct

dvacet pět. Takový je časový údaj na jeho propustce do závodu. Odchod ve čtrnáct padesát pět.“ Otevřel

spis a vytáhl na mne tu propustku.

„Zajímavé,“ pravil jsem se špatně skrytým zklamáním.

Nato vzal kapitán Bajer do ruky spodní desky a řekl: „Měl bych tady možná něco zajímavějšího.“

„Takže,“ uzavřel jsem zamyšleně a snad i trochu unaveně, „nám krásně vybouchl poslední podezřelý,

jestli se nemýlím.“

Kapitán Bajer otevřel spis a řekl hlasem, jako když másla ukrajuje: „Je to úkladná vražda. Nechcete se nato podívat? Nějaký šílenec zastřelil na samotě tři lidi. No, podívejte se na to. Může z toho být nakonec izajímavý případ.“

„Zajímavý případ,“ opakoval jsem bezbarvě a díval se kamsi mimo kapitánovo rameno. „Kapitáne,“ řekljsem téměř bez naděje v hlase, „a co ještě ti Dudkovi spolupracovníci?“

„Skladová účtárna?“ zeptal se kapitán a po kratším váhání položil svůj zbrusu nový, velice zajímavý spisna stůl.

„Věděli přece o dopise, věděli to všichni,“ řekl jsem jako tonoucí chytající se stébélka.

„Pondělí je dlouhý den,“ prohlásil kapitán; tím mě přinutil, abych se na něho pátravě zahleděl. „Alespoňtak se to v té účtárně říká,“ usmál se. „V pondělí se dělá do půl páté. Nikdo nebyl u doktora, u zubaře, nasvatbě, všichni byli v práci.“

„Takže všichni,“ řekl jsem zdrceně.

„Až na Vlastimila Dudka, pochopitelně.“

„Pochopitelně.“

Bylo mi jasné, že i tohleto stéblo bylo příliš, příliš tenké. Stále ještě se mi však nechtělo sáhnout po těchnových deskách, které měl kapitán Bajer na stole. Stále ještě jsem to nechtěl vzdát.

„A co ten numismatický kroužek závodního klubu?“

„Ach jo,“ povzdechl si kapitán. Naklonil se přes stůl a zaťukal ukazováčkem na nové desky. „Ten šíleneczavraždil na té samotě tři lidi. Když přišli naši příslušníci, jedna osoba ještě žila a stačila vydat jehopoměrně přesný popis. Co říkáte takovému případu, příteli?“

Neříkal jsem absolutně nic.

Kapitán Bajer přešel do jiné tóniny. Neúčastným hlasem mi sdělil:

„Tak dobře, když jinak nedáte: ten slavný numismatický kroužek jsou čtyři staří pánové a tajemník klubuČvančara, kterého jste měl tu čest poznat osobně. Pokud se vám zdá být motivem k vraždě jednaztracená mince z doby Františka Josefa, která chyběla v Marešově sbírce, pak ovšem jsou ti pánovépodezřelí.“

„Takže už nám zbývá jenom,“ pronesl jsem tiše, skoro bych řekl bojácně, „judistický oddíl.“

„Pokud jde o mne, doporučoval bych spíš dlouhé procházky,“ a kapitán Bajer se na mne vlídně otočil, „toprý náramně uklidňuje a hlavně, nikdo vám při tom nezlomí klíční kost. Alespoň je to málopravděpodobné.“

Zhluboka jsem si povzdechl.

„Já vím, já vím,“ kapitán mi chlácholivě poklepal na rameno. „Musím vás však i v tomto bodu zklamat.

Vlastimil Dudek se v judistickém oddílu neobjevil od minulého jara.“

„To je ovšem nadělení,“ pronesl jsem hlasem, z něhož se vytratila poslední špetka naděje, a tehdy jsemse přistihl, že začínám šilhat po těch zbrusu nových deskách, v nichž se možná popisuje případ dalekozajímavější než ten, kvůli němuž ztrácím již několik enervujících dní a částečně i nocí. A teď s tím musímskoncovat, protože podezřelí se nám jaksi vypařili. Je to spravedlivé vůči důchodci Marešovi, je správnénechat volně pobíhat po světě jeho vraha?

Kapitán Bajer, kterému opravdu neujde nic, mě mírným tlakem na rameno donutil, abych se zase hezkyposadil, a řekl:

„Příteli, podívejte se, když už jsem vás sem pozval, nemohu připustit, abyste odešel s prázdnou. Protojsem vám připravil nový, zajímavý materiál. Abyste měl jaksi co na práci, než uzavřeme případ důchodceMareše.“ Usmál se na mne a vtáhl dým. „Nebojte se, my to nedáme k ledu, jde jenom o to, že se to může

vyřešit během dvou dnů právě tak dobře, jako se to může táhnout celé dva měsíce; prostě do té doby,než se náš záhadný nepodezřelý chytí do nějaké pastičky.“

„Já myslím, že pastičky jsou dobré akorát tak na myši,“ řekl jsem kapitánovi bez elánu.

„Nezlobte se, příteli,“ opáčil kapitán vyhýbavě, „že vám teď ještě nemohu prozradit víc. Řeknu vám jentolik, co jsem vám už jednou naznačil: případ důchodce Mareše se zadrhl na nějaké náhodě, která se dotoho připletla a svádí, abych se vyjádřil podle vašeho gusta, proud našich logických úvah do úplněnesprávných řečišť, nebo chcete-li… někde máme kraťas; chápete, příteli? K tomuhle případu se můžetekdykoli vrátit, já nevím, třeba za dva tři měsíce, až bude všechno jasné, ale teď je to tak trochu utráceníčasu. Opravdu, nechcete se na to mrknout?“ Kapitán Bajer zvedl desky s vyvražděnou samotou a já k nim

vztáhl ruku.

Měl jsem v rukou další případ a nemohu říct, že bych byl samou nedočkavostí bez sebe. Cosi mi šeptalo, že ani tohle nebude případ s velkým P, který by mohl zajímat mne, starce a zejména Ozvěnu a jejíčtenáře. Držel jsem šedé desky a stále jsem je neotevřel. Mé druhé já mi jasně přikazovalo, neotvírejto! Neboť otevřeš-li teď nové desky, něco tě tam možná opravdu zaujme a ty pustíš z hlavy všechno,důchodce Mareše i synovce Vlastimila, jeho maminku, Milenku, Felixe… A v tomto okamžiku jsem tyneotevřené desky zase položil před kapitána na stůl a řekl jsem:

„Milenka… nu ovšem! Vlastimilova nastávající! Jak to, že nás to nenapadlo?“

A protože kapitán Bajer na Milenku ani trochu nezabíral, o poznání jsem zvýšil hlas:

„Ta přece neměla v pondělí odpoledne službu. Vím to od své ženy Jany, Milenka je jednou z nejlepšíchstřihaček v rozhlase, Jana vám to potvrdí, kapitáne! Milena Helebrantová, promluvte si s ní. Ta budeurčitě něco vědět.“

Kapitán Bajer se opřel do židle. Jeho tvář se zachmuřila, moje byla zachmuřená již déle. Ale ještě více sezachmuřila, když kapitán Bajer promluvil.

„Milena Helebrantová,“ řekl, „se dnes ráno pokusila o sebevraždu. Barbituráty.“ Pokrčil rameny. „Snad sepodaří ji z toho dostat,“ a položil svou velkou černou dlaň na zbrusu nové desky.

Jana ještě ten večer volala na resuscitaci. Sdělili jí, že Milena Helebrantová na tom byla zle, ale to nejhoršísnad má už za sebou. Na chvíli se prý taky probrala, teď však stále spí, takže příčiny a vůbec jakékoliv

podrobnosti o jejím zoufalém skutku zatím nikdo nezná.

Při televizi jsme o Mileně s Janou uvažovali. Rozhodla se skoncovat se životem, protože uvěřila, žeVlastimil je vrah? Možná se domnívala, že k zločinu zavdala nepřímo podnět svým ustavičným naléháním,aby se konečně proboha osamostatnil a vymanil z vlivu své matriarchální maminky. A Vlastimil se možnádomníval, že takto rychle přijde k penězům, vždyť v penězích viděl řešení všech jejich společnýchproblémů. Jak častý omyl všech, kteří věčně nemáme peníze!

A tak jsme seděli s Janou před televizí a tiše přemýšleli a nahlas uvažovali, zatímco na obrazovce šeldevátý díl nějakého seriálu, který skončí patrně jen v pádu skonu autorova.

Postihl jsem Janin kratičký pohled a tiše jsem pronesl: „Hrůza.“

Jana usrkla grapefruitového džusu a znovu srovnala svůj obličej s obrazovkou. Po chvíli zadumání řekla:

„Ta ženská mi ji něčím připomíná. Nemyslím podobou.“

„Milenu Helebrantovou?“

„Něčím jiným, jestli mi rozumíš.“

„Počíná si jak střelená. Myslím, že nakonec taky spáchá sebevraždu,“ a vstal jsem.

„Ty někam jdeš?“

„Do filmáče,“ odpověděl jsem a protáhl jsem si všechny údy za zpěvavého zvuku citoslovce „á“, „mám

rande s Leo Modřinkou. V půl. Ježíšmarjá,“ vyjekl jsem teatrálně, když jsem mrkl na hodinky. „No nic,“

řekl jsem pak a poněkud jsem Janě ztmavil obraz. „Víc jasu?“

„Hele, nech to, ty jase,“ doporučila mi Jana ospale.

„Hlavně že ji z toho dostali,“ řekl jsem; vzdal jsem se pokusů vylepšit obraz a odešel do kuchyně.

V kuchyni, nad posledním plátečkem sýra, mě to napadlo. Naklonil jsem hlavu mírně na stranu, jako by semi váhou té myšlenky převážila. A řekl jsem: „No tě bůh.“

Znovu jsem se objevil vedle Jany, přikusuje sýr v plátku ke kusu žemle.

„Ty, Jano,“ povídám opatrně.

„Ty jsi ještě tady?“

„Hm…jo. Hele, Jano…“ polkl jsem.

„Chceš?“ zvedla slaměný košík.

„Co to jíš?“

„Graham. Chléb s obsahem B 2. Výborný na nervy a tak.“

„Jo?“

Smutně jsem pár vteřin v podřepu pozoroval namáhavě se odvíjející děj na televizní obrazovce. „A cokdyž,“ zívl jsem a pozvolna si pohrával s vypínačem stolní lampičky, takže to jemně cvakalo, „dejme tomu

…“

„No tak,“ plácla mě Jana přes ruku. Některé zvuky ji prostě znervózňují. „Prokristapána, říkal jsi, že jdešpryč, nebo ne?“

„Už jdu, už jdu,“ slíbil jsem rychle, „jenom jsem ti chtěl říct…“ opět jsem se na vteřinku dvě odmlčel, naobrazovku vplula lyrická sekvence, již jsem chtěl plně vychutnat, a teprve když kamera švenkla nakrásnou českou přírodu obklopující milence vůkol, dokončil jsem: „Co když to nebyla sebevražda?“

Jana neřekla nic. Sledovala divukrásnou přírodu, stromy, řeku. travinky, nebíčko a ták. Moc ji to zaujalo.

Třeba jí kameraman ještě ukáže mravenečníka. Trpělivě jsem čekal na mravenečka, když vtom Jana dorozvášněného přírodního hudebního motivu hlubokým tónem zahučela: „Myslíš?“ A řekla to nikoli sjemnou ironií v hlase, ne, to bych poznal; řekla to zamyšleně a vážně. Během dalšího televizního dialoguve studiové venkovské sednici jsme o tom opět urputně a tiše uvažovali.

„Ty prášky,“ řekl jsem po drahné chvíli, „jí mohl někdo do něčeho zamíchat. Bylo by to tak nemožné?“

„Namíchat…“ a já jsem viděl, že Jana už zabírá na moji ideu, „jenomže namíchat tolik prášků, aby ji tootrávilo? Ale ne… to by přece musela poznat… po chuti… Ačkoliv…“ Otočila ke mně své oči, v nichž sezrcadlila obrazovka s živým dějem, „kdo by na tom mohl mít zájem?“

„No tak Vlastimil, že ano,“ řekl jsem ihned a vzápětí jsem dodal: „Jenomže ten byl opět jako vždy v tomtozapeklitém případě v nemocnici. Alibi v gypsu, abych tak řekl.“

Jana se mírně usmála. Nevím, zdali mému vtípku anebo útržku dialogu na obrazovce. Neměl jsem všakkdy o tom uvažovat, musel jsem se pevně držet své nové myšlenky. Milenku se někdo pokusil úkladněotrávit, protože… ano, v tom to právě vězí: proč vlastně?

„Vyluštíme-li tohle,“ řekl jsem, „máme myslím v ruce klíč k celé záhadě, včetně vraha pana Mareše,důchodce. Nemyslíš?“

Jana buď nemyslela, anebo prostě myslela na něco zcela jiného. Celý ten případ ji zajímal ne proto, že bylsám o sobě zajímavý, ale proto, že v něm účinkovala její nejlepší střihačka. To byl i důvod, proč mi předchvílí vyčetla, že jsem jí včas neřekl, oč jde, vždyť včasným zásahem jsme prý mohli ovlivnit běh událostí.

Jana prý mohla Milenu krásně uklidnit, mohly o tom hovořit jako dvě ženy a kdyby prý Milena viděla, žeani Jana nevěří ve vinu jejího nastávajícího, jistě by si ten hrozný krok, který nakonec učinila, pořádně

rozmyslela.

Tuto rozjitřenou debatu jsme však už měli za sebou a Jana, jak ji znám, přijala mou novou myšlenku jenv této a ne jiné souvislosti. Můj pohled byl o něco střízlivější. Jestli chtěl Milenu někdo otrávit, nemohlijsme tomu my dva tak jako ták zabránit. Nevěděli jsme, a nevíme dosud, kdo to snad mohl udělat. Atak jsem se nyní pokoušel osvětlovat temnou záhadu z kterékoli strany, dospěl jsem vždycky k jedinémuzávěru: mohla to být jen ta osoba, která si nepřála, aby všechny peníze a mince důchodce Mareše přešlyvýhodným sňatkem s Vlastimilem do Mileniných rukou.

„Výborně!“ vykřikl jsem, což se k ději na obrazovce ani při nejlepší vůli vztahovat nedalo, „nechtěl se snadněkdo zbavit jich obou?“

„Důchodce a Mileny?“

„Mileny a Vlastimila.“

Teď to pochopila. Přestala konečně sledovat cukrkandlový závěr devátého dílu seriálu a dívala se na mne,

jako se dívá žena na muže, jehož chtě nechtě musí uznat. Takže jsem pak ještě dlouho nechápal ironii,jež následovala: „A nepopletlo se ti to tak trochu v tý hlavičce?“ řekla, „vrazi a oběti, oběti a vrazi —nepomíchalo se ti to tam nějak?“

A já jsem plavně vyskočil z podřepu, oprášil si kolena a ani jsem se již nepokoušel své ženě vyladit obraz.Kouká na příšerný šedák, ale aťsi, když je taková.

„Tak ahoj,“ řekl jsem a na její „Kdy se mi vrátíš, mužíčku?“ jsem odpovídat neuznal za důstojné.

Ještě v tramvaji jsem o tom rozvažoval. Autem jsem nemohl, předpokládal jsem, že si dnes dáme s LeoModřinkou lahvinku něčeho bílého. A ještě ruská vejce, umínil jsem si zarputile. Poslední dobou, káraljsem se, nějak moc jím. Vůbec pozoruji, že moje váha se téměř neznatelně, leč měsíc co měsíc pravidelně

zvyšuje. Půjde-li to se mnou takhle dál, budu mít za chvíli devadesát jako náš otec. Zatím sice statečněbalancuji okolo sedmdesátky, akutní nebezpečí tedy ještě nehrozí, faktem však je, že jsem začínaluvažovat o tom, že to ruské vajíčko bude jen jako předkrm. Opravdu, musím mít rozum.

Vystoupil jsem o stanici dřív, abych se trochu prošel a nadýchal čerstvých výfukových plynů. Ač plnáturistická sezóna byla již za námi, hlavními třídami stále procházeli jednotlivě, po dvojicích i v menšíchhoufech cizinci. Německy, francouzsky, anglicky, italsky, holandsky i španělsky si říkali, jak je Prahakrásnej štadt. To koukáte, říkal jsem si s příjemným pocitem v zádech, a počkejte, až dojdete k Vltavě aaž se podíváte z Karlova mostu na ozářené Hradčany a z Hradčan na Mikuláše, Mosteckou věž, Národnídivadlo, Týn, Emauzy a celé město… Tak trochu jsem jim záviděl, že oni tenhle pohled uvidí dnes vůbecpoprvé a že ještě netuší, jaká podívaná je večer čeká. Postaví se ke kamennému zábradlí a na chvilkudočista zapomenou, že stojí ve třetí čtvrtině dvacátého století, změní se na tu chvilku v kosmonauty, kteříse vrátili do doby pohádek a bájí. Kdypak jim asi, říkal jsem si v lítačkách do filmového klubu, do těchtovzácných rekvizit zasadí Leo Modřinkové nějaký působivý příběh ze slavných dějů tohoto města?

Jestliže tu v pondělí odpoledne bylo jako vymeteno, teď večer byl filmový klub doslova nacpán. Režiséřise tu mísili s dramaturgy, hlavní představitelé titulních rolí se tlačili u barpultu s představiteli rolípodružných neboli štěků, skriptky dělaly oči na producenty a producenti dělali schůdné návrhy klapkám.Alespoň tak jsem si to představoval ve své rozbujelé fantazii, hledaje si troufale místečko, které pro mnezoufale lokty chrání filmový dramaturg Leo Modřinka.

Jeho inteligentní tvář prodlouženou o dunhilku jsem stále ještě nespatřil. Spatřil jsem však jednu jedinouuprázdněnou sedačku u barpultu a hbitě jsem ji obsadil. Mírně provinilý úsměv jsem vrhl do modréhokouře. Využil jsem okamžitě toho, že jsem opěšalý, a dal jsem si gruzíňáka. A jak jsem tak z útržkuhovorů seznával, spíše než režiséři, dramaturgové, producenti a skriptky tu utráceli své těžce vydělanépeníze asi tak stejně ostřílení filmoví autoři jako já, jenže na rozdíl ode mne, se svými doprovodnýmidívkami. Dívky byly oblečeny do riflí a texasek šitých snad rovnou na těle, jak to asi svlíkají, pomyslel jsem si jednu chvíli se zájmem; rolováním?, takže jsem se tu ani příliš nenudil.

Když jsem zlikvidoval již druhý gruzíňák, začínal jsem se pomalu smiřovat s myšlenkou, že Leo Modřinkase dnes do klubu nedostaví. Něco mu do toho vlezlo. Ne, pan Modřinka sem prý nevolal, sdělili mi ušatny. Nu což, pomyslel jsem si, patrně mu náhle zemřela tetička a on mi to již nestačil dát vědět.

Zaplatil jsem dva gruzínské koňaky a pevně jsem doufal, že mu tu tetičku nezavraždili. V tom případě bytotiž úkladný vrah neměl šanci. Leo Modřinka by ho za mocného bafání usvědčil během jediného sezeníve filmovém klubu. Na shledanou, milí vyznavači stříbrného plátna, dobrou noc.

Vzal jsem svůj baloňáček, morálně připraven na dvacet minut podupávání na refýži.

„Ale? Hra již skončila?“ povídám své ženě.

Byla v pyžamu. A sdělila mi cosi, co mě okamžitě zaujalo.

„Jo,“ řekla nejdříve, „mluvila jsem s paní Helebrantovou, Mileninou maminkou. Tak Milenka se už

probrala, paní Helebrantová s ní dokonce mohla mluvit a…“ „Kdo to byl?“

„Kdo, co?“ odpověděla žena prvním pádem.

„Vrah, který se ji pokusil otrávit,“ odpověděl jsem celou větou, abychom se nemuseli dohadovat až doskončení druhého vydání televizních novin. „Povídej!“ skočil jsem k přístroji a jedním ťuknutím ho umlčel.

„Počkej, nech to, chtěla jsem slyšet, jak hrál Kodeš,“ zaskuhrala moje žena.

„Chci vědět jenom jedno: kdo ji otrávil,“ řekl jsem mírně, ale pevně.

„Móresy,“ odpověděla Jana, šla a zase si to klidně zapnula, takže do pokoje nám vskočila usměvavá tvářhlasatelky. A zatímco nám hlasatelka oznamovala, že na Břeclavsku už mají podzimní práce z osmdesátiprocent z krku, Jana mi bez vzrušení sdělila, že Milena Helebrantová pokus o sebevraždu spáchala sama.Chtěla se prý zabít, protože dospěla k názoru, že její život nemá cenu.

To mám ovšem hrozně rád, takovéhle objevy. A hned jsem Janě řekl, co si o té její Mileně myslím. Kromětoho vůbec nevěřím na podobný důvod, za tím jistě ještě něco vězí; ona zkrátka nechce přiznatsouvislost své sebevraždy s vraždou důchodce Mareše.

Jana připustila, že i tento důvod tu mohl hrát roli, ba že byl dokonce tou poslední kapkou, po níž číše užpřetéká. Žasl jsem, že je schopna se ještě v půl jedenácté v noci vyjadřovat tak, že by se to mohlorovnou vysílat. V tomto okamžiku nám sdělili, že Kodeš prohrál ve finále s Conorsem, a tak jsme mohli jít

spát.

„Ale to ještě není konec,“ řekla mi Jana.

Zajisté, pomyslel jsem si, může mu to oplatit na turnaji ve Filadelfii.

„U našeho hovoru byl i Felix, Milenin bratr,“ řekla mi Jana, „a protože už o tobě všechno věděl, nedalo se

tomu celkem zabránit.“

„Čemu?“

„Zítra tě navštíví v redakci,“ řekla Jana a nafoukla tváře. „Zítra v dopoledních hodinách.“

„Felix.“

„Helebrant. Má prý pro tebe nesmírně zajímavé tyhle… jak se to říká? Indicie? Zhasneš?“ zeptala se Janaa nepokrytě zívla.

„Felix, podívejme se,“ řekl jsem pomalu a téměř neslyšně jsem zmáčkl vypínač stolní lampičky. Nastala

úplná tma.

Podívejme se, Felix…

Opakoval jsem si to několikrát v duchu dokonce ještě v redakčním sekretariátu, kde ráno o deváté krom

Jarušky nebývá noha.

„Copak to hezkýho přepisujete, Jaruško?“ povídám, aby řeč nestála.

„Jste ňákej divnej, Jaromírku,“ řekla mi na to Jaruška, „copak, copak, manželské rozpory?“ a přitomneustále ťukala rozličná písmenka na papír. Vydávalo to uspávající zvuk. Takový tlumený klapot.„Reportáž o stavbě dálnice,“ odpověděla mi. „Napsal to Karlíček. Zajímavý. Četl jste to?“

Unaveně jsem zavrtěl hlavou. Ti uličníci jí dávají přepsat každou hovadinku. Bylo mi Jarušky líto, a kdyžjsem se jí pohřebním tónem zeptal, kdy asi myslí, že se dneska dostaví stařec, vrhla na mne přes válec

tklivý pohled.

„Musím mu říct,“ mínil jsem starce, „že to vzdám. Myslím případ toho důchodce.“

„Ale, ale, Jaromírku,“ řekla Jaruška nepřítomně.

„Nikam to nevede. Na rozdíl od dálnice,“ řekl jsem a vstal jsem. „Karlíček se má. Ten si vybere pro

reportáž dálnici, věc, která někde začíná a někde končí. Ale co chudák člověk?“ ukázal jsem si na hrudník.„Plahočím se za tím tejden a…“ „Výsledek nula,“ doplnila mě Jaruška věcně a nepřítomně se na mne usmála. „Chcete kafe, Jaromírku?“ „Ále,“ řekl jsem a zhluboka jsem se nadechl. „A teď ještě navíc ten její bratr.“ „… na dvacátém osmém kilometru bylo použito drcené směsi,“ řekla Jaruška. „Co mám dělat, děvče drahý?“ zeptal jsem se Jarušky mezi dveřmi. „Přijde mi návštěva, Jaruško.“

„No a co co. Vyhoďte ji a máte to. Má volat armáda?“

To byl náš redakční trik. Kdykoli se nám dostavila únavná návštěva, zařinčel telefon. Stačilo pronést

jakoukoli větu, telefon jste položili a návštěvě sdělili, že vás právě volá šéfredaktor na důležitou poradu.

Jednoduché, ale účinné. Tomu se říkalo volání armády spásy.

Než jsem teď zavřel dveře, zavřel jsem obě oči a pokýval hlavou.

„Tak fajn, zavolám,“ přislíbila Jaruška. Ťukání okamžitě dostalo rychlejší rytmus.

Ve své mrňavé redakční místnůstce jsem byl sám, Karlíček ještě vyspával po vyčerpávající reportáži o

dálnici. Skryl jsem hlavu do dlaní a přál jsem si změnit kůži. Nehonit se za pofidérními tématy, přijít kekravínu a říct našemu milému čtenáři: kravín stojí tam a tam, krávy dojí tolik a tolik, ošetřovatelka dojnicmi řekla to a to. Konec a podpis. Co riskujete při takové reportáži? Akorát že vás ta kráva může vzítocasem po hlavě. Tomu já říkám umět si vybrat téma. A ne lítat po všech čertech, plést se kriminalistůmdo řemesla, smiřovat se s úlohou „toho otravy od novin“, který samozřejmě „do všeho musí strkat tensvůj zvědavej frňák“, mám já to zapotřebí?

Právej v okamžiku, kdy jsem se rozhodl, že se do některého z nejbližších čísel přihlásím o reportáž z

výrobny lahůdkových uzenin, zazvonil telefon.

„Je tu,“ oznamovala mi Jaruška tonem, který nevěštil nic dobrého. „Už jsem ho za vámi poslala,

Jaromírku. No teda numero. Volám za deset minut. Klid.“ Klap.

Klepy klep.

Tak tedy Felix…

… a musím hned na začátku našeho milého setkání po pravdě konstatovat, že Felix byl vskutku číslo —obrazně řečeno, o větším počtu absolutních nul.

„Má úcta,“ řekl, když vstoupil.

Začneme od oblečení. Bylo poměrně jednoduché, riflové, pod tím černé tričko, které můžete nosit sto letbez praní, a pod bundičkou měl ještě svetr neurčitého za barvení.

„Petrák,“ řekl jsem a podal mu ruku přes stůl.

Vlasy a obličej. Vlasy tvořily největší plochu Felixovy horní partie, obličej byl poměrně malý, řekl bychscvrklý, takže Felix vypadal buď jako mladistvě vyhlížející čtyřicátník, anebo jako zhýralý pětadvacetiletýmladík, podle toho. Skutečný Felixův věk byl asi tak někde uprostřed této aritmetiky.

„Sdělila vám vaše paní choť…?“ zeptal se, dodržoval etiketu, neposadil se například dřív, dokud jsem muvlídně nepokynul. Usadili jsme se proti sobě do rozvrzaných erárních křesel, v nichž tančila péra svůj

tanec pro vetešníky.

A ještě Felixova mluva. Byla čímsi svérázná, teprve po chvíli jsem si uvědomil, že to je tím jeho věčným

„pane, pane“.

„Budete kafe?“ ptám se Felixe zdvořile, ten však mírně zavrtěl hlavou. Kávu prý nepije. Ani nekouří. Ozhýralého mladíka tedy nepůjde. „Ano, říkala mi žena. Máte prý pro mne cosi velice zajímavého. Případvraždy důchodce Mareše zrovna zpracovávám.“

Úkosem jsem si ho prohlédl; taky bych rád zjistil, jak na něho zapůsobila tato moje prozatím nejdelší větanašeho setkání. Poposedl nedočkavě, jen v křesle zadrnčelo.

Tak, a teď to na mne vychrlí, pomyslel jsem si s mírným znechucením, za chvilku naplní tuto mrňavoumístnůstku svým žvatláním, no nic, budu si myslet na svoje problémy a za deset minut se tak jako tak

ozve, volání armády spásy.

„Ano,“ řekl Felix a letmo se dotkl svého vousu, spadajícího mu pod nosem podél koutků úst, „ta babaněco tají.“

„Prosím?“

„Jeho máma, teda,“ opravil se, „paní Dudková,“ a Felix mi pohrozil ukazováčkem, „jenže já se to brzy

dovím.“

„Takže,“ řekl jsem a propletl prsty obou rukou.

„Pane,“ pokračoval Felix, „když jsem k ní předevčírem vlít, měla náramnej spěch, pane, aby něco honem-

honem uklidila.“ „Opravdu?“

„Pane, nemá se to, já vím, ale když mi dlouho neotvírala, díval jsem se dovnitř špehýrkou, měla otevřenédveře do kuchyně a já viděl, pane, pane…“

„No?“ vnikl jsem do dramatické Felixovy pauzy.

„Ta bába, pane, něco náramně rychle cpala do šuplete v kredenci, pane, pane.“

Aha, napadlo mě, v adolescentním věku říkával vole, vole, a teď nahradil své oblíbené slovní futro tímhle

pánováním. Pokud jde o jeho pozorování staré dámy špehýrkou ve dveřích, bylo mi to proti mysli.

Přesněji řečeno, nepřikládal jsem tomu velkou váhu. Ostatně tento pumpař-skladník-kulisák-závozníkbiletář-a já nevím, co ještě si tu může krásně vymýšlet.

„A dál?“ povídám co nejpříjemněji, když se Felix zadrhl.

„Vy mi nevěříte?“ řekl náhle. Propichoval mě svým úsměvem. „Pane, vy mi nevěříte, pane.“

Pane, řekl jsem si v duchu, tenhle pumpař atakdále je hotový telepat, a začínal jsem se cítit nesvůj v

našem kabinkovém prostoru.

„Ona tam skutečně něco schovává. Ta baba.“ Čekal jsem ještě na „pána“ Když nepřišel, vzmohl jsem se k

chabému odporu.

„Co když si tam jen přerovnávala, já nevím, vidličky.“

„Vidličky?“ protáhl Felix s takovým výrazem v tváři, jako by právě slyšel největší volovinu svého života.„Vy říkáte vidličky!“ a tečku pod vykřičníkem vytvořila pěst, jíž bouchl do stolu. Ten otexaskovanýsoukromý detektiv mi začínal jít na nervy. Koneckonců ať si tam ta paní přerovnávala, co chtěla, co jenám po tom? Jaké právo má tenhle pětadvacetiletý čtyřicátník, či opačně, sledovat lidi špehýrkou vedveřích?

„Ba ne,“ přerušil mé tajné úvahy Felix, „ta baba, ta něco ví, pane, pane.“

„Tak podívejte se, pane Hildebrant,“ mrkl jsem na své nepěstované nehty, „paní Dudková…“

„Pardon,“ skočil mi do řeči Felix. „Vy si mě pletete s Hildebrantem, bývalým hráčem S. K. Slávia.“ Ukázal

na sebe. „Helebrant.“

Vzhlédl jsem od nehtů. Díval jsem se chvíli na Helebranta. A aniž jsem pak připojil omluvný úsměv,

pokračoval jsem: „Paní Dudková je nastávající tchyní vaší paní sestry, viďte.“

„Bohužel,“ řekl Helebrant.

„Proč bohužel?“

„Pane, nebejt tý báby, pane,“ předklonil se až ke mně Felix Helebrant, „ti dva se už dávno vzali a moh

bejt pokoj. Nemuselo dojít ani k tomu…“ opřel se zas do křesla, „k čemu bohužel došlo. Ta baba, to je to

zlo, pane, pane,“ říkal a nehtem ťukal do opěradla židle, což připomínalo vzdálený kulomet. „Ta baba,

pane, je hlavní příčinou všeho neštěstí, to mi klidně můžete věřit, pane, pane.“

Co ti mám já, pan pán, Felixi Helebrante, vlastně věřit?

Tahle otázka asi musela být čitelná v mé tváři, protože Felix zaujal nyní v (protějším křesílku pozici tygra

na větvi těsně před skokem smrti.

„Ten její Vlastimil, pane, je ňouma. Vážně, on se tý baby bojí. On už se pět let bojí si naši Milenu vzít. Já

jí pořád říkám, vykašli se na něj, z toho ňoumy stejně nic nekouká.“

„Teď z něho ovšem kouká dvě stě padesát tisíc,“ namítl jsem, „z ňoumy.“

„Pane,“ ušklíbl se Felix, „nenapadlo vás někdy, že i poslední vůle může bejt podvržená, pane, pane?“

„Všechno je možné,“ řekl jsem s přídechem dobré vůle a můj zrak mimoděk sjel po šňůře telefonního

vedení a jel až ke sluchátku. Co tam ta Jaruška dělá, to je věru u boha.

„Pane, já vám říkám, já mám na některý věci čuch,“ Felix opět poposedl.

A hele, všiml jsem si, má rozpáranou levou botu.

„Zrovna u takovýhle podobný baby jsem bydlel ve Stuttgartu.“

Praskne-li mu těch pár švů, vyjde odtud pravděpodobně bos.

„Stuttgart je pěkné město,“ řekl jsem přívětivě.

„Vy znáte Stuttgart? Já, pane, můžu říct, že znám Stuttgart jako svý boty.“

Můj pohled se mimovolně vrátil k rozpáraným švům. A Felix, asi rovněž mimovolně, schoval botičky pod

sedadlo.

„Pane, víte, co to je pasovat na největším stuttgartským obchoďáku okna za třicetistupňových veder?“Vstal a jednou rukou začal předvádět, jak se takové okno pasuje do rámu. „Pane, víte, kolik stupňů jetam za takovým oknem, pane? Padesát stupňů Celsia, pane. Takhle z vás crčí pot. A víte, kolik za todostanete? Pár marek, pane. To propijete v coca-cole, abyste nahradil ztrátu vody v těle, pane.“ Posadilse, zcela zmožen touto představou.

„Takže vy jste stavěl stuttgartský obchoďák, hm, dokonce,“ řekl jsem a stiskl rty. Krátce jsem se usmál azačal usilovně přemýšlet, jak bych to co nejrychleji dokormidloval ke konci.

„Já stavěl, pane, stuttgartskej kaufhof, mnichovskou podzemku, sídliště v Mannheimu, pane, tři marky nahodinu. Možná se vám to zdá hodně, ale my třeba celotýdenní výplatu probendili za večer.“ Felix sezasnil. Nevnímal mě. Nechal jsem ho snít a to byla ta chyba. On pak pokračoval, jako by skutečně mluvilze sna, jako by všechny ty obrazy před sebou znovu viděl defilovat. „Pane, co my jsme protancovali nocíve Sluji se študentkama… senzační flámy. Tancovat mě naučili ty kluci černý…“ pojednou jsem měl pocit,že se mi začíná v tom křesle vrtět, a ba ne, nebyl to jen pocit, „když tancujete,“ vstal, „nesmíte sebouházet jak vůl vedenej na porážku,-pane,“ zavrtěl se, „to musíte stát jako svíčka, tadyhle,“ vypnul hruď,„se nic nesmí ani hnout, pane, ani hnout,“ vrtěl se znovu a znovu, „a jen pánví, pane …“ předváděl mikroucení pánví, „jo, sledujete? Jen tímhle, vršek se mi ani nehne, sledujete, pane, sledujete? Jo? A teďnohy, všimněte si laskavě práce nohou,“ zdařile přešlapoval v těch svých potrhaných botičkách nazánovním redakčním koberečku, pracoval pěkně jen pánví, trup se mu vážně ani nehnul, a tiše si k tomupohvizdoval kterousi z písniček, při nichž právě takhle kdysi trsal s heidelberskými studentkami. A já si jen

přál, ať teď proboha Jaruška neotevře dveře, neboť otevře-li je, začne mít zcela nepřesné mínění o mých

zálibách.

„Výborně,“ řekl jsem a krátce zatleskal, abych ho probudil do skutečnosti.

„Sledujete, jo?“ ptal se mě Felix, stále si tiše pohvizdoval a trsal a trsal, ale pohříchu dýchal už jaklokomotiva. A snad právě v tomto okamžiku jsem si uvědomil, že je to přece jenom spíše čtyřicátníkpřevlečený za teenagera než naopak.

„Huh!“ vydechl konečně a zřítil se do křesla docela zdrchán.

Ba ne, ve čtyřiceti už to přece jen není ono, ty studentky by to nejlíp poznaly, pomyslel jsem si ne bezjisté zlomyslnosti, a se špatně utajenou útrpností jsem se díval na toho světoběžníka, který vydělával tolik

peněz v Západní Evropě, až skončil v Československu ve skladu běžných součástek.

„U pumpy,“ vydechl v křesle, „víte, v Nancy, na výpadovce na Štrasburg, víte kde,“ a já přikývl, jako bychNancy projížděl každou druhou sobotu, „jsem se napakoval. To jsem si pak vždycky po šichtě sednul naStanislas place před kavárnu a pozoroval to. Ten cvrkot, pane. Pane, to bylo žúžo. Auta kolem mě fičela a

já čuměl na pomník Stanislase, vévody lotrinskýho či jakýho, a u stolečků všude okolo brebentily krásněnesrozumitelnou řečí štíhlý kadeřnice, prodavačky, fleky… přehazovaly nohu přes nohu, měly takhlekratinký sukýnky ty holky, pane, a bylo jim vidět všechno, a já si říkal, ano, tak takhle si představujuživot, pane, pane.“

Felix Helebrant se znovu zasnil. Seděl mi tu opět před tou kavárničkou na náměstí v Nancy a místo mneviděl krasotinku v sukničkách jen pocad. Nicméně zvonění telefonu ho přece jen vrátilo do tétomístnůstky. Poznal jsem na jeho tváři, že tento návrat ho přímo dezgustoval.

Zvedl jsem sluchátko.

„Armáda spásy. Je tam furt, jo?“

„Jistě, soudruhu šéfredaktore,“ řekl jsem.

„Jaromírku, jaká je Jaruška?“

„Samozřejmě, hned jsem tam, soudruhu šéfredaktore,“ pravil jsem uctivě a položil rychle sluchátko, abysnad šéfredaktorův ženský smích nebyl příliš silný.

Felix ze mne ještě před rozloučením vytáhl slib, že se na „tu bábu“ přece jenom mrknu, případně na niupozorním příslušné pány od Vé Bé. Řekl mi, že by byl šel za nimi hned, jenomže má před touto institucíjakýsi podvědomý ostych, a proto že uvítal tuhle příležitost, která se tak nečekaně naskytla. Jaká prýnáhoda, že právě Milena a moje paní choť…

„Ano, jistě, všechno je to vlastně jenom veliká náhoda,“ řekl jsem s kyselým úsměvem mezi dveřmi azamkl jsem za námi kancelář na dva západy.

U dveří s tabulkou Šéfredaktor jsem se zastavil, počkal, až kroky na schodišti doznějí, obrátil se čelemvzad a s hraným úsměvem vstoupil do Jaruščina království. Právě svačila.

„Copak to dobrého papáme?“ zeptal jsem se a „Graham“ jsem nahlas přečetl z obalu.

„Výborný a hlavně výživný. Pro nastávající matky,“ řekla Jaruška a s úsměvem mi nabídla: „Mám vámkousek ulomit?“ Dokonce mi levačkou ulomila celou patku.

Kde já jen tenhle pokrm naposledy viděl? Současně s tím jsem si uvědomil: ten chlap, nu ovšem —pasoval ta stuttgartská okna do rámu taky levačkou!

„Co co co říkáte?“ zablekotal jsem. „Jakou matku? Jo ták, patku!“ A zcela nepřítomně jsem se na Jarušku

usmál.

Kremace se odbývala v malé obřadní síni na Olšanech za přítomnosti devíti truchlících: sestry zemřeléhopaní Blaženy Dudkové, jeho sestřenice paní Boženy Hubáčkové, která se dostavila s manželem ing. Janem

Hubáčkem a nezletilým synem Jirkou, dvou přátel ze závodního klubu Ruzeta, vedoucího klubu panaJosefa Čvančary a pana Stanislava Strnada, člena numismatického kroužku, dále tu byli přítel zemřeléhopan Gustav Cejp, jinak skladník n. p. Ruzeta, správcová domu v Havlíčkově ulici paní Lydie Kyslíková akonečně sousedka z chodby paní Růžičková, manželka cukrářského mistra. Kromě toho jsme tu byli ještěkapitán Bajer a já.

Na stojanu byl veliký věnec Poslední sbohem strýci vděčný synovec Vlastík, jehož dárce se nedostavil;stále byl v nemocniční péči.

Obřad se odbýval v tichém zadumání za doprovodu Fibichova Poemu. Stál jsem u velikých dveří poněkudstranou a měl jsem tedy i dost dobrý přehled po truchlících. Hudba tklivě naplňovala síň a mě napadalyvšelijaké rmutné myšlenky o posledních věcech člověka, jenž prach je a v prach se obrací. Celé věky tomu

tak je, nikdo to nedokáže zastavit. Jedině uspíšit, to ano. Tú tá tadáda tadádý, kvílely smyčce a já jsemmaně pohlédl tam, k první řadě, tam, co seděla sestra zemřelého, paní Dudkové. Ano, odtud jsem na nidobře viděl. Tvář jako vyřezaná z olšového dřeva. Ani se nepohnula. Ze strany jsem bohužel neviděl jejíoči. Ale věděl jsem: ta žena tu dnes neuronila ani slzu. Na rozdíl od sestřenice, která si tu a tam přiložila k

tváři bílý kapesníček. Zvláštní, pomyslel jsem si, opravdu zvláštní povahu má tahle paní Dudková…

Do mého zorného úhlu vplula dojatá tvář paní Lydie Kyslíkové, správcové domu čp. 168. I tahle žena od rány byla za tklivých tónů smyčců a plechů v tom prostředí vonícím smutečními věnci naměkko, podobnějako starší pán, který seděl v řadě za ní a o němž mi kapitán Bajer před chvílí pošeptal: nějaký Cejp zeskladu v Ruzetce, Marešův starý kamarád. Nač asi teď myslí ten starý muž? Kapitánu Bajerovi prý hned vpondělí řekl, že vůbec netuší, kdo to mohl Fanoušovi udělat. Neměl prý žádné nepřátele a vlastně až pojeho smrti se skladník Cejp dověděl, že Fanouš má kdesi nějakou sestru.

Funkcionáři závodního klubu Čvančara a Strnad seděli důstojně, Čvančara s hlavou mírně na stranu jakonáruživý koncertní posluchač. Myslím, že měl zavřené nebo přivřené oči. Myslel na tu záhadně ztracenoua sběratelsky bezcennou minci z doby Františka Josefa I.? Kam ji asi mohl ten Mareš zašantročit?Neprodal nebo nedal ji někomu den předtím než…?

O spřízněné rodině Hubáčkově jsme nevěděli nic. Zřejmě se o smrti svého vzdáleného příbuznéhodověděli až na poslední chvíli, nicméně přijeli všichni; správně předpokládali, že strýček při svém náhlémúmrtí nemohl zanechat poslední vůli. Takový osamělý člověk musel však zanechat svršky, nějaký pěknýkousek nábytku, který by se koneckonců taky mohl hodit, a kdo ví, nejsou-li tu nějaké peníze. PaníHubáčková, sestřenice zemřelého, upírala teď smutný pohled na věnec, kde stála vyčerpávající odpověďna její kardinální otázku. Poslední sbohem strýci vděčný synovec Vlastík, který nota bene neměl ani tolik

slušnosti, aby se dostavil na kremaci! Nebo věděli tihle Hubáčkovi, že Vlastík leží v nemocnici? Vědělivůbec, jak to bylo?

Znovu jsem pomalu přejel očima všechny truchlící a do mých myšlenek se pozvolna vkrádalo podezření,že buď nám tu stále ještě někdo chybí, anebo, potvrdí-li se moje nejodvážnější domněnka, kterou jsemse zatím obával vyslovit, vrah musí být tady, v této tiché síni, naplněné mohutným zvukem pozounů.

Ano, je tady, protože teď už tomu ani jinak být nemůže.

Nepatrně jsem hnul hlavou; kapitán Bajer si se mnou vyměnil tichý, nic nevysvětlující pohled. V duchu semyslím obíral stejnými myšlenkami. O posledních věcech člověka. A o tíživé povinnosti kriminalisty udělatv posledních věcech právě tohoto člověka jasno. Podle toho, jak se kapitán tvářil, tonuly jeho myšlenky vpřítmí ne nepodobném přítmí zde, v malé obřadní síni. Zádumčivě hleděl na Vlastíkův věnec, jako by zlakonického konvenčního nápisu chtěl přece jenom něco vyčíst. Vděčný synovec dlel však nanemocničním loži a mohl nyní jenom klidně ležet, věnovat se své rekonvalescenci a těšit se na slušnédědictví, které mu těsně před svou náhlou násilnou smrtí odkázal neznámý strýček…

Co to je? Nic, nic, to jen hudba zmlkla. Všichni vstávají ze sedadel, opona se zavřela. Definitivně. Od tétochvíle bude vše zahaleno šlojířem tajemna.

Klapání samozdvižných sedátek, šoupání podrážek po dlaždicích a tichý šum hovoru, vše pomalé,

důstojné a polohlasité, a mně náhle napadlo cosi šíleného: přitočit se zezadu ke komukoliv ze smutečníchhostí a hlasitě se ho otázat:

„Proč jsi ho zabil?“

Pravděpodobnost jedna ku osmi, vyloučíme-li nezletilého Jiříčka Hubáčka.

„Nač myslíte, příteli?“

Dříve než jsem si stačil vymyslet nějakou vtipnou odpověď na kapitánovu obligátní otázku, všiml jsem sitoho chlapíka ze skladu, Marešova přítele, Gustava Cejpa: hovořil právě s paní správcovou a plaše se nanás usmíval, jako by měl silné nutkání nám, kapitánovi i Bajerovi a mně, něco povědět. Nakonec ho k

nám jistě přitáhla moje silná vůle. S uspokojením jsem pozoroval, jak se náhle loučí s paní LydiíKyslíkovou a spěchá k východu ze síně, k nám.

„Dobrý den,“ ukláněl jsem se zrovna paní Dudkové, která s tváří mramorové sochy důstojně opouštělaobřadní síň. Známě se na mne usmála a prošla. Bohačka. Za ní se vykolébala její sestřenice Božka smanželem a chlapcem, pak vyšli funkcionáři závodního klubu. „Dobrý den,“ pozdravili jsme se tiše stajemníkem klubu Čvančarou, který na mne přátelsky zamrkal, a v téže chvíli kapitán Bajer již hovořil

opodál se skladníkem Cejpem.

„Pan Cejp si vzpomněl na velice zajímavou skutečnost,“ řekl mi kapitán, když mě skladníkovi představil,pak dlaní naznačil, že bychom měli jít snad kousek stranou, „viďte, pane Cejp?“

Pan Cejp na mne vrhl zpoza brejliček vyplašený pohled. „No tak já nevím, jestli to má zas tak velkej

význam, pánové,“ a jak couval, plaše sledoval reakce kapitána Bajera.

„Pan Cejp mi sdělil,“ informoval mě kapitán Bajer ve dveřích krematoria, „že si pan Mareš u něho veskladu přepisoval nějaký dopis; je to tak, pane Cejp?“

„Jo jo jo, přepisoval si dopis,“ přikyvoval horlivě pan Cejp; umělý chrup mu při sykavce dělal zřetelnéobtíže. „Teda vlastně jsem chtěl říct dva dopisy.“

„Pánové budou tak laskavi…“ Zřízenec krematoria nám výmluvně naznačil, že dveře bude třebaneprodleně uvolnit. Ovšem, další obřad je připraven, další pozůstalí se nyní seřadí v síni, nutno jimurychleně udělat místo, nepodplatné kolo smrti se nezastaví kvůli našemu vyšetřování.

„Říkal jste dva dopisy?“

Octli jsme se venku, na ostrém podzimním větru a slunci, a tady, na schodech před krematoriem, námpan Cejp opakoval ještě jednou: jeho přítel Fanouš psal minulý týden ve skladu na stroji dva dopisy. Tenprvní, kratší, ve čtvrtek a den nato ten druhý, delší.

„… a zatímco ten první dával do obálky a hned ho zalepil, ten druhý, jak mi řekl, chtěl poslat až v pondělí

ráno.“

Stáli jsme na schodech krematoria a hleděli na pana, Cejpa ze skladu Ruzetky jako na člověka, který semspadl přímo z nebe.

„Takže pan Cejp možná viděl…“ řekl jsem a zmlkl, jako bych se obával vyslovit to, co pak za mne s

mírnou oklikou vyslovil kapitán Bajer.

„Nevzpomínáte si, komu byly ty dopisy adresovány?“

„Jo, tak to, pánové, to sotva, to já si asi nevzpomenu, ale…“ pan Cejp se nadýchl, rozhlédl se rozlehlým

hájem uren, jako by se chtěl nejprve přesvědčit, zdali nám někdo nenaslouchá, a když se ujistil, že našimi

svědky budou jen duše pod pokličkami ozdobenými křehkými pestrobarevnými květinkami, řekl: „Vímakorát tolik, že psal ňákýmu synovci. Jak se jmenuje, to bohužel, pánové…“

„Oba dopisy?“ vyhrkl kapitán, a když viděl, že skladník Cejp spodní čelistí bezradně stiskl své rozviklané

horní patro, dodal: „Myslím, psal-li synovci i ten druhý dopis.“

Skladník po kratším váhání zavrtěl hlavou.

„Pánové, nechte mě to dopovědět,“ řekl teď skoro dotčeně, že se tu na něho tak pospíchá. „První napsal

tomu synovci a ten dal do obálky. Hned. A zalepil.“

„A druhý?“ pobídl jsem ho a ihned jsem narazil na kapitánův přísný pohled. Zajisté, teď nesmím vyplašitdůležitého svědka, možná korunního; provinile jsem sklopil hlavu. Podle toho skladník Cejp usoudil, žemůže pokračovat:

„Ten druhej dopis, myslím ten dlouhej dopis, ten teda napsal, ale nedal do obálky. Ten chtěl ještě kněčemu přiložit.“

„E,“ řekl kapitán Bajer. Ani on se neodvážil plašit svědky.

„K čemu, to nevím,“ uhodl kapitánův záměr skladník. „Vím jenom, že to nepsal žádnýmu synovci.“

„Ne?“ To jsem byl já.

„Ne,“ zavrtěl hlavou pan Cejp, „vím, že ten dopis nadepisoval Milá, nebo Moje milá, a potom nějaký

ženský jméno.“

„Víte naprosto určitě,“ ptal se zvolna kapitán, „že to bylo ženské jméno?“

„Tak to můžu klidně odpřisáhnout, pánové,“ řekl pan Cejp pevně a střídavě vysunoval a zasunoval bradu.

„Dobře, dobře,“ řekl kapitán Bajer tišším hlasem, „a teď pokud se týče obsahu těch dopisů,“ přimhouřiloči, „to už byste si nevzpomněl… Rozumíte mi… ani slovíčko?“

Skladník udělal krok zpět a vyjekl: „No dovolte! Zásadně…“ jazykem lapl po protéze, „zásadně nečtu cizídopisy, pánové. To tedy zásadně.“ Tentokrát si už dával na to zapeklité slovo pozor.

„V pořádku, pane Cejp, v pořádku,“ uklidňoval ho kapitán Bajer a pro jistotu ještě přidal omluvný úsměv,„my to ani nepředpokládáme.“ Sestoupil o schůdek níž a tím okamžikem jsme se dali na pomalý pochod.

„Chápejte, já jenom musím zjistit všechny detaily, rozumějte, všechny, i maličkosti, které se vám, paneCejp, třeba zdají zbytečné, a pak mi může pomoct třeba i náhodně zahlédnuté slovíčko na papíře. Jakotřeba jste náhodou zahlédl, že první dopis je adresován synovci…“

„To jsem prosím nezahlédl,“ ohradil se pan Cejp, „já jsem prosím jasně řekl, a tadyhle ten pán je svědek,

že Fanouš mi sám povídal, to je dopis mýmu synovci.“

„Ano, to je pravda,“ potvrdil jsem to panu Cejpovi s ochotou až přehnanou.

„Viďte,“ řekl pan Cejp spokojeně. „A oslovení v druhým dopise jsem si všiml jenom proto, že…“ pan Cejpse zarazil. „Ale to je vlastně vedlejší.“

„Pane Cejp,“ řekl kapitán Bajer, chřupání písečku utichlo, stál teď tak, že mu větve nějakéhookrasného keře, na jehož jméno si nevzpomenu, tvořily nad hlavou v tom studeném podzimním sluncimohutnou svatozář, „my vyšetřujeme trestný čin vraždy, jak jistě víte. A proto každá maličkost, znovuvám to zdůrazňuji, může mít pro nás nesmírný význam.“

„Už jsem vám všechno řek,“ zavrčel pan Cejp nyní již dotčeně. „Co chcete ještě vědět? Jestli jsem nečetlten dopis? Ani kdybych věděl, že vám na tom jednou bude tak záležet, bych si ho nepřečetl. Já nemámtyhle moderní zvyky, víte, já jsem ještě ze starý školy.“

Pan Cejp odvrátil hlavu. To je vděk za mou dobrou vůli, říkal jeho postoj. Smůla, šeptali jsme si v duchu.Tento starý rozhněvaný muž nám už asi nepoví ani ň. Nicméně i to, co nám tu před krematoriem svěřil,tvořilo solidní odrazový můstek k dalšímu skoku do neprůhledných vod našeho případu. Neboť v tomtookamžiku jsme oba věděli naprosto určitě, že existuje-li opravdu druhý dopis adresovaný neznámé ženě,

musí zajisté existovat i tato neznámá žena.

„Má poklona, pánové.“

A to už dávno zmizel skladník Cejp z písčité cestičky zdejšího krematoria, když se na mne kapitán Bajer

obrátil.

„Tak co, příteli,“ řekl, „která z těch tří truchlících dam mohla dostat v úterý nebo ve středu balíček? Kdyžna to přijdete, máte u mne flašku plnou vodky.“

A já si uvědomuji, že jsem na tato slova ulomil snítku z rododendronu, konečně jsem si vzpomněl najméno keře, a předal ji kapitánovi jako symbol vítězství, jež bylo na dosah ruky.

Za jízdy z krematoria jsem uvažoval o posledních slovech kapitánových, jimiž mě vyprovodil na cestu.Příteli, řekl, půjde-li teď všechno tak, jak si to oba představujeme, máme zítra touhle dobou všechnykarty přesně vyloženy na stolečku. Buďte zdráv a myslete.

Pokud jde o mne, myslel jsem si, že optimismus, jímž kapitán Bajer hýřil, bude poněkud předčasný. Jesice pravda, že přijeti balíčku, pokud to vůbec byl balíček, musí adresát stvrdit svým podpisemdoručovatelce. Víme však, kolik může být adresátů, či vlastně adresátek? Tři, nebo třicet?

Můj milý kapitáne Bajere, řekl jsem si na jedné z čekacích křižovatek, copak jste se právě na tomtopřípadu málo přesvědčil, že vyskytne-li se už nějaká náhoda, hraje jako naschvál vždy a jedině do rukouvrahovi? Proč by tomu právě nyní mělo být naopak? Jeď! zablikal za mnou ještě na žlutou nějakýuspěchaný Niky Lauda, a tak jsem si schválně počkal vteřinu na zelenou a v zrcátku jsem se prostincetěšil tím, jak mému jezdci formule PIRÁT tečou nervy.

Zaparkoval jsem u řeky a vydal se na příjemnou procházku po mostě, kterou miloval i císař pán FranzJosef tolik, že se tak dal dokonce zvěčnit. A jak tak jdu a přemýšlím, napadne mě nad Bruncvíkem zcelaznenadání: třeba tím druhým dopisem František Mareš zval na touž dobu krom Vlastimila ještě někohojiného. Či snad… nějakou jinou?

Přidal jsem do kroku, jako bych toužil uspíšit své vzrušené úvahy. No ovšem, povídám si na tom mostě,druhý dopis bude určitě mnohem zajímavější než ten první. Teď jde jen o to uhádnout, komu byladresován. Musel jsem si dopnout i nejsvrchnější knoflík svého utíkáčku, pěkně tu profukovalo. Ještějsem přidal do kroku, myslím, že teď už jsem dokonce samou nedočkavostí hopsal, jenomže, a to byloaž zvláštní, jakmile jsem přeběhl most a octl se na pevné dlažbě, přestaly na mne zároveň útočitveškeré vzrušivé myšlenky. Prostě mi to vypnulo. Zatoužil jsem po jediném, sedět už za větrem a srkatněco teplého; co takhle zapadnout na chvilku ke Dvěma soudkům?

Mírně nakloněn, zatáčel jsem zrovna kolem prodejny potravin Tuzex, a koho nevidím: filmovéhodramaturga Leo Modřinku. Stál v dlouhé řadě a trpělivě vyčkával s ostatními, až bude vpuštěn do krámu,kde si za příslušné poukázky může vybrat; buď francouzský koňak, nebo rakouská vína, případněšvýcarskou čokoládu, nebo i holandské kakao, ba dokonce originál německou slepičí polévku. Čeho se asizachtělo filmovému dramaturgu Leo Modřinkovi, hádal jsem, když vtom i on mne spatřil.

„Ale né, to jste vy,“ zavolal a pokynul mi, „vyřídili vám můj vzkaz?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Probůh,“ spráskl ruce Leo Modřinka, „takže vy jste tam na mne čekal.“

„No, tak, celkem,“ řekl jsem a téměř provinile sklopil hlavu.

„A říkal jsem Helence, zavolej panu redaktorovi, že nepřijdu, ať tam ten člověk zbytečně nečumí,“ujišťoval mě Leo Modřinka, „kdepak, na ženský není spoleh.“

„Helejte, pane,“ vyjela na mne exkluzivní čtyřicátnice v minisukních, „nechtěl byste se postavit na konec

fronty?“

Divil jsem se.

„To jsou ty pravý,“ připojila se k ní ihned paní v tlustém zeleném kabátě, „přijde si to naposled a stoupnesi rovnou ke dveřím.“ Vypadala v tom zeleném kabátě velmi rozčileně.

„Ale prosím vás, slečno,“ obrátil se k čtyřicátnici Leo Modřinka a ihned si ji zřejmě naklonil, „tenhle pán

nejde nic kupovat, on jenom jaksi se mnou.“

„To známe,“ vpadla znovu do naší debaty paní v tlustém zeleném kabátě, „nic nejde kupovat a jakotevřou, ve zmatku se tam vecpe.“ Tašku měla jak hrom. „… si na vás dám dobrej pozor,“ čestněupozornila a rozpárala mě pohledem odshora dolů.

Rozhlížel jsem se vůkol schlíple.

„Tak já snad abych,“ pípl jsem směrem k Leo Modřinkovi, „helejte, zavolejte mi, až nadejde čas,“ a jižjižjsem se chtěl vzdálit, ani v nejmenším jsem netoužil být na veřejné ulici zlynčován kvůli francouzskémukoňaku, natož sýrovým tyčinkám z Provensálska, jenže Leo Modřinka vykřikl: „Počkejte!“

Že by chtěl půjčit pár bonů na žvejkačky?

„To mi ani nepovíte, jak to dopadlo s tou vaší vraždou?“ zahulákal na mne přes hlavy nevrlých čekatelů.Přejel jsem letmým pohledem mně nepřátelskou frontu a zejména se mi vryla do paměti obrovská zelenáskvrna. Čtyřicátnice v mini silně zamžikala těžkými víčky opatřenými metr dlouhými řasami.

„Jo,“ povídám klidně na tu vzdálenost, „zavraždila ho, jak se zdá, jedna ženská.“

„Počkejte,“ chytil se Leo Modřinka, „héj, pojte sem, no pojte sém!“

Učinil jsem první váhavý krok k frontě čekajících. Fronta tiše mručela.

Mohl jsem se klidně vrátit k Leo Modřinkovi a říct mu: „Byla spřažena se synovcem.“

„Komplic, aha, neříkal jsem vám to!“ jásal Leo Modřinka a mával volnou rukou. „Pojte sem! Komplic! Cojsem říkal. Nebojte se, pojte sém.“

„A ta správcová,“ řekl jsem již ve frontě, jako bych čekal na pravé oříšky z Burska, „mu za prachypotvrdila alibi na 14.30. Ve skutečnosti byl v tom domě už ve 13.30.“ Ani jsem nehnul brvou.

„Rádio!“ jásal, ba téměř vyskakoval Leo Modřinka. „Hned mně bylo divné, že si tak přesně pamatovalatéma toho komentáře. No pamatujete si vy, kdy a co se vysílá z rádia?“

Přesvědčivě jsem zavrtěl hlavou. Čekající se tiše pochichtávali. Leo Modřinka na mne vrhl velmi přísnýpohled. „I ta vaše detektivka se musí celá předělat v tomhle smyslu.“

Horlivě jsem přikývl.

„Váš vrah bude mít taky komplice. Nejspíš nějakou ženskou, protože ženský…“ Leo Modřinka náhle ztišilhlas a zmlkl; měly ve frontě přece jen převahu. Důvěrně se ke mně naklonil. „Pojte sem; abiturienty natom vašem večírku bude třeba zredukovat. Počítám tak na pět šest osob. Aby se v nich divák vyznal,rozumíte? A vyhodit celou rekonstrukci zločinu. Je úplně zbytečná. A celé to přesadíme do jinéhoprostředí. Bude to, počkejte!, myslivecký spolek třeba. No co říkáte? Hej! Kam jdete? Hej, haló…“

Vzdaloval jsem se frontě i Leo Modřinkovi. Ještě jsem naposledy zahlédl dramaturga: mával rukama.Nemohl opustit frontu, ztratil by nárok na místo a nedočkal by se svých cukrátek snad ani do večera. Onmusel zůstat tam, co stál, a to byla moje obrovská výhoda. Netoužit po cukrátkách je někdy výhoda, žebyste nevěřili.

Šel jsem a už jsem se ani neohlédl.

Vyplnil jsem řádně lísteček a v zaskleném separé trpělivě vyčkal příchodu své ženy.

„Ahoj,“ řekla mi a okamžitě učinila čelem vzad.

Následoval jsem ji zcela poslušně. U vrátného jsem se prokázal návštěvním lístkem, úkon, který jsem tučinil snad posté. I vrátný se na mne přátelsky usmál, znal mě jako častého návštěvníka tétomnohapodlažní budovy, a vlídně mi uvolnil cestu.

Jana se mi mezitím vzdálila na pět metrů. Mastila si to k páternosteru. U páternosteru jsem mlčky počkal,až se uvolní kabinka pro dva; mlčky jsme nastoupili.

„Jsem ňáká nastydlá,“ řekla mi Jana v mezaninu.

„Taky mě nějak škrábe v krku,“ odpověděl jsem v prvním patře. Ve druhém a třetím patře jsmenepronesli ani slovo. Ve čtvrtém na nás přátelsky zamával Jarda Klokočka ze sportu. Nemohl přistoupit,

kabina byla obsazena. V pátém jsme vystupovali.

Dali jsme se takovou dlouhou chodbou. A já Janě povídám: „Tuhle mi někdo říkal, že se mu strašně líbilten tvůj pořad.“

„Kterej?“

Kdosi se proti nám řítil a mával lejstry.

„Nazdar, Jano, prosím tě, mluvila jsi s Rudou?“

Zatímco Jana rozprávěla se svým kolegou, stál jsem u okna, díval se do hloubky pod sebou a v duchu si

říkal, prokristapána, tolik bílých oken a tolik bílých dveří, tolik podlaží a studií, a to vše jenom proto, aby

zaplnili den příslušnou plochou hudby a mluveného slova! Nezapírám, pociťoval jsem tu vždycky i jakousi

nevysvětlitelnou profesionální hrdost nad tím, že my, hrstka lidí v Ozvěně, dokážeme týden co týdenpotisknout taková kvanta papíru, kdežto oni tu, prokristapána, co tady mají lidstva! A přitom v nejhorším,kdyby snad náhodou něco vybouchlo, mohou klidně zařadit Kmochovy pochody. Kdežto my? Bílý papír?Můžeme tam, možná, vrazit obrovskou fotku, jenomže, málo platné, tištěné slovo trvá, to není foukatdo vesmíru jakési zvuky, slůvka, která mizí navždy v děsivě širokém prostoru; k jejich slovům se nelzevrátit, nalistovat si krásné mís tečko v textu či pokochat se pohledem na graficky dokonale vyřešenoustránku.

„Kam zas koukáš? Pojď!“

Chodba se lomila v pravém úhlu a obsahovala opět nekonečné množství oken a dveří. Můjtybože, řekljsem si. Tabulky a jména. Režie 1, Studio B, Střižna 2… Začalo přihořívat; prolítli jsme lítačkami a octli sev nefalšovaném rozhlasovém království. Střižny, mixážní stoly, režisérské kabinky s obrovskýmiskleněnými průhledy, vysílací kabiny opatřené tlustými dveřmi s mohutnými otáčecími klikami a svítícíminápisy Pozor! Natáčí se! Pozor! Zkouška! Ticho! A mezi tím beze spěchu procházeli profíci v bílých pláštích

a hezké slečny-střihačky a u hlavního dispečinku se hádal nějaký redaktor s vedoucím směny, jak topřijde, má tady od čtvrtka zamluvenou střižnu 3 a akorát teď mu tam někdo sedí. „Kde jste, soudružko,prosím vás?“ střelil po Janě zlým okem.

„Já jsem na trojce, milý soudruhu,“ opáčila Jana s převahou majitele řádně zamluvené střižny.

„Kdy s tím na tý trojce budete asi tak hotova? Mně stačí půlhodinka, možná i míň,“ teď vysloveně žadonil.

„Uvidíme,“ řekla Jana a zavřela mu dveře před nosem.

„Jé, dobrý den,“ řekla mi dívenka; střihačskými nůžtičkami si zapravovala nehtíky. „Věra.“

Podali jsme si ruce. Snad jsem ji tu už někdy viděl, ano, docela určitě. Usmál jsem se na ni. Připadal jsem

si mezi těmi rozhlasáky vždycky asi jako doktor filozofie na chirurgii mezi skutečnými doktory. Píše donovin, prosím vás! Posaďte ho před mikrofon a kloudnou větu ze sebe nedostane, vsaďte se, že budebreptat. To jsem sám nejlépe věděl, a proto, jak říkám, jsem se tu choval pokaždé velmi skromně.

„Za deset minut jsme hotovi,“ ujistila mě Jana a mrkla na střihačku Věru. „Jedem, Věruško. Kde jsme to

ztvrdly?“

Má žena vzala do ruky lejstra a Věruška zasedla ke střihačskému pultíku. Levou rukou roztočila kotouč,jen to zasvištělo. Pásek se ihned krásně navinul. Cvrnkla do knoflíku a kotouč se pomalu rozjel. Z páskušel Janin komentář k nějaké výstavě.

„Tady?“ řekla Jana a Věruščin prstík ťukl do spínače Stop. K následujícímu úkonu potřebovala Věruškaobě ruce. Hbitě pohybovala tam a zpět oběma kotouči, hledala přesné místo, a když je měla, zmáčklapáčku. Pásek se šikmo přestřihl vedví. Drobné prstíky sáhly po lepidle, stiskly zbylé okraje, k sobě a pásek

byl opět vcelku. Stisknutí knoflíku, a vše se zas pěkně rozjelo.

Chvíli jsem tenhle koncert pozoroval a v duchu jsem uznával, že jim to, holkám, jde. Byla to dobrá

souhra, výborný debl. Jaká kouzelnice musí být taková Milenka, když tahle Věruška se jí prý ještě zdalekanevyrovná. Škoda že jsem nikdy ve střihačské kabině nezastihl Milenku. Rád se dívám na dokonalost,fascinuje mě v každé formě i podobě. Ze své reportérské praxe vím, že žádný stroj či počítač senevyrovná lidským rukám, rukám klavírního virtuóza, rukám, které paličkují krajky, rukám mladé dívkystřihačky… Je to zcela zvláštní souhra myšlenek, nervů a svalů a nevyrovná se tomu nic. Všichni, kteřídokonale ovládli své ruce, mají mou neskonalou úctu. Neboť oni jsou nenahraditelnými rozmnožitelikrásy, již vytváří lidský důmysl, krásy, jež neuvadne, pokud tu bude člověk a jeho ruka.

Krčil jsem se na židli bez opěradla tam v té malé střihačské kabince a pamětí mi prolétl jeden okamžikmého dětství: na pár mizivých vteřin jsem zřetelně ucítil pach dědečkova ponku a železných pilin a předočima se mi mihly jeho ruce, upínající do svěráku kus železa; ty ruce uchopily ocelový závitník apomalými, přesnými tahy vykrajovaly do železné tyčky jemné závity. V mžiku stvořily šroub dočtvrtcoulové matky. To všechno budeš umět, až budeš velkej, řekl mi děda. A já jsem velkej a dodnesjsem si nezkusil vytočit čtvrtcoulový šroub ve svěráku, a teď mě tak napadá: co když to už nikdy

nedokážu?

„Spíš, nebo co je s tebou?“

Zamžikal jsem víčky.

„Pořád někde honí toho svýho vraha.“ Jana se sarkasticky ušklíbla na svoji vynikající spolupracovnici,která sklízela nůžky, rolovala pásek, prázdnými kotouči řachtala v šupleti a pak špičkou ukazováčkupřilípla na volný konec růžovou lepicí pásku.

„Fertig!“ spokojeně se na mne usmála Věruška. „Jo, Milenka už volala,“ řekla, „a už se jí prej vede docelafajn.“ Ještě přitiskla volný konec růžové pásky špičkou ukazováčku. „To je přece nána, ta Milena, viďte,pane redaktore, naprat se barbiturátama.“ Odložila zalepený kotouč a vzhlédla. „A víte, proč to udělala?“

Zavrtěl jsem hlavou a němě pohlédl na Janu, která s vyplazeným jazykem počítala minutáž.

„Kvůli…“ hrome, má takový blbý jméno… řekla Věruška a třepotala svou šikovnou ručkou.

„Vlastimil,“ pomohl jsem jí.

„No kvůli tomu samozřejmě taky, ale…“ nadýchla se, kopla kolenem do šuplete a to se zavřelo, „hlavněkvůli tomu svýmu bráchovi.“

„Felix.“

„No no no, právě. To je ale blbý jméno, viďte? Felix. Páni! Jako kocour.“

„Devět minut sedmdesát setin, hohohó,“ zajásala Jana, „vyšlo nám to,“ a nafoukla tváře, jak ona už todělá.

„Takže kvůli Felixovi,“ řekl jsem zadumaně, „spáchala sebevraždu…“

„Nó,“ protáhla Věruška, „prej by ji vůbec ani nenapadlo, že v tom může mít prsty ten její ťunťa,“ výraz semi zdál pro Vlastimila náramně trefný, „ale Felix jí prej řekl, že u jeho mámy, u …“

„U Dudků.“

„Jo. Že tam snad mají nějaký mince z toho… jak se tomu hergot říká?“

„Myslíte asi numismatickou sbírku.“

„Jo. To bude vono, tak to psali předevčírem ve Večerní Praze.“

„Mince,“ řekl jsem a dodal: „Starý mince.“

„Zkrátka neplatný drobný,“ dotvrdila Věruška a líbezně se na mne usmála. „Zahlídl prej u nich ty mince,víte, jak se o nich psalo v novinách, někde v šupleti, a tak si holt milá Milenka řekla, jedna a jedna jsoudvě, klepli dědečka. A luplo jí tadyhle,“ Věruška si zaťukala na čelíčko, „a už jí, páni, fofrem pumpovali

žaloudek.“

„Věruško,“ řekla moje žena, „ne, vy byste s tím už vážně mohla vystupovat na poutích.“

„Nó,“ protáhla Věruška, „kdyby mi to někdo šikovnej zveršoval a jinéj šikovnej na to složil hudbu…“

„Takže mince,“ řekl jsem si v duchu, zatímco jsem upřeně hleděl na Janu, někam k jejímu pasu, až

zrozpačitěla a pohlédla neklidně na svou sukni. A tehdy jsem zvolal: „Páni!“ a sevřel si oba spánky tak, až

mi v hlavě zapraštělo.

Obě ženy mě nyní pozorovaly ne bez jistého zaujetí.

„Jano,“ řekl jsem a nic.

„Jaks to mohl tak poznat?“ zeptala se mne nyní tiše Jana a ještě tišším hlasem dodala: „Těšila jsem se,

jak ti to dneska večer slavnostně oznámím, a zatím …“

Obrátil jsem se, nakopl židličku a vyletěl ze střihačské kabinky.

„Počkej, héj,“ volala za mnou Jana, „neblázni, počkéééj…“

Nepočkal jsem však. Letěl jsem podél službukonajícího směnaře, který si jistě v první chvíli pomyslel: ten

chlap nám tu štípnul mikrofon. Pevně jsem doufal, že mě nedohoní.

Za necelou hodinu jsem znovu vyplňoval návštěvní lísteček ve vrátnici a netrpělivě čekal, tentokrát nikolina vlastní ženu. Podupával, pokašlával jsem v rousovickém závodě na výrobu rukavic a rozličnéhokoženého zboží a přál jsem si, aby vedoucí skladu pan Cejp tady byl. I kdyby však odešel, byl jsemrozhodnut, našel bych si ho kdekoli v tomto hnízdě, ať už v místním pohostinství, či v nákupnímstředisku, nebo doma, jinde vlastně už ani nemohl být. Našel bych si ho dneska i v Brně, kdybych sedověděl, že tam musel náhle odcestovat.

Nic podobného však nebylo třeba. Pan Cejp byl ještě v práci. Vstoupil jsem do kamrlíku ve skladu usní,

kde mi ho statná skladnice představila.

Přivítal mě unaveně: „Á, to jste vy.“

Ano, byl jsem to já, neboli jeden z těch dvou, které pan Cejp očekával. Alespoň tak to vzápětí řekl.

„Věděl jsem, že některej z vás přijde.“

„Tím se vše jenom urychlí,“ řekl jsem a přijal nabídnutou židli.

„Posaďte se, nadporučíku. Nebo máte jinou hodnost?“ Vzhlédl.

Řekl jsem mu, že jsem pouze podporučík, a to ještě v záloze. Jinak pracuji jako redaktor rozšířeného listu

Ozvěna. Díval se na mne, jako by stále nemohl uvěřit svým očím.

„Takže vlastně…“ řekl a stiskl rty. „Ovšem,“ řekl jsem zjihle, „vy mi nemusíte vůbec nic povědět. Jsem něco jako soukromá osoba. Kterou toz určitých důvodů silně zajímá. Může se tu kouřit?“

Pan Cejp mírně přikývl, sáhl do kapsy a nabídl mi filtry.

„Dík.“

Byl to typ pomalého člověka, který když přemýšlí, mírně mhouří oči, člověka, který si vše dvakrát neboraději třikrát dobře poměří, než řízne. Pochopil, že mi nemusí sdělit nic z toho, co už měl na jazyku a couž mohl mít z krku, kdyby ten zatracený chlápek v protější židli, tedy já, byl od nich, a ne jenom od novin.

„Výborná cigareta,“ řekl jsem, „neznám.“

„To mi přivezl syn z Brazílie,“ vysvětlil a podíval se na nápis na balíčku, jako by si jej teprve nyní muselpřečíst. „Stavějí tam cementárnu. V pralese, u Capanemy.“ Zastrčil zase balíček do kapsy. „Vpětačtyřicetistupňovejch vedrech. Padesát kilometrů od Belému.“

Vyfoukl jsem labužnicky dým. Ta cigareta měla zvláštní, řekl bych mokrou podchuť.

„Když v noci nenechají ve skříni žárovku, shnijou jim do rána boty, to je sranda,“ řekl skladník Cejp aodhalil své třetí zuby. Předklonil jsem se nad stůl a přitáhl si víčko-popelník.

„Pane Cejp, pardon, že odbočuju, ale opravdu jste mě čekal? Mne, či kapitána Bajera?“

„Hm,“ zabručel si pod fousy, „tak to byl kapitán, to jo.“ Popostrčil si drátěné brejličky na nose, ohlédl se a

řekl své statné pomocnici: „Heleď se, Andulo, skoč k Mráčkovi, ať mi sem pošle příjemku celý tý várkyvepřovic ze Švédska. Buď od tý lásky.“

„Bře, pane šéf,“ řekla Andula, ale očividně by raději zůstala tady a dělala, že vůbec neposlouchá. Ještěchvíli se tu ometala a pak práskla dveřmi, až jsem na té židličce nadskočil. Skladníkem Cejpem to aninehnulo, zřejmě byl na její móresy zvyklý.

Mírně, řekl bych ospale, se na mne usmál. „Nána. Nemusí taky všechno vědět, viďte?“ Jeho úsměv zasezmizel. „Koneckonců, proč bych vám to neřek. Stejně bych vám to řek už tam, v tom krematoriu, kdybymě ten váš kolega, myslím ten kapitán, tak nerozčílil.” Vstal od stolku a chrastivě si přejel dlaní bradu ikrk. „Nemám rád, když mě někdo podezřívá ze špatnosti, to teda nesnáším.”

„Nikdo vás ze špatnosti nepodezírá, pane Cejp.“

„Ale ano,“ řekl pan Cejp a sklonil hlavu, „jakpak by ne.“ Podíval se mimo mne. „já dobře vím, co simyslíte. Já to náhodou uhád.“ A dřív než jsem stačil do jeho nahořklého extempore vsunout alespoňumírňující větičku, vybafl: „Já jsem ten dopis nečet. Vážně ne.”

Stál tam u velkých skleněných tabulí a palcem si přidržoval na nose své drátěné brejličky.

„Já vám to věřím, pane Cejp. Vy jste poctivý člověk. Na první pohled.”

„Nejsem!” vykřikl na mne pan Cejp. „Právě že nejsem.”

Kdykoliv se takhle rozkřikl, rozviklala se mu zubní protéza tak, že mu to znemožňovalo artikulaci. Tiššímhlasem jako člověk, který se z hloubi duše stydí, pak dodal: „Já na to nikdy neměl přistoupit, pane drahej,

nikdy, kdepak, nikdy.”

A šel a posadil se zase ke stolu. Jako by se teď bál na mne pohlédnout. Věděl jsem, že musím něcoučinit, promluvit či nějak zasáhnout, prostě mu nedovolit přetrhnout tuto nit, která jediná byla s tovyspravit moji chatrnou teorii o případu. Nesměl jsem skladníka Cejpa nechat zmlknout za žádnou cenu, a

to v daném případě znamenalo jen jedno: předstírat, že vím mnohem víc, možná dokonce všechno.

A tak jsem tiše, skoro unaveně pronesl do ticha:

„Ano, pane Cejp. V tom máte pravdu. Udělal jste velikou chybu. Mohl jste napomoct, třebaženevědomky, k něčemu hroznému.”

A když na mne ztrápeně pohlédl, zeptal jsem se ho:

„Proč jste to udělal, pane Cejp?”

Nevím, nepletu-li se, ale měl jsem pocit, že za sklíčky na nose toho starého poctivce se zaleskly slzy.

„Byl to můj jedinej kamarád,” řekl mi zastřeným hlasem, „nemohl jsem mu to odmítnout.” Hlas se mu

zlomil.

Vyčkal jsem pár vteřin, aby se sebral, přidal jsem pár povzbuzujících slov a pak, jako by vlastně již o nicnešlo, jsem ho poprosil, aby mi popsal, jak to vlastně bylo.

„Snad bude nejlíp, pane Cejp, když začnete rovnou tím dnem, kdy si sem přišel pan Mareš naťukat svůjprvní dopis. To byl myslím čtvrtek, viďte, pane Cejp. Byl to tenhle stroj?“

Skladník Cejp přikývl.

„Byl čtvrtek, nojo,“ řekl a povzdechl si. „To si tu psal ten první dopis, máte pravdu, čtvrtek,“ opakoval,jako by si to ještě jednou potřeboval pořádně probrat v hlavě.

„Jde o dopis adresovaný Vlastimilu Dudkovi, tedy první dopis,“ řekl jsem, abych věci upřesnil. „PaneCejp,“ dodal jsem, neboť jsem měl dojem, že se mi tento starý muž neustále vzdaluje, „prosím vás,

vzpomínejte.“

„A povídá,“ pan Cejp mluvil nyní jako duchem nepřítomný, „teda jako Fanouš povídá, Gustíku, koukej, jábych si tu naklepal dopis svýmu synovcovi, můžu? Já povídám, Fanouši, co bys nemoh. Ale umíš s tímzacházet? Jakpak prej bych neuměl, vždyť jsem měl v krámě takovýhle underwoodky dvě, povídal. A cojá na tom napsal dopisů, kamaráde, a ouředních.“

„Napsal tedy dopis,“ musel jsem zasáhnout, „a zalepil. Dál!“

„Napsal, podepsal, dal do obálky a zalepil,“ opakoval pan Cejp puntičkářský a stále jakoby duchem jinde.

„Tak tedy podepsal, dal do obálky a zalepil. V pořádku,“ řekl jsem a oklepal popel z originální brazilskéfiltry. „A teď ještě ten druhý dopis, prosím vás, pane Cejp.“

Blížil jsem se k tomu tajemství jako lovec motýlů, který příliš dobře ví, že stačí jediný neopatrný pohybsíťkou či slabounký šelest kroku a jasoň červenooký je pryč.

„Tak počkejte,“ zamyslel se pan Cejp, můj jasoň, „to bylo hned den nato, v pátek. Ano, v pátek. Topřišel takhle po obědě, a že by si tu rád napsal ještě jeden, prej trochu delší dopis. Ale to už mi neřekl,komu ten dopis bude, to mi neřekl. Sedl si zase tadyhle za ten stoleček a začal ťukat jak datel. Ťukaltentokrát opravdu trochu dýl a při tom psaní se pořád usmíval, myslím, tak divně usmíval. To snadnebyl ani úsměv, to byl jen takovej, jak bych to řek?, to bylo šklebení, ano, zrovna jako by to, copsal, se nějak z tý ruky dostávalo do jeho tváře; rozumíte mi?“

„Asi ano. A když dopis dopsal, pane Cejp,“ pomohl jsem mu co nejvlídněji, ale v duchu jsem si přikazoval:musíš krotit svou věčnou netrpělivost, pokud se tu chceš něco dovědět!

„A když to dopsal, vytáhl list papíru ze stroje a řekl mi: ty, Gustíku, teď bych měl k tobě takovou prosbu.“

„Prosbu,“ řekl jsem sotva slyšitelně.

„To byla právě ta prosba,“ a pan Cejp zase narazil na neviditelnou stěnu, kterou mu ustavičně stavěla docesty právě tableta vzpomínka. Tentokrát ji však překlenul. „Řekl mi, Gustíku, buď tak hodnej, vem péro

a tadyhle mi to podškrábni.“ „Jeho dopis. Vaším jménem?“

Skladník Cejp si nadzvedl brejličky, promnul si hřbetem ruky oči a zase si brejličky nasadil.

„Jeho jménem,“ popotáhl, „ne mým. Tak jsem si sedl na tohle místo, vzal péro a pod jeho psaní jsemvlastní rukou napsal jeho jméno: František.“

„A to je všechno?“

„A přitom,“ nevnímal mě pan Cejp, „jak jsem to podpisoval, namátkou jsem si všiml, že dopis nahořezačíná oslovením Moje milá, nebo jenom Milá, to teď už nevím. Jak jsem vám řekl v krematoriu, bylo toasi nějaký ženský jméno, který si už zaboha nevybavím v paměti.“

Oklepal jsem popel do popelníčku a našpulil rty.

„Strašně se za to stydím,“ řekl mi skladník Cejp a díval se na mne pohledem hříšníka, který čekározhřešení, tří otčenáše a tři zdrávasy, aby duše byla opět jako lilium. Nebyl jsem však velebníček a panCejp, když se to tak vezme, byl velice nepatrný hříšník. Nicméně jeho nepatrný hřích sehrál úlohu, která

— jak se zdá, je klíčem k řešení celého zašmodrchaného případu.

„Děkuju vám, pane Cejp, mockrát vám děkuju.“ Odsunul jsem židličku, která na prkenné podlaze strašlivě

zarachotila. „Ani nevíte, jak jste nám pomohl, pane Cejp.“

Skladník Cejp mě vyprovázel až na dvůr. „Fanouš byl můj nejlepší kamarád,“ opakoval mi snad již posté,„myslíte, že teď už by mohli najít toho chlapa, kterej ho zastřelil?“

„Myslím, že teď už ano, pane Cejp.“ V tváři mu svítila naděje. Podali jsme si ruce. „Pokud ho opravdunějaký chlap zastřelil, pane Cejp. Buďte zdráv a pozdravujte svého syna v Brazílii.“

Tak kam teď?

Rozhodl jsem se, že musím nejprve mluvit s kapitánem Bajerem. Neboť to, co se právě vylíhlo v méhlavě, to už nebyly jen indicie, ale vážné podezření. Sedneme si a s kapitánem všechno pěkněprobereme. Hodinu po hodině, v závěru pak minutu po minutě, hezky zevrubně a jak to šlo za sebou. Je-li

tomu tak, jak se mi to teď za zběsilé jízdy po výpadovce směrem na Prahu jeví, potom jsme sedliptáčkovi na lep. Prokristapána, řekl jsem si. Vždyť to málem odskákal nevinný člověk, nebýt… ano, jistě,musím to trochu zpomalit… nebýt jisté náhody. Kapitán Bajer měl pravdu. Totiž pokud…

Telefonní budka!

Zastavil jsem to u ní se zakvílením pneumatik jako Fitipaldi u depa. Jakousi záhadnou shodou okolností

jsem našel mezi drobnými spásný padesátník. Mohl jsem vytáčet…

„Prosím vás, kapitána Bajera, ano, je to velmi důležité…“

A třebaže to bylo tak důležité, kapitána Bajera mi nedali. Prostě zmizel. Nebyl ani na dva dva osm, ani vsousední kanceláři, nikde; byl prý v terénu. Rozhlédl jsem se a položil sluchátko. Zašlým sklem telefonníbudky jsem ještě nějakou chvíli hleděl na šedivé zdi domů periférie, měnící se v součást mohutnéhosídlištního komplexu, který již hloubila rypadla a buldozery. Pak jsem vyšel z budky přímo do terénu. Bylrozrytý a rozbahněný.

Pojednou mě napadlo, měl bych snad ještě zavolat Janě. Chtěla mi přece něco říct těsně před tím mýmzběsilým úprkem ze střižny. Vyhrábl jsem z kapsy hrst drobných. Největší mince, kovová pětikoruna, miupadla na zem a hranou se zabodla do jílovité půdy. A já, jak mrštně jsem se pro ni shýbl, tak jsempojednou docela zdřevěněl: bylo to, jako by mě chytil náhlý ústřel a já se nemohl zaboha zvednout. Seděl

jsem tu před telefonní budkou v podřepu jako cvičenec čekající na povel vztyk! Seděl jsem a jakofascinován hleděl na svou pětikorunu a v duchu, tajně a tiše, jsem si říkal: Jsem já to boží hovádko,nu ovšem, to je ono, v tom balíčku s druhým dopisem byla mince, a tu minci jsem i já na vlastní oči spatřil, tehdy, když… Snad v jediné desetině vteřiny jsem stihl tři sportovní úkony současně, vztyk, start

a skok do auta.

V Loukotíně jsem byl za nejkratší možnou dobu. Nicméně počítáme-li, že jsem těch patnáct kilometrů jeldvacet pět minut, řítil jsem se do Příčné ulice průměrnou rychlostí třicet až třicet pět kilometrů za hodinu.Byl podvečer, čas pátečních výpadů na chaty, chalupy a babiččiny koláče, všechny vozy plně obsazeny ažpo střechu a na střeše ještě vysokánské kočárky upevněné za kola na zahrádkách. Jeden fiatkář předemnou vezl na střeše čtyřmetrové roury, které se hrozivě klátily ze strany na stranu. Nadurděně a vážnějsem uvažoval o tom, že už je opravdu nejvyšší čas odstěhovat se definitivně na venkov, tam, odkud jsme

vzešli všichni, kteří se nyní plazíme jako had k jediné dálnici a několika výpadovkám. Proč my semvlastně před lety přišli, do tohoto velikého města? Jaká vidina nás lákala ke stověžaté Praze? Splnily sealespoň některé z našich představ? Žijeme snad kulturněji než lidé o padesát kilometrů severněji čijižněji? Oč vlastně přijdou občané v Roudnici nad Labem, nežijí-li zde s námi, ve zlaté matičce Praze?Začali už o tom konečně uvažovat lidé v těch plechových lakovaných kraksnách, pochopili už konečně, žeby se jim neskonale líp žilo v Moravských Budějovicích? Přijdou na to vůbec někdy a uvolní už konečnětyhle cesty a cestičky pro normální automobilovou dopravu? Přestane jednou tenhle náš pražský pátečníautodrom, tahle kolektivní hra na hada, který se šine vpřed rychlostí daleko nižší, než jakou tudy kdysijezdívávali formani?

Takové a podobné otázky se mi rodily v hlavě na každé křižovatce, při každém postávání v nekonečnéřadě, kdy tisíce motorů bručivě zhltávaly tisíce hektolitrů benzínu, nejcennější pohonné hmoty, a zcela bez

efektu. Jsou opravdu jen dvě možnosti: buď prorazíme Prahou napříč kilometr širokou silnici a střelíme to

hlava nehlava, muzeum nemuzeum, Mikuláš Nemikuláš, panoráma sem, panoráma tam, anebo jednohokrásného dne se z toho krásného města nedostanem. Prostě zjistíme, že všechny cévy jsou ucpány.Infarkt města možná už brzy vyvolá jediný nákladní TIR, který se vzpříčí v některé z úzkých uliček a nikdo

s ním nehne tam ani zpátky. A tak my všichni zhebneme ve svých plechových rakvích, protože jsme uždocela zapomněli, že se dají otevřít dvířka a jít, šlapat těch mizerných patnáct kilometrů z Nového Městado Košíř, Motola, Liboce, tak, jak to šlapali lidi před necelými sto lety celkem běžně, bez údivu, bezinfarktu.

Sepíšu o tom stať do jednoho z nejbližších čísel populárního obrazového týdeníku Ozvěna, umiňoval jsemsi, tam si ji každý bude moct přečíst, teď v tom rozčilení prozatím nemám čas promýšlet téma jaksepatřído hloubky a zejména tak, aby bylo i pro našeho milého starce stravitelné. Bude to článek o tom, jak sečlověk pozvolna stává obětí své vlastní lenosti. Název: Oběti sebe samých. Nebo: Sami sobě obětmi.

A tu mě napadlo, že podobný titulek, vlastně jen v nepatrné obměně, by se hodil i pro případ, k jehožzávěrečnému aktu se blížím závratnou rychlostí 30—35 km/h na dvojku čili při spotřebě zhruba 17 1 na

100 km.

Když jsem pak v Příčné ulici čp. 22, pár metrů od loukotínské ani návsi ani náměstí, zvonil na zvonek, padl

na mne zvláštní, řekl bych nahořklý pocit, jaký vyvolává tolik vytoužené a pak jakoby zcela náhlé, neřkulisnadné vítězství. Ano, zvítězil jsem. Teď už vím všechno, anebo téměř všechno. Ještě musím otevřít tytodveře a bude konec. Opravdu podivný, zvláštní pocit. A co bylo ještě podivnější: začal jsem litovatkapitána Bajera, který u toho tentokrát nebude. Bude to vlastně také mé první vítězství nad tímtozkušeným mužem zákona, a já nemohu říct, že bych se z toho radoval. Měl jsem jen zvláštně hořký pocitkdesi na patře, jako bych vypil tuplák toniku.

Co teď řeknu kapitánu Bajerovi, který celý náš případ bez podezřelých, jak se mi jednu chvíli zdálo —odložil takříkaje k ledu? Měl k tomu jistě své dobré důvody, o tom jsem nepochyboval, nicméně proččekal na to, až závěrečný akord této smutné opery odmávne svou taktovkou jakýsi amatér z listu Ozvěna?

Nač jste čekal, kapitáne Bajere? Toť titulek za všechny prachy! A i když teď možná nevynesu žádnýtrumf a vlastně jen dotvrdím kapitánův profesionální odhad, přesto to budu já, ryzí amatér anenapravitelný šťoural, který přiběhne s oním úplně posledním hřebíčkem do rakve. Čí?

„Dobrý den,“ šeptla mezi pootevřenými dveřmi paní Dudková.

Rozpačitě, téměř omluvně jsem se na ni usmál a chystal se vkročit dál, podvědomě už jaksi připraven nachlad, který mi již při prvním kroku v chodbě obemkne čelo i krk.

„Ale já už jsem všechno řekla,“ upřela na mne svůj vyplašený pohled. „Tamtomu pánovi.“

„Pánovi?“ pravil jsem nezvykle vysokým hlasem. „Pánovi, kterému?“

„No já nevím,“ paní Dudková zmateně ustoupila o krok, „tomu, co tu byl teď,“ a ukázala k zemi, jako bypán zrovna před chvílí zmizel pod chodníkem.

Kdo asi mohl být tímto pánem z pekel? Přemítal jsem s kombinační rychlostí počítače třetí generace avtom si ta energická žena vzpomněla.

„Jo, Majer.“

„Kapitán Bajer?“ otázal jsem se tiše spíše sebe než paní Dudkové.

„Správně,“ řekla paní Dudková, „Majer. Kapitán? Byl v civilu.“

„Vodka je v čudu,“ vyslovil jsem, myslím, že nahlas, své niterné myšlenky.

„Cože?“

„Nic nic nic, paní Dudková, to je v pořádku,“ řekl jsem a hleděl na místo v chodníku, jímž se podle gestapaní Dudkové propadl můj milý přítel do pekel. Čert ho vem, řekl jsem si tentokrát v duchu a pohlédl opětna ženu nerozhodně stojící v pootevřených dveřích.

„Přesto,“ řekl jsem bezbarvě, „že jste už kapitánovi Bajerovi všechno řekla, bych byl rád, kdybyste mimohla věnovat ještě pár chvil. Samozřejmě pokud vás moc nezdržuju,“ a upřel jsem na ni pohled doslova

prosebný.

„Copak byste ještě rád?“ zeptala se mě paní Dudková, když jsme se posadili na masívní židle v pokoji prohosty. Připadala mi dnes méně energičtější, skoro bych řekl, že je po chřipce, byla taková nějaká malátná,uvažoval jsem, nemá-li dokonce horečku.

„No tak když už jsem tady,“ řekl jsem, jako by na mne rovněž lezla nemoc, „rád bych ho viděl, tedy ten

dopis.“

Vzhlédl jsem; kyvadlo na malovaných nástěnných hodinách se kývalo sem tam, sem tam. Udělalo jistě

deset dvanáct kyvů, než paní Dudková promluvila.

„Počkejte, kterej?“ řekla.

„Samozřejmě ten druhý. Adresovaný vám, paní Dudková. Ale když už půjdete k té kredenci, vezměte,

prosím vás, i to první psaní, totiž smím-li vás o to žádat.“

Vstala a šla k příborníku. V půli cesty se zastavila.

„Ale žádnej vám nedám. Ani ten peníz vám nedám.“

„V pořádku,“ řekl jsem a mírně jsem se na ní usmál. „Peníz. Vidíte. Na ten bych se taky rád podíval, když

dovolíte.“

„Prosím,“ řekla paní Dudkové a s námahou otevřela nejhořejší zásuvku příborníku. „Jde trochu ztěžka.“

„Mohu vám pomoct, jestli…“

„Děkuju, už to je.“

A bylo to.

V následující vteřině jsem měl v ruce malý balíček, v němž byl zlatník ražený v mincovnách Františka

Josefa I. a natřikrát složený dopis.

Konečně jsem měl to psaní v ruce. Zvedl jsem je, jako bych se je bál otevřít.

„Proč jste mi to nepověděla hned, když jsem tu byl posledně, paní Dudková?“

Stočila pohled k oknu.

„Nebo proč jste mi aspoň neřekla o té minci?“ zvedl jsem peníz za ouško proti světlu.

Opět na mne pohlédla. Zdálo se mi, že se tváří udiveně;

Na stříbrné minci byl dvouhlavý orel. Slabikoval jsem: FRANZ JOS. I. D. G. AUSTRIAE IMPERATOR. 1873.

„Přece jste ji viděl, když mi vypadla.“

To byla pravda. Tehdy mě však ani ve snu nenapadlo, že je to zlatník z doby Františka Josefa I. Myslil

jsem si, že je to pětikoruna. Přiložil jsem si peníz k čelu; krásně chladil.

„Ano, ano, máte pravdu, paní Dudková.“ Pokusil jsem se o laskavý úsměv, vyšlo mi však z toho takovépodivné zašklebení. „Ale přesto, proč jste nám hned neřekla, že jste dostala od svého bratra tuhle minci as ní takový důležitý dopis?“ „Proč bych vám to měla říkat, pane?“ Nyní se na mne dívala hezky zpříma. „Jaký by to mělo význam? Takjako tak bylo jistý, že to Vlastík nemoh udělat.“

„Tak nesmírně důležitý dopis,“ řekl jsem vyčítavě, „a vy mlčíte. Není to smůla?“

„Je to spíš hrůza. Strašná, neuvěřitelná…“ říkala a dívala se zas kamsi mimo. Hlas jí občas zakolísal.

„Nikdy bych nevěřila, že by byl něčeho podobnýho schopný… ten … ten vrah,“ vydechla temně a jako by

se musela honem zachytit stolu, aby neupadla.

„Posaďte se, paní Dudková… jen klid, jen klid.“ Opět jsem se pokusil o úsměv překypující vlídností.„Ujišťuji vás, že během své praxe v novinách jsem narazil na mnohem neuvěřitelnější případy,“

„Ne,“ řekla pevně, „tohle by nedokázal nikdo. Vlastní krev, pane. Cizí člověk, prosím, ten snad ano, ale —vlastní krev, pane, vlastní krev. To je hrůza. To je na tom to strašný. On byl opravdu, to se teď znovu

ukázalo, schopen každý špatnosti.“

Pomalu jsem otevíral dopis. Byl nadepsaný, skladník Cejp si přece jen špatně všiml, Milá sestro!Žádné ženské jméno. Jako by pisatel to křestní jméno ani nechtěl vyslovit.

„Až si to přečtete, nebudete se divit, proč jsem ten dopis chtěla navždycky utajit před Vlastíkem. Pročjsem chtěla, aby takový strašný psaní nikdy neexistovalo. Jediný, co nepochopím, že jsem to nespálila

hned.“

„Udělala jste moc dobře, že jste dopis nezničila, paní Dudková,“ řekl jsem tiše a před očima se mi mihlyprvní řádky psané na stroji ve skladu n. p. Ruzeta, „protože bez tohoto dopisu by nikdo nikdy nemohl nášzapeklitý případ uzavřít.“

„To by mi už bylo jedno, milej pane,“ a paní Dudková skryla tvář v obou dlaních. Její hlas nabyl na dutérezonanci. „Stejně se bojím, že tuhle ostudu nepřežiju. Co bude teď? Co asi myslíte? Bude mít svojepeníze, vezme si ji, a já tu zůstanu sama, jako kůl v plotě. V celým baráku budu sama.“ Když opět odkryla

tvář, spatřil jsem i v těchto očích slzy.

Změnil jsem rychle směr pohledu a zastavil jej až na řádcích dopisu, za nímž jsem se honil, teď se mizdálo, celou věčnost.

Milá sestro!

Možná se divíš, kdo Ti to píše. Ano, jsem to já, který jsem Ti od války nenapsal ani řádku. Tenhle dopis je

po těch letech první a taky poslední. Nemysli, nezapomněl jsem na nic. Nezapomněl jsem, jak jste mědoma o všechno obrali, jak Ty ses zmocnila celého domu, který stavěl náš dědeček, pane, ten by seobracel v hrobě, kdyby věděl, že jeho vnuk takhle dopadl, že z rodinného majetku na mne nakonecnezbude ani ten lajntuch a že všechno shrábneš Ty a ten Tvůj budižkničemu. Naštěstí jsem se ve světěneztratil, uživil jsem se dobře a ještě jsem dokázal nahospodařit na stáří. Vy jste se nikdy ničehonedomohli, Ty a ten Tvůj…

Přeskočme nyní delší pasáž nahuštěnou výčitkami a urážkami, neboť to nejdůležitější následuje až pak:

…a jen já vím, jak to skutečně bylo, protože já si přál, aby to bylo právě takhle. Pozval jsem k soběTvého syna na včerejšek o půl třetí. Chtěl jsem pozvat Tebe, ale takhle to bude myslím lepší. Na stolejsem nechal svou poslední vůli a tam všechno do posledního špendlíku odkazuju Tvému synovi. Jistě jstese už těšili, jak zase budete nějakou dobu týt z majetku, který jste nenashromáždili. Těšili jste se, že seteď zmocníte i mého majetku. Bylo by to pěkných pár tisícovek na knížce a sbírka starých mincí, jejichžhodnotu si ani nedovedete představit. Jednu z těch mincí Ti posílám darem, dobře si ji uschovej na

památku, bude mít brzy velikou cenu, sama uvidíš.

Dovedu si představit, jak Ti asi je, ale to mi věř, není mi Tě líto ani trochu. Je to boží trest, co teď na váspřichází. Tvůj syn je ve vězení, protože mě ze zištných pohnutek zabil. To nikdo nezmění. Máš jedinéhosyna ve vězení a je to vrah svého strýce, ať to popírá, jak popírá. Nikdo mu neuvěří ani slovo.

Jak spravedlivě se točí kolo osudu! Bůh je nejvýš spravedliv a pomstil mě teď, v hodině mé smrti.

František

Ač jsem do tohoto domu vstupoval s poměrně přesnou představou, teprve nyní jako bych konečně jasněviděl celý průběh onoho neuvěřitelného děje, který se dneškem může definitivně uzavřít. Jako bych najedné z židlí kol mohutného dubového stolu v tomto pokoji pro hosty viděl důchodce Mareše, který teprve

teď promluvil.

Ano, promyslel to dokonale, téměř na nic nezapomněl, pomstychtivý starý muž, jenž si vzal do hlavy: já

budu spravedlnost.

Vše, co se tu nyní pokouším postupně vyložit, proběhlo mou hlavou doslova v několika vteřinách, jakošílený příběh, výplod chorého mozku zaslepeného nenávistí a záští jdoucí až za hrob, jak jsme o tomčítávali v knížkách o zašlých časech. Bylo to něco jako němý výkřik ze zatuchlých dob, hrůzný škleb zetlelé

minulosti, jež vycenila své vlčí zuby. A bylo téměř k nevíře, že ještě dnes mezi námi žijí lidé, kteří dovínku dostali takovéto zpuchřelé dědictví a ve svých duších je nesou, a nic, žádná síla je z nich nevyrve,leda smrt.

František Mareš, důchodce a dříve majitel prosperujícího obchodu se střižním zbožím na rousovickémnáměstí, v sobě pěstoval po léta nenávist, která po třiceti letech vydala květ tak ohyzdný, až dech se tají.Naštěstí tento květ uvadl dřív, než se mohl plně rozvinout.

František Mareš zřejmě velice dobře věděl, že je nevyléčitelně nemocný, a patrně trpěl bolestmi, které sev poslední době staly tak nesnesitelné, že se rozhodl se vším skoncovat naráz. Letitá nenávist k sestře mu

vyryla do mozku hlubokou černou jámu: František Mareš se rozhodl, že se zabije. Udělá to však tak, abytíha podezření při jeho náhlém skonu padla na sestřinu rodinu, na synovce Vlastimila.

A tak důchodce Mareš nejprve sepíše závěť, v níž odkáže všechen svůj majetek synovci, včetně svémilované sbírky starých mincí. Potom si nakoncipuje dopis, kterým zve Vlastimila k návštěvě na pondělí 5.

října o půl třetí k sobě do bytu. Ten dopis napíše ve skladu, psací stroj mu půjčí starý kamarád skladníkCejp, poctivec, který nic netuší. To bylo ve čtvrtek. Den nato napíše ještě jeden dopis, který odešle vpondělí, v den činu, své sestře. V něm vyrovná své účty. Správně předpokládá, že dopis v důkazním řízení

u soudu nebude sestře nic platný, ba naopak, podpis na něm bude totiž falešný, bude psán rukouskladníka Cejpa. Počítá i s tím, že Bezpečnost při prohlídce u sestry najde chybějící minci ze sbírky, cožbude další důkaz, že sestra a její syn spáchali hrdelní zločin. A pak už jenom čeká …

Co se asi dálo ten osudný pondělek 5. října v domě číslo 168 v Havlíčkově ulici?

V téže době, kdy se Vlastimil Dudek blížil k Rousovicím, měl již František Mareš u ruky všechno potřebné:závěť byla na stole a v pistoli ráže 7.65, kterou schovával od pětačtyřicátého roku, byl jediný náboj; starýmuž si proto musel počínat chladnokrevně. Nejprve otevřel okno a pak na židli nebo na divanu vyčkával

rozhodující chvíli.

Vlastimil vystoupil z autobusu v Rousovicích ve 14 hodin a 3 minuty. Věděl, že do Havlíčkovy ulice to budemít nejblíž, když se dá směrem ke hřbitovu a pak zahne doleva k Ruzetce.

V té době František Mareš zaslechl v domě hovor. Vyšel tiše na chodbu a musel vidět či slyšet, jak paníKyslíková dole s někým rozpráví. Slova dobře neslyšel, ale zřejmě zahlédl, jak paní Kyslíková ukazujeneznámému muži nahoru. Tak nabyl František Mareš přesvědčení, že synovec Vlastimil je tu. Netušil, žeje to pracovník pojišťovny Klokočka.

Vlastimila Dudka, který asi ve 14.10 až 14.15 přecházel napříč ulicí Ke hřbitovu, zachytil dodávkovýgarant. Při střetu s vozidlem byl Vlastimil zraněn tak, že zůstal neschopen pohybu. Levou nohu mělnadvakrát zlomenou, hrudník zhmožděný, po těle četné odřeniny a v hlavě mu dunělo. V této situaci honašla důchodkyně Slezáčková.

V té době vystupoval pojišťovák Klokočka do prvního patra. Špehýrkou ve dveřích ho vzrušeně sledovalFrantišek Mareš, který dvacet let svého synovce neviděl. Klokočku a Vlastimila Dudka si lze na prvnípohled snadno poplést. Oba jsou stejného věku i vzrůstu, oba mají nápadně kulatou tvář. Není se co divit,

že si František Mareš spletl Emila Klokočku se synovcem, spletla si ho na fotografii i paní Kysilková.

František Mareš odstoupil od dveří a čekal, až se ozve zvonek. Zvonek se však neozýval. V té doběKlokočka patrně zvonil na cukráře Růžičku v sousedství, a když nikdo neotvíral, jak paní Kysilkovápředpovídala, dlouho se nezdržoval, obrátil se a sešel dolů.

Tehdy František Mareš opatrně otevřel dveře na chodbu a jeho první otázka byla: kam zmizel synovec?

Synovec Vlastimil byl již touto dobou v sanitce, která ho vezla do nemocnice.

Co asi učinil v několika následujících vteřinách v pondělí 5. října kolem půl třetí odpoledne důchodce

Mareš?

Horečně uvažoval, proč jeho synovec tak náhle odešel, aniž zazvonil. Co ho asi mohlo vyplašit? Nahlédl do

bytu - klíčovou dírkou a spatřil Mareše, jak sedí na židli a v ruce drží pistoli? Byla klíčová dírka odkrytá?Držel Mareš v ruce pistoli? Těžko vědět. Jisté je, že synovce něco vyplašilo, usuzoval Mareš, jinak byodtud tak tiše nezmizel.

Vzápětí si však František Mareš uvědomil, že vlastně není příliš důležité, zazvonil-li Vlastimil nebo dokoncebyl-li či nebyl-li u něho v bytě. Mnohem důležitější bylo, že ho před chvílí někdo viděl v domě, a to

rozhodlo.

František Mareš nemusel měnit svůj plán.

A tak šel znovu ke dveřím, pootevřel je, snad aby výstřel byl dobře slyšitelný, a pak si v předsíňce vpálil

jedinou kulku do hlavy. Pravou rukou do pravého spánku. Jako sebevrazi. Rána byla smrtelná. Stalo se to

asi ve 14.30, v okamžiku, kdy rozhlas začal vysílat komentář. Paní Kyslíková dobře uslyšela ránu, zavřelarádio a letěla nahoru vynadat tomu, komu upadly štafle na dlaždičky.

V té době sanitka přivezla Vlastimila Dudka do nemocnice. Měl v knize osudu psáno, že jehonejšťastnějším dnem bude pondělí 5. října: ten den ho přejede náklaďáček. Kdyby ho garant nesrazil, bylpodezřelý z úkladné vraždy a nikdy by nikdo plně neprokázal jeho nevinu.

„Ano, tak to asi skutečně bylo,“ pokýval svou pozvolna šedivějící hlavou kapitán Bajer a nabídl mi zesvých spart. Přijal jsem nabídnutou cigaretu; namísto té vodky.

„Dost možná, že v detailech se vaše líčení trochu liší od skutečností, ale to podstatné myslím zůstává:tenhleten důchodce to na svého synovce dobře narafičil. Jenomže…“ kapitán povytáhl obočí a labužnickyvtáhl, „zapomněl kalkulovat s náhodou.“ Usmál se. „Tak co, je to tak mizerná cigareta?“

Polouznale jsem zavrtěl hlavou.

„Náhoda,“ vypustil jsem kouř zároveň s tím ošidným slovem, „vám vyšla. Dokonce i s tím sebevražednýmvýstřelem do pravého spánku.“

„Hlavní byla poloha těla mrtvého,“ řekl kapitán Bajer. „Vrah ji nikdy nedokáže naaranžovat tak, aby to

vypadalo na sebevraždu.“

„Aha, nojo,“ pravil jsem zádumčivě a nebyl bych to já, abych se nezeptal: „A jak se vlastně bezpečně

pozná poloha po sebevraždě?“

Kapitán se usmál. Vstal. Učinil dva tři kroky k oknu, aby se podíval, jak tam pěkně fungují semafory.

„Á, už vím,“ řekl jsem a taky jsem vstal. Šel jsem k témuž oknu a pozoroval dopravní ruch pod námi.

Rozpažil jsem ruce. „Ruce, že jo?“

Kapitán Bajer oklepal popel z cigarety do odpařovací nádržky na topení. „Příteli, s vámi je někdy zatracená patálie, věřil byste?“

„Ale ne? Se mnou?“

„Můj ty bože, netvařte se tak dotčeně, snad jsem toho tolik neřekl.“

„Právě že jste neřekl vůbec nic.“

„A copak byste ještě rád?“ ušklíbl se kapitán Bajer a začal couvat ke svému stolu, kde se přede mnou cítilpřece jen bezpečnější.

„Tak například: kdy jste dospěl k přesvědčení, že to byla sebevražda; dále: kdy jste pochopil, že budetřeba hledat tu minci; dále…“

„Stačí, stačí,“ zvedl kapitán Bajer ruce, jako by chtěl chytit balón ostře vypálený na jeho bránu, „říkámvám, že je to s vámi těžká práce. Vím já, co všechno vy nakonec, samozřejmě v dobré snaze —nesdělíte milým čtenářům v tom vašem nejrozšířenějším listě? Víte vy, moment, příteli, nepřerušujte mělaskavě,“ a kapitán opět pozvedl paže na svoji obranu, „nepřečte-li si mezi těmi statisíci čtenářů vášpěkný článeček nějaký potenciální vrah? Hu? To byste se divil!“ Kapitán uměl hučet jako parník. „Mámemy ho tady učit, jak naaranžovat oběť, aby to vypadalo na sebevraždu? Máme my mu dávat nějakénávody, jak zahlazovat stopy? Vidíte, teď mlčíte, příteli,“ vlídně mi ukázal na židli, „posaďte se a chvílipřemýšlejte. Uvědomte si, že všechno, co jste odpozoroval na tomhle případě, je vaše věc a co z tohopoužijete, je rovněž vaše profesionální záležitost. Věc vaší profesionální etiky, abych tak řekl.“

„Smutný případ,“ řekl jsem, „tahleta úkladná sebevražda.“

„Patří snad k nejsmutnějším případům, s nimiž jsem se až dosud ve své praxi setkal. Je to, mám-li tovyjádřit velmi stručně, přímo exemplární příklad deformace, jakou v lidské duši dokáže napáchat od raného mládí pěstovaná bezmezná láska k majetku. Je to zvláštní láska, nekouká napravo nalevo, avraždí.“ Kapitán Bajer se krátce usmál. „Ale publicista jste vy, příteli, já jsem jen kriminalista. Já dobřevím, jak vy mi zazlíváte tu moji, jak bych to nazval, lakoničnost? Je to správné slovo?“

Kývl jsem.

„Jenomže,“ pokračoval kapitán a naklonil se poněkud přes stůl, aby mi mohl přátelsky sáhnout na loket,

„já vám tu vyzvoním, vypadá to na jasnou sebevraždu, moji mládenci se totiž málokdy v tomhle pletou

— a co když mi to náhodou provede specialista? Dovedete si představit ty komplikace? Vlastně vy si toani nemůžete představit.“

„Já si náhodou umím představit všechno, kapitáne,“ ujistil jsem ho a zeptal jsem se: „Smí se odtud volatsoukromě?“

Kapitán Bajer přede mne beze slova posunul aparát.

„Mě už nic nemůže…“ vytočil jsem poslední číslíčko, „překvapit.“ Ve sluchátku se ozval tón. „Když můženěkdo třicet let v sobě živit takovou zlobu, že… prosím vás, linku tři tři pět, ano, pět, děkuji vám… a navlastního synovce narafičí zločin jen proto, že snad kdysi nedostal půl baráku, kterej je nota bene naspadnutí… dobrý den, prosím vás, tady je Petrák, prosil bych manželku, jestli… dobře, děkuju, já počkám… To je přece hrůza, kapitáne, nemyslíte? Co to proboha zbylo v některých lidech z těch diluviálních dob,nebo… no rozumíte tomu? Já teda absolutně… Ano, čekám, čekám… Co teda vůbec nechápu, je tenzpůsob myšlení, celý vztah k životu u takových lidí… Ano, já, nazdar, Jano… Jo, představ si, už ho máme,pachatele, teda … Jo, prosím tě, Jano, tys mi ráno ještě chtěla něco říct, nevzpomínáš si už, co to jakomělo bejt?“

Ve sluchátku cosi zašramotilo, chvilku bylo ticho a pak se ozval mile rozpustilý hlas mé ženy:

„Jaromíre, a jakpak mu budeme říkat?“

„Co? Komu? Pachatelem je…“

„Tvému synovi, teda samozřejmě pokud to nebude holčička… Hej, jseš tam, tatínku … ?“ …a v tomto okamžiku jsem si konečně uvědomil, že pachatelem jsem tentokrát já.