Tip od Kvida

Vladimír Přibský

PRVNÍ DĚJSTVÍ

1

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, vzápětí hlasitější.

„Jo! Se sprchuju… moment!“

Klepání na dveře nicméně zesílilo.

„Ale no tak, Norinko,“ zazněl sytý mužský hlas za dveřmi koupelny. „To je spěchu! Copak se ani nesmím…“ klika cvakla, dveře koupelny se pootevřely. „Juk!“

„Vem si aspoň ručník, buď tak moc hodnej,“ řekla Nora hlasem rozhodně nikoliv rozněžnělým a obrátila se ke dveřím zády.

Původní, všechápavý, výraz ztuhl Leovi ve tváři; strhl ručník z věšáčku a obtočil kol beder. S bílým ručníkem a černým vousem vypadal – toho si v zrcadle nemohl nevšimnout – jako ten římský císař, který… zaboha si však nevzpomněl, který z nich nosil v tom seriálu bíbra. Dost nerad odvrátil pohled od zrcadla a vyšel z koupelny.

„Norinka?“

Aha, v pokoji. Když vešel, ani se neotočila. Stála před komodou zdobenou bohatými intarziemi, stále k němu zády; všiml si pouze nepatrného hnutí ramen, když vešel. V první chvíli měl dokonce dojem, že Nora Hajská nyní začne zpívat.

„Pitomečku,“ zahájila to však Nora Hajská mluvenou prózou a poněkud se poodsunula stranou, „o tomhle náhodou nevíš nic.“

Neznělo to jako otázka, jen jako předčasné konstatování. Nedívala se na něj, ale stále na tu komodu, která jako by dělala podstavec vzácnému sedmiramennému svícnu. Leo, jak si tak utahoval uzel na ručníku, si musel přiznat, že nejenže neví nic bližšího o komodách či svícnech, ale že i tón, který nasadila Nora už tam před těmi dveřmi a jejž nyní neopouštěla, ho naplňuje – nu, řekněme údivem, ale to přinejmenším.

Šel k ní, něžně ji uchopil za ramena a řekl – totiž určitě by jí řekl něco něžného anebo alespoň laskavého, kdyby se mu Nora nevyškubla a vzápětí na něho nevrhla pohled, který by snad nepřekvapoval u dramatické umělkyně, avšak u šansoniérky…?

„Co se stalo?“ Leo vůbec nic nechápal. Nakoukl jí přes rameno a neviděl nic, jen povytažené šuple. Nasucho polkl. „O čem že nemám nic vědět?“ A s tím si uvědomil, že hrdlo prahne po tekutině; koňak však byl na opačné straně pokoje a on se teď neodvažoval pohnout z místa. Hleděl zblízka do rozhněvané tváře známé a kdysi dokonce velmi oblíbené zpěvačky Nory Hajské, tváře, která v této podobě byla na plakát ovšem nepoužitelná.

„Posaď se laskavě,“ poručila mu známá a kdysi i slavná šansoniérka, a protože to chápal jako rozkaz, neodporoval. Usedl na sám okraj biedermeierovské sesličky. Cudně si poopravil ručníček na kolenou. Připadal si pojednou jaksi trapně; tedy nejenže byl vlastně nahý, ale měl i pocit, že na tom biedermeieru chybí právě tak trochu toho trní. Představa, jíž se vnitřně pousmál.

„Jen se chechtej,“ vůbec neušel jeho vnitřní úsměv této nakvašené ženě, stojící nad ním jako bohyně pomsty, jejíž jméno mu pohříchu s léty rovněž z hlavy odešlo; rozhodně se však nenazývala Leonora, ne, to by si docela určitě teď vzpomněl. „Pitomečku, tak se koukej,“ pronesla tato Afrodita téměř vlídně, „v tom šuplíku jsem měla prachy, bony, taky nějaký dolary a marky a – prsten, prsten po mý zlatý mamince…“ Tady se hlas Noře jakoby zlomil.

„Nepovídej, vážně?“

„A náramek od… no to je dneska už jedno,“ srovnala si Nora Hajská hlas, dávala však velmi dobrý pozor, aby tón byl krytý, „ten náramek stál sto táců, samozřejmě ve starejch, ale při těch dnešních cenách zlata se vůbec neodvažuju odhadnout jeho skutečnou hodnotu.“

„Ale no né,“ řekl Leo a sklopil víčka. Konečně tedy věděl, na čem je. „Ovšem. A já ti to jako ukradl. Já,“ a zase sklopil zrak k perskému koberci, jehož cena „ve starejch“ rovněž musela být závratná. Tehdy ucítil dlaň na svém temeni.

„Ty můj hloupej pitomečku,“ slyšel kdesi vysoko nad sebou hlas své zpívající bohyně, „nic takového jsem přece neřekla. No podívej se na mě!“ A protože se nepodíval, dodala opět krytým tónem: „Nahoru, na mě, pitomečku!“ a trochu mu zvrátila hlavu.

Hleděla na něho shůry svých metr sedmdesát a svých sedmdesát dva a půl hmotnosti složila na jeho kolenou, chabě krytých ručníkem. Ručník se okamžitě svezl jinam. A začala ho vískat ve vlasech, které mu na temeni od jara o poznání prořídly.

„Víš přece, co jsem ti říkala: všechno, co je tady, je tvoje. Tvoje i moje,“ doplnila to vzápětí s úsměvem, který věštil náhlý smír tamhle vedle v té velké místnosti. „Jak by mi to jen mohlo přijít na mysl, že můj malej hloupej pitomeček,“ políbila ho na čelo, „si tu tajně, bez mého vědomí něco vypůjčil.“

Díval se na ni, ve tváři výraz domácího pinčla, jemuž drbání za ušima dělá dobře. Povzdechl si a řekl:

„Ano. Bez tvého vědomí, Norinko,“ změnil hlasovou polohu i polohu kolen, „bych si… promineš…“ zbavil se břemene, „v životě, Norinko, bych nic, absolutně nic, ne.“

Ta věta, vlastně nesmyslná, Noru Hajskou kupodivu zcela uklidnila. Když už mu vstala z těch kolen, přesunula se zas ke komodě. Otočila se k nábytku zády a spodní částí zad zasunula šuple zpátky. Šlo to snadno. Bylo teď úplně prázdné. A řekla:

„Takže jsme dneska, vlastně včera,“ opravila se a pohlédla na švýcarské stojací hodiny, které by dneska stály hotový majlant, „byli vykradeni.“

„Vykradeni?“

To slovo jím doslova otřáslo. Představa, že tímto dobře vyhřátým bytem, vybaveným vesměs starožitnou truhlářskou prací, po originál perských kobercích se dneska v noci špacírovali jacísi špinaví zloději, ho naplňovala odporem téměř hmatatelným.

„Hnusss,“ zasyčel a sevřel v prstech opěradlo židličky. Těkavě se rozhlížel pokojem, na první pohled nedotčeným. „Ti odporní, špinaví, mastní zloději,“ řadil přídavná jména celkem nelogicky – a nelogické mu připadalo i to, že tito mastní zloději, jak řekl, když už tu byli, s sebou nevzali taky magič, barevnou necku, gramec, reprobedny JVC a možná i ty švarcvaldky, pokud opravdu mají takovou cenu, jak ona tvrdí. A peršan, doplnil ještě, když opět svěsil hlavu.

„Co uděláme?“ zaslechl jakoby z velké dálky hlas své paní. „Jsem teď žebračka. Učiněná žebračka.“ Na žebračku hovořila kupodivu velice vyrovnaně.

„Obleču se,“ rozhodl se Leo a vstal.

Šel vedle do koupelny, kde měl věci pohozené přes takový malý stoleček s ostrými hranami. Ručník, který mu sjel z beder, nechal nepovšimnutý. Pokud se za ním Nora Hajská i v tomto okamžiku dívala, možná si říkala, že ti neznámí odporní, mastní zloději jí kromě těch prachů a prstenů právě teď berou nádavkem i tohohle Adonise, jenž právě přechází od Afrodity k Persefoně, která vždycky bývá o deset, či spíše o dvacet let mladší. Takže si nedělala nejmenší iluze. Nora Hajská ve svém věku už věděla, jak bystrý postřeh mají všichni tihle pitomečci a jak rychle si dokáží všimnout, že vám už dávno není osmadvacet…

Nora Hajská ještě jednou s povzdechem otevřela to strašně prázdné šuple. Měla teď zvláštní pocit, že se dívá do své vlastní minulosti. Prudce zásuvku přirazila a svezla se na opuštěný biedermeier, na kterém ještě před chviličkou seděl jeden nahý mladý muž, poslední nahý mladý muž v jejím šupleti… Teď se obléká… Až se obleče, řekne, tak čau, drahoušku, a už nikdy, nikdy, nikdy… Zavřela oči.

Když je otevřela, padl její zrak na klíčky od forda-sierry. Snad je tu ještě jakás takás šance, pomyslela si a vstala, aby stůl ozdobila lahví martellu. K tomu přidala dvě broušené sklínky od Moserů a pak už jen nostalgicky hleděla před sebe a ještě jednou o tom všem uvažovala. Má volat na policii? Totiž má to vůbec smysl? Co kdyby přece jenom on… Ohlédla se ke dveřím do ložnice. To se tam takovou dobu obléká? Anebo že by už byl pryč?

„Hahahaha…!“ zasmála se Nora a nalila si po okraj. Pak to do sebe hodila jako závozník. „Ááááá… hahaha!“

„Ale, ale, ale, drahoušku?“

„Čau! Hahaha!“

Takže tu ještě je, pomyslela si Nora Hajská a nalila jemu i sobě. Teď, když se převlékl do těch nových lewisek… „posaď se ke mně, sem,“… byl tenhle pitomeček ještě přitažlivější. Moje neštěstí vždycky byli pitomí hezký chlapi, pomyslela si a zvedla broušeného mosera. „Tak na ex, drahoušku!“

„Volala jsi už na esenbé?“

„Ty jsi něco slyšel?“ Ušklíbla se a vykřikla: „Vyleješ to!“ A pak už zcela nevzrušeně dodala: „Nikam volat nebudu.“

„Ale…“

„Nebudu, no. A pak, je jedna. Myslíš, že esenbáci mají noční pohotovost proto, aby honili po Praze syčáky, který mi ukradli prstýnek po mý zlatý, ubohý mamince? Hlas jí zvolna přecházel v pláč. Štkala a při tom upíjela koňak, lokla si teď dokonce už i z láhve, jejíž cena se rovná týdennímu platu jiné stejně staré ženské, která normálně maká v úřadě nebo ve fabrice, pomyslel si Leo. Ale s účastí ji poslouchal. „Ty můj ubohej pitomečku, ty si vážně myslíš, že je mi líto nějakýho pitomýho náramku od…“ Tady se zarazila, neboť teď mělo přijít jméno některé ze známých osobností a na to Nora přece jen ještě nebyla dost namol. „Ne, tak to mi tedy líto není. Ani prachů mi líto není. Čeho mi je ale moc líto, ale strašně moc, pitomečku, to je ten maminčin prstýnek. Dala mi ho tam, u Veletržáku, než ji odvezli do toho prašivýho, všivýho, skvrnitýho Terezína…“ A další příval slz zastavit už nedokázala ani tím nejdražším pitím všech dob.

„Norinko,“ zašeptal úplně dojatě Leo a pohladil ji po černě odbarvených vlasech. „Ale no tak, Norinko…“

„Hajzl jeden všivej, zlodějskej!“ zvolala Nora Hajská a sevřenou pěstí zahrozila neznámému lupiči; pak se jí rozmázly slzy do mejkapu. „Ukrást mi jedinou hmata-hma– ta-hmata-tel-nou památku na moji maminku, vlízt mi až do bytu a vzít mi to jediný, co ještě mám, maminčin zlatej prstýnek,“ bezradně se otočila na Lea, „von mi ho tady klidně, klidně veme, klidně si ho vrazí do kapsy…“ Další slova utopila v slzách a bědování.

„Hele,“ řekl a vstal, „já jim tam snad přece jenom brnknu.“

Nora Hajská pozvedla ruce ke stropu. „Ne!“ To mohlo být fis. „To jsem si od tebe, Bože, nezasloužila!“ zazpívala a ruce jí opět klesly na těžký mahagonový stůl, jaký je k vidění jinak pouze na hradech a zámcích.

Tehdy už Leo vytáčel nějaké číslo.

Slyšela ho až sem, jak říká něco jako: prosím vás, prosil bych, kde se u vás hlásí loupeže, ano, krádeže, ano, bytové. Byt Nory Hajské, ano, té zpěvačky… Ale to už šlo mimo ni. V té chvíli si stačila jenom s úlevou pomyslet, ne, pitomeček to nebyl, nemohl to být on. Jinak by mi sem přece nevolal policajty.

2

„Čistej vzduch!“

Bóďa ztvrdl ve výklenku. S hrůzou pozoroval Španěla.

„Pohni!“

Na těch pár metrů a v té strašné tmě viděl jen Španělovu siluetu, z níž čouhala dlouhá černá přímka. Teď se zaleskla v stříbřitém měsíčním světle. Teď znovu. Bóďa se nadechl. Pootočil se. Za sebou viděl jen černou hmotu lesa, která jako by se tiše nadechovala. Připadalo mu to zlověstné a chtělo se mu z toho všeho na záchod.

Tehdy něco tak jako třasklo. Bóďa hodil hlavou doleva a vzápětí to třasklo zas. Nebylo to ani tak třaskání, jako spíš praštění. To Španěl zápasil s okenicí.

„Kurva,“ řekl Španěl.

Zelená tyč břinkla o sklo.

„Španěl!“ pípl Bóďa; oběma rukama se držel v rozkroku.

Španěl neodpovídal. Zkoušel na to jít jiným grifem. Bóďa měl pocit, že ten rachot musí být slyšet až do vesnice. Znovu se ohlédl, s hrůzou, nerozsvítí-li se v té dýchavičné tmě nějaké světýlko. Všude kolem bylo chat jak naseto a někde by mohli být lidi. Španěl však řekl, blbost, v pondělí není nikde noha. Musej do rachoty, na přírodu maj nárok až vod pátku vodpoledne, vole. Postav se radši tady do toho vejklenku a hlavně měj voči vodevřený! A tak Bóďa stál ve sklepním výklenku a široce rozevřenýma očima pozoroval tmu před sebou i za sebou a strašně, strašně se mu chtělo na záchod.

„Héj, Španěl!“

Španěl neslyšel. Páral železnou tyčí okenici. Chtěl ji dostat od rámu nebo vyrvat z kování. Při tom hekal, supěl a nadával. Bóďa to nemohl jednoduše vydržet a opustil sklepní výklenek. Skrčil se za dříví.

„Bažant!“

Bóďa neodpověděl.

„Kde je ten vůl? Bóďa!“

„Tady!“ zasténal Bóďa, za hranicí dřeva neviděn.

„Poď mi, sakra, pomoct! Kde jsi zas?“

„Nemůžu,“ skuhral Bóďa za dřívím.

„Kde jsi, ty vole?“

Španěl už stál nad ním. V ruce měl stále tu železnou tyč, která dokáže zázraky, když se to s ní umí.

„Je to vodevřený, bažant, ale dalo to makačku. Co je? Vstávej, sakra!“

„Počkej, Španěl!“

„Jo ták,“ teprve nyní to Španělovi došlo. Nemohl si pomoct, musel se do lesního ticha hlasitě zasmát.

„To je vůl, von jim tu kadí na zápraží a voni maj vevnitř určitě kachlíčkovanej glozet. Tos to nemoh eště minutu vydržet, bažant?“

„Nešlo, Španěl,“ kuňkal Bóďa a zvedal se zpoza dříví. „Bylo to náhlý,“ vysvětloval a zatahoval si zip u džín. „Tys to fakt vodevřel, Španěl, fakt, jo?“

„Jó,“ houkl Španěl a bodl železnou tyč do dřeva. „Než ses stačil svlíct z kalhot, já jsem to zprůchodnil, vole. Můžeš se na to jít mrknout.“

Bóďa šel. A pak žasl.

„No teda!“

Okenice byla krásně vyvrácená z pantů a okno – aniž rupla jediná tabulka – bylo dokořán.

„Tak co, bažant, jakej jsem, co?“

„Jseš teda fakt toreador, Španěl, ne, vážně, nekecám,“ pravil Bóďa unešeně. Prohlásit Španěla toreadorem znamenalo vyslovit mu nejvyšší lidské uznání.

Španěl zblízka zkoumal své dílo. Tvářil se celkem spokojeně. Odvedl dobrou práci. Za tu chvilku, jen co se bažant Bóďa stačil vysvléct a zase navléct do kalhot, dokázal zjednat vstup do chaty opevněné jako bunkr. Skoro mu až přišlo líto, že u toho byl jenom tenhle bažant a ne alespoň nějaký starší kluk z cimry. Čuměl by, pane, na okýnko! Ano, bylo to tak, Španěl byl dneska toreador. Podíval se na Boďu a tvářil se teď skoro až zjihle. Řekl mu:

„No, co čumíš, bažant? Leze se dovnitř!“

Sotvaže vlezli s baterkou do obydlí, určeného k přebývání od pátku odpoledne do neděle večer, téměř se jim zatajil dech. Španěl objížděl světlem celou tu obrovskou místnost a současně při tom, jak kužel světla dopadal na předměty, střídavě hlásil:

„Bimbací hodiny.“

„Televizor.“

„Asi lednička.“

„To bude spíš gramorádio, vole.“

„Nebo by to taky moh bejt takovej ten, víš, jak myslím, se na to taky hraje.“

„Nežvaň blbosti a radši posviť sem.“

„Chceš do držky, bažant? No tak!“

„Perfektní křesla.“

„Nesedej si! A na nic tu nešahej! Nesmíme zanechat ty, votisky. Todle je asi krb.“

„Krk?“

„Krb. Kamna. Jsi neslyšel krb? V životě? V tom se topí.“

„Jo? Čím?“

„Tím, cos jim před chvilkou…“

„Ňáká skříň, hele.“

„Co s ní?“

„Třeba by v ní moh bejt chleba.“

„Chleba!“ vyhrkl Španěl pohrdlivě. „Myslíš, že jsem si s tím dal takovou zabíračku jen proto, abych jim tady vyfouk z almary kus chleba z minulýho pátku, jo? Stejně v tom jsou jen ňáký knížky.“

„Já mám strašnej hlad. Ty nemáš hlad, Španěl?“

„To je děsný, tohleto!“ Španělovi vysloveně docházely nervy. „Von buď má hlad, nebo se mu chce na hajzl, hergot, bažant, s tebou se dát do holportu, to je teda trefa, ti řeknu,“ a Španěl se zhnusen, třebaže to původně zakázal, převalil do jednoho z těch pohodlných křesel a zhasl baterku.

Ve tmě se přestali vidět.

„Kde jseš?“

„Tady.“

„Co tam racháš, sakra? Šáhs tam na něco?“

„Něco tu maj, hele.“

„Hergot, nešahej mi tu na nic, tě povídám!“

„A na co šahám, Španěl, na co tě šahám?“

„Na nic nešahej a na cos šáh, všechno votřít.“

„Čím votřít?“

„Kapesníkem, blbče. Páni, to je vůl!“

„Ty, Španěl…“

„Co je?“

„Puč mi kapesník teda.“

Když Španěl rozsvítil, spatřil Bóďu přikrčeného, tedy v poloze mu již známé, pouze teď že se obíral nějakou vitrínou. Španěl vstal a šel za ním. Přisedl k němu a řekl:

„Hedges Butler rojál blended scotch whisky, vole.“

A Bóďa také četl:

„Kvén Anne rare scotch whisky bottled in Scotland. Španěl.“

„Hlavní je – na nic nešahat,“ upozorňoval neustále Bóďu Španěl, který byl starší i zkušenější. „A když už na něco šáhneš, votřeš do rukávu, takhle, dívej,“ a vzal koňak a přeleštil ho rukávem. „Teď ty.“ A tak učinil i Bóďa. „Správně,“ řekl konečně spokojený Španěl. „A jsou vyřízený. Nikdy nás nevyčmuchaj,“ tvrdil zkušeně a spokojeně se šklebil. „Chlastu je tu na měsíc,“ odhadl a znělo to spíše smutně; v tom okamžiku si taky vzpomněl na skříň. I na něho po prvním nárazu vjemů přišel hlad. Objížděl pokoj baterkou, ale žádnou skříň, v níž by mohl být chleba, nespatřil. Pak ho napadlo, že takovíhle lidé třeba vůbec ani nemají skříň na chleba, jako je to u nich v domově, a že třeba mají chleba, rohlíky a sůl někde jinde.

„Špajz,“ řekl Španěl nahlas a chytil Bóďu za rameno. „Musíme hledat nějakej špajz.“

Bóďa horlivě přikyvoval, i když bylo víc než pravděpodobné, že neví tak docela přesně, co má jeho starší a zkušenější kámoš na mysli. Držel se světla baterky a dlouhými kroky přeťápal místnost, oči upřené na nejsvětlejší bod – obrovskou tepanou kliku na robustních hnědých dveřích.

Jestli jsou zamčený, pomyslel si Španěl, jsme v kelu. Dobře věděl, že na takovéhle dveře žádná železná tyč neplatí. Dveře od samotky by nemohly být festovnější.

Téměř neskutečné utrpení, které na Bóďu přišlo tam venku a které nakonec zažehnal za hranicí dřeva, to se mu nyní jakoby přeneslo do žaludku. A pomohl by třebas jen krajíček chleba, třeba i od pátku, nebo kus rohlíku, to je jedno, cokoliv, co je k snědku. Proboha, copak v tak obrovské místnosti není nic k jídlu?

„Jsem si moh myslet,“ zaskřípěl zuby toreador a zalomcoval umně prolamovanou klikou, otisky neotisky. „Zamčený.“

„Tak to vodevři,“ řekl Bóďa a v té chvíli měl pocit, že to promluvilo přímo jeho hladové břicho.

„Tak chytrej jsem taky,“ zavrčel Španěl. Baterkou si svítil na kliku.

„Votoč klíčem, Španěl!“ žádal ho Bóďa úpěnlivým hlasem. Zdálo se mu, že už jen při vyslovení jména Španěl se mu žaludek sevře pokaždé ještě krutějšími stahy. „Votoč klíčem!“ vykřikl Bóďa.

„Jakým klíčem porád?“

„Ježišmarjá,“ zaúpěl Bóďa, „tímhle,“ a přiskočil ke dveřím, sáhl pod kliku, udělalo to cvak cvak a dveře – ač dubové a kované – se před nimi poslušně otevřely do další tmy.

„Byl v nich klíč,“ řekl Španěl spíše jen pro sebe. Nedokázal pochopit, jak ho mohl nevidět. Asi jak tak stál nad tou obrovskou klikou a svítil si na ni shora baterkou, klíč neviděl. Bylo by to možný?

Zíral na Bóďu. „No, co je? Neviděl jsem ho přes tu kravskou kliku, to je toho, to se stane,“ sypal ze sebe, vzteky rovněž bez sebe, třebaže Bóďa se netvářil výsměšně, dokonce ani nic výsměšného nepodotkl. Místo toho se vrhl do tmy s baterkou, kterou Španělovi sebral z ruky, a už se řítil vpřed po nějaké chodbičce a pak dolů po nějakých schodech.

„Kam deš, Bóďa?“

„Jakže se to jmenuje?“ ozval se Bóďa, ponořený do jakéhosi schodiště.

„Co jak se jmenuje?“ ptal se Španěl, pravda, na toreadora poněkud nejistě.

„Ta skříň, v který by moh bejt chleba, vole!“ ozvalo se z černé jámy.

Už jen z této kratičké odpovědi Španěl vycítil, že jeho pevná pozice byla klíčem do značné míry otřesena. Nasucho polkl a vykřikl do tmy neméně nejistě:

„Špíž. Teda špajzka, Bóďa.“

A tehdy se ze tmy ozvalo duté zadunění a Španěl si s úzkostí pomyslel, tak, a teď se mi Bóďa někam zřítil a od té chvíle bude už všecko jenom na mně.

3

„Vážení a milí přátelé, přeju vám dobrý večer – jé, dobrý večer, Aničko! A dovoluju si vám představit skupinu…“ mikrofon na maximum, „RH FAKTOR…“ a zas může slézt páčka o pár drážek níž, jen co se ztiší potlesk, „kterou vede námi všemi oblíbený tambor Robin Hudec!“ A v tomto okamžiku přejede světelný štych na bicí soupravu Rudolfa Hudce alias Robina a žárovčičky v centrálním bubnu se rozsvítí a objeví se nápis na membráně ROBIN HOODEX, kterýžto oblíbený trik obvykle provází nadšený ryk obecenstva. „V jeho chvályhodných snahách ho dnes podporují hráč na kytaru a zpěvák Radek VIKTORÍN.“ zesílit, ale hned nato prudce stáhnout, „jehož na basovou kytaru doplňuje, a já myslím, že šťastně doplňuje“ – zesílit mikro – „Valér HEGEDYŠ!“ a opět stáhnout. „A ke všem se v neposlední řadě řadí i náš syntetický muž“ – zesílit – „a také skladatel skupiny RH FAKTOR: Jarmil Sebastián MACH!“ A opět vše stáhnout. „Celým dnešním, a já doufám, že nezapomenutelným večerem vás bude provázet diskžokej“ – a teď to chce hodně silně – „KÁJA WANDLER – děkuji, děkuji, děkuji vám přátelé a rodáci.“

„Stop!“ vykřikne zvukař Jára Ungr. „Dobrý, mám,“ a Robin Hudec si neodpustí virblík, třebaže tady, ve zkušebně Fénixů, není zatím vůbec žádné obecenstvo. Tady se pouze zkouší, vymýšlí, vylepšuje, piluje a sjíždí celé znova, při čemž hlavní faktor RH Faktorů Robin Hudec se znovu a znovu zlobí, tu na zvukaře Járu Ungra, že tuhle basovku od éčka vyjel pozdě… ale i na Valéru Hegedyšovi určitě něco najde… či zahrozí na Radka Viktorína, že ho zas na konci fráze nebylo ale absolutně slyšet… pouze s géniem Faktorů, klavírním virtuosem, syntezátoristou a hudebním skladatelem Jarmilem Sebastiánem Machem je spokojen, a to absolutně. Jarmil, marná sláva, to má od pánaboha, ručičky zázračný a místo hlavy nosí na krku kompletní mjúzikboxbednu.

„Takže celé znova a od začátku,“ velí Robin nekompromisně a paličkami práskne do činelů. Ty paličky v jeho rukách „vyzerajú akosi zlověstně,“ říká Valérek, který hovoří podivnou směsí slovenštiny a češtiny, a do toho všeho ohlašuje Radek Viktorín náhlou chuť na kávu. Reklamuje pauzu, neboť prý „ani ten skřivánek nedokáže vrzati žízniv“, a diskžokej Kája Wandler teď přichází s bombou, která doslova působí jako časovaná.

„Pánové,“ hlásí Kája, „jo, znáte poslední superdrb? Vykradli Noru Hajskou.“

A teprve po několika dotazech z různých stran to upřesňuje jako do protokolu:

„V noci na dnešek, zlato, šperky, dolary, marky, dokonce prý i naše měna, ano, Leo mi to volal, prý jí v šupleti nenechali ani fotku z Davosu, kde si léčila tbc v roce třicet osm.“

„Lidi,“ pokouší se to zvládnout Robin hlasem vrchního faktora. „Tohle všechno je jistě zajímavý, ale já bych byl pro, abysme teď ještě sjeli ten začátek, a pak se můžem třeba deset minut bavit o loupežích i daňových srážkách, to je mi už fuk, teď hlavně, lidi, nezdržovat, máme frekvenci akorát do dvanácti, tak jedem, jedem!“ a paličky rozezvučí činely značky Paiste.

„Ešte chvíločku čakaj, Robin,“ přesouvá se s basovkou Valérek k diskžokeji, který se nonšalantně opírá nohou o krabičku. „Toto je zaujímavejšie ako ten tvój začiatok. Nehajte Karolka, nech nám pekne povie, ako sa to u tej Hajskej zomlelo.“

Jarmil Sebastián Mach zapreluduje pravačkou na digirolandu vykra-vykra-vykra-vykradenááá… z těch lidí já se jednou docela určitě zblázním, míní Robin a zvedá obě paličky, ale nikdo si ho nevšímá. Takže diskžokej Kája Wandler musí na všeobecnou žádost jít i do podrobností.

Líčí tedy, kterak Leo přijel s Norou ze zájezdu z Holic a normálně prý odemkli byt, normálně vešli, normálně se zuli – hele, zrychli to, úpí Robin za šlágverkem – no co je? Vešli do pokoje, a co nevidí? Tady udělá Kája přestávečku – „šuple!“

„A čo je to také – čuple?“

„Igen,“ říká Robin a odevzdaně pokládá paličky vedle paistů.

„Šuple, Valérku, je šuple,“ vysvětluje to Valéru Hegedyšovi Radek Viktorín a ani na mžik nespouští zrak s diskžokejovy tváře, planoucí rozčilením. „Pokračuj, Kájo. Skončili jsme u vytaženého šuplete.“

„A fíha!“ bací se Valérek Hegedyš do čela, „vraj myslí zásuvku, pravda? No toto?!“

Zá-á-ásuvká-á-á, zapreluduje Jarmil Sebastián Mach na rolandu pouze dvěma prsty; docela klidně by to mohl být začátek nějakého fungl nového hitu; ticho, ticho! okřikuje je Radek Viktorín a pak samou nedočkavostí padá ze židle. Doprkvantic! Robin spíná ruce bez paliček: „Prosím vás, prosím vás, nechte toho člověka aspoň dokončit větu!“ a sáhne po paličkách, ale nedotkne se jich zatím.

„Šuple, neboli zásuvka, Valérku,“ dostává se opět ke slovu Kája Wandler, „bylo prázdné. Ano?“

„Je to jasné i Valérkovi?“ táže se Jarmil Sebastián Mach. „Je-li v Čechách šuple prázdné, Valérku, znamená to, že v něm nemáme už nič, ale absolutně nič.“

„Bylo prázdné,“ říká Kája Wandler, nyní diskžokej a také konferanciér, dříve herec, předtím malíř (nikoliv pokojový), básník (pokojový) i filozof (vypadnuvší již z druhého semestru), pak i skladník v n. p. Kniha (krátce před nástupem vojenské služby), nástěnkář (armádní), po skončení vojenské služby pak statista (Filmové studio Barrandov), tedy vlastně herec. Teď říká: „Nikde stopy násilí, ani na zámku dveří, nic, všechno zcela hladce, sytě, plynně.“

„Zmákli to zkrátka profíci,“ uzavře to Radek Viktorín, zpěvák a kytarista. „Elegantní lup, Valérku. To by byl název detektivky!“

„La-la-la la-ó,“ zapreluduje J. S. Mach tentokrát pouhým prstem. „Bank vybral von, von, von,“ a tím jediným prstem ukáže pak na strop.

„Kdo, kdo, kdo?“

Všichni se obracejí na jediného přítomného génia. Pouze Valérek se směje, chechtá se na celé kolo.

„Však vám to teraz zahrál, však vám to Sebastián povedal!“ A Sebastián opět zapreluduje totéž, jenomže nyní to zní všem uším poněkud jinak:

„Le-le-le Leo…!“

„Ne-é,“ klesne hlasem zpěvák a kytarista Radek Viktorín a upře znovu pohled na diskžokeje, jako by Kája Wandler byl tím, kdo jediný to nakonec může rozuzlit.

„Kájo, fakt, jo?“

Diskžokej však jen zavrtí hlavou a bezradně rozhodí do stran rukama. Tak jako do prázdna.

4

„Leo Sismilich, prosím pěkně. Všude měkké i, prosím pěkně,“ pěkně prosil ten frajírek. Vrtěl se na židli jak holub na báni. Strážmistr Kropáč už od okamžiku, kdy překročili s tou zpěvačkou práh, cítil podélné svrbění v zádech. A věru, nebýt u spisování protokolu i zpěvačka, asi by tomu libovému frajírkovi řekl něco ostrého. Takto se však jen předklonil nad strojem a na první řádku napsal Sismilicha se všemi jeho měkkými i.

„Seď klidně a neokusuj si věčně ty nehty,“ pronesla do ticha zpěvačka svým zvučným, melodickým altem. Odrazilo se to ode všech čtyř stěn, prostých obrazů i výzdoby a vrátilo se to zas k psacímu stroji, stolku a třem židličkám, jedinému to zařízení této rozlehlé místnosti.

„Prosím?“ strážmistr Kropáč obrátil svoji mírnou tvář ke zpěvačce. Její jméno mu vypadlo z paměti. Tahle zpěvačka se objevovala na obrazovce už jenom o Silvestrech. „Říkala jste něco?“

Omluvným gestem ukázala na toho libového hezouna a s provinilým úsměvem melodicky pronesla: „Promiňte, pane vyšetřovateli, ale když on si někdy nedá říct.“ Praštila ho přes ruku. „On je někdy tak tvrdohlavý, že…“

„Narozen?“ řekl strážmistr Kropáč.

„Neslyšíš pana vyšetřovatele? Narodil ses!“

Z dat, která mu pak společně nadiktovali, si strážmistr snadno vypočetl, že klukovi bude v prosinci teprve čtyřiadvacet, takže zpěvačka – její jméno si ne a ne vybavit – by klidně mohla být jeho mámou. A když se na ni znovu podíval, v duchu se poopravil: ne-li bábou. Nahlas pak řekl: „Bydliště.“

Bydlel tam, co zpěvačka.

„Zaměstnání,“ pokračoval strážmistr Kropáč zcela odevzdaně. Chvíli bylo ticho.

„No tak mu to řekni, můjtybože!“ Zpěvačka obrátila oči ke stropu a spráskla ruce. „On se za to snad stydí nebo co. Píše mi texty,“ dodala pak tišším hlasem.

Strážmistr Kropáč cvrnkl do papíru a zavrtěl hlavou. „Jenomže já tu mám rubriku zaměstnání, a ne co vám píše, paní.“

„Norinko,“ s náznakem výčitky v hlase se přihlásil o slovo Leo Sismilich, „tentokrát to bylo poněkud přehnané, ale budiž,“ obrátil se na strážmistra. „Napište tam textař, prosím pěkně.“ A když se k tomu strážmistr Kropáč nějak neměl, opakoval: „Textař. Psáno s iks, prosil bych pěkně. Teks. Tař,“ rozdělil mu to na slabiky a přidal úsměv ještě líbeznější.

Strážmistr Kropáč si poposunul židličku ještě blíž ke stroji. Bylo na něm vidět, že není ve své kůži.

Potom sykavě vtáhl vzduch a zeptal se, aniž se na kteréhokoliv z nich podíval, je-li svědek Sismilich s poškozenou v příbuzenském poměru.

„V jakém že poměru, prosím pěkně?“

Strážmistr Kropáč se na židličce mírně zaklonil, nabral vzduch skrze přední zuby a s pohledem upřeným na spojnici zdi a stropu se ptal: „Prosím vás, jste poškozené syn, bratr nebo vnuk?“ Znělo to snad i trochu příkře, možná si mohl strážmistr jít pro jiné příklady, ale budiž. „Tak co jste vlastně?“ A obrátil se na ně, jako by chtěl třikrát hádat.

Zpěvačka nasadila vyšší tón, kterým strážmistrovi prozradila, že s panem Sismilichem nejsou v žádném poměru.

„Příbuzenském nejste,“ upřesnil to strážmistr Kropáč a napsal: „Nejsou, tečka.“ Pak se podíval na Lea a hlasitě vykl. „Stručně, ale stručně,“ řekl mu, „mi teď zopakujte, jak se to celé seběhlo, pane Si…“ mrkl na první řádku, „inilichu“.

„To mám opakovat přesně to, co jsem vám již říkal u nás v bytě?“

Strážmistr pootočil hlavu o devadesát stupňů. Víc to snad ani nešlo.

„Buďte tak laskav a zopakujte mi pěkně slovo od slova přesně to, co jste mi řekl tam, u vás, v bytě, vašem.“ Na konci věty si dal strážmistr obzvlášť záležet. Pak zase odvrátil zrak nu spojnici zdi a stropu. Čekal.

„Ty nemáš kapesník?“ zeptala se zpěvačka.

To se snad ptá toho kluka, říkal si strážmistr a potom ji němě pozoroval, jak se přehrabuje v kabelce.

„Tumáš!“ Strčila textaři do ruky bílý kapesníček. „Nepopotahuj a utři si pořádně nos. Prosím, pane vyšetřovateli?“

„Takže…“ strážmistr Kropáč polkl, „do bytu jsem vesel začal si jakoby diktovat sám do péra, no kolik bylo těch hodin?“

„Asi tak půl jedné,“ odpověděla zpěvačka.

„Paní, já to chci ale slyšet od něj,“ prohlásil zcela jednoznačně strážmistr a upozornil zpěvačku, že podobný protokol bude sepsán i s ní, jenomže na úplně jiném formuláři. „Do té doby,“ napadlo ho zcela náhle, „byste snad zatím mohla počkat na chodbě.“

Zpěvačka kupodivu neprotestovala. „Jak si račte přát, pane vyšetřující,“ řekla a vstala. Na svého textaře vrhla úzkostný pohled. „Kapesník,“ zašeptala, napřáhla ruku. Textař do ní vložil složený bílý kapesníček.

„Prima,“ řekl strážmistr Kropáč. „Takže když bylo asi tak nula hodin třicet minut,“ vyťukal do stroje, „vešel jste – a co?“

„Budu na chodbě,“ oznámila zpěvačka oběma mužům.

„Ano,“ souhlasil s ní vřele strážmistr Kropáč, a když se ty dveře konečně zavřely, sykl potřetí, snad dnes vůbec nejhlasitěji: „… jsem vešel do místnosti, no,“ pobídl textaře, „pokračujte, pokračujte!“

„Helejte, můžu vám něco říct?“ promluvil nyní Leo Sismilich úplně jiným hlasem. Jako by mávnutím proutku z něho vymizela veškerá ta přehnaná laskavost, či spíše vemlouvavost, s níž sem vstoupil spolu se zpěvačkou. Teď tu byl sám. A kolem úst mu to cukalo. „Víte, ona celá ta smutná záležitost jenom vypadá jako nesmírně složitá. Ve skutečnosti je to úplně jednoduché. Doufám, že mi rozumíte.“

Strážmistr Kropáč se k němu obrátil celý i s židličkou a hlasem, který používají spiklenci, mu pološeptem řekl:

„Tak fajn, mladej. Ven s tím,“ a v duchu si k tomu dodal: teď můžeš mluvit, když je bába za dveřmi.

Leo Sismilich jako by strážmistrovi duševní pochody vyčetl z čela, ohlédl se ke dveřím, a když viděl, že jsou tam opravdu jenom ty zavřené dveře a už nikdo, obrátil se opět na strážmistra a bez dlouhého otálení jednoznačně prohlásil:

„Helejte se, soudruhu, vůbec nic nesepisujte. Je to úplně zbytečná práce. Já vám povím, jak to bylo, a zase se můžeme rozejít v klidu, ne?“

„No prima, prima,“ souhlasil snad až přeochotně strážmistr Kropáč a popostrčil si židličku ještě blíže ke svědkovi, který hodlá promluvit. „Plným přiznáním si svoji pozici jenom ulehčíte, mládenče.“

„Přiznáním?“ opakoval mládenec a nutno povědět, že s údivem. „Dejte pokoj? Jakým přiznáním?“ A protože strážmistr zatím jenom vtahoval vzduch, pokračoval. „Podívejte se, já vám chci jenom dát tip. Já totiž vím, kdo všechny ty věcičky a prašule šlohnul.“

„Mnjo… Mnjo…“strážmistr Kropáč mírně povysunul bradu. „Ale i tak asi budeme muset všechno pěkně sepsat, pane…“

„Sismilich. Helejte,“ řekl Leo nyní již trochu méně trpělivě a vrazil si nehet mezi přední zuby, „sepisujte si tu nakonec, co vám libo, ale já si myslím, že když nebudete nic psát a hned teď se seberete, zajedete si rovnou k ní a spustíte na ni pěkně pandurskou, což vy zajisté ovládáte, tak ona vám ty prachy i ty šperky a prstýnky ještě ráda nakonec vyvalí.“

„Kdo?“

„Páni!“ oslovil strážmistra Kropáče Leo Sismilich v množném čísle. „Copak je to tak těžký rozluštit? Zámky nepoškozený, nábytek nerozházený, koberec ani nepřehnutý a otisky prstů pouze tří osob: moje, její a…“Tady se Leo na chvilinku zastavil, jako by chtěl vychutnat hladový pohled strážmistra Kropáče. Pak se otočil ke dveřím. „Před ní jsem to nemohl říct, ona na ni nedá dopustit, ale byla to prostě ona,“ a Leo pohlédl na své dobře okousané nehty.

„Ona?“ Strážmistr Kropáč s údivem ukázal na ty dobře zavřené dveře.

„Ale prosím vás,“ řekl Leo zmoženě. „Malá!“ Ale pak jako by si uvědomil, že ani tohle strážmistrovi nic neříká, vyslovil se zcela jasně. „Malá, tedy paní Malá, uklízečka, no. Její jsou ty třetí otisky.“ A zakroutil hlavou nad takovou nechápavostí. „Páni, to je to opravdu tak těžký pochopit?“

5

„Je tu někdo?“ ozvalo se odněkud.

Španěl pootevřel levé oko.

„Haló!“ Přicházelo to zezdola.

Bóďa sebou mrskl a posadil se na válendě.

„Pane soused, jste tam?“

Určitě to šlo zezdola.

Oba nocležníci na sebe ospale mžourali. Bóďa chtěl něco říct, ale Španěl na něho rozšklebil tvář a ukázal prstem pod sebe.

„Héj, pane Hudec?!“

Přicházelo to tak jako zvenčí.

Strnule hleděli jeden na druhého a choulili se do dek, připraveni okamžitě se do nich zachumlat, jakmile ten člověk vyleze sem, nahoru.

Ale bylo ticho. Slyšeli ještě nějaké zaskřípání a pak už nic. Španěl se opatrně svezl z válendy a po špičkách se blížil ke dveřím. U dveří měl tu tyč. Béďa v tu chvíli pocítil silné bodnutí někde v břiše. Nevěděl, je to hlad, nebo co? Španěl už držel tyč a dekoval se s ní za dveře.

Nastalo další, ještě strašlivější ticho.

Čekalo se. Nikdo jako by nedýchal…

A nic, stále nic.

Pak Španěl udělal tři čapí kroky k okýnku.

„De pryč,“ hlesl.

Bóďa přihopsal k okýnku i s dekou.

„Ňákej chlápek,“ zašeptal a polkl.

Ano, bylo to tak: nějaký muž šel pěšinkou k háječku; vypadalo to, že má dost naspěch.

„A teď fofr!“ Španěl se otočil od okýnka na zimomřivě vyhlížejícího společníka svých trampot. „No tak dělej, ksakru! Musíme pryč! Ale fofrem!“

Bóďa odhodil deku a zajel pod válendu.

„Já se z něj snad… Kam to zas lezeš?“

„Botaska,“ hučel Bóďa zpod válendy, „Chybí mi levá, Španěl.“

Španěl položil železnou tyč na palubkovou podlahu a vrhl se za Béďou.

„Proč ses zouval, ksakru, ses musel zouvat?“ běsnil pod válendou. V očích mu jiskřilo. „Von se na noc zouvá, taková blbost!“

Navzdory Španělovu běsnění a popohánění se botaska pod válendou ani nikde jinde v této místnůstce nenašla. Bóďa lítal po palubkách s jedinou botou a fňukal jak malej harant.

„Nic,“ rozhodl Španěl. „Mrknem se dole, třeba se tam najdou nějaký slušný boty. Nečum a dem!“

Bóďa však nejenže čuměl, ale úplně propadl čirému zoufalství. Byl toho názoru, že tam, kde nemají ani kůrku chleba, docela určitě nebudou mít ani boty. A jak tak pobíhal po místnosti ušmiknuté nízkým stropem, vrazil do pojízdného křesílka, které popojelo a vydalo hledanou botasku.

„Vole!“ ulevil si Španěl. A když se konečně bažant obul, zprudka otevřel dveře a ještě jednou se na něho obořil: „Dělej! Za deset minut tu jsou esenbáci i se psem!“

Potom už to netrvalo ani minutu a Bóďa se Španělem opustili chatu tímtéž oknem, kterým sem v noci vešli.

6

„Budeš kávu, či čaj?“ ptala se Anetka. Byl to už takový její ranní slogan, na který ani nečekala odpověď. Robin to už znal, a tak se ani nenamáhal. Zůstal klidně ležet a poslouchal zvuky přicházející otevřenými dveřmi. Za chvíli vstanu, říkal si, zvolna, a přejdu si vedle. Přejel si obrostlou bradu. A oholím se.

„Aneto?“

Bylo časné listopadové ráno, sedm a nějaká minuta ii rozhlas vysílal zprávu o stavu na vodních tocích a oni nemuseli nikam ani po vodě, ani po souši. Nemuseli se zapět minut hnát na tramvaj či metro, cpát se s nevyspalými ii špatně naloženými a příliš rychle se nasnídavšími cestujícími – ukončete nástup, dveře se zavírají –, kdepak, nic takového… Robin Hudec si mohl krásně poležet, a teprve když uznal, že se mu chce vstát, vstal, dal si… začichal, co to dnes bude – aha, káva espreso. Ze svého prvního zájezdu do Sorrenta si přinesl milou vzpomínku, strojek na espreso za tři sta tisíc lir. Od té doby z káv uznával jenom espreso.

„Aneto?“

Napouštěla vodu do dřezu, nemohla ho slyšet. Byla to náhodou moc hodná holka. Chci-li jí cokoliv sdělit, musím skutečně vstát, uvědomil si. Nadechl se a zhoupl. Svižně vyskočil z lože. V pyžamu vešel do kuchyňky provoněné slastnou brazilskou vůní, smíšenou s česnekem.

„Budou topinky,“ usmála se na něho Anetka a pleskla ho přes ruku. „Ale no tak!“

Zazubil se na ni. „Víš, co mi včera říkal Kája Wandler?“

Ťukl do čerstvé topinky, jež se na povrchu vábivě leskla.

„Pudem dneska pro botičky?“ odpověděla mu Anetka rovněž otázkou a zkušeně obsluhovala elektrický opékač topinek. „Jsou italský jako todle mirákolo,“ vysvětlovala a ukázala na zázrak ze Sorrenta, který dokáže udělat nejlepší kafe na světě.

„Tak ten Leo,“ řekl Robin a zakousl se do vábné křupaviny, „vích, ten cho chi ho Hajchká přitáhla ahi tak pched měchíchem na tu schňůru po hihnich Chechách,“ polkl. „Tak ten ji včera vykrad. Představ si to.“

Anetka si sedla na okraj židličky a pleskla ho znovu. „Robi,“ pravila uličnicky, „jestlipak víš, že jsi starej a ošklivej chlap? Představ si to.“

„Perfektní,“ řekl a uznale zachroupal. „Topinky bys teda zvládala. Pamatuješ se na něj? Leo Sismilich. Takovej libovej frajírek s bíbrem, co ho Hajská vyměnila za… ja, do pr, zub!“ Robin si sáhl na čtyřku vlevo dole. Tak ne, to byla jen kůrečka. „No ten, jak ho vyměnila za toho herce z Komorního, nebo za toho kokršpaněla, co ho měla předtím. Si nepamatujech?“

Anetka nakrčila nosík a vstala. Skočila k opékači. Byla pěkná i takhle, v župánku, bačkorkách, myslel si Robin za chroupání, osahával si čtyřku a mrzelo ho, že se jí zdá starej.

„Leo, Leo…“ opakovala si Anetka a cvrnkla do opékače. Topinka černá jak uhel vystřelila z přístroje. „Mně to nějak nic neříká, Leo. Tuhle ale muším zahodit, broučínku,“ provinile sklopila víčka a odklopila víko odpadního koše nohou, která jí vyjela zpod župánku až do výše kolínka.|

I nohy bys měla bezvadný, pomyslel si chroupající Robin II a tím více ho mrzelo, že je už starý. Ovšem, ovšem, říkal si mrzutě, jí je dvacet, čili by k ní pásl kluk zhruba o deset let mladší než já – vyžilej třiatřicetiletej teenager. Upil hořké kávy.

„Chtělo by to minimálně půl kostky cukru.“

„Robi, broučínku,“ pravila Anetka a opět k němu přisedla. „Zkusíme to nejdřív v Luxusu,“ upila kávy, „no a kdyby je už neměli, pokusíme se teda v Domě módy.“ Rozprávěla sladce a při tom ani na okamžik neodtrhla oči od jeho staré, zkrabacené, neoholené tváře. Byla to tvář starého chlapa. Přesto se na něho roztomile usmála a olízli si jazykem spodní ret. „A co jí vzal?“

„Komu?“ Byl nesoustředěný.

„Prosím tě, Robi,“ Anetka rtík ohrnula, „Hajské? Co té mohl vzít? Všechno už dávno rozdělila mezi předcházející pitomečky, či jak jim říká.“

Upil.

„Dolary, marky, bony.“ Uhryzl z topinky. „Chperky, hihutérii, náuchníce. Není tam někde chukr?“

Anetka se zvrátila na židličce a rozesmála se na celé kolo. Župánek se jí rozevřel nahoře i dole. Nějak špatně se dopnula.

„Wandler povídal,“ schoval nos do hrnečku, „že jí to tam vybrali ale do mrtě. Ty máš bledě modrý kalhotky? Já myslel, že máš…“ a zase dostal přes ruku.

Anetka svižně vstala, řekla, tak to ne, konec zábav, oblíkat a do ulic! V devět otvíraj, připomenula mu důtklivě. Chtěla být na místě současně s prvními zákaznicemi. Nemínila riskovat. „Protože,“ jak prohlásila, „přijdeš o deset minut pozdějc a zjistíš, že boty sice maj, ale buď jenom v čtyřiačtyřicítce nebo čtyřiatřicítce. Tak chroupej, bystro, ty můj bubeníčku, pospíchej,“ a dala mu na čelo mastnou česnekovou pusinku.

Tehdy zazvonil telefon.

„Hele, vem si to laskavě. Já ty tvoje obdivovatelky nehodlám střásat hned po ránu.“

Vzal si to tedy, ale netrvalo to dlouho a vykřikl s plnou pusou:

„Čehože?“

„Pak jenom říkal ano, jistě, samozřejmě, pane inženýre, ovšem – a položil to.“ Chvíli se díval jen tak před sebe, než konečně řekl:

„Je mi líto, Aneto, ale botičky musíme nechat plavat.“

„Šílíš?“

„Ne, ale právě teď,“ zvedl ruku na znamení, že ještě hodlá něco zajímavého povědět, „mi volal soused Kavan, že mi v noci na dnešek vykradli chatu. Už to má esenbé. Kde mám klíčky od vozu?“

„Doprčic,“ řekla Anetka jadrně a dupla. Jak dupla, upadla jí bačkůrka. A tak se pro ni sehnula, ale neobula si ji. Sekla jí o zem. „Doprčic, tohle mi snad dělá naschvál!“

A v tom okamžiku Robinu Hudcovi kmitlo hlavou, že ač tak mladá, krásná a šikovná, ani tahle Anetka zřejmě ještě nebude ta pravá.

7

Kolem poledne objevil diskžokej Kája Wandler zpěváka RH Faktorů Radka Viktorína v denním baru U páva. Jak se dalo očekávat, popíjel tu tento kdysi nejlepší rockový zpěvák koka-kolu vyztuženou mysliveckou. Na lístečku pod servítkem měl už hezkých pár čárek, a sotvaže zahlédl diskžokeje, vzpažil a radostně zvolal na celý bar:

„Jedna dvě, Kája jde!“

Tři dívenky, skrčené kolem nizoučkého stolečku hned takhle naproti, se rázem narovnaly v kříži. Jakmile v sále seznaly, že to nepřišel Gott, ale zřejmě nějaký vekslák, ponořily se opět do debaty o barvách, které letos dominovaly Hvaru.

Diskžokej Kája Wandler se obkročmo usadil na visuté sesličce u podkovovitého baru. Nerad viděl toho Radka, jak si vysloveně ničí ledviny.

„No má poklona,“ našpulil rty Kája, když obrátil Radkův lísteček.

„Ty, a víš, proč dneska vypíjím, Kájo? Víš to, jo?“

Kája Wandler nevěděl. Díval se po servírce. Byla nová. Ještě nikdy předtím ji tu neviděl.

„Natáčení dneska odpadá,“ hučel mu těsně u ucha mladý opilý zpěvák a kytarista. „A to víš proč, jo, to víš?“

Kája nevěděl. „Slečno,“ řekl a zvedl ruku.

„Nenakrúcá sa,“ pronesl Radek Viktorín přesně jako Valér Hegedyš. Přitom současně dával jakési tajné znamení rukou třem dívenkám skrčeným naproti; ty ho však přehlížely. Přesto jim zarecitoval na dálku: „Kája jde, jedna dvě, nese pytel, holky!“

„Proč se nenatáčí?“ přerušil jeho dálkovou konverzaci Kája.

„Ty to fakt nevíš, Kájo? Takovej hezkej kluk jako ty, a nic nevíš?“

Diskžokej se mezitím dovolal nové servírky. Objednal taky kolu.

„S mysliveckou?“ hádala s přehledem.

Kája však alkohol odmítl. Leč přál si led. Nová servírka řekla, že se podívá, ale že pochybuje.

„Takže ty vážně nevíš proč?“ žasl zpěvák a lomcoval diskžokejovým předloktím. „A proč si nedáš myslivečka? Copak řídíš, Kájo? Dyk neřídíš toho vašeho trabanta.“

„Nová,“ sykl, hledě za servírkou. Opřel se lokty o barpult, aby trpělivě vyčkal koly, možná i ledu.

„Robina vykradli,“ řekl zpěvák po jeho levici zčistajasna a namířil na diskžokeje prstem. „Přiznej se!“

Kája Wandler se mírně odstrčil od barpultu a pátravě se zahleděl do podnapilých očí svého protějšku.

„No neblbni.“

„Žes to nevěděl? Přiznej se!“ radostí téměř výskl Radek Viktorín a srkl si amerického nápoje po česku dochuceného. „Nic nevěděl, a já vím všecko. Vidíte, slečny? To je Kája,“ ukázal. „Bába se raduje!“

„Led není,“ oznámila servírka věcně a postavila před diskžokeje koka-kolu a skleničku.

Radek se přiškrceně zachechtal.

„Měl sis do toho štrngnout pintu džinu. Ten máte studenej, slečno?“

Servírka se povinně pousmála, a aniž jevila sebemenší chuť konverzovat s podnapilými hosty, důstojně zmizela ve dveřích pro personál.

Kája Wandler si cmrndl do skleničky trochu hnědé pěnící tekutiny a trochu si při tom ukápl na ruku.

„Bacha, je teplá, nespal se,“ přiškrceně se pochechtával Radek Viktorín.

„Kdy že ho vykradli, prosím tě?“

Do baru vešel maník v kšandách.

„Radku! Vykradli? Fakt?“

Radek neodpovídal; sledoval maníka v kšandách, který se zatím neposadil, rozhlížel se ode dveří, ale pak váhavě došel až k pultu, o který se poloopřel dlaní.

„Nojo… vykradli,“ přitakal Radek, jako by byl duchem nepřítomen. „Dneska, chata… sleduj ho, člověče, toho chlápka v těch šlích…“

„Kdo ti to říkal?“

„Co?“ Radek nespouštěl oči z maníka v kšandách; napětím dokonce vyplázl jazyk.

„Že Robinovi vykradli chatu.“

„Co?“ otázal se Radek nepřítomně; od té chvíle pro něho existoval jen maník v kšandách, širokých pan talonech a botách-šífech. „Prej mu šlohli… hele, hele, sleduj ho, Kájo, hele…“

Sličná servírka postavila před maníka koka-kolu. Ten si plivl na dlaň, načež si přejel dlaní kratičkého ježka, ukončeného do ztracena vysoko nad zátylkem. Potom z ničeho nic vystrčil ukazovák a šups! – vrazil ho do hrdla láhve.

Poté pozvedl láhev kokakoly a začal jí zběsile třepat. Najednou ustal; a pak pomalu, pomaloučku vytahoval z hrdla poslední článek ukazováčku. Což zároveň vydávalo syčivý zvuk.

„Vyhání bublinky,“ vysvětloval to tiše Radek Viktorín Kájovi Wandlerovi. Scéna ho fascinovala. „Teprve až je vypudí všechny, z flašky vyndá i prst. Sleduješ? Zážitek.“

Maník oddálil láhev od těla na vzdálenost paže, poslední článek ukazováčku stále ještě v hrdle, jako by se obával, že nápoj bouchne. To byl zároveň okamžik, kdy se i u stolečku naproti přestalo hovořit o módních barvách na hvarském pobřeží. Všichni v denním baru napjatě pozorovali, jak dopadne maníkův souboj s nevypočitatelným americkým nápojem.

„Teď!“

Prst vyletěl z hrdla jak špunt a hle – kde nic tu nic – bublinky žádné. Maníku v kšandách už nemohlo nic bránit, aby do sebe nápoj bez obav neobrátil rovnou z láhve. Což i učinil. Všichni to sledovali až do závěrečného utření brady a odložení prázdné láhve od kokakoly na barpult.

„Metodik, co?“ pravil uznale Radek a dal viditelné znamení dívkám, že to taky viděl. „Perfektní práce, děvčata, perfektní.“ Už se jakžtakž zklidnil.

„Jak se na tebe koukám, vsadil bych se,“ řekl Kája, „že sem chodíš jenom kvůli němu.“ A když pozvedl tu hnědou tekutinu, zase ji odložil na barpult, jako by k ní pocítil náhlou nechuť. „Takže chatu,“ udělal chmm, „a kde je vlastně Robin?“

„Co já vím,“ mávl rukou Radek, „asi na chatě. Dělá tam inventuru. S esenbákem.“ Tiše se zachichotal. „Kdepak chata! Dřív nebo pozdějc ti ji nějakej vandrák…“ zmlkli, maník v kšandách na ně z opačné strany barpultu upřeně hleděl. Z očí mu koukala vražda. Radek Viktorín úplně tiše dokončil: „… vyloupí.“

Ale už bylo pozdě; maník v kšandách se pohnul. Šel k nim, a snad aby je měl oba pěkně při ruce, vklínil se mezi ně. Plivl si na dlaň. Dlaní si přilízl krátkého ježka. Nejdřív se obrátil na Radka.

„Tebe znám,“ řekl.

Radek Viktorín se s nejistým úsměvem podíval na Káju Wandlera.

Maník se otočil na diskžokeje.

„Vás ne,“ řekl mu téměř uctivě, „vás. Ale jeho,“ ukázal palcem na Radka Viktorína, „jeho jo.“ Celým svým masívním tělem se k němu obrátil. „Žes byl ve čtvrtek v televizi. E?“

„Ve čtvrtek, ve čtvrtek…“ mumlal Radek. „To jsem byl u zubaře. Proč?“

„Jeho znám,“ cenil maník zuby na diskžokeje, „ale vás ne, vás neznám.“

Kája Wandler si lámal hlavu, proč mu vyká, kdežto Radkovi, jehož údajně zná z televize, tyká. Patrně tím, že ho viděl ve svém příbytku na obrazovce, mu Radek jaksi více zdůvěrněl.

„Ve čtvrtek jsi musel bejt v televizi, to mi nepovídej,“ tekl důrazně maník. Dlaň – ježek – přilíznutí. „Byl v televizi, já to vím,“ křenil se na diskžokeje.

„A kdy vy budete v televizi s tím kokakolovým číslem?“ zeptal se ho s nehraným zájmem Kája Wandler.

Maník se zazubil.

„Byla to senzace, fakt,“ přidal se i Radek. „Nechcete, abych vám sjednal schůzku s režisérem Pacákem?“ Obrátil se na Káju. „Určitě by ho moh šoupnout do nějakýho toho sobotního show.“ A zase na maníka: „Budete tu i zejtra?“

„Bejvám tu každej den tudle dobu,“ kývl maník zjihle. „Když maj zavříno, chodím do Koruny.“

„Každej den až do konce století,“ řekl Radek a zatleskal. „Senzace!“

„Buď zdravej,“ řekl maníkovi Kája. „A nashle zejtra tady přesně v tudle dobu. Čau!“

Maník se otočil a vycouval ke dveřím. Kája mu zamával, Radek zatleskal. A řekl: „Prosím tě, já to myslím vážně. Kdyby jim předvedl to svoje Bublinky ven, berou ho napřesrok do Národního. Viďte, slečny?“

Slečny odvrátily zrak k policím plným whisek, vodek a bolsů.

Radek slezl ze židličky a šel směrem k nim. Kája ho slyšel už k baru.

„Vy jste taková smutná, slečno. Podívejte se na nás! Jsme snad smutný? No vidíte, jsme veselí, bavíme se, vypíjíme, a přitom – viď, Kájo? – přitom nás možná právě touhle dobou vykrádaj. – Kájo?“

Kája Wandler se zatvářil kysele.

„Slečno!“ zavolal na novou servírku. „Ten telefon tamhle funguje?“

8

Malý fiat nacouval do mezery mezi dvě zaparkovaná auta. Vystoupili muž a žena. Elegantní pár. Řidič zůstal ve voze.

Když přišli trochu blíž k baráku, všimla si správcová Jechová, že ta žena má na sobě tulení kožíšek. Potom zmizeli v chodbě. Než se správcová Jechová z kuchyně dostala ke dveřím do chodby, byli už na schodech. Hlasitě spolu rozprávěli. Jednu chvíli se ta ženská hlasitě zasmála.

Zastavili se pravděpodobně až ve druhém patře.

Určitě to bylo druhé patro, ta elegantní dvojice šla určitě k tomu muzikantovi. O tom paní Jechová nepochybovala ani v nejmenším.

Neslyšela hlasy, i když si pootevřela dveře. Neslyšela ani zvonění, třebaže si popošla až na schody, ale slyšela otevření dveří. Ti dva zaručeně zapadli k tomu bláznivému muzikantovi, pomyslela si. A tam si to teď pustí na plné pecky. Zítra tu mám stížnost od pana profesora na hluk v domě.

Podívala se na hodiny. Byla jedna po poledni. Rušení nočního klidu v domě to tedy nebude. Poslouchala, kdy to tam začne dunět. Ale stále se nic neozývalo, žádná hudba, ticho. A tak zase zavřela dveře do chodby. Všichni muzikanti jí nakonec mohli být ukradení.

9

„Tak znova, pane Hudec,“ řekl strážmistr Tesárek a posunul si brigadýrku poněkud do týla. „Vy tedy tvrdíte, že se vám v chatě vůbec nic neztratilo. Ani peníze, ani cennosti, ani valuty, nic. Ano?“

Robin se nadechl a ještě jednou to tu prolétl očima.

„No jó,“ řekl. „Nedovedu si to vysvětlit.“ Ukázal na bar. „Ani flaška nechybí. Absolutně nic, pánové.“

„Takže závěr,“ řekl strážmistr a zatvářil se úředně. „Krom poškození rámu okna, okenice levé a okenní tabulky pravé není škod. Ano? Říkám to správně, pane Hudec?“

„Nedávno jsem četl,“ připojil se inženýr Kavan z chaty po pravici, „takový článeček, kde se popisuje, jak tuším na Sicílii – nebo to byla Sardinie? – teď už nevím, ale prostě – už vím, v Květech jsem to četl.“

„Kdybyste,“ nešetrně přerušil inženýra Kavana strážmistr Tesárek, „kdybyste cokoliv zjistil, třeba i později, že se vám něco ztratilo nebo bylo poškozeno, nahlašte nám to. Buď já, nebo praporčík Bártík.“

Robin mlčky přikývl. Pak se podíval na inženýra Kavana no levici, jehož chata stála vpravo. „Co tomu říkáte, pane inženýre?“

„V tom článku psali, že na Sicílii-nebo Sardinii? -prostě v Itálii, v Itálii existují takové gangy, které se specializují na…“

„Jestliže,“ přerušil ho opět strážmistr, „jestliže tam nebudu já, praporčík Bártík, ano? Někdy se stane, že se ztracený předmět objeví i náhodně,“ případně strážmistr pokrčil rameny, „se neobjeví vůbec. No,“ řekl a vstal. „Kde jsme, víte.“ A spráskl ruce.

„Hašiš,“ vypálil inženýr Kavan.

Strážmistr se tady rozhlédl a pohledem skončil na inženýru Kavanovi.

„Co říkáte?“

„Ti šli po hašiši, soudruhu příslušníku,“ řekl inženýr Kavan. „To svinstvo se už začíná dostávat přes kapitalistické státy i k nám.“

„Psali v Květech?“ zeptal se na půl úst strážmistr a zapnul si brašnu. „Takže,“ semkl rty a napřáhl pravici k Robinovi, „zatím.“

„A promiňte, že jsme vás burcovali,“ řekl Robin způsobem, jakým se omlouváme obvodním lékařům přivolaným k zánětu slinivky, z něhož se nakonec vyklube pouhé přejedení. „A to okno nebudu ani nárokovat,“ dodal pak jakoby za odměnu.

„Pane Hudec,“ strážmistr zasalutoval a obrátil se na inženýra Kavana, „rád jsem vás poznal,“ a i jemu pevně stiskl ruku.

Inženýr Kavan se k němu důvěrně naklonil. „Ovšem jestliže se nám tu rozmohou hašišové gangy a opiová doupata.“

„Buďte klidnej, pane inženýre,“ řekl mu se shovívavým úsměvem strážmistr Tesárek, „o tom se v Květech docela určitě nedočtete. Pánové,“ přiložil ruku ke štítku své brigadýrky, „buď za mnou, anebo rovnou za praporčíkem Bártíkem.“

„Bártík,“ řekl Robin a přikývl.

Když strážmistr odešel, musel si Robin sednout.

„Víte, pane inženýre, to, že nevzali těžkou hifi-bednu, prosím, chápu, ale že si nevzali ani blbej tranďák… no chápete to?“

„Ten esenbák tomu nevěřil,“ pronesl koutkem úst a ztišeně inženýr Kavan, „ale není právě tohle nejlepší důkaz toho, že ti chlapi vůbec nepřišli krást, ale že tu něco hledali?“

Robin se probíral vousiskem.

„Vy tedy hašiš vylučujete,“ naklonil se k němu důvěrně inženýr Kavan.

„Prosím vás, pane inženýre, hašiš? Kde by se tady vzal hašiš? Jižní Čechy!“

„Podívejte se, vy jste přece bubeník, viďte? No vidíte. A velmi často jezdíte do ciziny, západ nevyjímaje. Tam přijdete do styku se všelijakými – neurazte se, prosím – ale řekněme do styku s nejrůznějšími typy lidí. A to se pochopitelně rychle rozkřikne. Jéje.“

Robin převrátil slánku. „I sůl tu nechali…“

„Kde jste koncertovali naposled?“

„V Roudnici nad Labem.“

„V cizích zemích.“

„V Moskvě.“

„Ne. Předtím.“

„V Bukurešti.“

„Ještě předtím.“

„Kolín…“

„Ještě…“

„Byl to Kolín nad Rýnem,“ zpřesnil zeměpisný údaj Robin.

Inženýr Kavan rozpřáhl ruce, jako by chtěl bubeníka obejmout.

„A jsme doma,“ zajásal.

Robin na něho hleděl se zájmem.

„No ovšem, Koln am Rhein,“ nadšeně překládal inženýr Kavan, „je jedno z nejvýznamnějších nákupních středisek omamných jedů v západním Německu. Das Haschischanknufhauptzentrum, niemals gehört, nikdy neslyšel?“

Páni, žasl tiše Robin, co všechno tenhle chlap krom Květů ještě stačí přečíst… a vysypal na dlaň pár zrníček soli.

„To se náramně rychle roznese, příteli. Byl jste v Kolíně nad Rýnem a to pro tyhle hochy znamená jedno: jste překupník horkého zboží.“

Robin krátce zamrkal.

Inženýr Kavan si k němu přesedl na dlouhou lavici u zdi.

„Vy totiž klidně můžete být spojka, pane Hudec. Článek řetězu, který končí až tamhle někde v Istanbulu,“ a pravou rukou udal směr Istanbul.

Robin si opatrně poodsedl, ale pak dostal takový zvláštní nápad. Vstal, šel ke skříňce, otevřel ji a vyndal z ní malou krabičku. Odnesl ji ke stolu. Počínal si při tom nesmírně obřadně. Taky protáhl tvář a přivřel jedno oko.

„Tahle mrška,“ řekl a ukázal na tu krabičku, „je vaše, inženýre, pakli mi vysázíte na dřevo padesát tisíc démarek.“ Načež prudce zvedl víčko.

Inženýr Kavan očima rozšířenýma zíral na sparty s filtrem.

A teprve tehdy se Robin dneska poprvé, zato však zcela uvolněně rozchechtal na celé kolo.

10

Náklaďák zastavil na pokraji jednoho z těch sídlišť, která obemkla hlavní město Prahu jako betonová skruž. Vyklopil dva pasažéry a opět se dal do pohybu. Oba pasažéři seběhli ze silnice. Měli zřejmě namířeno k rozlehlé nízké budově, která mohla být právě tak sklad jako nákupní středisko, knihovna jako správkárna obuvi, těžko hádat. V těchhle sídlištích se dům domu podobá jako vejce vejci a člověk nepozná, co je co, teprve když na zdi objeví příslušnou lithuli.

Rozlehlá nízká budova, k níž ti dva pospíchali, nebyl však ani sklad, ani knihovna, ani tělocvična, nýbrž administrativní budova jakéhosi podniku s dlouhým názvem na černé tabuli. Ani jeden se to neobtěžoval přečíst. Prostě došli až sem, sedli si tu na schod a mlčky se rozhlíželi vylidněným prostranstvím. Ať jste se podívali kterýmkoliv směrem, vždycky se váš pohled nakonec odrazil od nějaké zdi, což mohlo v neznalém člověku vzbudit i úzkostný pocit: jsem v bludišti – jak z toho ven? Jedině pohled k nebi dával ještě jakýs takýs pocit úniku.

„Uf,“ řekl ten menší. „Proč jsme sem jeli, Španěl?“ Bóďa si připadal zcela ztracen mezi tolika vysokánskými šedivými zdmi. „Proč jsme radši nezůstali v lese?“

„Chtěls do Prahy? No tak.“

„Tohle že je Praha?“ pochyboval Bóďa sklíčeně.

„Jo, to je Praha. Nebo sis myslel, že nás doveze až na Václavák?“ Španěl se zvedl. „Buď rád, že jsme tady. A vstaň! Nastydneš.“

„Tady nás ale maj hned,“ namítl Bóďa a vstal; opravdu cítil, jak do něho ze schodů vniká chlad. Rozhlédl se. Připadalo mu to tu zoufalé a beznadějné.

„Ty makovče,“ řekl Španěl a očistil se vzadu, „Praha je jediný místo, kde nás nikdy nenajdou. Prej v lese!“ vyprskl. „Právě tam jsi vidět za každým stromem. Ale Praha?“ S uspokojením pohlédl na všechny ty šedé zdi vůkol. „To je něco! Tady nás nevyčmuchaj ani cvičený psi. Tady jsou na nás všichni krátký. Tady budem, bažant, neviditelný. Poď!“ a vykročil směrem k nejvyššímu domu, který – jak to tak Bóďa odhadl – mohl mít patnáct, ale možná i dvacet pater.

I Bóďa se odlepil ode zdi výzkumného ústavu. Vysloveně nerad následoval svého staršího kumpána, který se od začátku tvářil, jako by pro něj bylo všechno hračka, a přitom tam nedokázal najít ani pitomej tvrdej chleba. Takže vlastně nejedli už od včerejška od oběda v domově, čili to máme skoro pětadvacet hodin o hladu a vodě!

„Ty, Španěl, já…“ ozval se Bóďa svým známým kňouravým způsobem, který ten druhý přímo nemohl vystát, „aspoň kousek něčeho k jídlu bysme si někde měli…“

„Nevotravuj furt!“ okřikl ho Španěl. Už toho měl až po krk. „Poď!“

Bóďa šel, loudal se a Španěla čím dál víc nenáviděl. Co je to za člověka, který nemusí jíst, nemusí spát, nemusí se ani mýt, ani oblékat, ani na spaní zouvat? Člověk bez potřeb; akorát že má jedinou vadu: moc kecá.

„Ty, Španěl… já… já už dál nejdu.“

Konečně. Bylo to venku.

Španěl se zastavil; stál asi tak deset metrů vpředu a díval se přes rameno dozadu na toho bažanta, kterého – teď to věděl – neměl nikdy brát s sebou. Měl vzít Mařince. Což také hned Bóďovi s notnou dávkou uštěpačnosti naservíroval. Šel by si prý teď krásně s Mařincem, který je sice menší, ale rozhodně to není taková baba ufňukaná; je to chlap a chlap vydrží nežrat i týden, když na to přijde. „Říká ti něco jméno Ghándí?“

„Mám hlad!“ vykřikl Bóďa na celé sídliště, v němž sídlilo na dvacet tisíc lidí. Přesto Bóďu nikdo neslyšel. Nikdo tu nebyl. Všichni byli pryč. Sem se začnou vracet až tak po čtvrté hodině odpolední. Přespat. Až se vyspí, zas to tu na deset hodin zanechají myším a holubům.

„Já ti dám!“ promluvil někdo lidským hlasem.

Oba se otáčeli na všechny strany, ale trvalo chvilku, než ho spatřili; stál za osamělým stromem na čtverci trávy. Vlastně nejdřív uviděli jen tu velikánskou tašku, pohybující se sotva metr nad zemí.

„Vylez!“

Teprve pak se objevil celý. Hleděli na něj, jediného živého obyvatele tohoto mnohatisícového města, jako na zjevení. Mlčky sledovali, jak shazuje ze zad na žlutou trávu obrovitou brašnu, kterou jakousi záhadou dostal na záda, pak jak tu tašku rozepíná a vyndává z ní cosi bílého.

„Moje sváča,“ zubil se na ně klučina a zvedl nad hlavu předmět, který na Bóďu působil dojmem chlebu s máslem.

„Bys mi dal kousnout, fakt?“ ptal se ho Bóďa jako člověk, který už přestal věřit, že se ještě někdy v životě nají.

„Samo,“ horlivě přikyvoval klučina, „ale musíš něco slíbit.“

Bóďa se pohnul. Váhavými kroky se přibližoval k bílému ubrousku, ochoten přistoupit na cokoliv. Za kus chleba by dal i duši.

„Co slíbit?“ zeptal se a polkl tisíc slin.

„Že to nebudeš žalovat babičce,“ řekl klučina a honem schoval svačinu za zády.

Bóďa pozvedl ruku k přísaze.

„Nech ho, Bóďa. Dém,“ zavrčel Španěl a rozhlédl se.

„Ty si jdi, kam chceš, Španěl, ale já se teď rozdělím s tímhle hodným chlapečkem o svačinu. Viď?“ a přátelsky se na klučinu zašklebil.

„Ne!“ vykřikl kluk. „Nejdřív přísaha!“

„Přísahám…“

„Že nic neprozradím…“ diktoval si klučina.

„Že nic neprozradím…“

„Babičce.“

„Babičce,“ opakoval poslušně Bóďa pod stromem u šedivé zdi na žlutém čtverci trávníku, a když už měl ruce nahoře, udělal ještě klukovi pro radost hvězdu.

„A stojku? Umíš stojku?“

Způsob, jakým si Bóďa v sídlišti počínal, se zdál Španělovi krajně nedůstojný. Dělat nějakému parchantovi šašky za kus žvance, pche! A Španěl se k oběma obrátil zády. Ale když pak k němu přišel ten mrňous s celou půlkou chleba namazaného máslem a sýrem, jeho odpor náhle pohasl. Zakousl se do chleba tak chvatně, že si málem urafl kus ukazováčku.

Klučina se posadil na svou obrovitou aktovku a díval se, jak ti dva jedí jeho chleba. Tvářil se nadmíru šťastně, zřejmě spokojen tím, jak úspěšně se dneska zbavil svačiny.

11

Situace u Páva začínala být neúnosná. Už dvakrát za nimi přišel pan vrchní s diskrétní prosbou, aby se pánové laskavě poněkud ztišili. A když ta pěkná nová servírka dokonce odmítla Radkovi Viktorínovi další rundu onoho čechoamerického nápoje, urazil se tento kdysi známý rockový zpěvák tak, že se rozhodl okamžitě, ale okamžitě, slečno, platit!

„Prosím?“

„Zahlen, zahlen!“ volal Radek Viktorín na celý denní bar jako Mnichovan, který v Praze právě uzavřel kšeft a rozšupuje se.

Oproti všem zvyklostem byl u stolečku, k němuž si mezitím přesedli, pan vrchní v cuku letu. Když to všechno pěkně sečetl, hodilo to něco přes dvě stě šedesát koruneček, panstvo…

„Drei hundert,“ řekl mu Radek Viktorín s gestem granda. Ale vůbec nemusel hovořit německy, pan vrchní by tomu rozuměl, i kdyby to řekl kterýmkoliv jazykem.

„Ó děkuji vám, pánové, velice vám děkujeme,“ promluvil pak jakoby jménem celého obslužného kolektivu a hluboce se uklonil.

„Fajn. Moment! Teď nám ještě zavolejte k baru taxík,“ poručil mu Radek s gestem rentiérů. „A ještě moment!“ Vrchní se zastavil v letu jako černý pták. „A ještě než ten taxík přijede, ať nám sem ta hezká nová slečna šoupne dvě vodky.“

Pan vrchní luskl prsty, krátce cosi pošeptal do ouška své sličné nové kolegyni a ta už se kupodivu nezdráhala.

„Svět je tak jednoduchej, až je směšnej,“ pronesl nad poslední vodkou tohoto odpoledne Radek Viktorín. V očích měl tklivý výraz. „Hemží se zákazy, příkazy a nařízeními… jenomže když to máš v pořádku tady,“ poklepal si na sako v krajině srdeční, „záhy zjistíš, že se tě vlastně ani jedna z těch vyhlášek netýká. Tak na zákazy a příkazy!“ a vhodil to do sebe.

„Taxi pro pány!“ ohlásil téměř současně číšník od baru a pan vrchní přispěchal, aby oběma pánům pomohl ze dveří. Dostal další pětku a políbení za ucho od kdysi velmi známého rockového zpěváka.

„Abys věděl, nalévači, jak tě máme rádi.“

Těmito slovy se Radek Viktorín rozloučil o třetí hodině odpolední s denním barem. Na to, co umí a má, utrácí až neúměrně, usoudil diskžokej, který ho následoval. Nic však na sobě nedával znát. Naopak se usmál. „Už je tu,“ řekl, a skutečně, taxík stál před vchodem.

„To je pro vás?“ ptal se nevrle taxíkář.

Radek mu vstrčil hlavu do okýnka. „Ovšem. Vy jste tu pro nás a my,“ ukázal rozpustile na Káju Wandlera, „my jsme tu pro vás. Vidíš, Kájo, je tady. Je tu pro nás. Takže to nebyla číšnická finta. Nasedej!“

„Je mi líto,“ řekl taxíkář suše, „podnapilé neberem.“

„Slyšels ho?“ obrátil se Radek Viktorín na svého diskžokeje a pak téměř s rozkoší vytáhl z kapsy cosi nazelenalého, zase dal hlavu do okýnka a vstrčil to zelené taxíkáři do odkladní přihrádky vpředu.

Pak vyklonil hlavu z vozu. „Já se bavím, Kájo, jéžiš, já se dneska tak nádherně bavím,“ opakoval, a než se Kája Wandler odhodlal k jakékoliv akci, vystoupil taxíkář z vozu, otevřel zadní dveře, aby se pánovi, jak řekl, lépe nastupovalo.

„Lidi, já se bavím, jak já se z vás bavím…“ oznamoval Radek Viktorín kolemjdoucím při nástupu do taxíka.

Kájovi Wandlerovi dalo určitou práci zlomit zpěváka natolik v kříži, aby ho dostal do vozu.

„Děkuji ti, Kájo. Jéžiš, lidi, já se ale tak bavím, tak královsky se bavím z těch vašich zákazů, příkazů.“

„Sehni hlavu, Radku. Víc!“

„Nebereme, zamítáme, odmítáme, nepovolujeme.“

„Zaplaťpámbu,“ oddechl si Kája Wandler.

Radek Viktorín byl ve voze. Klepal si na osrdí. „Co? Tady to musíš mít, tady, hochu, ne tady,“ poklepal si na čelo, Kájovi taky poklepal na čelo, „kdeže tady.“

„Kam to bude?“ ozvalo se zpředu.

„Kájo!“ zvážněl pojednou Radek. „Nevíš, kam jsem si dal šrajtofli?“ Radek sebou začal šít, a jak se tak prohledával vzadu, vpředu i pod sebou, začínal zvolna střízlivět. „No přece jsi viděl, jak jsem cáloval tomu vrchnímu a pak.“ Tehdy spatřil svoji peněženku v Kájových rukách. „Kájo, je to možný?“ žasl. Okamžitě se mu zase začala vracet původní náladička.

„Tady se nesmí stát,“ řeklo se vpředu.

„Aha, vidíš, nesmí se, zakazuje se, vy-lu-ču-je se!“

„Jeďte rovně,“ přikázal taxíkáři Kája Wandler.

„Kájo, ty jsi zlato, tebe kdybych vedle sebe neměl, já nevím. Ty jsi nadanej, vůbec jsem to nezmerčil. Pane řidič,“ naklonil se Radek dopředu a bradou se opřel o přední sedadlo, „au, tohle je vám tak nadanej člověk, že byste nevěřil. Kam jedeme?“ obrátil se na Káju.

„Jen klid,“ řekl Kája Wandler a stáhl Radka zase k zadnímu opěradlu.

„Šlohne vám všechny vaše prachy a vy vůbec nic, ale abso-so-lutně nic nezpozorujete. Rigol.“

„Přes magistrálu?“ ptal se řidič diskžokeje, kterého zkušeným okem odhadl na anděla strážného.

„Helejte, vemte to kudy… kudy… kudy cestička,“ poradil mu rozjařený Radek a obrátil se na diskžokeje s návrhem, aby si zavedl zlodějskou živnost. „Přes den bys moh krást a večer žvanit.“ Hlasitě se rozesmál. „Jenomže to už dávno dělá většina, viďte, pane šéf? Kam nás to vezete?“ Znovu se nahnul dopředu a důtklivě řidiči radil: „Pane řidič, maximálně šedesát!“

Řidič zahučel.

„Tak to je dobře,“ uklidnil se Radek. „Protože pokuty do kasičky SNB, ne, to my neplatíme. My nemáme SNB rádi, pane řidič. Viď, žokej? No, je to tak, je to tak. Nemáme je prostě v lásce. To jsem ale moc rád, žokej, že nás veze pan řidič, kterej je taky nemá v lásce. Pane řidič?“

„Hele, Radku…“

„Počkej! Pane… to jsme rádi, že jsme… všichni rádi, viďte?“ blábolil tento kdysi dobře známý rockový zpěvák. Kája Wandler obracel oči ke střeše vozu.

„A ty mi ještě prozraď fígl,“ přilepil se na něho v jedné zatáčce Radek, „jaks mi vytáh tu šrajtofli. Co? Kašli na něj.“

„Vypadla ti na chodník.“

„Neblbni?! Na chodník?! To je teda gól! Slyšel jste to, pane řidič? Ále, nech mě,“ sekl Káju přes ruku. „Ostatně, je to náš člověk. Viďte, pane řidič?“

„Teď doprava,“ prohodil Kája vysušeným hlasem.

„Neraď mu,“ řekl Radek Viktorín a nahnul se dopředu. „Ten to tu zná, jak svý boty, e…“ zvrátil se nazad při rozjezdu z křižovatky. „Výbornej taxíkář. To jsme měli kliku. A nemá je rád. Nebojte se, my je taky nemáme rádi. Viď, žokej? Co?“ Naklonil k diskžokejovi hlavu. „Na to kašlu.“ Přilepil se mu tváří na ucho. „Cože? Ty žbrbláš, Kájo, ty strašně nešrožumitelně… To víš, že co je čertem, to je šeptem, viďte, šéfe? Pane řidič, vy ani nevíte, jak jsem rád, že jste rád.“

Kája Wandler se poodsunul, jak jen to nejdál šlo. Dál už by musel jedině otevřít dveře.

„Co je, žokej, co je, ty vystupuješ tady?“ Aniž čekal na odpověď, svůj zájem okamžitě přenesl opět na taxíkáře. „Jistě je vám divné, vážený pane řidič, že tomuhle tlusťochovi…“ obrátil se na Káju Wandlera, „ale jo, jseš tlusťoch, Kájo, že mu říkám žokej. A to nikoliv proto, že by byl snad žokejem koňským, nebo jím býval, či bývával, případně že by byl kdysi bývával tajemníkem svazu žokejů českých, nikoliv – Kájo, nestrkej do mě – ne, pane šéf, to je úplně jinak.“

„Za tou telefonní budkou to vohněte doleva,“ sdělil Kája Wandler taxíkáři.

„Já vím. Pak přijde ten věžák,“ kývl taxíkář s bohorovným klidem. Zřejmě se na to těšil.

„On je diskžokej,“ pokračoval Radek ve výkladu. „Cítíte ten rozdíl mezi diskžokejem a žokejem koňským? Bohužel pro jeho povolání nemáme dosud spisovné české slovo. Uvaděč, to by znělo moc kinosálově, pouštěč, to by si zas někdo myslel, že jde o startér, přehrávač, uznáte, to by si ho lidi pletli s hifi-přístrojem… Takže to je a asi zůstane náš malej českej diskžokej. Co ti vlastně napsali na SNB do legitimace, Kájo?“

„Zaměstnanec,“ odpověděl Kája suše.

„No jasně. Ty jsi dé faktó hudební zaměstnanec,“ řekl Radek a poklepal mu na rameno. „A jsi na to aspoň trochu hrd? Pan řidič tadyhle je zaměstnanec vzdálenostní, a je na to hrd. Viďte? Co? Nejste hrdý na všechny ty vzdálenosti?“

Auto se zastavilo.

„My nejedeme,“ oznámil všem Radek Viktorín. „Aha,“ pochopil ihned. „Následuje už jenom Kladno, Česká Třebová, teplé párky, eskimo, přestup na trasu cé.“

„Na shledanou!“

Když se Kájovi Wandlerovi podařilo dostat z auta živý předmět hmotností – nikoli však pohyblivostí – značně převyšující pytel brambor, strčil mu taxíkář okýnkem do ruky nějaký papír. Teprve až pak si Kája uvědomil, že mu ten člověk vrátil na stovku, kterou mu Radek dal před denním barem. Byl z toho tak zkoprnělý, že si ty peníze opravdu vzal, dokonce řekl „děkuju vám“ a úplně zapomněl na svého zpěváka.

„Tady!“

Zpěvák se ozval sám. Opíral se o otevřenou popelnici, bác ho, pustil s rachotem víko a potom zíral: „Co to je?“

„Pade. Nám vrátil. Představ si to, taxíkář poctivec.“

Radek mu vytrhl papírový peníz z ruky. „A jó,“ prohlížel si ho proti tmavomodrému nebi. „A ty se divíš? Byl to slušnej člověk. Byl taky rád.“

To opakoval Radek ještě třikrát, když už ho Kája Wandler pevně držel pod paží a táhl ho k bloku vysokých domů jako rekonvalescenta navracejícího se z Kladrub.

„Že jdu krásně?“

„Pane Viktorín?“ uvítala ho hned v přízemí paní Jechová, která čirou náhodou vyšla na chodbu. „Já myslela, že jste doma.“

„Nejsem, paní Jechová,“ sdělil jí s úsměvem Radek. „Právě se vracím z noční Prahy, paní správcová.“

„Ale dyk je teprve půl čtvrtý odpoledne, pane Viktorín.“

„No vidíte. Teprve odpoledne a všude tolika úpadku, hnusu a…“

„Copak je mu?“

„Nic,“ odpověděl úsečně Kája Wandler a krátce se pousmál.

„Kájo,“ řekl Radek a ještě lépe se o přítele opřel, „když jsi tak šikovnej zloděj, moh bys mi eště z ňáký kapsy ukradnout klíče?“

„Co se mu stalo?“

„Nic,“ vysvětlil Kája a sunul Radka nemilosrdně vpřed.

„Počkejte,“ zvolala za nimi paní správcová. „Byli za vámi ňáký dva.“ Dohonila je u dveří k výtahu. „Já myslela, že jste doma.“

„Paní Jechová,“ řekl Radek Viktorín téměř obřadně a učinil prstem do vzduchu klikyhák, „pravil jsem vám jasně tady před tímhle pánem, prefíkaným to zlodějem, že doma nejsem, že jsem v noční Praze a že se vracím totálně, ale totálně zhnusen. Úpadkem, neochotou, veřejným stravováním…“

„Tady je máš,“ řekl Kája. Měl ty klíče.

„Kde byly, ty kluku nadaná zlodějská?“

„V týhle kapsičce.“

„Paní Jechová, to je vám talent!“

„Myslela jsem,“ řekla paní Jechová, „že šli dovnitř.“

Radek jí komíhal klíči před očima. „Ale jakpak by mohli jít dovnitř, když jediné klíče od mýho kvartýru jsou tyhlety?“ Poslední slovo prudce vyrazil. Tyhlety! „Tak mi řekněte, milá paní správcová, jak mohl jít někdo dovnitř?“

„To-to-to…“ zakoktala se paní Jechová.

„Paní Jechová, copak ona vám nejde televize?“

„Proč by mi měla nejít?“

„No tak!“ pozvedl obočí Radek Viktorín. „Už začli Bakaláři! Na shledanou!“

„Člověk mu chce…“ broukla paní Jechová nyní již spíše pro sebe, neukončeně a na odchodu. Teprve když bezpečně zmizela, nastoupil Radek s Kájou Wandlerem do výtahu.

Ve výtahu problémy nenastaly. Až před bytem. Nejprve se Radek jen velmi těžko strefil do klíčové dírky. Pak se marně pokoušel klíčem otočit v zámku.

„Dovol,“ a klíčníkem se stal Kája Wandler.

Nešlo to nějak odemknout.

„Kájo, nezdá se ti, že jsme dneska z formy?“

„Kolik máš klíčů, Radku?“

„Máme dva klíče, dva,“ řekl Radek a zvedl dva prsty. „Čili jeden z nich to bejt musí. To sa nedá nič robiť.“

„Zkusíme tenhle.“

Kája Wandler zkusil druhý klíč, ale ani ten nešel zasunout do zámku.

„Tak jako přitáhni a zatlač.“

„Nejde tam.“

„Tak mi někdo vyměnil klíče.“

„Nebo zámek,“ mínil lakonicky Kája Wandler a podal Radkovi ty dvě bezcenné věcičky.

„Ale kdo? Když pozitivně vím, že manželku už nemám a Eva je v Příbrami.“ Radek se opřel ramenem o zeď a naklonil ke zdi i hlavu. Pak zpozorněl.

„Člověče…“ a prstem zakýval na Káju. „Neslyšíš nic?“

Oba přiložili ucho ke dveřím a naslouchali.

„Nic.“

„Ani teď?“

„Něco jako bych zaslechl.“

„To je televize od vedle.“

„Puč,“ sebral mu oba klíče Kája a znovu je prozkoumal na světle. „Zdaj se mi dobrý,“ řekl a znovu zasunul klíč do zámku, otočil – šlo to ztuha – ale pak to cvaklo a dveře se otevřely.

Překvapeně na sebe pohlédli.

„Jediné možné vysvětlení,“ řekl Kája. „Zasouvali jsme tam pořád jeden a týž nesprávný klíč,“ a vytáhl klíč ze zámku. „Jde to ztuha.“

„To ta Eva,“ mínil Radek. „Vždycky mi pokazí všechny zámky a roztříská minimálně dva talíře. Šeršé la fam,“ vrátil se opět do své původní euforie. Jeho euforie mívaly někdy nevysvětlitelná okna, během nichž byl Radek naprosto střízlivý.

V bytě nikdo nebyl. Paní Jechová musela mít halucinace z televize, usoudil Radek a hodil sebou na postel, kterou jako by někdo za jeho nepřítomnosti předvídavě rozestlal. Skutečnost však byla mnohem prozaičtější. Radek Viktorín si málokdy sám ustlal.

„Mám zavřít to okno?“

„Moje hlava!“ zaúpěl Radek na loži.

„Ty spíš při otevřeným okně?“ divil se Kája a zavřel okno na kličku.

„Propánajána,“ držel se Radek za spánky a převracel se na posteli, „Kájo, prosím tě, támhle v tom šupleti, ne, v tamtom, mám tam takový prášky, jmenuje se to, já nevím, hele, přines mi to sem všecko…“ auvá, au!“

Diskžokej se marně snažil v zásuvce najít nějaké prášky „na hlavu“, a tak přinutil Radka, aby se skulil z postele a s lamentováním a bědováním přilezl po kolenou až ke skříňce.

„Páni! Žokej! Kde jsi?“ vykřikl Radek u skříňky.

Kája stál stále vedle něho. Chytil ho pod paží a pomohl mu vstát.

„Byl jsem vy-o-ukraden!“ křičel Radek nesouvisle, jediným pohybem vytrhl celý šuplík a obsah nešetrně rozsypal na podlahu, jako se to dělá v kriminálních filmech. „Ano. Všechno je pryč, Kájo, všechno!“ bědoval, ačkoliv toho teď byla plná podlaha.

„Jak všechno?“

„Pučil jsem si od Robina pět táců! Jsou pryč, čoveče!“

„Pět tisíc?“ řekl Kája Wandler, jako by ho především zklamala ta částka. A dodal. „Hele, tak já jdu.“

„Nikam nechoď!“ drapl ho za loket Radek. „Musíme okamžitě volat esenbé!“

„Esenbé,“ podivil se Kája Wandler. „Ale já myslel, že je nemáš rád.“

DRUHÉ DĚJSTVÍ

1

Rozhodně by bylo přehnané tvrdit, že by byl poručík Petr Havlík nějak hr hr do případu „záhadných vloupaček“, jak spis ČVS 346/KS 43-86 sugestivně označil jeho kolega na dvaadvacítce nadporučík Pavel Morávek. Řekl „záhadné vloupačky“ a pak na něho přišel hlad. „Skáknu si na chlebíček,“ hlásil, „a než se vrátím, byl bych rád, kdybys to mněl prostudované natolik, abys mi mohl předložit alespoň prozatímní operační návrh,“ načež zavřel dveře.

To poručíka Petra Havlíka poněkud rozladilo. Krom toho byl rozladěný telefonátem, který skončil asi tak před pěti minutami. Marcelka volala, že večer nemůže. Má trénink. Dobře, řekl si Petr Havlík v duchu, když trénink, tak trénink, a otevřel spis ČVS 346/KS 43-86 na straně 3.

Jeho profesionální oko přeskakovalo od sdělení ke sdělení a ze všech otázek a odpovědí mu začínalo být jasné, že po předběžném vytěžení případu strážmistrem Kropáčem se téměř není čeho chytit. Stéblo ni stébélko, pomyslel si Petr Havlík odevzdaně a obrátil list.

Stejně se ta Marcelka chová poslední dny nějak záhadně, napadlo ho, jak si pročítal výpověd poškozené Hajské – není to nakonec ta zpěvačka Hajská? Letěl očima přes veškerá další nic, nevím, nebylo, nemám ponětí, způsob výpovědi, jaký kriminalisté přímo milují, a napadlo ho, že by to taky mohlo být tím, jak se tuhle na Marcelku obořil – ačkoliv bylo (o oboření? Podepřel si bradu prstem a uvažoval o tom. Leo Sismilich povoláním co? aha, textař – uvádí: zámek neporušený… Obořil není rozhodně to správné slovo. Normálně se postavil proti Marcelčině návrhu zajít si příští sobotu někam zatravoltit. Koneckonců Marcelka dobře ví, jak on přímo nesnáší tenhle decibelismus, nehledě k tomu, že jeho taneční vlohy jsou mírně řečeno… Malé? Uklízečky? A to se podívejme, tak uklízečka měla volný přístup? A Petr Havlík zvedl hlavu.

Viděl nevlídný podzim za ne příliš čistým sklem. Přišel na něho chvějivý pocit, že tento způsob podzimu se nakonec může ukázat býti nešťastným. Neboli bude to již třetí vážná známost v pořadí, která uvadne jako tamhleten fíkus. Ale ta uklízečka se tady dušuje, že ten den vůbec do bytu Nory Hajské – no ovšem, je to ta zpěvačka Hajská! – nevkročila.

Tak se na to podívejme, okradli zpěvačku Hajskou! Uklízela u Rýznerů – paní Malá, uklízečka což nejsou zpěváci ani textaři, paní doktorka je endo – no to je jedno – a může paní Malé kdykoliv dosvědčit, že… A strážmistr Kropáč trpělivě zaznamenává dál: Ne, klíče mi paní Nora nikdy nedává, vždycky mi otevírá pan Sismilich. Pan Sismilich…? Už v tom kině v pátek se Marcelka tvářila divně. Jako by ji nezajímal ani film ani to, co jí Petr říká. Tohle už Petr Havlík dobře znal, takhle to vždycky propuká, takovým tím jakoby nepřítomným pohledem to začne a pokračuje poloúsměvy, výmluvami – tak já už musím jít a zejtra, zejtra nevím… Jenomže paní Malá, milý strážmistře, si mohla ten klíč poměrně snadno opatřit… Ach jo, povzdechl si poručík Havlík a zvrátil hlavu. Zase chvíli pozoroval ten podmračený šedivý podzim, který s sebou přináší možná… ačkoliv kdo ví… ale večer, nejpozději dnes večer Marcelce zavolám, umiňoval si. Musíme si zkrátka a dobře promluvit vážně.

Nasucho polkl. Promluvit vážně… a už to viděl: plaché pohledy pod stůl, tiché pokašlávání a pojednou jako by nebylo o čem mluvit, vteřiny doslova přehuštěné napětím, pocitem naprosté trapnosti a přáním, už abychom to konečně měli za sebou… A ten Leo Sismilich tvrdí, že jedině uklízečka mohla přesně vědět, kde má zpěvačka uložené všechny cennosti. Leo Sismilich, hm, zajímavá figurka. O kolik že je mladší než zpěvačka? 1962 bez 1932 je 30. Je to možné? Asi ano. Tomu tedy říkám věkový rozdíl, hvízdl si poručík Havlík a zvedl hlavu.

Podzim ho už nezajímal. Teď přemítal o tom, kde vězí ten Morávek. Copak potřebuje na obložený chlebíček celý půlden? Je stejně podivné, pomyslel si Petr Havlík, že Pavel Morávek, ženatý chlap, který se v sedm ráno v klidu posadí ke kafi a rohlíku, neřkuli hemenexu a sklence plnotučného mléka, má už v devět chuť na chlebíček. Zrovna když ho člověk nejvíc potřebuje, lítá si po bufetech. Pokud se náčelník major Bajer skutečně domnívá, že všechny ty tři vloupačky spolu nějak souvisí, zůstává ovšem záhadou, co tedy hledali pachatelé v chatě Rudolfa Hudce, vedoucího skupiny – cože? RH Faktor? To mají něco společného s krvinkami? Nebo s tkalci? No to je už jedno, řekl si Petr Havlík a přelétl i výpověď Rudolfa Hudce.

Byla celkem stručná: jedna rozbitá okenice a jinak nic, žádná ztráta nebyla zjištěna; pachatel byl zřejmě vyplašen majitelem sousední chaty ing. P. Kavanem a uprchl do lesa. V tom lese taky – minulý týden to bylo, vzpomněl si ještě velice dobře Petr Havlík – to byla Marcelka pořád prima, veselá, zkrátka bezvadná, a najednou tak jako zvadla a…

Co se to jen mohlo stát? Že by jí někdo o mně něco namluvil? Petr Havlík přímo cítil, jak se mu teď zpotily dlaně. Co se vlastně mezi nás dostalo za těch posledních pár dní? Obrátil list.

A byl tu další umělec. Taky hudebník. Zpěvák a kytarista, člen skupiny RH Faktor Radoslav Viktorín. Ztratilo se mu deset tisíc korun. Alespoň to tak tvrdí. Marky, dolary, bony žádné. Alespoň tady je nepřiznává. Krádež objevil společně s jakýmsi Vaňáskem Karlem, cože? Diskžokejem? Známým pod uměleckým jménem Kája Wandler. No má poklona, přiznal si otevřeně Petr Havlík, tohle zřejmě bude radostná prácička. A zvrátil se na židli a nadmul obě tváře.

Už pomalu začínal chápat náčelníka majora Bajera. A vzpomněl si na jeden film. Bylo to o takovém šílenci, který plánovitě a postupně likviduje členy jakéhosi ochotnického spolku, a to policii doslova před očima. Hrál v tom Trintignant. Likvidoval je pěkně jednoho po druhém Trintignantovi přímo před očima… Když se jelo z kina domů, naskočila Petrovi Havlíkovi v hlavě jiná myšlenka, Marcelka se na mě v autě tak jako dlouze zahleděla – naprosto přesně si ještě nyní dokázal vybavit ten předlouhý Marcelčin pohled – a tehdy už možná myslela na nejhorší…

Ale Nora Hajská přece není členkou RH Faktorů! A proč se u jednoho člena skupiny neztratí nic – jako třeba v chatě pana Rudolfa Hudce, vedoucího těch Faktorů, totiž RH Faktorů, kdežto u druhého deset tisíc – to je ten zpěvák a kytarista Viktorín Radoslava u Nory Hajské seberou pachatelé úplně všechno, co má v šupleti? A dále: proč do Hudcovy chaty vnikl pachatel násilím, kdežto k Noře Hajské vstoupil normálně dveřmi, aniž poškodil zámek u dveří? U R. Viktorína byl prý zámek mírně poškozen. Není to nakonec ten Viktorín, co zpíval na Malé scéně minulý měsíc a co jím byla Marcelka doslova unesená? No určitě to bude on – Radek… Marcelce se moc líbil, kdežto Petrovi Havlíkovi…“ a podívejme se, ten Vaňásko-Wandler tady vypovídá, že v bytě pana Viktorína bylo pootevřené okno. Správcová domu Marie Jechová asi tak hodinu dvě předtím viděla vejít do domu dva neznámé… dva neznámé lidi, říká, z nichž jeden byla ženská v kožiše. Nahoře pak zazvonili u pana Viktorína. Někdo jim odemkl a oni vešli do bytu. Totiž myslela si, že vešli do bytu pana Viktorína. Ale za hodinu či dvě se zpěvák vrátil s panem Wandlerem a v bytě nenašli ani návštěvu, ani ty peníze.

Kudy odešli ti dva? Že by vyskočili z druhého patra? Dole je tráva. Nutno přiznat rotnému Krejčímu, který toto sepisoval, důkladnost. Jenomže druhé patro je druhé patro a v kožiše se ani dost dobře skákat z okna nedá. Pokud to byla skutečně žena v kožiše a pokud byli skutečně dva a pokud…

Ale šli zřejmě najisto. V bytě zase ani škrábnuto. Co o tom říká ten diskžokej?

„Přivezl jsem pana Viktorína domů taxíkem asi tak v půl čtvrté odpoledne. Pan Viktorín po obědě zkonzumoval větší množství alkoholu a bylo třeba…“ A tak dále… „Při vstupu do bytu jsme si povšimli, že zámek není tak docela v pořádku. Dlouho jsme nemohli odemknout, ale.“ Kruci, zvedl Petr Havlík bradu, tak kde je ten Pavel? Copak mu dali chlebíčky z minulého týdne? A tehdy se rozdrnčel na otočném rameni telefon.

„Havlík, slyším…“

„Strážmistr Kropáč. Tak je máme, soudruhu poručíku.“

A hlasem, z kterého zaznívala více než pouhá spokojenost s profesionálně perfektně odvedenou prací, oznámil strážmistr Petrovi Havlíkovi, že nedaleko toho baráku, kde předtím provedli vloupání do bytu toho zpěváka Viktorína, je našli. Přiznali se úplně ke všemu, i k chatě toho bubeníka. Jde o mladistvé Jiřího Ježka a Bohuslava Muňu, kteří v neděli po obědě utekli z domova mládeže ve Studeném.

„Chcete se na ně mrknout, soudruhu poručíku?“

V okamžiku, kdy Petr Havlík pokládal telefon, vstoupil na dvaadvacítku jeho kolega a přítel nadporučík Pavel Morávek. Za tu dobu musel spořádat větší část bufetu.

„Tak co?“ hlaholil ode dveří, „řádně sis spis prostudoval?“

A Petr Havlík s podezřele milým úsměvem učinil pouze dotaz: „A co ty, najedl ses dobře?“

„Ále,“ máchl rukou Pavel Morávek, „dole nic neměli, takže jsem musel až…“

„Detaily až pak,“ přerušil jeho výklad Petr Havlík, ruku již v rukávě, „teď se taky oblíkni a já tě zavezu za pachateli těch tvých tří záhadných vloupaček,“ řekl jako by nic a všiml si, že nadporučík Morávek tak jako naprázdno skousl.

2

V okamžiku, kdy oba mladí kriminalisté Petr a Pavel opouštěli východem 1 budovu A, zuřivě na ně mával z vrátnice rotný Bečvář. Prý je kdosi shání. Jde o důležitou záležitost. Alespoň soudružka Pátková to tvrdí. Čeho se však záležitost týká, rotný Bečvář už nevěděl. „Už jsem to položil,“ řekl a ukázal na sluchátko. Ano, bylo položené.

Oba mladí kriminalisté na sebe mlčky pohlédli a pak se rozeběhli. Aniž použili výtahu, dosáhli třetího poschodí, dveří 333, během necelé minuty.

„Vedle, vedle,“ sdělila jim soudružka Pátková, která je již na čísle 333 očekávala. „Je tam s ním soudruh praporčík.“

„Dva zakuklené muže,“ říkal zrovna praporčík Mančák, když oba mladí kriminalisté otevírali dveře. „Á, soudruzi,“ zvolal s neskrývaným potěšením, když je spatřil, a zvrátil se na židličce před psacím strojem, šťasten, že jeho úloha tu tím pádem končí. „Jste v budově,“ řekl uspokojeně, „prima.“ A vstal od consulu. Ukázal na muže asi pětatřicetiletého, se kterým sepisoval protokol o výslechu svědka. „To je soudruh Vaňásko. Soudruzi si vás přeberou,“ oznámil svědkovi Vaňáskovi a s úsměvem se obrátil na nadporučíka Morávka. „Další muzikant, soudruhu nadporučíku.“ Obrátil se i na Petra Havlíka. „Já snad můžu jít, soudruzi,“ dodal, jako by tomu ani nemohl uvěřit. „A kdyby něco,“ mrkl okem na nadporučíka Morávka, „tak že jo.“ S tím ponechal oba mladé kriminalisty a muže asi pětatřicetiletého, Vaňásko, o samotě na čísle 333.

Vaňásko, Vaňásko, říkal si Petr Havlík, ale jistě i Pavel Morávek si to v duchu říkal, to jméno jsem už někde slyšel, nebo četl, nebo.

„Nejste vy konferanciér té krevní skupiny?“ vzpomněl si konečně Petr Havlík, jemuž se do spisu CVS 346/KS 43-86 neustále pletla Marcelčina tvář.

„Ano,“ přikývl svědek Vaňásko a poněkud se zašklebil. „Jsem členem skupiny tedy nikoliv krevní, nýbrž hudební RH Faktor a pracuji v ní jako diskžokej.“ A hned – aby se to moc nezdržovalo – dodal: „A dneska ráno se mě taky pokusili vykrást.“ A ukázal na psací stroj.

Pavel Morávek pozvedl papír zastrčený ve stroji a četl písemnou práci praporčíka Mančáka nahlas:

„Dnes asi tak v osm nula nula jsem si šel pro noviny. Když jsem se navracel, u dveří svého bytu jsem spatřil dvojici, která se zřejmě pokoušela vniknout mi do bytu. Šlo o dva zakuklené muže.“

Tady praporčík Mančák skončil svůj zápis.

Ale konferanciér Vaňásko, který jako diskžokej Wandler pracuje u RH Faktorů, plynně pokračoval:

„Ani nemohu říci, jak byli staří. Když mě zahlédli, dali se na útěk. Málem mne povalili na schody. Proč nepíšete?“ divil se diskžokej pojednou.

Pavel Morávek poněkud našpulil rty a řekl: „Víte co, pane Vaňásko? Nebo Wandlere?“

„To máte jedno.“

„Vemte si kabát,“ mrkl na věšák, „a pojedete s námi.“

„Já…?“ polkl svědek, který se rázem stal zadrženým, „já ale nikam nemůžu. V deset mám natáčení.“

„Tak to ještě bohatě stihnete,“ usmál se na něho Pavel Morávek, a tehdy jako by si svědek uvědomil, že se asi přece jenom ještě nestal zadrženým, polkl a ochotně si převzal od Petra kabát, který mu poručík sundal z věšáku.

„Děkuju vám.“

3

Ve služební volze se Kája Wandler uklidnil natolik, že dokonce začal vykládat vtipy. „Bohužel ten další vám nemůžu reprodukovat,“ řekl na křižovatce na Klárově.

„Aha,“ ušklíbl se Pavel Morávek a mrkl na Petra Havlíka. „Asi nebude slušný.“

Kája Wandler zavrtěl hlavou. „Je náhodou dobrej. Ale…“ pokrčil rameny, „je o esenbácích.“

Kája Wandler se zkrátka ve služební volze VB dobře bavil. Když se zbavil počátečního ostychu, dospěl k jednoznačnému závěru, že tihle příslušníci, kteří mají za úkol vyšetřit záhadné krádeže u členů skupiny RH Faktor, jsou bodří hoši a je s nimi řeč. A jsou nesmírně schopní. Už dokonce čapli nějaké kluky, pachatele oněch tří vloupaček, kteří na ně čekají v Dejvicích; Kája Wandler, když na to pomyslel, měl důvod se spokojeně usmívat. Byl si jist, že se v této volze už blíží k cíli, ke konečnému vyřešení celé hádanky.

„A co ti vaši muzikanti,“ otočil se na něho z předního sedadla Pavel Morávek. „S těmi si určitě užijete zábav až nad hlavu, nemám pravdu?“

Kája Wandler zvedl ruce a plácl se do kolen. „Jó,“ řekl, „to je vidět, že máte, kapitáne, o muzikantech ale úplně scestné představy.“

„Nadporučík,“ opravil ho ve vší skromnosti Pavel Morávek.

„Muzikanti, to jsou normální morousi, nadporučíku,“ obrátil se diskžokej Wandler na svého souseda po pravici, Petra Havlíka, který tiše řekl: „Poručík.“ Kája Wandler zamrkal a pokračoval. „Jedině snad Radek Viktorín. Jenomže ten k té veselosti potřebuje větší množství pohonných hmot, vodku, myslivce a tak podobně.“ Obrátil se na Petra Havlíka. „Všichni se berou děsně vážně a jejich hlavní zájem je, kolik jim to zase hodí. Jsou samozřejmě i výjimky,“ připustil, „takoví, jako je Radek, si sice přijdou na prachy, jenomže,“ zase dle svého zvyku pokrčil rameny, „Radek zas všechno rychle pustí, takhle mu to propadává mezi prsty,“ rozjel Kája Wandler svůj obdivuhodně namazaný mlýnek. „A pokud jde o Noru, tak ta s námi sice nezpívá, ale párkrát s námi držela šňůru, jak my tomu říkáme,“ pohlédl na Pavla Morávka, „rozumíte, série vystoupení ve městech na stejné trase.“ A Pavel Morávek přikývl, že je mu to úplně jasné. „Jenomže o Noře Hajské by vám mohl podat mnohem zevrubnější referenci ten floutek, co jí dělá šoféra, liftboye i maséra…“ Vůz se bavil. „Je vám, doufám, pánové, jasné, že ta se teď směje ze všech nejvíc? Všechno to zlato a drahé kamení, co jí měl někdo šlohnout, měla pojištěné, a to asi na velice slušnou částku, čili Kája Wandler se nadechl, „státní pojišťovna se teď otřepe jako ten pohádkový voslíček, to vám teda řeknu.“

Pohled, který si nyní vyměnili poručík Havlík s nadporučíkem Morávkem, možná Kája Wandler zaznamenal, možná nezaznamenal, avšak ani v nejmenším nezastavil kolo své výřečnosti, na kterémžto nadání si koneckonců zbudoval existenci.

„Podívejte se, pánové, – vy jste nadporučík, nebo vy? – podívejte se, já vám můžu říct jenom tolik, že všichni tihle lidé, co vydělávají velký prachy, nejtíž ze všeho nesou, když ten trend jako když utne. V takové chvíli jsou pak ochotni k lecčemus, jen aby zas dostali veškeré rozutíkané zlaťáky zpátky do chaloupky. Nora Hajská, podívejte se, to je podle mě odepsaná veličina. Ta už může zpívat jedině tak na venkovskejch estrádách a posvíceních, a to ještě pokud možno co nejdál od Prahy. Jestliže si za těchto okolností míní nadále vydržovat taková individua, jako je pan Sismilich, nebo jako byl před ním René Haufr a ještě dříve ten herec z Komorního klubu a ještě předtím úplně stejný, i když úplně jiný playboy, musí si ovšem taky najít způsob, jak si na tuhle zábavu opatřit nutné finance. A řeknu vám, pánové, to nejsou vůbec malé finance. Tihle hošánci jsou totiž děsně rozmazlení, oni žerou jen v nejdražších grilech a restauracích, jezdí jen tuzex-fárama a oblíkají se pouze podle módních magazínů dovezených z Paříže, Londýna či New Yorku. Ti jsou, abych tak řekl, pánové, naším socialistickým životním stylem takřka nedotčeni.“ A diskžokej se vtiskl do levých dveří, protože Třepák vzal poměrné ostře pravou zatáčku. „Pardon, pane poručík,“ omluvil se Petru Havlíkovi, jehož kopl a jehož hodnost trefil naprosto přesně.

„No a co ten Viktorín,“ ptal se Pavel Morávek z předního sedadla, jakmile vybrali zatáčku.

„Radek?“ řekl teď o poznání jiným tónem Kája Wandler. „To je kamarád a dobrej parťák.“

„Aha. Takže toho podle vás,“ řekl s určitým akcentem Pavel Morávek, „opravdu vykradli.“

„Stoprocentně, pane nadporučík,“ přikývl Kája Wandler. „Ten poctivě přišel o deset tisíc a digitální hodinky Quarz v ceně šesti tisíc ká-čé-es.“

„Víte to tak zcela přesně,“ podivil se Petr Havlík.

„Byl jsem přece přímo u toho, pane poručík,“ řekl se sotva znatelným úsměvem diskžokej a naklonil se mírně k přednímu sedadlu. „Že jo, pane nadporučík?“

Už se v nich vyznal.

4

„Jste tady, soudruzi,“ uvítal je podporučík Hruška na šestce a zašklebil se na Káju Wandlera, který zašklebení opětoval. „Akorát tebe ještě neznám, soudruhu.“

Teprve když mu Pavel Morávek sdělil, že dotyčný není příslušníkem VB, nýbrž členem bitové skupiny RH Faktor, nasadil podporučík tvář mnohem komisnější.

„Teda nikoliv bitové a nikoliv snad členem,“ opravil 1’uvla Morávka ještě cestou po schodech Kája Wandler, „ale pracuji s nimi nesmírně rád jako diskžokej.“

„Ano,“ řekl podporučík Hruška, „takže soudruzi,“ mrkl okem na poručíka Havlíka a nadporučíka Morávka, kteří hýli příslušníky SNB, dobře je znal, „našli jsme je v jednom baráku na sídlišti. Seděli u sklepa, zmrzlí jak preclíci. Zatím jsme jim dali čaj. Peška znáš?“

Pavel Morávek nepřesvědčivě přitakal.

„Má je v práci. Nejdřív udělali tu chatu,“ pokračoval podporučík Hruška, který i poslední schody zdolával svižným tempem, „a pravděpodobně vlezli pootevřeným oknem z balkónu do bytu toho muzikanta…“ podporučík Hruška »r zarazil. „Až po vás, soudruzi,“ ukázal na dveře s číslem 5. „No prosím!“ a otevřel dveře. Podíval se na diskžokeje a řekl mu: „Neměli u sebe ani vindru. No prosím, račte.“

Do místnosti 5 vešli v pořadí Morávek, Havlík, Wandler, Hruška. Za obyčejným stolem seděl nadstrážmistr Pešek a před ním se na obyčejných židlích krčili dva kluci. Mrskli hlavami ke dveřím, když vstoupila čtveřice dalších mučitelů. V očích jim plápolaly plamínky naděje i děsu.

„Tak jakpak, hoši?“ oslovil je bodře podporučík Hruška. „Měli jsme to zapotřebí, co?“

Hoši neříkali nic a tetelili se na židlích.

Nadstrážmistr Pešek sdělil cosi důvěrného podporučíku Hruškovi přímo do ucha.

„Jasně, Josef,“ kývl podporučík a téměř slavnostně ukázal na oba delikventy. „Tak tady je máme v celé kráse, ty naše dva výtečníky. Viďte, chlapci? Co?“ Přistoupil k židli, na které se kroutil ten menší. „Hoši, hoši,“ řekl mu. „Měli jste tohleto zapotřebí, no řekni?“

„Už se přiznali, soudruhu podporučíku,“ hrdě hlásil svému představenému nadstrážmistr Pešek. „Vloupali se do chaty poškozeného Hudce Rudolfa,“ mrkl do protokolu, „dále pootevřeným oknem vnikli na sídlišti do bytu poškozeného – poškozeného strážmistr si nadzvedl papír ve stroji. „Viktorín Radoslav. Pouze zatím dost věrohodně nevysvětlili, jak se dostali do bytu Hajské Leonory,“ a nadstrážmistr Pešek pustil papír, kde to všechno stálo černé na bílém.

„Mnjo,“ nahlížel mu podporučík Hruška přes rameno do stroje, zhoupl se na špičkách a ohrnul ret. „To jsou mi tedy věci, hoši, to jsou mi věci,“ otočil se, aby si prohlédl ještě jednou a pořádně oba zločince pěkně zblízka, či jako by se pokoušel vyčíst z jejich nakrabacených čel, jakým zázrakem se dostali oknem do bytu ve druhém patře, kde bylo to zrádné otevřené okno. „Tak jak, hoši, co?“

„Pustíte nás už dom, soudruhu?“ zeptal se ho ten větší.

„Cože? Dom, jo?“ zhoupl se na špičkách podporučík Hruška. „Jó, kamaráde, to jako myslíš, že tím, když jsme vás našli, celá ta smutná záležitost končí? Co?“ Mrkl do spisu přes rameno nadstrážmistra Peška. „Jak se jmenuješ? Ježek?“

„Ježek Jiří,“ řekl Španěl a brada mu poněkud poklesla. „Ale tadyhle ten soudruh,“ ukázal na nadstrážmistra, „nám slíbil, že když se ke všemu přiznáme, hned nás pustíte dom.“

„Ježék,“ protáhl ihned nadstrážmistr Pešek, „tak jsem to asi neřék,“ a obrátil se na přítomné s rozpačitým úsměvem. „Upozornil jsem je, soudruzi, že přiznání je důležitá polehčující okolnost, která může být brána v potaz. Tak, tak, Ježek, v potaz,“ a pokýval hlavou.

„V potaz?“ řekl tiše Ježek a podrbal se za uchem. Podíval se na druhého delikventa, ten však zřejmě netušil, o čem se vede řeč.

„No tak se podívejte, hoši,“ ozval se poněkud ostřeji podporučík Hruška. „Tak copak jsme tam všechno pobrali, co? Ježek? Muňa? Co?“ Přivřenýma očima sledoval, jak se oba delikventi na židlích vnitřně sesypávají.

„My ale,“ začal ten menší s pláčem na krajíčku, „my jsme nikde nic nevzali.“

„Chata nic,“ vmísil se nadstrážmistr Pešek, „tam se opravdu nic neztratilo, ale to jsme si už řekli stokrát.“

„V tom bytě, mládenci, co?“ hypnotizoval je podporučík Hruška pohledem. „Tam se vám asi přece jenom něco šiklo. Co? Ježek? Muňa?“

Muňa se podíval na Ježka, ale ten jenom zarytě hleděl na podlahu.

„No tak když teda myslíte,“ řekl nadstrážmistr Pešek tónem, který věstil jedině komplikace. „Jenomže nezapřete, že jste v pravé poledne přepadli na ulici Milana Hajného a sebrali mu…“

„My jsme ho nepřepadli,“ vyhrkl dosud zarytě mlčící Španěl.

„Ani jsme nic nesebrali,“ doplnil ho Bóďa.

„Tu sváču nám dal ten kluk sám, viď, Bóďa?“ řekl Španěl a otočil se na věru málo důvěryhodného svědka.

To byl okamžik, kdy na sebe poručík Havlík a nadporučík Morávek poprvé významně mrkli. Poručík Havlík sotva znatelně hnul hlavou a předstoupil před toho většího a zřejmě i ostřílenějšího dobrodruha, šestnáctiletého Jiřího Ježka, a přísně se ho otázal:

„A co ta soška?“

„Soška…“vydechl Ježek překvapeně. Ústa již nezavřel.

„No říkali jste přece, že jste vnikli do bytu Radoslava Viktorína otevřeným oknem.“

Ježek-Španěl, ač nerad, přikývl.

„Na stole byla taková soška, byl to… takovej… andělíček s křídlama,“ řekl poručík Havlík asi tak, jako by tím chlapcům vyprávěl pohádku. „Ježek? Kam jste schovali tu sošku? No, Muňa?“

Bohuslav Muňa se podíval na svého ostřílenějšího kámoše a nejistě přikývl. Kdežto Ježek-Španěl zavrtěl hlavou.

„Tak co? Vzali, nebo nevzali?“ vyrazil na ně nadstrážmistr Pešek s paní Hurskou.

To už oba delikventi nezaváhali a svorně přisvědčili.

„Jak vypadala?“

„Kdo?“ ptal se Španěl a křivil tvář.

„Ta soška.“

„Měla to… byla…“ neměla,“ začal Španěl a obrátil se na Bóďu.

„Byla neměla,“ povzdechl si poručík Havlík a obrátil se na podporučíka Hrušku. „Kluci nás, mírně řečeno, popotahují za nos. Co, mládenci? Co si to na nás zase vymejšlíte?“

Oba delikventi svěsili hlavy.

„Co mám s nimi provést?“ otázal se tiše nadstrážmistr Pešek.

„Odvést,“ zavelel podporučík Hruška a popotáhl nosem.

Když se zadrženými nadstrážmistr vycouval ze dveří, vrhl podporučík na oba kriminalisty pohled více méně rozpačitý. Mladí kriminalisté neříkali nic. Posadili se na židličky a podívali se na Káju Wandlera.

„Já,“ řekl diskžokej, „vůbec si nejsem jist, že by to byli tihle kluci.“

Všichni tři nyní hleděli na Káju Wandlera jako na člověka, který hovoří zcela mimo meritum věci.

„Ti dva se mi jednak zdáli větší,“ pokračoval nejistě Kája Wandler a rukou zatápal ve vzduchu, asi jako by hledal mikrofon, „a jednak měli přes obličej punčochu. Nebo punčocháče,“ dodal zcela bezradně. „Je mi líto, ale.“

„To je v pořádku,“ ozval se ze židličky Pavel Morávek. „Můžete jít.“

„Domů?“

„Kam vám libo,“ vysvětlil znaveně Pavel Morávek a Petr Havlík vstal, přistoupil k diskžokejovi, stiskl mu pravici a řekl, že se všichni omlouvají za zbytečné zdržení.

Diskžokej byl však pojednou samá řeč; prý to nic, to nevadí, jaképak zdržení, je mu jenom líto, že mohl být Bezpečnosti tak málo platen, vjel do rukávu, tak nashle, soudruzi, a ještě než odešel, pootevřel dveře a hlaholil:

„A děkuju za příjemně strávené dopoledne. Budu o tom všem vyprávět. Na shledanou, soudruzi!“

A zavřel.

„A máme to,“ řekl podporučík Hruška a ohrnul spodní ret.

Petr Havlík volně listoval protokolem.

„Dneska je teda den,“ řekl Pavel Morávek a šel k oknu. Díval se na mrtvé sídliště, obstavené parkujícími škodovkami.

„Truhlář,“ řekl Petr Havlík.

„Soudruzi, dám vám aspoň kafe.“

„A ten druhý,“ řekl Petr Havlík, jak si tak listoval ve vpisu, „se chce učit strojním zámečníkem. Což znamená,“ obrátil se na podporučíka Hrušku, který k němu vysílal laskavé pohledy, „že by to dokázali opravit. Myslím tu okenici.“

Podporučík Hruška vysunul spodní ret, jak už měl zřejmě ve zvyku.

„Ti dva uličníci utekli z Domova mládeže,“ pokračoval Petr Havlík, „vlezli skutečně do chaty Rudolfa Hudce oknem, při čemž skutečně poškodili tu okenici. Leč…“ Petr Havlík učinil kratší pauzu, kterou využil k tomu, aby se přemístil k oknu, u něhož stál zadumaný nadporučík Morávek, „nikomu nic nesebrali, leda snad tomu prvňáčkovi tu sváču. Čili,“ poklepal Pavlu Morávkovi zezadu na rámě, „nedopustili se prakticky žádné loupeže. Měli jen smůlu, že přespali u sklepa blízko baráku, v němž kdosi současně v bytě Radoslava Viktorína provedl trestný čin loupeže. Já nevím, soudruzi,“ obrátil se Petr Havlík na podporučíka Hrušku, „mám ještě pokračovat?“

Pavel Morávek neřekl nic, díval se stále z okna. Zdálo se, že počítá všechny ty zaparkované škodovky.

„Takže pustit?“ ptal se podporučík Hruška.

Petr Havlík přikývl. „Já myslím, že to bude nejrozumnější.“ A hned dodal: „A doporučit řediteli Domova, aby jim určil přísný kázeňský trest spojený s trestem vedlejším: aby panu Hudcovi spravili na chatě okenici. Ve volném čase.“

„Nic proti tomu nemám, soudruzi,“ souhlasil podporučík Hruška hlasem poraženého, „máte jistě své zkušenosti, jenomže…“ přece jen se ještě nemínil tak snadno vzdát, „co když ale najdem někde ve sklepě ty peníze i sošku toho andělíčka?“

„Nic nenajdete, soudruhu podporučíku,“ řekl mu s udivující jistotou Pavel Morávek, který je kupodivu u toho okna stále poslouchal.

„Toho andělíčka jsem si totiž vymyslel,“ doplnil vhodně svého kolegu a přítele Petr Havlík a omluvně pokrčil rameny.

5

„Čili začínáme zase od Adama,“ prohlásil opět ve služební volze nadporučík Morávek. Prohlásil to bez nejmenšího nadšení. Ačkoliv ani o Petru Havlíkovi by nemohl řidič tvrdit: ten poručík je ale ve výborné náladě! Oba se pouze nechali vézt a zadumaně mlčeli.

Pavel Morávek například dumal asi takto: Případ zpěvačky Hajské s případem bubeníka Hudce nesouvisí. Vyloučeno. Rovněž tak případ zpěváka Viktorína s chatou bubeníka Hudce nemá ani tu nejmenší souvislost. To je úplně jasné.! Avšak co případ Hajská s případem Viktorín? Tady jsou určité styčné body. V obou případech se pachatelé – či pachatel – dostali do bytu jako po másle, dá se dokonce říct, že věděli nejen, kam jdou, ale i za čím tam jdou…

… a když po delším mlčení i Petr Havlík dal o sobě ve voze vědět – prohlásil totiž, že aspoň případ Hajská s případem Viktorín by spolu mohly nějak souviset –, plácl ho Pavel Morávek do stehna a řekl ne právě taktně, no konečně ti to došlo, či něco na ten způsob. A protože se Petr Havlík nestáhl do sebe, naopak, obživl, uvažovali pak už dál svorně a nahlas.

Nejprve upozornil Pavel Morávek na celkem nenápadnou větičku, kterou v tomto voze – není tomu tak dávno – utrousil jistý diskžokej: že totiž vyloupení zásuvky Nory Hajské mohlo být narafičeno. Na to namítl Petr Havlík, že takovouhle rafinádu mohl po vzoru Nory Hajské narafičit i Radek Viktorín, který si superrafinovaně k tomu ještě přivedl diskžokeje coby svědka.

„Hoši, musíte tak křičet?“

„Promiň, Františku.“

Potom však Pavla Morávka napadlo, že tomu zpěvákovi se ztratily jen nějaké peníze, ale švýcarské hodinky, zlato a stříbro žádné, tím méně – doplnil ho pohotově Petr Havlík soška andělíčka. Tomu se zasmáli, avšak tiše.

Nato se Petr Havlík zamyslel a usoudil, že ať tak či onak, šlo tu zřejmě o dokonale připravenou loupež. Pachatel znal dobře prostředí, k němuž poškození patří, ba dokonce – jak správně podotkl Pavel Morávek – znal i zásuvky, ve kterých dotyční umělci uchovávali svoje cennosti. Neboli, doplnil pak celou úvahu Petr Havlík, byl to člověk, který se v obou bytech perfektně vyznal. A nejen v bytech, připomenul velmi správně Pavel Morávek, ten člověk musel hlouběji znát i poškozenou zpěvačku a také poškozeného zpěváka. Dokonce natolik, že si od nich někdy možná půjčil i klíče od bytu, napadlo Petra Havlíka a Pavel Morávek ho velmi zajímavě doplnil: Nebo si je půjčil jen jednou, ale zato bez jejich vědomí.

„Tak.“

„Tak.“

Tím se jejich společné úvahy pomalu ale jistě dostávaly ze zarostlého chodníčku na cestičky mnohem schůdnější.

„A to, že se chystali vyloupit i toho diskžokeje, dokazuje,“ myslel si Pavel Morávek, „že pachatel – či pachatelé – hodlají v těch vloupačkách pokračovat.“

„Ačkoliv už jen prostý fakt, že je ten diskžokej překvapil,“ myslel si naopak Petr Havlík, „by měl hovořit spíše proti pokračování.“

„Takže hodlají-li ti dva – pokud jsou opravdu dva – ve své činnosti pokračovat,“ usoudil logicky Pavel Morávek, „dají si teď asi na čas pohov.“

„Což je bohužel velice dobře možné,“ připustil Petr Havlík a řidič Třepák se jich s náznakem nervozity v hlase zeptal, jak dlouho se mu tu ještě budou takhle vybavovat.

„My stojíme!“ podivili se oba.

„Jo. Už asi deset minut,“ mrkl řidič na cibule. „A já musím bejt přistavenej ve dvanáct třicet u náčelníka!“

Když je vzápětí ještě zahlédl ve zpětném zrcátku, rozkládal jeden z nich doširoka rukama, kdežto ten druhý vrtěl hlavou tak vehementně, jako by si ji hodlal odšroubovat od krku.

„Normální fanatici,“ řekl si Třepák, ale nemohl se přitom neusmát pod vousy.

6

Představy, že si to ještě jaksepatří srovnají v hlavě až na dvaadvacítce, pěkně v klidu a při kávě a spartě (nadporučík Morávek), se rozplynuly současně s otevřením dveří: zvonil telefon; a drnčel tak, až vnukal představu, že ten přístroj tady snad drnčí celou tu dobu, co ztráceli drahocenný čas se dvěma nezletilci, kteří už touto dobou v Domově za trest myjí všechny rajóny, zejména pak záchody, aby trest byl co nejvýchovnější.

„Slyším,“ křikl do telefonu poručík Havlík. „Cože?“ A už jen z toho, jak zmoženě dosedl na židli a pevně zavřel obě oči, nadporučík Morávek hbitě usoudil, že věci se zřejmě začínají dostávat do pohybu. „Ano, ano,“ říkal do telefonu Petr Havlík, ruku si přiložil starostlivě k čelu a Pavel Morávek pochopil, že to, co je nyní čeká, nebude káva, čaj a klidné pokuřování, nic takového; Pavel Morávek se dokonce obával, jakmile dosedl, že jen co ten chlapec skončí telefonický rozhovor, bude muset vstát, a to okamžitě.

A právě teď to položil.

Pavel Morávek namísto dotazu pouze přivřel levé oko.

„Kapitán Hájek,“ oznámil neutrálně Petr Havlík.

„Vražda pletacím drátem,“ pokusil se hádat Pavel Morávek.

„Další vloupačka,“ řekl jeho přítel. Vypadal ustaraně za tím stolem, jak se tak drbal za uchem. „Další člen skupiny Faktorů. Jméno kapitán bohužel strašně zadrmolil. Mohl by to být Vlach – nebo Bach?“

„Takže,“ řekl nezřetelně Pavel Morávek a vstal. „Jedem!“ A Petr Havlík si pomyslel, no vida, jak se nám ten seriál začíná pěkně rozvíjet, a vstal taky.

7

V úpravné střešovické vilce přijala pány detektivy, jak pravila, starší dáma ve věku od šedesáti do osmdesáti let a rovnou je upozornila, že nějací dva páni od policie odešli právě před malou chvílí.

„Nezjistili naprosto nic,“ řekla jim ta stará paní věku více než neurčitého. „Račte, prosím, po schodech,“ pokynula lim velice vlídně.

A ti dva noví detektivové, kteří přišli takříkajíc s křížkem po funuse, se pojednou octli v prostorné hale, obložené dřevem, porcelánem a pravděpodobně ještě i jiným materiálem, který se dosud v panelové výstavbě nepoužívá. Z betonu tady byly opravdu jenom ty schody před domem.

„Naši mladí nejsou bohužel doma,“ hlásila jim stará paní. „Mé jméno je Řezníčková, přijměte, prosím, místo,“ a oba civilní detektivové – jak je odhadla – se posadili na podlouhlou dubovou lavici, která lemovala kratší stěnu vstupní haly. „Ó promiňte, prosím, úplně bych zapomněla, věšáky jsou zde, prosím,“ a s gestem zkušené hostitelky oba přinutila, aby si pověsili bundičky.

„Tak. Je tam sice sluníčko, ale pěkně to fouká, že?“ mile se usmála na jednoho z nich; vytáhl právě z kapsy miniaturní hřebínek a třikrát prohrábl své nahnědlé kučery.

Potom pánové vyslovili nesmělé přání podívat se na ten psací stůl, z jehož druhé přihrádky odspoda – jak si mezitím zjistili – vzal pachatel obnos připravený na nákup vozu v Tuzexu; čtyřicet čtyři tisíce TK.

„Jak si ráčíte přát,“ pronesla stará dáma tak, jako by jí nic nemohlo udělat větší radost. „To ovšem musíte přejít do Jarmilovy hudební pracovny. Tudy, když budete tak laskaví.“

Jarmilově hudební pracovně vévodilo koncertní křídlo Petrof. Na jeho ladně vykrojenou svrchní černou desku dopadalo tlumené světlo z goticky řešeného okna, které nebylo do ulice, vedlo do zelených, hnědých a rudých barev podzimu.

„Tamhle je stůl,“ upozornila je stará dáma, když si všimla, že pánové se tu jaksi nemohou rozkoukat.

A vskutku, jejich mírně užaslý zrak klouzal z hladké desky mohutného nástroje Petrof na neméně mohutnou hifi-stereo-soupravu, která by pravděpodobně na pouhé zmáčknutí kteréhokoliv z knoflíků umístěných na stříbřitém ovladači hravě zaplnila tento měkce konturovaný prostor libou hudbou. Ačkoliv kdoví.

„Prosím?“ obrátil se Petr Havlík přímo na psací stůl.

„Ano. V téhle zásuvce to měl Jarmil uloženo,“ řekla stará paní a křepce se předklonila, aby vytáhla z psacího stolu druhou zásuvku odspoda. „Tady, prosím.“

„Aha.“

Oba pánové, podobně jako ti, co tu byli před chvílí v uniformách, se zajímali především o to, kdo všechno mohl mít povědomost, že právě v téhle zásuvce bylo od pondělka čtyřicet čtyři tisíce TK a kdo všechno tudy od pondělka prošel.

„Budete něco pít, pánové?“ Stará paní držela v ruce klíček, který dozajista vedl k nějaké té whisce nebo martellu. „A tak,“ pochopila vzápětí, „jste ve službě, já úplně zapomněla,“ kývla a položila klíček zase na desku vitríny. „Ptali jste se,“ přešla rovnou k jejich otázkám, „kdo tudy prošel a kdo to mohl vědět. Nuže předpokládám,“ usmála se, „rodinu že ze svých úvah vypouštíte, čili patrně budete mít na mysli ty, kdo nejsou členy rodiny a kdo do domu pouze docházejí.“

Oba pánové na sebe úkosem pohlédli a jeden z nich mlčky přikývl.

„Členy rodiny jsou tedy zeť, to jest doktor Roubal, dále moje dcera Karla, jeho žena a matka Veroniky, jejímž mužem je Jarmil. Dále je tu s námi i Tereza, moje druhá, dosud neprovdaná dcera, a konečně já.“ Pozorně na pány pohlédla. „Mám to zopakovat, pánové?“

„Ne, ne, ne.“

„Netřeba.“

„Nuže,“ usmála se stará paní, „to všechno je naše rodina. Děti,“ řekla nyní o poznání jiným tónem, „děti tu nemáme. Ale,“ po maličké prodlevě zvedla hlavu a zvýšila hlas, „chodí k nám spousta lidí. Tak především to jsou lidé z Jarmilovy kapely, dále jsou to lidé z rozhlasu, televize, koncertní agentury, od filmu a pak samozřejmě kolegové a kolegyně obou mých dcer, z nichž Karla pracuje na ministerstvu a Tereza, ta svobodná, je profesorkou matematiky a fyziky na gymnáziu. A zeťovi přátelé samozřejmě,“ dodala a v očích jako by jí zajiskřilo. „Opravdu vám nesmím nic nabídnout?“ A protože jakékoliv pohoštění i tito neuniformovaní pánové s díky odmítli, stará dáma opět pokračovala, oním extempore vůbec nevyvedena z konceptu: „A od pondělka tady, krom členů rodiny, jako z udělání, nebyl nikdo z kapely, nikdo z kolegů obou dcer či zetě, pouze nás navštívila paní Hajská se svým synem. Nu a pak tu byli ještě dva redaktoři pro interview, na jméno časopisu si bohužel nevzpomínám. Ale Jarmilek vám jistě rád řekne. Nebyl totiž doma a ti dva redaktoři, redaktorka a tuším fotoreportér, včera odešli s nepořízenou. Pokud jde o paní Hajskou, tak ta tu byla předevčírem. Obrázek, na který se díváte,“ tajuplně se usmála na Pavla Morávka, „to je Schikaneder.“ A aniž čekala na případný dotaz, obhlédla všechny ty překrásné obrazy, které tu všude visely na stěnách, a řekla: „Originály. Všechno. Toto je například Úprka. Velmi jsem se divila, že to, co má skutečnou cenu, tu nechali bez povšimnutí. Želbohu žijeme v době, která se domnívá, že cenu mají jen peníze. Tohle je Špála. Překrásná kytice, viďte?“

Oba detektivové museli mlčky uznat, že tento pokoj, pokud by ho nějaký pachatel dokázal srolovat do aktovky, má mnohokrát vyšší cenu než osmaosmdesát papírků, které uzmul pachatel z psacího stolu, druhé zásuvky odspoda. V každém případě však musel pachatel velice dobře vědět, co se dá snadno srolovat, a i v tom jedinečném hudebním zákoutí šel zcela najisto za svou kořistí.

„Mohu vám být ještě něčím nápomocna?“

Zdálo se, že stará dáma je z toho úplně nešťastná, když vyšlo najevo, že pánové už celkem nemají žádná další přání, žádné otázky.

„Poroučím se,“ rozloučila se s nimi vlídně ve dveřích, kam je doprovodila, jak se na správného hostitele sluší, a jeden z nich, ten v té světlejší bundičce, řekl: „Děkujeme vám za projevenou laskavost a na shledanou.“ Ten v té tmavší bundičce se mírně uklonil a řekl postaru: „… kulíbám.“

8

„Celkem nic,“ ozval se Furan na vysílačce. „Vzali jsme tam akorát pár otisků.“

„Fajn,“ řekl Pavel Morávek. „Ať si to dá Pechar stranou, to se nám nakonec může hodit. Co zámek?“

„Taky nic,“ ozval se Juran. „Netknuto. Vypadá to, že ty lidi perfektně věděli, kam jdou i pro co jdou.“

Pavel Morávek si s Petrem Havlíkem za jízdy vyměnili pohled.

„Nejzajímavější ovšem je,“ usuzoval praporčík Juran v dáli, „že těch dvou vkladních knížek se ani nedotkli. Jako by věděli, že jsou stejně na heslo.“

„Což potvrzuje naši prvotní domněnku,“ řekl Pavel Morávek nyní spíše Petru Havlíkovi. Ten přikývl a přidal plyn.

Praporčík Juran mezitím snoval další niť: „Buď to byl opravdu náhodný pachatel a měl jen pár sekund na to, aby…“ v radiospojení to tak jako zaškrundalo.

„Neslyším vás, soudruhu praporčíku!“

„Jedna, dvě, tři, čtyři…“

„Už je to dobrý!“

„Můžu vyslovit svůj osobní názor, soudruzi?“

„Samozřejmě, soudruhu praporčíku,“ souhlasil Pavel Morávek a pohledem upozornil řidiče Havlíka: pozor, klouže to!

Petr Havlík raději zvolnil.

„Nic bych za to nedal,“ pokračoval praporčík na bezdrátě, „že ty prachy jsou buď ještě v domě, anebo to ty lidi vůbec skrečnou. Že se jim jako nic neztratilo. Uvidíte, soudruhu nadporučíku, že to tak nakonec i bude. Celý to vypadá – no zkrátka divně, divně.“

„Když myslíte,“ řekl Pavel Morávek a oba kriminalisté si ve voze vyměnili protáhlý pohled.

9

Byt zpěvačky Nory Hajské má číslo 3 a je v mezaninu šestipatrového pražského domu na jedné z hlavních tříd. Dům byl postaven zhruba před půl stoletím, přesto však nepůsobí ošuntěle jako kdysi žižkovské či nuselské činžáky z konce minulého století, naopak; tento dům zvnějšku i uvnitř působí vznešeně. Například hned ta chodba, všiml si bystře Petr Havlík; nepovalovaly se tu nedopalky od cigaret jako v chodbách sídlištních paneláků, neoprýskávala tu ani malba z obložení stěn či PVC na schodech, ba ani schránky na dopisy nebyly otřískané a v dezolátním stavu. Neznalý člověk nutně musel nabýt dojmu, že tenhle padesát let starý barák je mnohem mladší než všechny ty šedé domy, které od počátku šedesátých let obrostly hlavní město jako houby po dešti. Houby-prašivky řekl si Petr Havlík už v mezaninu přede dveřmi číslo 3: NORA HAJSKÁ, zasl. umělkyně.

„Takže pan Sismilich tu firmu nemá.“

Touto stručnou větičkou jako by chtěl Pavel Morávek doslova navodit situaci, která přijde. Zvonili sice na zasloužilou umělkyni, nicméně mnohem raději by za dveřmi v příštích okamžicích spatřili tvář muže, kterého si zatím mohli jen představovat.

„Kdo zvoní?“ ptal se za dveřmi… ženský hlas.

„Bezpečnost. Otevřete, prosím.“

Po kratším váhání si dveře jakoby daly říct a pohnuly se. Kdyby na sebe oba kriminalisté, jak mívali ve zvyku, i tentokrát pohlédli, v jejich očích by se docela určitě zračil údiv. Buď Nora Hajská vypila elixír mládí, anebo…

„Nora není doma,“ řekla jim krásná dívka plavých vlasů, dívka za dveřmi jištěnými řetězem, „je na Kavkách.“

Takže žádný elixír, ani omlazovací kůra v Rumunsku, říkali si v duchu oba kriminalisté. A protože si to krásná plavá dívka zřejmě vyložila jinak, vysvětlovala: „Natáčení. Kavčí hory. Televize. Studio, moment…“ a zmizela ze škvíry deset centimetrů, aby se tam zas vzápětí objevila. „Studio čtyři. Bude točit pravděpodobně celou noc. Mám jí něco vyřídit?“ ptala se pak téměř s rozpaky.

„Ne, ne, ne, děkujeme…“

„Není třeba. Čtyři jste říkala?“

Dívka ve škvíře přikývla. „Čtyři. Točí v tom novým seriálu k tomu výročí, to vám tam každý řekne.“

„Ano.“

„Tak – na shledanou!“

„A děkujeme.“

„Není zač,“ a škvíra jištěná řetězem se ztenčovala, ztenčovala, až úplně zanikla.

Teprve nyní se na sebe oba mladí kriminalisté podívali, protáhli tvář na znamení absolutního uznání a jeden řekl: já do televize, ty Na vantroky. Znělo to úplně nesrozumitelně.

Oni tomu však rozuměli.

10

Se smíšenými pocity vystoupil Petr Havlík z vozu přímo před budovou divadla Na vantrokách, budovou, jaké vznikaly ve všech českých městech, městysech i na perifériích větších měst v dobách, kdy ještě nebyla televize (a v tomto případě určitě ještě nebyl ani rozhlas) zpravidla péčí obce baráčnické či župy sokolské a v nichž obecenstvo aplaudovalo nejslavnějším divadelním kusům, hrám Shakespearovým, Mohérovým, i Perlám panny Serafínky od Rudolfa Piskáčka. Tuto kdysi-slávu připomínala honosná fasáda budovy, nyní pohříchu dosti ošuntělá. Tvář mima, vyvedeného rovnou do omítky nad vchodem, připravil nesmlouvavý čas o půlku brady.

Petr Havlík se ohlédl; Pavel Morávek mu zdviženým palcem posílal z vozu upřímné zlom vaz, než odstartoval. Když auto zmizelo z dohledu, jal se Petr Havlík obcházet Stánek umění; hlavní vchod byl totiž uzamčen a klikou nešlo hnout.

Přesto však uvnitř budovy někdo být musel, až sem totiž doléhal zvuk varhan, případně nástroje, který tento zvuk připomínal. A Petr Havlík, jak se tak vlnil podél oprýskaných zdí divadelní budovy, jako by v tom viděl cosi symbolického: zatímco on se pokouší vniknout do divadla Na vantrokách, do Stánku Thálie, jemuž jako by někdo již naposled hrál fugu na varhany, Pavel Morávek, pokud si to ten zmatkař zkrátil magistrálou, možná již touto dobou vchází na úplně jiném konci města do úplně jiného Stánku, který všechny Shakespeary, Mohéry i pana Rudolfa Piskáčka dokáže spolknout na jediné nadechnutí.

Petr Havlík zase sáhl na nějakou kliku. Měl pocit, že ani tuto kliku nikdo nezmáčkl sto let. Kdepak by se pohnula! A tak opět pokračoval v obchůzce divadla. Nějak se tam vlézt musí, říkal si umíněně, koneckonců ten varhaník se tam někudy dostal.

Do divadla Na vantrokách se vcházelo zadem, tam, co bydlel správ. div. Jos. Krynedl, zvonek nezv., tlučte na dv.

Petr Havlík tloukl a přemýšlel, nezůstal-li tu ten štítek ještě z dob žup a obcí. Správ. div. však měl dobré uši.

„Musíte do toho tak mlátit? Co je, no co je?“

„Dobrý den.“

Teprve když se Petr Havlík prokázal svou služební plackou Kriminální služba VB, změnil Jos. Krynedl tón. Dá se dokonce říci, že byl najednou samá ochota. Buď si vyložil nečekanou návštěvu příslušníka KS VB nepřesně, anebo velice dobře tušil, proč se příslušník KS VB dostavil do divadla Na vantrokách. Nicméně i to si vyložil nesprávně. O nějakou tu vteřinu později si oddechl.

„Jo ták, vy hledáte ty muzikanty…?“

To již byl poručík v sále, který pamatoval Lepší Časy Divadla. Sál naplňovala hudba vyluzovaná, jak to správně odhadl, nikoliv na tak monstrózní nástroj, jako jsou varhany, nýbrž na takovou docela malou bedničku. Kolem hráče na bedničku pobíhali po jevišti dva maníci v džínech; připravovali pódium i zvukové aparatury na večerní produkci.

„Šéfe,“ vykřikl jeden z nich, jakmile zahlédl v sále Jos. Krynedla, „moh byste nám rozsvítit portál?“

„Promiňte laskavě,“ omluvil se s doznívající devótností správce divadla a opustil Petra Havlíka dveřmi VSTUP ZAKÁZÁN.

„Šéfe,“ vykřikl pak ten druhý, vlasatější, na Petra Havlíka, „dá se před ten horizont vůbec něco spustit?“

Petr Havlík se ohlédl.

„S těma tahama se nedá ani hnout,“ vysvětloval Petrovi Havlíkovi technikář z jeviště, „měl byste se na to jít mrknout, nemyslíte?“

Petr Havlík se zase ohlédl. To už to vlasatce opravdu přestalo bavit a vykřikl: „No tak, šéfe! Myslíte, že to necháme lidem slítnout na škécu?“

„Tady jsem, tady jsem!“ objevil se zčistajasna na jevišti Jos. Krynedl. „Tady jsem.“

Přišel zprava, pomyslel si Petr Havlík a zároveň si připomněl, jak sám hrával divadlo. Ne ovšem takovéhle, ale loutkové. Správce Krynedl mezitím cosi překotně vysvětloval oběma odžínovaným mládencům. Ti se pak okamžitě přestali na Petra Havlíka obracet a od této chvíle ho pouze sledovali kradmými pohledy.

To už byl Petr Havlík na jevišti. Vešel zleva. Připadal si tu jako Škrhola.

„Dobrý den,“ řekl jako v kriminální komedii, „já jsem poručík Havlík.“ A čekal, jak na to hudebník u bedničky zabere.

Nicméně hráč, o němž nepochyboval, že je to Jarmil Mach, hrál bez přerušení dál. Dokonce si k tomu něco deklamoval.

„Až tvoji nazlátlou hlavu uvidím já v šedým davu,“ šeptal a hrál. Pak to vzal o trochu níž. „Až tvoji nazlátlou hlavu – ne! Krucihiml! Na takový debilní texty psát melodii, to je horor! Přejete si něco?“ vytřeštil oči na poručíka Havlíka. „Kdyby tu aspoň ty blbci nedělali furt takovej bordel,“ obrátil se po technikářích a zvukařích. „Jak mám na takovej debilní text stvořit muziku, to mi řekněte?“ a hodil před Petra Havlíka papírek, na kterém se to rýmovalo.

„Jsem poručík Havlík, kriminální služba vé bé,“ zahájil Petr Havlík úplně nový vstup na jeviště. „A přicházím…“

„Co?“ zíral na něho Jarmil Mach jako na zjevení. „Přicházíte, jo?“ Načež se vrhl po papíru s rýmy, které mu nešly pod nos. „A ještě jsem mu, blbci, říkal, poslední slabika dlouhá, ne krátká, krucihiml, co je to za textaře, když nechápe tak primitivní a základní – pane Remeš, kdy už konečně přestanete pobíhat po tom jevišti?“

„Pane Mach,“ řekl technikář nevzrušeně, „to víte, připravit to do sedmi musíme, to se teda nezlobte, táhni, Míro,“ vykřikl někam nahoru; myslel nějakou šňůru.

„Pan Mach?“ ukázal na hudebníka Petr Havlík, a jakmile se mu dostalo souhlasného přikývnutí, pokračoval úředním tónem: „Mluvil jsem s vaší paní…“ teď se ovšem zadrhl, „myslím, že to nebyla vaše matka…“ ještě více se zadrhl, takže nyní už připomínal herce, kterému roli detektiva přidělil režisér vysloveně z nouze, „totiž myslím, že to byla…“ a pevně dokončil: „Paní Řezníčková.“

„Naše babička,“ rozřešil okamžitě tento rodinný propletenec Jarmil Mach a zamžoural na detektiva, který se tak mizerně naučil své roli. „Předpokládám, že vás zula,“ řekl a posunul si brýle až na špičku nosu. Díval se na Petra Havlíka pobaveně a poručíkovi vůbec nepřipomínal člověka, kterému neznámý pachatel uzmul řádově čtvrt miliónu ká-čé-es, vyjádřených v cenných poukázkách na zboží vyzvednutelné jen ve speciálních prodejnách Tuzex. Dokonce se zdálo, že onu nepříjemnou skutečnost tento hudebník už dávno hodil za hlavu a návštěva špatně hrajícího detektiva že ho spíše překvapuje. Nasadil si zase správně brýle a přejel klaviaturu přístroje, který díky několika páčkám a drátkům dokáže způsobit rámus jako filharmonie.

„Víte, jak to bude?“ zeptal se Petra Havlíka. „Nazlátlou hlavú-u – nic – až uvidííím,“ hrál, ale Petr Havlík se zatím zdržel názoru, „v šedým tom davú-u, uf,“ zmoženě popotáhl a hmátl do kláves takovým způsobem, že se budova, která už pamatovala leccos, zachvěla v základech. Pak se protáhl, zívl ti – paže nad hlavou – zeptal se s notnou dávkou skepse Petra Havlíka „A vy jako pátráte po viníkovi?“

Petr Havlík, nedeprimován ani prostředím, ani hlukem či přijetím, řekl: „Rád bych vám položil pár otázek.“

Jarmil Mach si zase posunul brýle na kořen nosu. „Ne. Otázek, jo?“

„Nejlépe snad.“ Petr Havlík ukázal pod sebe na ta prkna, která znamenávala svět, „raději někam jinam, viďte.“

Nerad vstal Jarmil Mach od svého čtyřiašedesátipaměťového hudebního agregátu, nerad, nicméně přece jenom musel uznat, že tady nemůže dost dobře odporovat. Vždyť koneckonců tenhle neznámý detektiv se pokouší objevit jeho vlastní peníze. Krom toho měl důvod, že může vstát od přístroje, který mu dnes jaksi ne a ne hodit nějaký spásný kód, žádný nápad, nulová invence, samý odvar, odvar, odvar, opakoval, když už svorně kráčeli s detektivem k šatnám. „To ale není vinou textu,“ prohodil jaksi mimo. „Text nakonec může být horší či lepší, na tom nesejde, ale hudba, hudba musí být dobrá, jedině dobrá. Smetana! Myslíte si snad, že byl nadšením bez sebe, když si přečetl libreto k Prodance od Sabiny? Ale nakonec z toho udělal Prodanou nevěstu! Bylo úplně lhostejné, jestli napíše libreto pan Sabina nebo pan Vopršálek. Smetana věděl, že hlavní bude hudba, slova nejsou důležitá. Slova jsou jenom nutný zlo. Rozumíte?“ A třebaže Petr Havlík přikyvoval, sykl Jarmil Mach otráveně: „Vůbec nerozumíte.“

„Ten text vám psal pan Sismilich?“

„Kdo?“

To už byli v šatně.

„Myslím toho… prosím!“

„Až po vás… Pan Sismilich?“ a Jarmil Mach se srdečně zasmál. „Pan Sismilich, ten snad není ani schopnej se podepsat, pane.“

„Četl jsem v nějakém protokole, že je povoláním textař.“

„Neříkejte? Tak textař!“ Jarmil Mach si mohl hlavu ukroutit.

„A protože vím, že vás tento týden také navštívil, spojil jsem si to dohromady a dospěl jsem k názoru… prosím!“ Petr Havlík ukázal na židli před zrcadlem, na židli, která byla sice zanesená prachem, ale kdoví, neseděl-li na ní ještě Mošna či paní Hubnerová. „Račte se posadit.“

„Děkuju pěkně,“ řekl Jarmil Mach a vytáhl z kapsy bílý kapesník. Otřel si jím sedadlo, a ještě než se posadil, zeptal se s údivem: „A jak vlastně víte, že mě Leo navštívil?“ Ale než mu to stačil Petr Havlík vysvětlit, ťukl se do čela. „A, jistě. Mluvil jste přece s naší babičkou!“ a štítivě přejel prstem poličku, na které se vrstvil prach do výše několika milimetrů.

„Všechno je takové podivné,“ vzdychl Jarmil Mach a našpulil rty, asi jako by kousl do shnilého rajčete. „Noře se ztratí cenný věci, Radkovi prachy a mně teď zas ty bony…“ poněkud naklonil hlavu na stranu, „a jde to jakoby ve šňůře, plánovitě, po pořádku. To se vám nezdá divné, pane?“

Petr Havlík si přejel čelo dvěma prsty.

„Strašný,“ řekl Jarmil Mach a štítivě odtáhl ruku od stolečku, u něhož se možná líčil pan Kvapil. „V tomhle vystupujeme pořád,“ a pohlédl k potřísněnému stropu, jako by hodlal žalovat nebesům. „Jsme něco jako potulný minesengři, pane. Každý na nás vidí jenom ty prachy. Jenomže – viděl jste to, ten barák, ten sál, to jeviště, a teď vidíte tu šatnu… Jsou to peníze za nic? Já myslím, že nikoliv. No vidíte, a pak k vám někdo přijde a otevře si jenom šuple.“

Jarmil Mach nechal mířit svůj pohled do ztracena. Zdálo se, že ani nevnímá kriminalistovu přítomnost, možná že ho právě napadl refrén, kdoví, nicméně Petr Havlík musel chtě nechtě přerušit to tvůrčí ticho. Řekl:

„Nemáte na nikoho podezření.“

Jarmil Mach působil dojmem, že ztratil sluch, což se géniům v jeho branži stává. Neslyšel nic, snad ani tu pětitunu, která se valila za zdmi divadla do příkrého kopce. Slyšel asi jen hudbu, která přicházela odnikud a byla slyšitelná jen uším vyvolených, zatímco pětituna rozechvívala divadlo.

Divadlo Na vantrokách se chvěje… pomyslel si Petr Havlík, možná odporem, že mezi jeho zdmi jsou už jiní lidé, jiná doba a za jeho zdmi že se rozprostřela jiná civilizace, jiné století. Mají staré domy taky duši?

Takovéhle nesmysly napadaly Petra Havlíka během výslechu v šatně. Ty myšlenky nebyly sice čitelné, nicméně mladý kriminalista se za ně v duchu styděl.

„Byla u mne Hajská, jistě,“ začal zvolna, jako by se na to teprve teď rozpomínal, Jarmil Mach, „to bylo myslím v pondělí.“

„Vaše paní… babička,“ řekl Petr Havlík a odkašlal si, „vypověděla, že u vás byla paní Hajská se svým synem, ale…“

„Á, jistě,“ kývl Jarmil Mach; Petr Havlík si všiml v zrcadle jeho unaveně nakyslého úsměšku. „Babička by to asi nikdy nepochopila, tak ji při tom necháváme,“ a skladatel si setřel neviditelné smítko z čela. „Kdo by jinak Noru přivezl a odvezl, když ne ten její pitomeček? Co to tu mám?“

„Ona nemá řidičský průkaz?“ podivil se Petr Havlík a počkal, až Jarmil Mach zjistí, co má na čele.

„Ale má průkaz,“ povzdechl skladatel. „Nora má všechno. Auto, řidičák, šoféra… je to bradavice?“ natočil se k Petrovi Havlíkovi.

„Proč šoféra? Bradavice? Ne.“

„Ona totiž špatně vidí,“ a Jarmil Mach se zase otočil k zrcadlu. Chvíli se na sebe šklebil, než pokračoval. „Přesněji řečeno, ona skoro vůbec nevidí. Nevidí ani na volant, pane, natož aby… pane, to je bradavice!“ Obrátil k poručíkovi rozšklebenou tvář. „Nevidíte ji?“

„Viděl jsem ji jednou nebo dvakrát v televizi…“

„Jistě. Má spočítané kroky. Od praktikáblu k mikrofonu, od mikrofonu k orchestru, od orchestru k rampě. Ta si nevidí ani na špičku nosu, pane.“

„Proč si nedá do očí takové ty…“ Petr Havlík znázornil nasazení kontaktní čočky do oka.

„Podívejte se, žádná kontaktní čočka nemůže přece mít tolik dioptrií. A na světě prostě neexistujou brejle, který by Noře slušely. Alespoň ona to tvrdí. Takže radši počítá kroky. Od praktikáblu k rampě, od rampy k dirigentovi, tam a zpátky,“ vyprávěl smutně smutný příběh Nory Hajské Jarmil Mach, jako by se ho to nějak hlouběji dotýkalo. Když definitivně odvrátil zrak od zrcadla – nebyla to bradavice? zeptal se Petra Havlíka ne jako kriminalisty, ale spíše jako kolegy v šatně krátce před třetím zvoněním: „Jak to asi s Norou může dopadnout, no co myslíte?“

„A co ti dva redaktoři?“ vyhnul se odpovědi otázkou Petr Havlík. A upřesnil: „Byli u vás den nato.“

„Novináři,“ protáhl Jarmil Mach způsobem, kterým vlastně vyslovil vše. „Vůbec jsem s nimi nemluvil. Pravděpodobně si mezitím našli jinou oběť.“ Podíval se nešťastně na prsty. Byly od prachu starého sto let. „Muzikant, pane,“ řekl, jako by to teď četl z dlaní, „tu není od toho, aby kecal. Muzikant se vyjadřuje hudbou, nikoli žvaněním.“ Zamnul rukama, aby prsty alespoň opticky zbavil částeček prachu. „Nemám rád, když kdejakej šumař vyhlašuje, do světa svý geniální záměry. Sedni a napiš! Ale nežvaň! Žvanění, pane, to je nemoc naší doby. Chronická. Promiňte,“ a mnohem tišším hlasem dodal: „Promiňte, jestli se vás to nějakým způsobem dotklo.“

„Ztrátu jste zjistil až včera,“ pokračoval rozmyslně Petr Havlík, aniž dal hnutím brvy najevo, že by se ho mohlo cokoliv, co tady ten hudebník vyhlašuje, jakkoliv dotknout. „Tím chci jenom říct, že ani po návštěvě paní Hajské s panem Sismilichem,“ mírně se předklonil, „ani krátce po návštěvě těch redaktorů jste krádež nezpozoroval.“

„Přesněji řečeno,“ vysvětlil Jarmil Mach s pohledem nikam, „neotevřel jsem to zatracený šuple po celou tu dobu ani jednou. Až včera večer.“

„Kdo všechno věděl, že jste si vyzvedl z banky bony?“

„Kdo, kdo…“ Jarmil Mach se dotkl stolu, ale vzápětí ucukl, jako by stůl byl horký. „Všichni to věděli.“

„Míníte tím i orchestr?“

„To teda míním.“

„Chcete tím naznačit, že jste v pondělí při zkoušce či natáčení veřejně prohlásil, že jste si právě byl vyzvednout v bance větší částku v bonech?“

„Nic takového naznačit nemíním, ale rozhodně vím - a to úplně přesně –, že jsem o těch bonech říkal Valérkovi. Valér Hegedyš, náš baskytarista,“ upřesnil.

„Nevzpomínáte si, co jste mu ještě řekl?“

„Jo. Aby si vzal ibanezku.“ A zase upřesnil: „Kytara.“ Potom si vzpomněl. „A ještě jsem mu řekl, že tenhle týden mají do túzu přijít nový typy volva. Volvo je auto ze Švédska.“

Petr Havlík zachovával ledový klid.

„Řekl jste mu to tak, že to mohl třeba někdo zaslechnout?“

„To klidně mohl. Buď zaslechnout, anebo dát dál. Co vás na tom tak trápí?“ a Jarmil Mach dal zase hlavu poněkud na stranu.

„Kdo byl v té chvíli ve zkušebně?“

„Bylo to v nahrávacím studiu,“ opravil poručíka skladatel. „A byli tam samozřejmě všichni,“ a udělal cvak; lampička na stole, u něhož se odličoval možná sám Mistr Vojan, se kupodivu rozsvítila.

„Kdo všichni, pane Mach?“

Cvak – a lampička nad zrcadlem zhasla.

„Ach jo,“ řekl Jarmil Mach. Rozhovor ho začínal viditelně znavovat. „No celá kapela tam byla, samozřejmě.“ A když zaznamenal stále ještě nespokojený výraz ve tváři toho únavného detektiva, začal jména doslova hláskovat. „Radek Viktorín, Robin Hudec, Valér Hegedyš, já a… a Kája Wandler, teda pokud tam ještě byl.“

„A zvukaři.“

„No to jistě,“ přitakal Jarmil Mach a zase rozsvítil lampičku. „Chcete taky jejich jména?“

Petr Havlík sice nic neříkal, ale Jarmil Mach to ticho pochopil správně.

„Co mám s váma dělat,“ povzdechl si, zhasl a pootočil se na židli. „Tak tam byl Jára Ungr, dále…“

Když si Petr Havlík zapsal všechna jména – dokonce i Machotku, vedoucího nahrávacího studia, si zapsal –, sklapl konečně notes a s bezbranným úsměvem prohlásil, že to by snad pro dnešek stačilo.

A pak si podali ruce v té šatně, která pamatovala Josefa Kajetána Tyla, a Petr Havlík slíbil, že Veřejná bezpečnost učiní všechno, aby v době co nejkratší pachatele dopadla. Jarmil Mach s humorem jemu vlastním prohlásil, že ani není třeba mnoho dělat, stačí prý se pouze v pátek postavit před tuzexovou prodejnu vozů, a pokud opravdu přijdou ze Švédska volva, stačí se dobře dívat, kdo si tam chce koupit tohleto autíčko. Což je úkol, který – jak Jarmil Mach věřil – naše VB dozajista hravě zvládne.

Petr Havlík měl po ruce asi tak dvě nebo tři zásadní námitky, ale spolkl je. Litoval jen, že na tohohle hudebníka přece jen nevyšel kolega Morávek, který na vtipálky platil jako málokdo. Nu což, vyšlo to přesně obráceně, a tak se Petr Havlík jenom tak pousmál a zeptal se, kde by teď asi našel ty ostatní. Mínil zbývající RH Faktory.

„Kde myslíte,“ ušklíbl se Jarmil Mach, „že je nejbližší putyka?“

„Tady, vedle, u divadla.“

„Tak je tam ode mne pozdravujte,“ řekl Jarmil Mach a podal Petru Havlíkovi ještě jednou pravici.

Odcházel komponovat.

11

Na vrátnici Pavlu Morávkovi řekli, podívejte se, půjdete pořád rovně, ano, touhle chodbou, pak se dáte doleva a zase pořád rovně, až tam, co je šipka Studio 3, tu uvidíte na zdi, je to červená šipka, dovede vás až do studia, ano, tam můžete, je tam dneska přestavba, takže studiem 3 se dostanete bez problémů do studia 4. Je vám to jasné?

Bylo to jasné jako obrazovka.

Tak jak? Pořád rovně… a Pavel Morávek si to šupajdil chodbou, která se zdála vést směrem k nekonečnu. Šel dlouho, dlouho, než konečně zahlédl šipku Studio 3. Aha, aha, řekl si, kráčím správně a přidal do kroku.

Vejít, projít – je tam výstavba – ne, říkali přestavba – ovšem, vyměňují kulisy, namísto královské komnaty přijde hluboký les… A podobně jako jeho příteli a kolegovi na úplně opačném konci města i jemu se teď vybavila doba, kdy hrával loutkové divadlo. Jako by se mu zčistajasna navrátilo dětství: a vstoupil přímo do lesní sluje. Jako skřítek.

Vstoupiv do sluje, zastavil se Pavel Morávek na jejím pokraji. Je tu někdo? To nevyslovil, jen si to pomyslel. A protože se zdálo, že ve sluji nikdo nepřebývá, váhavým krokem poměřil jeskyni, pokrytou travnatým koberečkem. Zastavil se. Pohlédl stranou a nahoru. Čekal, že teď už určitě někdo odněkud zařve: CO TO TAM DĚLÁTE? Nebo: KAM NÁM TO TEN ČLOVĚK LEZE?

Kupodivu se však neozvalo nic. Jako by televizním pracovníkům bylo zcela jedno, že jim tu někdo cizí šlape po zeleném koberečku. Už jenom pouhý fakt, že dveře do sluje byly dokořán, nasvědčoval, že se přes sluj bude chodit, a to tak dlouho, dokud se sem nenahrnou osvětlovači, zvukaři, nosiči kabelů, maskérky, kostymérky, skriptky, asistenti, kameramani, herci a konečně i pan režisér. To se pak nade vším rozsvítí TICHO! ZKOUŠKA anebo NEVSTUPOVAT! NATÁČÍ SE! A až se za dva tři měsíce bude Pavel Morávek dívat s Jiříčkem v neděli dopoledne na pohádku v televizi, bude moci hrdě prohlásit: „Vidíš, Jiříčku, tu sluj? No, tak v té jsem byl. Ano, já.“

Zatím v ní byl opravdu. A upřímně řečeno, už by ji rád někudy opustil, jenomže stále ještě dost dobře nevěděl, má-li se dát po těch schůdcích na terásku vpravo, anebo to tu projít ještě dál, jít až za kašírované kamení, o kterém se vrátný, žel, zapomněl zmínit. Nakonec se Pavel Morávek rozhodl pro schodišťátko vedoucí na kratší rampu. Vyšel tudy a železnými dveřmi prošel do další chodbičky, z níž vedlo zas jiné schodišťátko. Nejistým krokem se dal vzhůru. A už jak stoupal po těch schůdcích, něco jako by mu říkalo, pleš špatně, úplně špatně.

To mu vzápětí potvrdil mladý technikář, který naopak ze schodišťátka sestupoval.

„Kdepák,“ řekl bodře. „Se musíte vrátit, nojo, a projít to za dekorací, vážený pane. Držte se mě.“ Pavel Morávek nasadil omluvnou tvář, technikář ale jenom mávl rukou a prý z toho si nic nedělejte, tady v tom labyrintu zabloudí často i herci z Národního, natož umělec, který je tu prvně. „Patříte ke Zrádcům?“ obrátil se na něho. Pavel Morávek zamrkal. „Myslím k tomu seriálu, co se točí na čtyřce. Zrádci národa. V tom děláte?“

„Ne, ne, ne, já dělám,“ Pavel Morávek si oprášil klopu, „jinde dělám.“

Konec věty naštěstí přišel do okamžiku, kdy technikář otevřel dveře do čtyřky.

„Přišli jsme zadem,“ řekl s úsměvem. „Správnej vchod je na opačný straně pod rejžovou kabinou. Tak čau, Mistře!“

Pavel Morávek s díky pokynul technikáři, ten však okamžitě zmizel v mumraji, který na rozdíl od lesní sluje panoval zde, v nějaké hospodě – či vinárně? – ne, to bude spíš nějaký noční bar, odhadoval to Pavel Morávek podle neomylných rekvizit: stěna byla plná nejrůznějších lahví, na zaobleném pultě stály nedopité skleničky, z opěradla kulaté sesličky visela na řetízku kabelka… a nad jedním ze tří kulatých stolečků stála televizní kamera, další pak zela ve dveřích a ještě další vystrkovala čumák ze zdi. Na malém prostoru se poflakovali lidi v montérkách a herci, nalíčení, načesaní a nahastrošení ve stylu let třicátých… Pavel Morávek však mezi nimi nepoznával žádnou známou tvář, až pak si uvědomil, že to jsou ti, kteří dělají hercům křoví, statisti. Hlas z reproduktoru umístěného kdesi pod stropem striktně žádal nějakého pana Majera, aby mu vrátil těch pět kilo; nešlo však o záležitost peněžní, nýbrž o kilowatty, což poznal Pavel Morávek podle toho, že se rázem změnilo osvětlení celého prostoru.

„Prosím vás,“ chytil za šos přebíhajícího falešného hráče s falešným knírem, „nevíte, kde bych našel paní Hajskou?“

„Zeptejte se ňákýho asáka, pane, spěchám se přelíčit,“ odbyl ho falešný hráč s přezíravostí hodnou hlavní figury a odspěchal k přelíčení. Takže i přelíčení mohou býti různá, pomyslel si Pavel Morávek, a už se skoro těšil na to, až zítra začne všechno na dvaadvacítce vyprávět jednomu člověku.

Asistenta pak objevil v hloučku, který na kameře 2 sledoval zápas Československo – Kanada. Právě teď padl gól do kanadské svatyně; dva dva.

Pavel Morávek si počkal, až skončí první i druhá opakovačka, a pak se asistenta zeptal, kde by bylo možno najít paní Hajskou.

„Tak tomu říkám blafák,“ řekl mu asistent kamery a odvrátil oči od obrazovky. „Pánové, ten zvuk stáhnout, bych prosil! Za chvíli to sjíždíme celé znovu. Kdo tu hledá Noru Hajskou? To jste vy? Copak není v bufetu? Pane Urban, prosím vás, momentíček, ano?“

Pavel Morávek přešlápl z nohy na nohu.

„Jestli není v bufetu, tak je snad v režii,“ řekl mu asistent netrpělivě a ukázal tam, co visela ve vzduchu skleněná místnost s míhajícími se postavami. „Pane Urban, neutečte mi! Podíváte se mi ještě na toho pana Somra, ano?“

Pavel Morávek už nezjistil, podívá-li se pan Urban na pana Somra, už zase stoupal po nějakých schůdkách, tentokrát dřevěných, vedoucích k soustavě kukaní, v nichž přebývají zvukaři a v separé před nimi hlavní kameraman n sám pan režisér, který to odsud vidí všechno pěkně hezky svrchu.

„Noru Hajskou? Ale tady je režijní kabina, pane!“

„Koho hledá? Noru jsem teď viděl v bufetu.“

„Děkuju vám za laskavost. A prosím vás – bufet – je kde?“

A tak i zde Pavel Morávek hezky poděkoval za poskytnuté informace, omluvil se, že obtěžoval, ale i tak měl pocit, že ho tu stejně nikdo neposlouchá ani neslyší, a vlastně ani nemůže: po celou dobu, co se tam motal, šel na dvou ze čtyř či šesti obrazovek výsek jakéhosi děje s výkřiky i hudbou, zatímco na další obrazovce se promítal bez zvuku Klub mladých. Pouze Kanada v režijní kabině nešla.

Bufet doleva, opakoval si Pavel Morávek, vyhýbaje se cestou štaflím, stočeným kabelům, kožené klubovce, pneumatice, panu Somrovi… „Pardon,“ a vtom si to uvědomil. Ten pan Somr, vždyť je to pan Somr! Ale ovšem! Ohlédl se ještě. Byl to pan Somr, herec. Takže už se jim to konečně začíná scházet, řekl si Pavel Morávek a s tím si i pomyslel, že musí ten bufet najít hodně rychle, chce-li si ještě alespoň chviličku popovídat s jistou zpěvačkou.

A tehdy ji spatřil.

Ačkoliv – byla to Nora Hajská?

Ano, ano, byla to ona, ovšem značně přelíčená a v kostýmu barové šansoniérky z roku třicet. Ale byla přesná: za chvíli vběhne na pódium, aby zazpívala svůj tklivý šanson zrádcům národa…

„Dobrý den. Ano, za vámi.“

12

Kdežto bar, do kterého v téže době vcházel Petr Havlík, byl úplně jinačí. V lahvích whisky na policích nebyla limonáda a v lahvích martellu nebyl čaj. Tady nešlo o dekoraci do jedenáctého dílu seriálu, tady už to byla holá skutečnost, posunutá o padesát let později. Také namísto šansonů z let třicátých tady duněli Bee Gees a namísto piklů proti národu se tady pekly jenom kšeftíky.

Petr Havlík se vůbec nemusel dlouho rozhlížet. Ostatně byl to on, kdo byl spatřen první. Kája Wandler ho okamžitě poznal. A už ho vedl ke stolu obsazenému, či spíše přeobsazenému Faktory plus dvěma dívkami, a dost možná, že tam byl i někdo navíc.

„Dobrý večer,“ pozdravil nesměle veselou společnost, a Kája Wandler už mu nesl židli bez opěradla.

„Posaďte se hezky mezi nás, páni a dámy, dovoluji si vám dneska představit…“

Kája Wandler obstarával konferenci i tohoto večera, dobrá nálada z něho přímo crčela, hýřil vtipem a dával i tady plně vyniknout svému diskžokejskému nadání. Přes Wandlera se přelévala spousta hlasů a Petr Havlík se mohl jen velmi obtížně orientovat v té směsici výkřiků, dotazů, postřehů a smíchu. Rozhodl se tudíž pro přiměřenou rezervovanost, reprezentoval svým způsobem určitý státní orgán, a pak nepřišel se sem přece bavit, přišel sem pracovat. Koneckonců, pomyslel si, ani oni tu nejsou za jiným účelem.

Pozoroval je úkosem, jak se tak bavili, překřikovali, hašteřili a popichovali, a přitom zjišťoval, že kromě diskžokeje vlastně nikoho z nich nezná. Možná je viděl už párkrát v televizi, přesto mu však ty tváře připadaly zcela neznámé. Nepoznal dokonce ani zpěváka Viktorína, idola všech puberťáků. Snad i proto, že Petr Havlík už dávno nebyl puberťák.

Ty dívenky, usoudil, jim patrně dělají chór, takové to hm-hm šašaša… Marcelka, ta by docela určitě věděla, jak se jmenují. A tehdy ho napadlo, že by měl Marcelce brnknout. Třeba by měla čas i zájem poslechnout si dnes večer Na vantrokách oblíbené RH Faktory.

„Tak co, inspektore, už ho máte?“

„Prosím?“

Vedle něho si strčil židličku Faktor asi tak pětadvacetiletý a dotaz, který mu vhoukl do ucha, Petra Havlíka do jisté míry zarazil. Pohlédl na toho mladíka navlečeného do bílých mlynářských kalhot – ale ovšem, napadlo ho okamžitě, dnes se jde přece Na vantroky – a hlasitě se ho zeptal: „Vy jste pan Viktorín?“

„Jo. Ale už jsem jim všechno vyklopil.“

„Jim?“ ukázal Petr Havlík na společnost.

„Prosím?“ Bylo tu mizerně slyšet, pokud jste si věty nesdělovali přímo do ucha. „Jo ták. Né. Těm, co to vyšetřovali. Tomu roťákovi. Tu krádež. Okradli mě, no. To přece víte. No tak.“

Petr Havlík si výmluvně ukázal na uši, pak na reprobedny pod stropem.

„Mohli bychom.“

„Jedině na chodbu. Na chodbu!“ křičel na něho Radek Viktorín.

A tak se oba zvedli. Radek se obrátil na své spoluhráče. „Hned jsem zpátky, Kájo, objednej ještě jednou to samý dokola.“

Dívka vykřikla: „Páni! Zatkli Radka!“

A společnost propukla v smích.

Na chodbě před toaletami se postavili k poniklovanému maxipopelníku na tenké nožce.

„Kouříte?“

„Děkuji,“ zdvořile odmítl Petr Havlík nabízenou pallmallku. Opřel se o zeď jako v metru a řekl: „V protokole o tom vašem případu je zajímavá zmínka.“

„Čili vy v tom jako pátráte,“ přerušil ho rozkročený zpěvák Viktorín a nedůvěřivě nakrčil nos.

„Je tam zmínka,“ pokračoval v téže hlasové rovině Petr Havlík, „že krátce předtím se ometala kolem dveří do vašeho bytu nějaká dvojice.“

„Dvojice?“ divil se zpěvák, rozkročený; stát ve stoji spatném, pomyslel si Petr Havlík, by mu zřejmě po tolika rundách dělalo jisté potíže, a pokračoval:

„Ta správcová na ně dobře neviděla, ale nakonec si přece jen vzpomněla, že šlo o muže a ženu.“

Radoslav Viktorín se záhadně zašklebil. Bylo jisté, že má pro dnešek dost. A to ho teprve čekaly dvě hodiny na place, fotbalisti, pomyslel si Petr Havlík, to mají v tomto smyslu horší, ti musí navíc přeběhnout hřiště, a řekl:

„Vy nemáte nejmenší tušení, kdo k vám mohl toho dne jít?“

Zpěvák zvedl nos, jako by musel nejprve zavětřit. Dokonce slyšitelně nasál vzduch u toalet a pak vydechl:

„Sorry.“

Teprve když viděl, že detektiv nereaguje, přeložil mu to anglické slovo do jazyka českého. Pak dodal:

„I tak si ale myslím, že si to ta bába všechno vymyslela.“

Opět nakrčil nos. „A i kdyby se tam ometali, jak by se asi dostali dovnitř, když bylo zamčeno? Četl jste vůbec ten protokol? A dobře? No tak! Vniknutí do bytu bylo.“ Radek Viktorín udělal nyní tu chybu, že přinožil. Taktak chytil rovnováhu, a to jen díky zdi a popelníku, kterým zarachtal, „bylo hlad-ké,“ rozdělil poslední slovo na slabiky.

„Takže žádné podezření,“ zkusil to ještě Petr Havlík.

„Nemám,“ rozpažil zpěvák Viktorín, opět rozkročený. „Podezření veškeré žádné. A teď mi laskavě promiňte,“ řekl a ukázal na dveře, nedaleko nichž postávali. Poručík ustoupil o krok, aby zpěvák mohl pohodlně projít touto poměrně širokou chodbou.

A jak se tak Petr Havlík pojednou octl na té chodbě sám, znovu si připomněl dívku Marcelku. Mají tu někde telefon? Vtom spatřil číšníka. Vešel do takového výklenku, pravděpodobně aby telefonoval. Sláva, řekl si Petr Havlík, a popošel k výklenku. Číšník na něho zavolal: „Nejste náhodou pan Kvído?“

Petr Havlík se zeptal: „Kdo?“

„Kvído!“ A když Petr Havlík zavrtěl hlavou, ukázal číšník sluchátkem na společnost u stolku. „A mezi nimi není nějakej Kvído? Má tady telefon.“

„Okamžik, zeptám se,“ řekl Petr Havlík a vydal se ke stolku obleženému RH Faktory.

13

Teprve hodinu nato – netrvalo-li sjíždění celé sekvence ještě déle – mohl Pavel Morávek konečně usednout proti Noře Hajské v bufetu. Jinak celou tu dobu strávil v režijní kabině a díval se, jak kamera 1, 2 nebo 3 berou celky, polocelky, polodetaily i detaily a snímají příchod pana Somra do baru, kde se – kde také jinde? – kuly pikle. Teprve po panu Somrovi přišla na řadu Nora Hajská, barová zpěvačka, která se s dlouhou špičkou v zubech má zeptat pana Somra: „Nuže, pane velkostatkáři, kolikže vám vynesla ona poslední transakce s těmi prasaty?“ Což jeden z hostů pochopí po svém a vrhne se na nic netušící barovou zpěvačku přímo v baru. Tím celá sekvence končí.

Trvá to asi minutu a zkoušelo se to už hodinu. Buď „znova!“ zařval režisér, „paní Hajská mi tam zas přišla moc brzy, Křivánek!“ nebo „znova!“ nařizoval hlavní kameraman, „tomu panu Somrovi ale vůbec není vidět do ksichtu, do obličeje, pardon, Milane, je to pořád moc tmavý!“, anebo bylo všechno úplně v pořádku, ale vešla paní Hajská a procedila skrze zuby: „Tak co, pane velkostatkář, co vám vynesla ta vaše poslední transplantace?“

„Dost! Zpátky! Stop!“ úpí režisér a křičí, že „tady se nedá točit, věčně tu někdo chodí, něco padá, někde bouchaj dveře, což umělce znervózňuje – viz brepty –, asák Křivánek ustavičně dává paní Hajské avízo pozdě – od čeho tam vlastně mám asistenta? –, už se to bude sjíždět popáté, a to je maximální maximum, víte, co se řeklo na poslední schůzi vedení, na plýtvání materiálem prostě nemáme a basta, nechť si to laskavě všichni přítomní zapíší za boltce, dneska máme sjet ještě devět sekvencí, no to jsem zvědav! To tu budem, dámy a pánové, zase až do rána, protože v úterý, jak všichni vědí, se dekorace bourá, ale mně je to fuk, já mám celou noc čas!“

Rejža vyhrožuje už vysloveně ze zoufalství, a teprve v této chvíli všechno ztichne, technika dole dokonce přestala sledovat Československo – Kanadu (což ale může být i tím, že je přestávka mezi druhou a třetí třetinou) a ve všech tvářích lze číst: jsem soustředěn, jsem soustředěn maximálně, takže pošesté už to konečně dopadne dobře.

„Nechtěl bych teda dělat takovouhle práci,“ přiznává o hodinu později v bufetu jeden kriminalista Noře Hajské, ale ta se jen unaveně usmívá.

„Hrát?“ Byl to ospalý úsměv? „Hrát, to je to nejkrásnější, co můžete v životě dělat, pane komisaři. Nevěříte?“

„Nadporučík Morávek.“ Upil koly. „Myslím režírovat. Sledoval jsem to něco přes hodinu, ale myslím si, že.“ znovu si lokl a na nepohodlné židličce se nakrčil jak šimpanz, „ne, na to bych asi neměl nervy.“

„A na tohle máte?“ ukázala Nora Hajská s týmž ospalým úsměvem na skleničku s kolou. Ale neměla na mysli ten nápoj, myslela tím něco jiného a koneckonců to i vysvětlila. „Pídit se po tom, kdo koho přepad, okrad, zabil… pane nadporučík? Není to divná záliba?“

„Totiž,“ řekl Pavel Morávek a posunul skleničku, „taky to někdo musí dělat,“ a připojil dosti nepřesvědčivý úsměv. „Jako hrát a režírovat taky někdo musí. Že?“

„Ne, pane nadporučík,“ Nora Hajská si přejela prstem před nosem. „Hrát a zpívat, dokonce i režírovat, to je radost, víte. Radost, kterou vy asi dost těžko pochopíte. Jistě, je to dřina, jsou to i nervy, ale všichni to děláme rádi, víte, s láskou to děláme. A můžete mi prozradit, jak vy vaše povolání,“ předklonila se, jako by si něco potřebovala poopravit na lodičce, „to prazvláštní povolání, jak je vykonáváte? S láskou asi sotva. Anebo alespoň s chutí?“ Když si cosi na botě poopravila, zvedla ospale víčka.

Pavel Morávek zatím mlčel; buď zatím ještě přemýšlel o jejích slovech, anebo se mu zdálo zbytečné vysvětlovat herečce, zpěvačce, prostě umělkyni, že i povolání, která někdo dělat musí, lze vykonávat nejen s láskou, ale i s chutí a zejména pak s jistým – a ne právě malým – vědomím zodpovědnosti. Zodpovědnosti ke světu, k lidem, a to i k takovým, kteří raději hrají, zpívají, tancují a režírují a raději si vůbec nepřipouštějí – alespoň tedy do určité chvíle –, že i lidé vykonávající povolání, která někdo dělat musí, jim mohou být někdy více než prospěšní.

Takhle si to Pavel Morávek zformuloval v hlavě, a přece mlčel, nic neříkal, jenom upíjel nápoj, který nijak zvlášť nemiloval, ale co mohl dělat, když tu jinak mají už jenom džus či minerálku?

„Promiňte,“ řekla pojednou Nora Hajská, která rozhodně měla cit pro pauzu, „jsem dneska už dost utahaná,“ provinile se na něho usmála. „Už jsme to dneska sjížděli snad posté.“ Narovnala se v kříži a s tím jako by shodila alespoň část břemene únavy. „Nerada bych vás zbytečně okrádala o čas.“ Pátravě na něho zamžourala svýma jistě velmi krátkozrakýma očima. „Mohu vás o něco požádat?“ A když Pavel Morávek přikývl, řekla: „Víte, nejraději bych byla, kdybyste se mě už na nic neptal.“

„Mám zjistit, kdo okradl vás, paní Hajská, ne mě,“ zdůraznil jí zřetelně Pavel Morávek.

„Ale já vím,“ protáhla Nora Hajská unaveně. „Jenomže já bych přesto byla nejraději, kdybyste už nic nezjišťovali. Protože…“ Náhle prudce zamrkala, jako by se něčeho polekala. Ale vzápětí se opět unaveně usmála. „Já vím, je to ta… vaše povinnost. Povinnost,“ dodala pak s jistým despektem. „Víte, ten váš kolega, který to vyšetřoval před vámi, taky dostál své povinnosti. Jenomže kde já teď seženu novou posluhovačku?“ A jelikož se Pavel Morávek zatvářil možná méně chápavě, okamžitě to vysvětlila. „Začal vyslýchat i paní Malou! To je paní, která mi chodí léta uklízet. A tak ji k smrti vyděsil, že…“ Položila mu ruku na předloktí a usmála se. „Ne, rozumějte mi, já si na něj, proboha, nestěžuju, jistě konal jen svou povinnost, ale… (tylo to takové – já nevím – netaktní, ano, netaktní. Vypadalo to nakonec tak, že jsem ji já označila za zlodějku, Malou, která je poctivost sama!“ Zhluboka si povzdechla.

„Pak mi tam brečela, tohle si prý ode mne za ta léta nezasloužila…“ Obrátila se na něho s naléhavým výrazem v unavených očích: „Jak jsem jí ale měla dokázat, že jsem ji neudala já? No řekněte mi, jak?“

„Chápu vás,“ řekl nepřesvědčivě Pavel Morávek, „ale mohl na ni přece upozornit i někdo jiný, ne?“

„To jako myslíte Lea?“ Nora Hajská se teď pobaveně usmála. „Leo! Ale to je pitomeček, pane vrchní komisaři.“ A úplně vážně dodala: „Nemá z toho ještě rozum, víte.“

„Kde je vlastně pan Sismilich?“ zeptal se nyní Pavel Morávek tónem, který už tak silně nepřipomínal pouhou společenskou konverzaci.

„To vážně chcete mluvit s Leem?“ Nora Hajská rozpojila i ruce, přičemž prsty nechala roztažené, jako by se jimi chtěla opřít o stoleček. „Leo tu není. Přijede pro mě někdy po půlnoci, do té doby má fraj. Proč vás to zajímá?“ zeptala se a roztažené prsty sevřela v pěst. „Ale Leo vám toho opravdu moc nepoví. Tyhle věci jsou totiž mimo něj. Ani prsteny, ani šperky, dokonce ani peníze, nic z toho ho nezajímá. A víte proč? Je mladý. Zatím nic z toho nepotřebuje, tak je mladý,“ dodala pak tónem, který by Pavel Morávek nedokázal slovem vystihnout. „Bože, v mládí člověk potřebuje tak neuvěřitelně málo…“ A Nora Hajská pozvedla hradu a na chvíli se zasnila.

Přece jenom asi něco potřebovat bude ten tvůj Leo bez potřeb, pomyslel si Pavel Morávek v oné zámlce zasnění. Dost možná by stačilo, abys vytočila číslo svého bytu a zaslechla ten dívčí hlas, který já už znám ze škvíry o šířce Klem. Ačkoliv je docela dobře možné, že tahle snící zpěvačka ho zná taky velmi dobře, a buď se jí nechce zvednout telefon a volat do svého bytu, anebo je v tom ještě asi jiného, dotud nepoznaného, usuzoval mlčky Pavel Morávek.

A někdy tehdy do bufetu přišlo první upozornění asistenta režie Křivánka: „Paní Hajská, za chvíli jedeme obraz třicet dva.“

Nora Hajská vstala. Podala nadporučíkovi svoji malou, téměř dívčí ruku.

„Tady to vidíte,“ usmála se silou vůle. „Vy už máte dneska po šichtě, kdežto já, já si ještě musím chvilku počkat,“ a tím úsměvem jako by překonala vše naráz – ospalost, únavu i obavy. „Dobrou noc!“

14

Jelikož žádný Kvído ani u tohohle, ani u vedlejšího stolu nebyl, Petr Havlík se s Faktory krátce rozloučil – na Káju Wandlera se přívětivě usmál – a šel k telefonu. Zvedl sluchátko a vytočil číslo, které tak dobře znal nazpaměť.

„Fiedlerová.“

„Ahoj. To jsem já, Petr.“

„Dobrý večer. Já vám ji zavolám.“

„Pro-promiňte…“

„To byla máma, ahoj,“ zasmála se Marcelka do telefonu „Teď jsem to ale já. Máš kliku, před chviličkou jsem dorazila.“

Petr Havlík se v kabině ohlédl a vyhrkl: „Marcelko, nechtěla by ses jít podívat na RH Faktory?“

Marcelka tlumeně prohlásila, že nic jíst nebude, večeřela ve špitále, a pak se roztržitě zeptala:

„Promiň, prosím tě, jaké traktory?“

„RH Faktor. Nic ti to neříká?“

„Á, tak to máš tedy dost blbou krevní skupinu, řídce se vyskytující,“ pravila Marcelka znalecky, a pokud něco sdělovala mamince, zakryla tentokrát sluchátko.

„Ale tohle je hudební skupina, teda rocková.“

„Nepovídej?“ Marcelka se opět zasmála. Až sem do telefonní kabinky sálaly jiskry z jejích smějících se očí.

„Ano,“ řekl Petr Havlík sklesle, „a má dnes večer Na vantrokách koncert. Proto se tě chci zeptat, jestli by se ti nechtělo…“ Tady došel Petru Havlíkovi dech nebo kuráž „Marcelo…! Nechceš sem přijet? Čtrnáctkou?“

„Mám po službě,“ pravila Marcelka informativně. „Jsem děsně utahaná.“ A ještě: „Těším se, až si lehnu.“

Pochopil to. Nemělo by smysl naléhat. Ale asi si hlasitěji do telefonu povzdechl.

„Co vzdycháš?“

„Myslel jsem… chtěl jsem… promluvit si s tebou… konečně.“

„V tom rachotu?“

„To je fakt,“ musel uznat i Petr Havlík. „A co zejtra, jak jseš na tom?“ Hned si však vzpomněl. „To máš ale ten zápas, viď?“

„Jo, přijď se podívat,“ navrhla mu Marcelka bez rozmýšlení. „Hrajeme se Slávií. To ale bude nervák!“

„Myslíš…“ řekl, polkl, přehodil sluchátko a ohlédl se Petr Havlík, „že tam bude víc času na pár slov? V šatně?“ znělo to úplně beznadějně.

„Po zápase se můžeme jít někam na chvíli posadit,“ napadlo Marcelku a zasmála se. „Prosím tě, co pořád tak vzdycháš? Jsi udejchanej nebo co? Tos honil nějakýho recidivistu? Nebo on tebe?“

A třebaže to přicházelo z poměrně velké dálky, Petr Havlík dobře rozeznával v Marcelčině hlase názvuk, který se v něm ozval vždycky, kdykoliv zavadila byť jen slůvkem n jeho povolání.

„Dobře,“ řekl. „Přijdu se teda mrknout. Kdy že začínáte?“

„V pět na Slávii,“ upřesnila Marcelka. „Budu čekat dole, pohni!“ A když řekl: ahoj, se těším, měla už asi zavěšeno.

Petr Havlík se díval na sluchátko, jako by tento předmět držel v ruce poprvé. Pak se ohlédl a rychle zavěsil. Vyšel z restaurace U divadla s naprostou jistotou, že všechno je v háji.

TŘETÍ DĚJSTVÍ

1

Myslela si, že ji z toho taxíku snad budou muset vynést. Mc pak v sobě přece jen zmobilizovala poslední zbytky fyzických sil – sahám na dno, jak ráda poslední dobou pí ohlašovala – a taxíkář jí popřál bezesnou noc s nesmírným dikem; aby ne, pomyslela si, když schramstnul stovku a tiše odfrčel.

Teď ještě klíče… V žaludku se jí něco sevřelo… klíče však našla hned v kabelce; odemkla dům, zmačkla knoflík automatu, a třebaže světlo na chodbě bylo mdlé, měla pocit, že ji někdo bodl jehlou do očí. Zaplaťpámbu, je to jen dvanáct schodů, obrovská výhoda, bydlíte-li v mezaninu a výtah nejezdí.

V domě byl klid jako v noci. Její kroky na schodech vyťukávaly pomalý rytmus. Lento. Jakže jsem to řekla tomu pátrači? Zastavila se v polovině schodiště. Aha, krásná práce, vzpomněla si a musela se usmát. Byl to nejen unavený a ospalý, ale i hořký úsměv.

Znovu se dala na pochod k bytu číslo 3. Připadalo jí to jako horský výstup, ačkoliv to bylo sotva pár schodů a ještě se přitom přidržovala zábradlí. Když stanula přede dveřmi svého bytu, znovu to na ni padlo plnou vahou. Jsem asi už vážně hodně stará ženská, když mě noční frekvence dokáže takhle zrichtovat, pomyslela si. Je to možné, že bych za poslední rok tak sešla? Od té doby, co se to stalo s Alicí, stojím vysloveně za starou belu. A odemkla.

Možná chtěla rozsvítit, dokonce podvědomě natáhla ruku po vypínači, ale v celém bytě se svítilo. Svítilo se dokonce i v předsíňce, v kuchyni a patrně taky v pokoji. Všude na plné pecky, pomyslela si s pocitem totální bezmoci a zvysoka dopadla na kuchyňskou židli. Taštičku pustila tak, na podlahu. A řekla do prázdna:

„Proč jsi pro mě nepřijel, pitomečku?“

Měla pocit, že volá z posledních sil.

Vzhlédla.

Přede mnou stojí nějaká holka; to bylo jediné, co si Nora Hajská uvědomovala zcela jasně.

„Dobrý večer,“ řekla dívka, snad se i usmála. „Právě pro vás jede.“

„Kde je Leo?“ vydechla Nora Hajská. Měla pocit, že se tím zbavila poslední zásoby kyslíku.

„Dole, u auta,“ řekla dívka samozřejmě a trpělivě se jí to pokoušela vyložit. „Chtěl mě hodit domů a pak rovnou pro vás na Kavky, paní Hajská. Můžu mu jít říct, aby už nečekal, že jste přišla?“

„Kdo vlastně jste, co?“ Nora Hajská vstala. „A co vůbec děláte v mém bytě?“ A aniž čekala na podrobnosti, sehnuli se, zvedla kabelku a otevřela ji, jako by hledala tužku, aby si poznamenala jméno neznámé dívky do zápisníčku. Ale to už začala řádit, křičet, ano, křičela nekrytým hlasem, což je pro zpěváka kteréhokoli věku jed, křičela na tu neznámou dívku, která zmateně ustupovala ke dveřím a všechny ty děvky, coury a běhny odrážela úsměvem téměř nevinným a téměř pobaveným, pouze jednu chvíli šikovně uhnula doleva hlavou, to když po ní známá zpěvačka mrskla taštičku, z které se to rozlétlo na všechny strany, zrcátko, rtěnka, klíč, peněženka a drobné mince…

„A tomu pánovi dole laskavě vyřiďte, ať mi hodí klíče od auta do schránky. Nechci ho už ani vidět! Ani vidět! Rozuměla jste?“ A ještě na celou chodbu, která byla doposud tichá, vykřikla: „A ať si ode dneška stele u vás, vážená poběhlice!“

Potom ještě počkala, až dole bouchnou dveře.

Teď, řekla si téměř spokojeně. Sáhla si na hruď. Pomalu zavřela dveře. Ke gauči se sotva dovlekla. Chtělo by to vzít si to svinstvo, co beru, pomyslela si, a trochu vody. Ale nebyl tu nikdo, kdo by jí skočil do kuchyně natočit skleničku.

„Leo…“ řekla tiše, zdrceně. Chytila se za krk a cítila jak jí srdce rytmicky buší, úder za úderem. Takhle nějak taky skončila Alice, napadlo ji, a potom cítila, že se jí zmocňují mdloby.

Neměla tušení, jak dlouho tady tak poloseděla, pololežela. Slyšela jen cvaknutí, a když otevřela víčka, stál nad m Leo. Tvářil se jako pitomeček.

„Stalo se ti něco?“ ptal se jako pitomeček.

„Dibotin,“ vzpomněla si na ten lék. „Přines mi z lékárničky dibotin. A taky trochu vody mi přines.“ Hovořila skoro neslyšně. Můj ty bože, zhrozila se, jestli mi odešel hlas, jak jsem na tu holku řvala. Děkuji ti.“ Leo tu byl doslova ve chviličce. Polkla pilulku a zapila studenou vodou. Zhluboka vydechla.

„Dobrý?“

„Proč jsi pro mě nepřijel?“

„Řekla jsi přece, že dneska skončíte až někdy po půlnoci.“

„Skončili jsme po půlnoci,“ řekla. Teď, jak se na něho zblízka dívala, necítila už ani zlobu, ani nenávist. „Čekám… pán nikde. Pán se mi tady, v mým kvartýře, peleší i bůhvíjakejma… Na!“ pozvedla skleničku a zkřivila tvář ošklivostí.

„Strašně, ale strašně Adrianě křivdíš, Norinko,“ zaprotestoval a vzal od ní skleničku. Zlehka ji položil na stolek.

„Takže Adriana,“ řekla a odfrkla si.

„Je to velmi slušné děvče. A nadané,“ dodal hned jakoby na omluvu i vysvětlenou. „Přece ji znáš. Pracuje v baletní skupině Diskometa.“

„Kam jdeš?“

Stál mezi dveřmi. Tvářil se nesmírně udiveně.

„Ale Norinko…?“ Rozpažil. „Je jedna!“ Připažil. „Jak se má podle tebe Adriana dostat v jednu v noci na Strahov?“ leště se vrátil. Zblízka se podíval Noře do očí. „Za dvacet minut jsem zpátky. Čestné slovo.“

Nora odstrčila jeho ruku a obrátila se k němu zády. Když už byl zase u dveří, sáhla si na krk a téměř zasténala:

„Počkej ještě…!“

„Co je?“ zeptal se už netrpělivě. Vypadá vskutku jako pitomeček, pomyslela si Nora a znovu na ni přišel nával naprosté malátnosti. Ale tentokrát to ještě překonala, řekla:

„Tak když už s ní jedeš mým autem na Strahov, tak jí taky vyřiď, ať všechny ty věci, co mi tady ta hopsanda minule ukradla, ať ti je zase pěkně přinese zpátky do auta. Slyšels, ni ti říkám? Všechny, ani pětník nesmí chybět! Jinak se nemusíš ani vracet, pitomečku.“

Úsměv na Leově tváři zvolna, leč znatelně uvadal, až se změnil v křečovitou grimasu.

2

Ráno bývá na dvaadvacítce vždy cítit libá vůně kávy. Pro Pavla Morávka je to už dneska samozřejmě druhá káva, kdežto jeho kolega má přece jenom fóra: je svobodný a má čas snídat až v práci. Tedy pokud černá káva je nějaká snídaně a ne spíše předplatné na žaludeční vředy.

„Víš-li pak, co říká naše věda a naše babička o pití kávy nalačno?“

Ale Petr Havlík nevěděl, anebo to raději ani nechtěl vědět; díval se na mapu hlavního města Prahy a zvolna upíjel tu vražednou tekutinu z hrnečku od tety Míly.

„Člověk,“ poučoval Pavel Morávek, jak se tak přehraboval hlášeními, „člověk má přijmout nejvíce potravy ráno.“ Zvedl hlavu od papírů. „A nejenom člověk. Králíci například. Ti už to vědí dávno, děkuju,“ přebral lžičku od Petra. „Naše babička, když ještě krmila prase, si všimla.“ a vtom si něčeho rovněž všiml. Muselo to být všimnutí zajímavé, když tak naráz zmlkl. Hleděl do svodky a mlčel. Potom zamyšleně zvedl bradu.

„Petře.“

Petr Havlík právě dokončoval dílo sebezkázy. Dopil svůj ranní smrtící nápoj a hrnek od tety Míly položil vedle fasciklu 16/345-86, ochoten naslouchat jakýmkoliv dalším radám vědy, babičky i Pavla Morávka.

Ten nyní řekl: „Intervjů. Čte se to tak?“

„Prosím?“

„Interview.“

„Se to píše.“

„A čte intervjů.“

„Se to čte. Proč?“

„Jiříček Horák nám tady sděluje něco nesmírně zajímavého,“ nadzvedl papír Pavel, „schválně napni uši.“ A četl: „V žádné redakci – píše nám Jiříček Horák – žádné intervjů s žádným členem skupiny RH Faktor nedělali, ani to zatím nikde nemají v plánu. Tak,“ a položil papír zase na stůl. „Rozumíš tomu, Péťane?“

„Je to velice srozumitelné,“ řekl Petr Havlík a předpažil Pavel Morávek mu strčil do ruky papír popsaný podporučíkem Horákem. „V žádné redakci…“ opakoval a naklonil hlavu na stranu, což bylo neklamné znamení, že přemýšlí usilovně. „Hm… a oběhl ten Jiříček skutečně všechny redakce?“

Pavel Morávek byl okamžitě toho názoru, že tak svědomitý a pilný kriminalista, jakým bezesporu podporučík Horák je, si to ověřoval absolutně všude. „Krk bych za to dal, že se ptal i Šupicha ve Stadiónu.“

„Ve Stadiónu by určitě dělali rozhovor se skladatelem popmuziky!“

„A co když byl v mládí vynikající gymnasta?“

„Jarmil Mach? To jako myslíš, že z koně na dél přešel na fortepiano?“

Aby dokázal, že si nic takového nemyslí, vytočil Pavel Morávek číslo podporučíka Horáka. A nesměl by to být Morávek, aby neměl štěstí; nejenže podporučíka dostal okamžitě na drát, ale Jiří Horák měl právě před sebou seznam redakcí, které prověřil. A skutečně, nezapomněl na Stadión! Obvolal redaktory nedělních příloh všech deníků! Byl dokonce tak svědomitý, že volal i na Svaz čs. rybářů, tady mu prý sdělili, že rozhovory vůbec nedělají.

„Jistě,“ mínil Petr, „ryby toho ani moc nenapovídají.“

„Takže,“ začal Pavel větu dle svého zvyku, který se stával pomalu zlozvykem, „žádní reportéři neexistují. Tedy existují,“ opravil se vzápětí, když zahlédl Petrův pohled, „nicméně ti, kdo byli počátkem týdne navštívit Jarmila Macha, dozajista reportéři nebyli. Teď jsem to snad řekl správně,“ a vrhl na svůj protějšek zvídavý pohled.

Protějšek zatím nic. A tak pokračoval jako učebnice logiky: „Nebyli-li to reportéři, byl to někdo jiný.“

Proti tomu se nedalo nic namítat.

„Takže…“ Pavel se opřel zády do opěradla židle a ruce složil za týl. „Víme, že je to chlap a ženská,“ začal se houpat, „dále víme, že velice důvěrně znají všechny ve skupině RH faktor,“ na tomhle místě se Pavel přestal na chvilku houpat, „no jo, ale to by je ten Jarmil taky musel dobře znát.“

„Jarmil je zná,“ přisvědčil zvolna Petr. „Nezná je jeho tchyně.“

„Babička.“

„Jeho manželky.“

„Teď je to úplně přesně,“ řekl spokojeně Pavel a zvedl ukazováček. „Reportéři přišli v době, kdy nebyl náš skladatel doma.“

„Ještě přesněji. Přišli v době, kdy věděli, že skladatel doma nebude.“

„Páni,“ protáhl Pavel velmi uznalým tónem, „teda tomuhle člověku to zapaluje,“ a významně si zaťukal nad obočí. „Péťane, my na to snad nakonec i přijdem. Ne, ničeho se neboj, my na to opravdu přijdem!“

„Kdo ti říká, že se něčeho bojím?“ podivil se Petr. A dodal o poznání tišším a méně sebejistým tónem: „Akorát mám strach, že ten fotoreportér nebyl ten pán, na kterého teď oba myslíme.“

„Ne?“ divil se pro změnu Pavel. „A na koho teď myslíme?“

„Na toho, koho by paní Řezníčková – ta tchyně, babička a maminka,“ upřesnil, „znala. Leda,“ připustil potom Petr, „leda že by se ten pán zamaskoval v nějaké té šatně tak, že by se změnil takřka k nepoznání.“

„Nojo,“ řekl Pavel a mlaskl, „jenomže to by to pak byla Agáta Christie,“ a sáhl po telefonu, který se ryčně rozezvonil.

„Slyším, Morávek.“ A hned nato: „Co? – Jistě. Vím. – Proč? – Jistě. – No hned, hned… – Dobře. – Konec.“ A sekl s tím do vidlice se slovy: „Vstávej, Petře!“

A to už se vymrštil ze židle.

„Nora Hajská,“ oznámil Pavel Petrovi nyní už naléhavě. „No nekoukej a navlíkej sáčko! Dneska v noci ji odvezli do špitálu.“

„Je marod?“

„Nevím. Sako! Kravatu! Rychle!“

… a o pár sekund později tu po nich na dvaadvacítce zbyla už jenom libá vůně kávy.

3

Je to řehole; včera do jedenácti večer koncert Na vantrokách a v osm už naklusat do třetího patra hudebního paláce Syrinx – nahrávací studio 1. A vždy a všude jet na plný plyn a maximální obrátky lidského motoru, neboť – víte, kolik kytaristů, bubeníků či klavíristů čeká za dveřmi? Ale stejně je to řehole, říkal si Jarmil Mach nad klaviaturou, nejlepší by bylo sedět doma za klavírem a skládat, nebo alespoň aranžovat…

„Daj mi á, Šebastiánku!“

„Valérku, Valérku, kdeže máš frajárku?“ zazpíval i zahrál Jarmil Mach Valéru Hegedyšovi a dal mu á, aby si mohl na svém b-tenoru vyštelovat náustek; má v Nechápu, co pořád máš saxofonové sólo, kratičké, dvanáct taktů, ale obtížné, po čertech technické sólo. Pak vykřikl: „Kde je Weisberg?“

Ano, čekalo se tu už jenom na Aladara Weisberga, bez něhož tady nemohlo vypuknout nic. Jára Ungr lelkoval za sklem hudební režie minimálně dvacet minut a Kája Wandler šel k Weisbergům asi tak před hodinou volat.

„Sebastián, som, ako by ma niekto pretiahol reťazom po tom včarajšku,“ postěžoval si Valérek a připojil chrčivé ťé-gis-cé.

Robin, který už byl dneska dvakrát na toaletách (byl daleko nervóznější před natáčením než před živým vystoupením, což se u něho projevovalo zajímavým způsobem: vyšším vylučováním moči), vykřikl: „Do vánoc času dost!“ a přidal menší virblík.

Radek Viktorín, který si to pouštěl rovnou do uší, do toho všeho krákoral:

Nechápu, co pořád máš,

proč se na to věčně ptáš,

v kufru mám cestovní pas

a letenku čé-es-á

zazvoním u tebe ve tři,

jestli přiletíme včas.

A tehdy přiletěl do studia 1 rovnou od telefonu Kája Wandler. „Pánové, pánové,“ křičela a zvedala ruce do výše la stará známá diskdrbna Wandler. „Jobova zvěst, Hajská… přestaň, Sebastiáne, no tak přestaň. Hajskou v noci odvezli na to…“ zatřepal prsty, „no – no, pomožte mi!“

„Na záchytku,“ pomohl mu Robin.

„Rescisu – sistaci,“ snažil se Kája vyslovit nějaké cizí slovo.

„Do špitálu,“ kápl na to Valérek a krátce mektl na b-tenor.

„Zkrátka na takový to oddělení,“ vysvětloval diskžokej hlasem krajně rozčileným, „kde se pokoušej ty lidi znovu přivíst k životu. Hajská prej spolykala moc ňákýho velkýho svinstva.“

„Feťačka,“ prohodil Robin od šlágverku zcela nevzrušeně. „Se dalo čekat.“

A Jarmil Mach, jediný ve studiu 1, kdo měl nejenom úzké hudební vzdělání, řekl: „Resuscitace a anesteziologie.“

Robin, aniž je nechal strávit ta cizí slova, obrátil se krajně nevlídně na diskžokeje. „No a co Weisberg? Mluvil jsi vůbec s Aladarem?“

„Mluvil jsem s Juditkou, co po mně furt jedeš, Robině?“ utrhl se na hlavního Faktora Kája. „Mluvil jsem s Juditkou.“

„Prima. Ale já se tě ptám na něj.“

„A Juditka mi řekla,“ pokračoval mírně ublíženě Kája Wandler, „že Aladar by tu už byl dávno, ale právě že ho strašně zdržel telefonát s Leem. Museli odřeknout zítřejší frekvenci, když se Nora položila.“

„Zfetovala,“ trval na svém Robin. „Takže pan režisér je už na cestě. Sláva! Oni už tam Noru Hajskou nějak vzkřísej, hoši,“ zvedl paličky Robin, „nedá sa nič robit, nasedáme. Ať to může vypuknout okamžitě, jak sem Weisberg strčí frňák. Od desíti jsou tady Filištíni, neboli že bysme teda měli fůru času, to teda nemáme. No tak, Kájo?“ a Robin vrhl jednoznačně přísný pohled na diskžokeje, který již tónem mnohem komornějším, leč přece jen přidával okolostojícím podrobnosti. Leo prý dal Noře nějaké prášky, normální prášky, co bere Nora na tu svou cukrovku, načež Nora – Kája hodil hlavu na stranu a spustil bezvládně obě ruce – totálně zkolabovala. A Kája vyplázl jazyk.

Současně s tím zazněla ve studiu 1 parafráze na známou národní píseň, hraná na syntezátor:

A máme tu vraždu, vraždu, vraždu,

vraždičku…

… někdy v tom okamžiku se objevil za sklem režie v přepásaném baige-plášti rudý a udýchaný Aladar Weisberg.

„Pro-promiňte,“ artikulovala jeho zplavená tvář za sklem, „promiňte, mu-musel jsem… Co?“

Studio 1 však nezareagovalo. Jako by bylo v šoku.

4

„To jste vy, Petře? Jdete k nám? Ne? Ale no jasně,“ nestra Horáčková z gynekologie se plácla plochou dlaní do čela. „Já úplně zapomněla, že Marcelka má dneska volno. Večer má zápas, viďte? Ne? Tak co, Petře? Jak se máte pořád? Povídejte!“

To už byli ve výtahu.

„No co, hlavně aby nám vydrželo počasíčko. Víte, kolik bylo včera stupňů? Jste ve třetím, Petře. Jdete přece na tu koronárku? No tak!“

Ještě než se Petr Havlík vypoklonkoval z výtahu, musel svatosvatě přislíbit sestře Horáčkové, že se „na gyndu“ přijde brzy mrknout; dnes bohužel tu je služebně, čili času není nazbyt. A to už sestra Horáčková měla zavřené dveře výtahu, když je zas otevřela.

„Jéžiš, péro!“ vzpomněla si. „Vidíte, tak to se mi teď akorát šikne.“

V ruce držela tenký stříbrný předmět. Podávala mu to ze dveří výtahu.

„Nate. To je Marcelky. Vemte jí to.“

„Čínské,“ řekl Petr Havlík tak, jako by vyslovoval nejtajnější heslo. „Marcelčino?“

„Jo. Vlastně není její. Nechal si ho u nás ten jejich trenér, co tu za ní byl. Jestli jdete večer na ten zápas, tak mu ho, prosím vás, dejte. To budete moc hodnej, když mu ho dáte, ještě bych ho potratila,“ zachichotala se sestra Horáčková… teprve pak se dveře výtahu zavřely.

Výtah zvolna mizel a Petr Havlík stále stál ve třetím patře jak sloup. V ruce držel čínské psací náčiní jako nesmírně cenný corpus delicti, který – jako ostatně vždy – nakonec pachatele bezpečně usvědčí. Jen nevěděl, jaký zločin tu tentokrát bude spáchán. Ačkoliv – něco jako by už tušil. Koneckonců to byl kriminalista.

5

Na koronárce vedoucí lékař MUDr. Pazderka Petru Havlíkovi všechno trpělivě popsal. Nora Hajská? Tak tu mu sem přivezli asi tak v jednu po půlnoci s příznaky těžké hypoglykémie. Ano, paní Hajská už několik let trpí cukrovkou, ne ovšem v pokročilém stadiu, bere pouze dibotin. Šok mohl nastat buď předávkováním právě tohoto léku, anebo zvýšenou dávkou alkoholu krátce po požití léku. Muselo to však být silné předávkování, jelikož zpěvačka zcela ztratila vědomí. Po ztrátě vědomí upadla bohužel tak nešťastně, že si o nějaký stůl či stolek s poměrně ostrou tvrdou hranou způsobila zranění – tadyhle, ukázal si na hlavu doktor Pazderka, v zátylku. Ten její syn či synovec si myslel, že je mrtvá. Volal ihned sanitku, která přivezla zpěvačku – já se podívám, ať to máme přesně – v nula padesát pět. Od té doby tady na ní pracujeme.

„Něco se vám na tom nejeví, soudruhu poručíku?“

Petr Havlík trhl hlavou.

„Prosím? A tak, nene, pane doktore, jenom jsem… totiž,“ poručík Havlík nasucho polkl a zeptal se: „Přivezl ji sem pan Sismilich?“

„Sis… jak?“

„Její synovec nebo syn, jak jste říkal, se jmenuje Sismilich. A není to ani její synovec, ani její syn.“

„A ták?“ řekl doktor Pazderka; vytáhl cigaretu, zapálil si a přitom Petra Havlíka po očku pozoroval. Vtáhl dým a řekl familiárně: „Upřímně řečeno, pro takovéhle starší dámy už tohleto není. Ty mají sedět hezky na zápraží a vyhřívat si na sluníčku kolena a klouby jako naše babičky blahé paměti. Nemám pravdu, soudruhu poručíku?“ a vypustil dým.

Pak s omluvným pokrčením ramen sáhl po telefonu, který urychluje mnohá rozloučení v našem životě.

„Promiňte.“

Letmo se na sebe usmáli a rozloučili se.

Když pak Petr Havlík sbíhal ze schodů – do výtahu ho tentokrát žádná sestřička nepřibrala –, honily se mu hlavou myšlenky v tak strašlivém zmatku, že protony, neutrony i s elektrony v atomu jsou proti tomu úplnou oázou klidu.

6

Ve třetím patře nastoupil do výtahu – i když s jistými problémy – technik Kovoslužby. Odnášel do opravy barevný televizor pana Hudce. Inženýrka Jirásková to tak alespoň odhadla.

„Nesmírně laskavá, dámo,“ řekl jí ten technik, když mu přidržela dveře výtahu.

„Ještě trochu doprava. Teď, teď to snad půjde.“

Šlo to náhodou krásně. Technik Kovoslužby se vtěsnal do výtahu s přijímačem. Když položil televizi na podlahu, ujistil paní inženýrku, že dole se z toho už nějak vymotá, v nejhorším mu zas pomůže někdo tak ochotný „jako vy, dámo“, usmál se na ni, sundal si rukavice a zavřel dveře.

Inženýrka Jirásková přijala lichotku s lehkým uzarděním a otočila se čelem vzad. Okamžitě si však všimla něčeho zvláštního: dveře do bytu jejího souseda, pana R. Hudce, byly pootevřené. To ji zarazilo. A protože to byla dáma vskutku pečlivá, zazvonila na pana souseda, aby si šel dveře laskavě zavřít. Zvonila, zvonila, ale pan Hudec stále nešel přibouchnout si za technikem dveře.

„Pane Hudec?“

To už se jí zdálo, že za dveřmi je nějak moc ticho. Ani hlásek, ani tóneček, což bylo – pokud byl pan Hudec doma – něco úplně mimořádného. Vždyť až příliš dobře věděla, že pan soused nevydrží bez hudby minutu. Koneckonců to bylo také jedinou příčinou mírného zkalení jejich zatím velice korektních sousedských vztahů.

„Pane Hudec, máte otevřené dveře.“

Nic.

„Pane Hudec, haló, jste doma?“

Kdepak.

„Haló…! Je tam někdo?“

Ticho.

„Tady inženýr Jirásková!“

Vůbec nic na pana Hudce neplatilo.

To jsem teda blázen, řekla si paní inženýrka a trochu drcla do pootevřených dveří. Nahlédla do předsíňky: dveře do pokoje byly rovněž otevřené. No tohle! řekla si paní inženýrka. Když se odvážila vejít, srdce měla pojednou až v krku. Tiše našlapovala v předsíni…

„Hej, pane Hudec?“

Jemně strčila do dalších dveří. V tom bytě docela určitě nikdo nebyl. Tamhle na tom stolku, uvědomila si okamžitě, asi stála ta televize, co ji technik zrovna odnesl. Vybavila si přesně jeho tvář staženou námahou. A pak jak sundával ty rukavice… Zvláštní, pomyslela si. Přinejmenším ji zaráželo, že technik odnesl televizi za nepřítomnosti majitele bytu, a to aniž se namáhal za sebou zavírat dveře.

Tohle jsou dveře do koupelny. Bylo to tu přesně stejné jako u ní, jen s tím rozdílem, že pokoje byly situovány opačně. Stála přede dveřmi do koupelny a nějak neměla odvahu zmáčknout kliku. Viděla už příliš mnoho filmů i televizních her, kdy se v koupelně, ve vaně napuštěné až po okraj…

Brrr!

Inženýrka Jirásková pocítila záchvěv zimy. Prudce se obrátila a pak doslova vyběhla z bytu svého pana souseda.

Když se konečně octla ve svém bytě, skočila k oknu. Viděla – dobře to zahlédla –, že od chodníku se právě odlepilo modré auto, malé auto, cizí značka, zafixovala si do paměti, a bez znaku Kovoslužby, ale číslo… ne, na číslo by potřebovala triedr… Všimla si však, že vůz řídí žena. Světlé vlasy a… vtom auto zahnulo za roh.

Inženýrka Jirásková udělala tři další skoky bytem – a to už v ruce držela telefonní seznam a horečně hledala B. be… bez… Pak si to uvědomila: blbnu, číslo, které hledala, bylo vysazeno tučně na deskách té tlusté knihy.

7

„Je to na pytel,“ řekl ten, který by klidně mohl být považován za nějakého montéra, případně i technika Kovoslužby. „Jeď!“

„Pročs tam nenechal ten krám?“ vyčetla mu řidička a obrátila se z předního sedadla na televizní přijímač.

„Je to kolor video japonec,“ řekl technik, jako by už jen tím se vše vysvětlovalo.

Řidička se mlčky podívala na svého spolujezdce vpředu a pak procedila: „No, tak to bude mít Kvído ohromnou radost teda.“ A vykřikla: „Jak vypadala ta ženská?“ A ještě hlasitěji: „Stará? Mladá?“

„Normálně,“ odpověděl technik tak jako na půl úst. Auto se odlepilo od chodníku. Technik pro všechny případy položil ruku na ten vzácný japonský přístroj, který předvede všechno, co račte mít doma na kazetě, a to ještě v barvě.

„Kolik jí bylo?“

„Asi třicet, čtyřicet,“ odhadl velmi nepřesně technik a chlácholivě dodal: „Myslím, že si už teď ani nevzpomene, jestli jsem ji měl černou nebo zrzavou,“ ušklíbl se a ještě před zatáčkou si strhl z brady vousatou ozdobu. „A je to,“ řekl s úlevou. Zálibně pohlédl na Sanyo. „Paráda.“

„Kvídovi to radši ani neříkej,“ mínil ten druhý na předním sedadle.

„Co já!?“ vyštěkla řidička, „já mu to neřeknu, já. Ale poví mu to ten Hudec.“ Otočila se zase z předního sedadla a vydechla: „Debile.“

„Co je jí?“

„Ses měl vykašlat, vole, na celý video,“ mínil spolujezdec vpředu.

„Co po něm chceš?“ rozčilovala se řidička. „Vždyť se na něj podívej. Je to debil.“

„Co furt remcáte?“

„Kdyby ses aspoň skoval před tou ženskou, vole,“ řekl zase ten vpředu. „Todle nás teda může stát krk, esi si ho zapamatovala.“

Tehdy řidička vybuchla: „Měls jít nahoru s ním! Říkala jsem ti, jdi tam s ním. Ne! Pustí ho nahoru samotnýho. Takovýho debila!“

„Moh jsem tušit, že tam ten vůl čmajzne tuhle bednu? No moh jsem? Snad prokristapána dokáže vyndat zpod rohožky klíč, odemknout a vybrat zásuvku v psacím stole. To snad dokáže i debil!“

„Jak vidíš, nedokáže,“ odsekla řidička a zastavila se na křižovatce. Pootočila se. „Je ti, doufám, jasný, co bude teď následovat?“

„Soňo, neblbni. Ta ženská, fakt, Dálo, mě viděla teda esi dvě tři vteřiny, a to nejvejš. Fakt, Soňo. Fakt, Dálo.“

„Jsi normální kretén, vole.“

„Co je mu?“

„Od téhle chvíle možná maj tvůj přesnej popis. Ve všech esenbáckejch autech, který od týhle chvíle potkáme, maj tvůj popis.“

„Ale Soňo? Dálo? Lidi, mějte rozum!“

„Třeba maj i číslo našeho auťáku.“

„Blbost!“ vykřikl falešný technik Kovoslužby. „To všechno je blbost, co mi tu vykládáte. Popis, číslo auta, volovina! Prosím, když máte strach, já to Kvídovi teda řeknu sám. Já mu to zdůvodním, Kvídovi, esi chcete. Jo ták, vy myslíte, že ji chci střelit? Já ji neprodám. Tak nádhernou věcičku by bylo škoda strčit do pazour ňákýmu blbýmu vekslákovi. Já si ji totiž chci nechat. Budu se na ni koukat, slyšíte? Slyšíte mě, vy dva tam vpředu?“

A třebaže to byl doslova výkřik zoufalství, ti dva vpředu jako by ho neslyšeli. Buď ho opravdu neslyšeli, anebo ho už neposlouchali. Teď už se bavili jen mezi sebou.

„Kvído ho roztrhne.“

„Cože? A jak, ty máku? Po telefonu, jo?“

„Jak? Von si už Kvído najde způsob, jak ho sejmout, jen buď klidnej.“

„Dálo, víš to, že mi někdy jdeš ale děsně na nervy, víš to, jo?“

Dála se otočil dozadu.

„Udělals blbost, Oskare. A dávej pozor na to, co tě teď povím. Nechtěl bych bejt teď v tvý kůži, Oskare.“ A obrátil se zas na řidičku. „Tady to šmejkni doleva, Soňo!“

Prudkým otočením volantu hodila Soňa Oskara na televizi, bedýnku, která se mu tolik zalíbila a která – jak se zdá – mu nepřinese jenom zábavu a poučení, ale i problémy a trable, i když v barvě. Oskar to dobře věděl. Věděl, že Kvído je pes.

8

Nejprve Pavel Morávek slyšel hučení splavu. Zazvonil tedy znovu, a teprve když pořádně zabušil na dveře, jeho sluchový přelud rázem ustal. Ve dveřích, jejich deseticentimetrovou škvíru už dobře znal, se objevila ženská tvář. Pohříchu však budiž řečeno, že zdaleka ne tak líbezná a svěží jako ta posledně, když tu zvonil s Petrem.

„Dobrý den.“

„Paní Hajská není přítomna,“ zaskuhrala ta ženská tvář ve škvíře a škvíra se okamžitě začala zužovat.

„Okamžíček, prosím vás! Pan Sismilich není tady?“

„Co je vám do toho, člověče?“ odsekla škvíra, ale pak se poněkud zvětšila a propustila otázku o poznání přívětivější: „Nejste vy z tý agentury?“

Pavel Morávek strčil do škvíry průkazku kriminální služby VB.

„Nadporučík Morávek,“ doplnil stručně.

„Aha. No jo. Paní vodvezli v noci do špitálu. A von to šel vobíhat. Vodříct natáčky, nahrávky, vy mi rozumíte.“

„Mohl bych se na okamžik podívat dovnitř?“

„To jako myslíte sem?“ zdráhal se hlas ve škvíře. „Ale vysávám,“ povolila konečně ta žena, která – když řetěz zarachtal – prohlásila, že je Malá, ta Malá, co tu každý čtvrtek uklízí. „Je tu všechno vzhůru nohama,“ dodala, když vyhákla řetěz. „No pojte dál, když…“ otevřela dveře a o krok ustoupila. „Pozor! Vysavač! Upadnete.“

Pavel Morávek však neupadl. Vstoupil do bytu Nory Hajské a rozhlédl se.

„Tam spí paní,“ ukázala paní Malá a odsunula vysavač poněkud z cesty. „Mladej pán má pokoj vedle,“ dodala pak tónem, který naznačoval mnohé o jejím vztahu k panu Sismilichovi.

Pavel Morávek zkušeným okem přehlédl útulný pokoj, zařízený bytelným nábytkem – žádná sektorová prkýnka – podloženým koberci, jejichž původ mohl sahat až do Íránu a jejichž cena mohla být zajímavá.

„Kde paní Hajská vlastně upadla?“ zeptal se Pavel Morávek. Díval se v ta místa, co stála pohodlná klubovka a nizounký stoleček, sestávající z tlustého skla a čtyř filigránských nožiček.

„Jó, tak to já nevím, drahej pane,“ potáhla nosem paní Malá. „To se budete muset zeptat jeho. Von tady byl. Já tu nebyla.“

Upadla tam na nějaký stoleček, říkal jasně do telefonu Petr, na stoleček, který by měl mít pořádně hranatý hrany.

„Copak vám pan Sismilich neřekl, jak se to stalo a kde se to stalo?“

„Pane drahej,“ paní Malá křivila obličej, „já jsem tu jenom uklízečka, víme, kdežto von, von je.“ paní Malá zamrmlala něco hodně nesrozumitelného a sehnula se, aby pošoupla hadici od vysavače poněkud dál, „s dovolením.“

„Jak dlouho tady pan Sismilich vlastně bydlí?“

„Co jste říkal?“ Stále ještě nakrčená se pootočila, narovnala v kříži a pohybem vesnických žen si popotáhla šátek pod bradou a nad čelem. „Jo ták,“ došlo jí to jakoby se zpožděním, „vy jako myslíte, kdy se sem nakvartýroval, viďte?“

Pavel Morávek se posadil do klubovky. Cítil se v ní nadmíru pohodlně. Spadnout z této klubovky znamená dopadnout na peršan, rozhodně to však neznamená utržit při tom ránu na hlavě, pomyslel si jednoznačně. Všechno tu bylo až příliš měkké a pohodlné.

„No?“ obrátil se na paní Malou. „Stačí mi to přibližně.“

Paní Malá se skutečně pokoušela vzpomenout si na ten významný okamžik, kdy Leo Sismilich poprvé překročil práh zdejšího útulného bytu. Prst si přiložila k bradě. A vzpomínala.

„Tak počkat,“ vzpomínala opravdu svědomitě, „to bylo vloni, někdy po prázdninách to bylo, to se paní vrátila zrovna z Kypru, ano,“ už jí svitlo, prst zvedla do výšky, „koncem srpna to bylo, vloni. Pane drahej, přines si takovejhle kufírek,“ naznačila směšné rozměry toho zavazadla. „Ten snad měl vlastní jenom košili a trenýrky. Jó,“ protáhla, ohnula se a kdovíproč zase poposunula vysavač, „vona paní je strašně hodná, víme, jenomže taky naletí každýmu… ále,“ mávla rukou, upravila třásně koberce a narovnala se, „škoda řečí, pane drahej, škoda řečí.“

Tehdy padl Pavlu Morávkovi do oka pohár na vitríně. Skleněný pohár, jaký dostávají například vítězové všelijakých běhů. Stál na vitrínce. Může mít tak pět kilo hmotnosti, odhadoval to Pavel Morávek.

„Takže pan Sismilich se sem nastěhoval a…“ Pavel Morávek se zvedl z té příliš pohodlné klubovky a šel se na pohár podívat zblízka; pojednou jako by ztratil řeč.

Neztratila ji však žena postávající nad vysavačem.

„Pane drahej, to máte prašť jako uhoď. Jeden odejde a druhej se nastěhuje.“ Sáhla si do kapsy u zástěry a schovala nos v červeném kapesníku. „Vona je paní holt velká dobračka, víte, a tyhle individaliti z ní akorát tyjou.“

Vysmrkala se. „Ten předtím,“ složila kapesník a dala zpátky do kapsy u zástěry, „to byl zas ňákej herec. Teda herec – jak bych vám to řekla,“ ohlédla se a pak se rozkročila. „Příde na jeviště, né, a začne král přijíždí – nebo takovýho něco krátkýho; dostane za to v televizi nebo u filmu sotva tak, aby měl na to pivo. A to se ví, naše paní…“

„Utírala jste to?“

„Co jestli jsem? Jo tu vázu? To víte, že utírala. Všechno tu přetřu prachovkou. To byste nevěřil, toho prachu co tu za tejden sedne.“

Pavel Morávek se nadechl. Vzal pohár do ruky. Prohlížel si jeho dokonale vybroušené hrany a při tom ho potěžkával. Tvářil se nadmíru spokojeně.

„To dostala paní v nějaký pěvecký soutěži. Víte, vona moc krásně zpívá, moc.“ A když Pavel Morávek na paní Malou pohlédl, nepochyboval, že není jenom uklízečka, ale i veliká obdivovatelka Nory Hajské.

Položil pohár zase zpátky na vitrínku a zeptal se, neví-li paní Malá čirou náhodou, kde mívá paní Hajská prášky, které tak často bere. A to paní Malá náhodou dobře věděla.

„V šupleti v koupelně. V takový skříňce, hned nahoře je to.“

Sotvaže vstoupil Pavel Morávek do koupelny, jeho zrak ihned padl na tu skříňku. Otevřel zásuvku a semkl rty. Okamžitě si vzpomněl na kolegu a přítele Havlíka a prstem jemně objížděl hrany i rohy skříňky…

„Zvoní telefon,“ ozvala se paní Malá z pokoje.

Pavel Morávek v zamyšlení položil tubu zpátky do přihrádky. Nakoukl do pokoje. Slyšel, že paní Malá s někým hovoří, pak zakryla rychle sluchátko a zašeptala hodně nahlas:

„To je von!“

„Pan Sismilich?“

A když horlivě přikývla, vzal si od ní sluchátko.

Ohlásil se panu Sismilichovi, jak se sluší a patří na pracovníka kriminální služby a vyjádřil přání neprodleně s ním hovořit mezi čtyřma očima a čtyřmi zdmi. Pan Sismilich veleochotně panu nadporučíkovi prozradil, že je na nějakém pokecu, ale že je ochoten třeba ihned přijet domů – mínil asi byt paní Hajské –, případně navštívit pana nadporučíka v jeho služební kanceláři – mínil dvaadvacítku.

„Musíte mi ovšem prozradit,“ dodal pak s přídechem jisté familiárnosti, „kde vás v té obrovitánské budově najdu,“ zřejmě byl přesvědčen, že jako obvykle půjde o nějaké to malé upřesnění, neboli o prkotinku.

„Nechci vám kazit ten váš pokec či…“

„Úkec,“ řekl pan Sismilich a ještě jednou velkými písmeny: „ÚKEC – Ústředí pro koncerty, estrády a cirkusy,“ rozšifroval to Pavlu Morávkovi ochotně. „Je to tady, na Smíchově.“

Pavel Morávek mrkl na hodinky.

„Poslechněte a mohl byste tam na mě chvilinku počkat?“

„Ale no samozřejmě, pane nadporučíku. Vy se sem chcete podívat? Což o to, je to tu velice zajímavé. Víte ale, jak se sem dostanete? Sem se totiž od nás tak snadno neprobojujete, jsou to sem slovy tři objížďky. Vemte si tužku a papír, já vám to teda popíšu, ano?“

A už jak mu Leo začal na dálku popisovat celou trasu se všemi třemi objížďkami, musel Pavel Morávek chtě nechtě připustit, že padnout hlavou na hranu či roh té skříňky tam v koupelně, to bezesporu znamená přivodit si na hlavě zranění. A už teď věděl, kdo z jeho zjištění bude mít nejmenší radost.

9

To mi ještě tak chybělo, řekl si Robin Hudec, sotvaže sekl se sluchátkem: loupež v kvartýru! Tím pádem bylo po natáčení.

„Chápejte,“ snažil se to lidsky vysvětlit Aladaru Weisbergovi, „čekají tam na mě esenbáci přede dveřma, všude přístroje, psi, chemikálie…“

„No dobře,“ chápal to Aladar Weisberg, „jenomže kvůli nějakému vykradení pouštět frekvenci?“ To tedy nechápal. „Víš, kdy ji zas pro vás dostanu? RH Faktoři, kdo to je? Myslíte si, že jste Olympic, nebo co?“

„Pane Weisberg. Vykradli mě. Slyšíte to? S natáčením je šlus,“ a Robin se obrátil na svůj band. „Hoši, je mi líto, balíme.“

Bylo to celé takové nepříjemné, ale nyní, když už byl Robin ve zdviži, která ho tiše a zvolna zdvíhala k jeho bytu, vykradenému, zpustošenému, převrácenému vzhůru nohama, bylo mu jakékoliv natáčení úplně lhostejné.

Vyskočil z výtahu a v chvatu se přede dveřmi přivítal se dvěma uniformovanými příslušníky VB: nadstrážmistr Kadeček – Hudec – těší mě – podpraporčík Říha – Hudec – velmi mě těší – tak co? Nic. Na dveřích zatím nic, zámek vypadá v pořádku, na klice taky nic – jé, dobrý den, paní inžinýrko – dobrý den – vaše paní sousedka říká, že pracoval v rukavicích – kdo? – von – vy jste u toho byla, vy jste ho…? Právě tak dobře, jako teď vidím vás, pane Hudec, dokonce jsem mu ještě přidržovala dveře výtahu. Prosím?

Robin měl najednou pocit, že se octl rovnou v pátém nebo v desátém díle nějakého televizního seriálu; najednou ztrácel schopnost orientovat se v ději; dva příslušníci netečně naslouchají paní inženýrce Jiráskové, která se klidně přiznává, že zloději napomáhala, dokonce i do výtahu.

„Pane Hudec!“

„Ano…?“

„Prosím vás, buďte už konečně tak hodný a otevřete nám to, ať se na to mrknem.“

„Jistě.“

„S dovolením,“ a jeden z příslušníků mu vzal klíče.

„Zámek neporušen,“ hlásil a několikrát otočil klíčem v zámku.

Teprve když se octli v bytě, jako by čas zase začal plynout normálně.

„Vašku,“ mrkl podpraporčík Říha na nadstrážmistra Kadečka a ten si přešel k oknu, kde vyndal z obrovské brašny fotoaparát. Rád by tu zřejmě něco vyfotografoval, ale pořád nějak nevěděl, čeho se chytit. Odmyslíme-li si paní inženýrku, která byla fotogenická a vešla rovněž s nimi do bytu, nebylo tu dohromady co fotit.

„Ztratilo se vám něco?“ ptal se podpraporčík Říha a téměř nedůvěřivě se díval na Robina. Týž pohled pak přenesl na inženýrku Jiráskovou.

„Zatím vidím jen televizi…“ řekl Robin a ihned se opravil: „Teda nevidím.“

„Tady stála?“ Podpraporčík Říha ukázal na stoleček, který na to vypadal.

Robin se podíval na paní sousedku a přikývl. Pak najednou s nehranou úzkostí přistoupil ke stolu. Chtěl stůl otevřít, ale nadstrážmistr Kadeček mu v tom ještě v poslední chvíli stačil zabránit. „Takhle,“ řekl a předvedl, jak se vytahuje zásuvka, aniž se zničí otisky prstů. Inženýrka Jirásková to pozorovala s určitou dávkou skepse.

„Tak,“ řekl podpraporčík Říha a ukázal na psací stůl a šuple.

Robin Hudec na tento pokyn vyňal ze šuplete vkladní knížku. Otevřel ji. Z výrazu jeho tváře se dalo číst, že vklad se zřejmě neztenčil. Koneckonců bez jeho vědomí to ani nebylo možné, knížka měla heslo.

„Tak co?“ naléhal podpraporčík Říha již s jistou dávkou netrpělivosti. „Ztratilo se vám vůbec něco, pane Hudec?“

Robin vytáhl ze zásuvky malovanou krabičku. Držel ji tak, jak mu to před chvílí předvedl ten nadstrážmistr: aby nezničil otisky prstů.

„Měl rukavice,“ zašeptala ode dveří dosud jen mlčky přihlížející paní inženýrka.

„Čínská práce,“ řekl znalecky podpraporčík Říha.

„Z Hanoje,“ vysvětlil Robin, a ještě než krabičku otevřel, upozornil: „V ní by mělo být padesát pět tisíc v korunách a deset tisíc v…“ Nedomluvil; v té chvíli totiž krabičku otevřel: byla samozřejmě prázdná.

„V markách?“ tázal se podpraporčík Říha.

„Teď už je to snad fuk, i kdyby tam byly jeny,“ řekl sklesle Robin a podpraporčík zvýšil hlas:

„Můžeš začít, Vašku!“

Nadstrážmistr Kadeček položil fotopřístroj na vykradený psací stůl a přiložil podlouhlý páseček na první kliku, která byla při ruce. Klika do koupelny…

„Ale to je zbytečné,“ ozvala se znovu paní inženýrka ode dveří. „Na tu kliku jsem sahala já,“ přiznala se a ještě jednou upozornila: „Rukavice. Měl.“

„Vy jste na ni sahala?“ otázal se jí přísně podpraporčík Říha. „Proč?“

„Myslela jsem,“ a paní inženýrka se podívala s rozpaky na Robina, „že je tam pan Hudec - teda ve vaně - utopenej.“ Nato sklopila víčka a tiše řekla: „Promiňte, pane Hudec.“

„Sakramentský filmaři,“ ulevil si podpraporčík Říha a postavil se mezi inženýrku Jiráskovou a Robina, kterého měl teď za zády. „Paní, viděla jste, že má rukavice? Určitě?“

„No tak…“ paní inženýrka jako by pojednou zatápala. „Něco měl určitě na rukou.“ A dodala. „Určitě.“

„Neměl na rukou jenom tu televizi?“ napadlo nadstrážmistra Kadečka.

Paní inženýrka, zatlačena ke zdi, nyní jen zakuňkala, že má pocit, jako by to, co měl ten člověk na rukou, krom televize Sanyo, byly rukavice.

„Vašku, začni,“ poručil podpraporčík nadstrážmistrovi. „A vy,“ obrátil se na Robina, „vy se tu pořádně, ale opravdu pořádně rozhlédněte. Budete mi postupně hlásit, co se vám ztratilo. Ale pozor! Na nic nesahat, všechno otevřeme sami. A vám,“ obrátil se na paní inženýrka, „vám zatím děkujeme.“

A když se paní inženýrka obrátila ke dveřím, aby opustila tento byt, v němž jako by nebylo ničím hnuto, a přesto byl vykradený, předstoupil před ni Robin Hudec, tento idol teenagerů zejména pohlaví ženského, uklonil se před ní a s vděčným úsměvem jí řekl: „Byla jste náhodou ohromná, paní inženýrko. Ne, fakt. Nikdy vám to nezapomenu.“

„Ale jděte,“ odpověděla skromně paní inženýrka, sklopila víčka a s lokty přitisknutými k tělu opustila rychle tento prostor.

10

Jediné, co Petr Havlík zatím bezpečně věděl, bylo, že má hlad. Nu aby taky ne, byly skoro dvě a on od rána neměl v ústech, jen to černé kafe. Nebylo proto divu, že zapadl do první restaurace, která se mu namanula po levé ruce – restaurace U nemocnice.

Restaurace U nemocnice byla narvaná. Jen s velikým štěstím objevil volné místečko u stolu v rohu, kde kralovali tři muži v pracovním. Pracovní doba jim pravděpodobně začínala už v půl šesté, protože dvě byly až za pět minut.

„Volno, pánové?“

Byl přijat zvědavými pohledy tří párů očí mírně pivem zakalených, nicméně neprotestujících. Petr Havlík se tudíž s omluvným úsměvem – „promiňte“ – posadil na poslední volnou židli v tomto lokále a tváří se mu rozprostřel rozpačitý škleb.

„Pán si dá,“ pravila bez otazníku a se záviděníhodnou určitostí žena asi tak třicetiletá, v zeleném, která tady proplouvala dýmem, řečmi a pivními výpary jako rybička v bystrém potůčku. Hodila před něj upatlané, rovněž zelené desky, aby si pán vybral, laskavě, dovodila pak s uštěpačností téměř koketní, načež zas, zelená štička, odplula k pípě, kterou měl v péči kapr v kostkované košili.

Když dorazila k pípě, výčepní se k ní naklonil. Něco jí pošeptmo sděloval. Servírka se ohlédla ke stolu, u něhož seděl Petr Havlík, a její pohled mlčky pravil: aha, aha.

Petr Havlík odvrátil pohled k plakátu, který tu připomínal dávno uplynulé výročí. Zapomněli, pomyslel si, anebo si na ten plakát už tak zvykli, že ho prostě nevnímají. To je, jako když člověka mírně pobolívá zub, hlava, či koleno…

„Tak co?“

Petr Havlík zvedl hlavu, tedy spíše si ji vyvrátil: zelená servírka stála nad ním, nohu mírně předsunutou, a po očku si ho odhadovala jako návnadu.

„Jste si ráčil vybrati?“

Ukázal tedy namátkou – jako slepec – na nějakou řádku v jídelním lístku.

„Tohle snad,“ řekl značně nejistě.

„Žebírko?“

Petr Havlík zásadně proti žebírku nebyl.

„Jenže žebírko není,“ špitla servírka a z kapsičky žluté zástěrky vytáhla propisku. „Už jsou dvě hodiny,“ řekla na vysvětlenou a jediným tahem škrtla žebírko se šunkou a vejcem. „Byly by tu čevabčiči, karbenátek, sekaná,“ nabízela ze zúženého sortimentu a podupávala nohou, což v Petru Havlíkovi vyvolávalo nepříjemný pocit, že svou vybíravostí a liknavostí tuto pracovnici pohostinství nejenže zdržuje, ale i rozčiluje.

„No tak,“ řekl suše a nasucho i polkl, „mně je to celkem jedno. Přineste mi, co je,“ přál si hlasem člověka, který ví, co jsou to dvě hodiny odpoledne v pohostinství.

„Tak čevabčiči,“ rozhodla za něho žena v zeleném a otočila se rázně na podpatku, aby se zeptala těch tří králů: „Ještě rundičku, pánové?“ Ani tentokrát to neznělo jako dotaz, nýbrž jako neodvolatelné rozhodnutí. Ani jeden ze tří se neodvážil cokoli namítat. Prostřední jí položil dlaň na levou hýždi.

„Jó, tak to né,“ ohradila se energicky a sekla ho po té ruce tak, že to muselo být slyšet až u pípy.

„Kabrnoši,“ zvolal muž od pípy, „tě dobře vidím, až vocaď, bys neřek!“ Znělo to však nevýhružně, familiárně.

„Vám čevabčiči,“ řekla servírka a ukázala propiskou na Petra Havlíka, „a vám třem myslivce,“ a propiskou spočítala všechny tři krále, z nichž jednoho bylo lépe obejít; někdo prostě víc než tři čtyři myslivce nesnese a pak ztrácí zábrany. Ještě se na všechny čtyři usmála a Petrovi, který jí musel být nějak zvlášť sympatický, poradila:

„Ale bejt vámi, dala bych si radši ten karbenátek. To čevabčiči je… no to je jedno, dejte si ten karbenátek,“ dobře mu radila, vytáhla lísteček, přeškrtla 16,30 a napsala na něj 14,60. „A pivo, jo?“

Petr Havlík přikývl. Určitě musel být pod vlivem nějaké sugesce, protože jen co servírka zmizela, uvědomil si, a hrome, mám tam auťák.

A tak musel vstát a dojít si k pípě.

„Prosím vás,“ řekl šenkýři, „já jsem si objednal pivo…“

„Klidně se posajte,“ houkl na něho šenkýř, „bude vám donešíno.“

„Ano,“ přešlápl z nohy na nohu Petr Havlík. „Jenže já bych radši něco to… nealkoholickýho, teda jestli…“

„Mlíko došlo, mladej pane,“ rozšklebil šenkýř tvář a šoupl půllitr po pultě, jen to zasvištělo.

„Třeba limonádu, nebo…“ snažil se pohnout výčepním Petr Havlík, avšak neoblomil ho. Chlap hleděl, jako by slovo limonáda slyšel poprvé. Pak úplně z ničeho nic řekl:

„Pán je šofér, jo?“ A když Petr Havlík nejistě přitakal, dodal: „A ještě něco jste, viďte?“

Petr Havlík se na něho mlčky díval. Šenkýř se usmíval levým koutkem, řekl, no nic ve zlým, dobrý, že jo, sehnul se a vytáhl z lednice koka-kolu. Práskl dveřmi lednice.

„Jsme vybavený pro všechny a na všechno, šéfe,“ vysvětlil, a když si chtěl Petr Havlík odnést lahvičku ke stolu, přidržel ji a zakroutil hlavou. „Bude vám donešíno. Račte zaujmout posaz, vážený.“

Zvláštní. Hm. Čím to? To mám na čele nějaké neviditelně viditelné znamení, nebo ve všech těch hospodách funguje něco jako tichá pošta?

Petr Havlík si to nedovedl vysvětlit; rozhlížel se lokálem, který spřádal plány na páteční, sobotní i nedělní zápasy v kopané i hokeji a stavěl ideální sestavy jednotlivých mužstev. O košíkové, pomyslel si Petr Havlík, tu nepadne slovo. A s tím mu automaticky přišla na mysl Marcelka a vše, co s Marcelkou souvisí. Ze zítřejšího utkání se Slávií měl doslova panickou hrůzu, ačkoliv to nebude on, kdo nastoupí na palubovku… Nebude to on, kdo bude mít na starosti slávistického pivota… Nebude to on, kdo bude muset střílet koše… A nebude to on, jehož bude bedlivě sledovat přísné oko trenérovo…

„Ta kola je vám?“

Přikývl. Servírka mu nalila půl skleničky a on – tak měl vyprahlo v ústech – to do sebe vhodil naráz i s bublinkami.

„Víte, jak by byla ještě lepší?“ culil se na něho vousáč po levici. Pozvedl mysliveckou. „Se zazděnečkem, viď, Markétko?“

„Pán si nemůže dát zazděnečka, má venku auto,“ ušklíbla se servírka. „Služební, že,“ a koketně povystrčila bradičku. Sebrala ze stolku popelník, který přetékal. Nyní měl vousáč přímo ideální příležitost, leč nevyužil ji. Nechtěl patrně riskovat tolik popela na hlavě.

„Pěkná, co?“ řekl, když odešla s popelníkem. „Připomíná mi, pánové, jednu Maďarku, s kterou jsem zamlada, to se rozumí…“

Petr Havlík se účastně usmíval, ale ve skutečnosti neposlouchal. Uvažoval teď o tom všem znovu s hrdlem svlaženým, ale zároveň staženým. Stále tomu nemohl přijít na kloub. Možná mi to bude jasnější, až se najím, říkal si a sledoval bublinky nedočkavě putující k hladině: jakmile dorazí do cíle, zemřou, pomyslel si rmutně. Tenhle mladý kriminalista byl tak trochu filozof, tak trochu básník. Napadaly ho – zde v restauraci U nemocnice – nejrůznější asociace. Ale jestlipak tu taky je někde telefon, napadlo ho na konec. Pavel může být na dvaadvacítce s dalšími novinkami. Mohl už taky dostihnout toho… toho… no, jak se ten člověk jmenuje? Zapomněl. A co zpěvačka Nora Hajská? Jestlipak ji už doktor Pazderka navrátil do tohoto světa? Vypadal tak důvěryhodně. Jistě je to zkušený lékař. Bude určitě zajímavé, co nám ta zpěvačka zítra či pozítří zazpívá.

Upil koly. Bublinky mu vnikly do nosu a počínaly si na púnebí agresivně. Tím vyvolaly v mozku zpětnou čilou reakci. Petr Havlík náhle vstal a vyšel z lokálu s nepříjemným pocitem hosta, který se napil a nezaplatil. Přesunul se na chodbu. Tak je tu někde nějaký telefon? Jen velmi nerad by šel do auta. Doslova se zaradoval, když zjistil, že do restaurace U nemocnice vede veřejný telefonní automat, teď ještě korunu… tu měl… a aby to fungovalo…

Zvedl sluchátko. Ihned naskočil oznamovací tón. Oddechl si a spěšně vytočil známé číslo. Ohlásil se Rejsek.

„Buď zdráv, Karlíčku, prosím tě, tady je Havlík, ano, já. Nemám tam někde vzkaz od Pavla Morávka?“

Povytáhl obočí.

„Ano, RH Faktoři, to děláme my dva.“

Podrbal se na bradě.

„To není možný!“

Přehodil si sluchátko do levé ruky, jako by pravému uchu méně důvěřoval.

„Hudec? Ale ano, znám, Rudolf Hudec, jistě. Říká si Robin Hood nebo tak nějak…“

Škubl hlavou, jako by ho slova, která vycházela ze sluchátka, šimrala v uchu mnohem víc než všechny bublinky v nose.

„Rozumím. Jedu. Moment! V té nemocnici – ta zpěvačka – pořád v bezvědomí. Jo, a adresu toho Hudce! Počkám…“

Do lokálu pak vtrhl jako veřejná kontrola. Ačkoliv mínil u pípy pouze zaplatit kolu, nemohl. Výčepní mu nesmlouvavě ukázal na stůl v rohu a jednoznačně pravil: „Máte to na stole, vážený.“ A hrome, karbenátek, vzpomněl si. Neodvážil se však postavit šenkýři na odpor a dal se ke svému stolu. Všesportovní experti pak mohli zírat: rychlost, s jakou do sebe hodil tenhle člověk karbenátek, brambor a okurku, se nebezpečně blížila světovému rekordu.

11

Teď bylo ovšem nejnutnější spojit se nějak s Pavlem, jenomže kde ten lítal?

Nelítal: naopak, téměř nehybně seděl v křesle na ÚKECu a vysloveně tam ztrácel sekundy i body. Pan Sismilich si totiž zrovna před chviličkou – je to minutečka, řekla dramaturgyně UKECu Tomanová – skočil do knihkupectví. A to je prý hned tadyhle vedle, za rohem.

Takže Pavel Morávek už v tom rozhrkaném křesle seděl dobrou čtvrthodinečku a mlčky sledoval dramaturgyni, odbarvenou blondýnu neurčitého věku – pětatřicet? která navzdory tomu věku musela zřejmě vidět kriminalistu poprvé v životě. Z Pavla Morávka, jenž o sobě prozradil, že je nadporučík VB, byla úplně vedle. Běhala po té své kancelářičce jako slípka tu pro to a tu zas pro ono, neustále něco přerovnávala na stole, v zásuvkách i registračce a při tom vrhala kradmé pohledy do všech stran, jako by se chtěla neustále ubezpečovat, že tu ten člověk stále ještě sedí.

Poněkud méně zkušený kriminalista by za těch patnáct minut musel nabýt dojmu, že všechny ty krádeže a vloupačky u RH Faktorů neprovádí nikdo jiný než tahle dáma, nu, řekněme pětatřicet, usoudil Pavel Morávek.

„A co je tohle?“ zeptal se, spíš jen aby řeč nestála; ukazoval na zeď, kde visela obrovská plachta se všelijakými čtverečky, obdélníčky, písmenky a číslíčky.

„Myslíte náš ferman, eh, jejda, promiňte,“ zakopla dramaturgyně o sesli, jak se přeochotně řítila k té plachtě „To je přehled všech našich souborů, to je tuten sloupec,“ vysvětlovala a přejela ferman plochou dlaní. „A toto, toto, toto – to jsou data příslušného měsíce,“ zase ukázala a odkašlala si. „Tyto čtverečky jsou posuvné,“ jedním opravdu hnula, „a podle nich hned vidíme, kdy a kde který náš soubor právě účinkuje, čili, eh, promiňte,“ prosmýkla se podél křesla, „je to takový přehled, měsíční přehled naši práce, promiňte.“

„Aha.“ Pavel Morávek si na to vstal. Šel se podívat zblízka na čtverečky. „A když je jich víc za sebou? Myslím těch čtverečků.“

„Ano,“ přikývla okamžitě dramaturgyně, jako by nějakou takovouhle otázku předpokládala už dávno. „Tak to je pak šňůra.“

Pavel Morávek se na ni mlčky zahleděl. Dramaturgyně ÚKECu zatřepala prsty. „Ano. To znamená, že soubor je na zájezdu a má vystoupení tam a tam, jejda – tady to dala Hela špatně,“ a přesunula čtvereček o místečko dál. „Čtrnáctého, tak.“

„RH Faktoři mají taky šňůru?“

„Ale ovšemže mají,“ pronesla tak, jako by nebylo nic samozřejmějšího. „Mají ji dokonce už tenhle týden, od pátku jezdí po jižních Čechách… Řekl jste RH Faktoři, viďte?“

Pavel Morávek přikývl.

„Tak promiňte,“ omlouvala se opět dramaturgyně. „RH Faktoři jedou na jižní Moravu. Znojmo, Jihlava, Třebíč… tady to máte,“ ohlédla se na Pavla Morávka. „Jede s nimi – to tu vidíme okamžitě taky – baletní skupina Diskometa a manipulátor a iluzionista Artur, pořad konferuje Kája Wandler.“

„Báječné!“ Pavel Morávek nespouštěl oči z fermanu, který dával vizuální přehled vskutku ideální.

„Smím vědět, proč se zajímáte právě o RH Faktory?“ A hned doplnila: „Ale jestli je to tajné, promiňte.“

Pavel Morávek se vrátil do křesla čekat další minutečky na pana Sismilicha, který si odskočil do knihkupectví zřejmě pro větší množství knih. Když se posadil, řekl:

„Tajné? Proč tajné?“ ušklíbl se. „RH Faktoři mě prostě zajímají,“ a navzdory svému předešlému tvrzení se teď tajuplně zatvářil.

„To se ovšem dost divím,“ opáčila dramaturgyně a přeběhla si do jiného kouta. „Mohu být upřímná?“ A aniž čekala na souhlas z křesla pro hosta, pokračovala: „Podívejte se, RH Faktoři patří do průměru, osobně bych je řadila spíše do slabšího průměru. Slyšel jste je někdy? Já myslím, že asi sotva,“ odpověděla za křeslo, „protože pak byste se o ně pravděpodobně tolik nezajímal.“

„Myslíte?“

„Ale samozřejmě. Je to nepůvodní, odvozené, náhražkovité.“

„A mládež? Co ta? Jak ta je bere?“

„Mládež!“ pozvedla obě ruce nad hlavu, takže se téměř dotkla stropu v této místnůstce. „Mládež, to není pro nás měřítko. Rozumějte, my mladým musíme dát – nebo se snažit dát – to nejlepší, a ne to, co se jim zrovna líbí, co je ažúr, co – já nevím…“

„Frčí,“ doplnil ji Pavel Morávek.

„Teď jste to řekl přesně,“ pochválila ho dramaturgyně Tomanová a píchla do vzduchu červeně zakončeným prstem. „Faktoři dneska prostě frčí. Jenomže k jejich kvalitě už bych měla dost vážné výhrady.“

„Vy jste studovala hudbu?“

„Ne. Proč?“

A tehdy se ozvalo ze dveří olepených Waldemarem Matuškou v sombréru: „Ježiš, nezlobte se, byl jsem si pro knížku.“

A skutečně: příchozí měl v ruce balíček s čitelným sloganem Každý čtvrtek knihu. „Sismilich. Těší mě.“

Pavel Morávek si s panem Sismilichem potřásl pravicí a zeptal se ho, co hezkého si to koupil.

„Detektivku, pane kapitáne, detektivky já miluju,“ a obrátil se na dramaturgyni a jedním dechem ji požádal: „Zdeničko, no pověz tadyhle panu kapitánovi, jak já trávím většinu času po šatnách. Čtu si,“ vítězoslavně strčil pod nos Pavlu Morávkovi svůj dnešní úlovek, „Gardnera, pane kapitáne.“

„Nadporučík.“

„Ano. Jistě. Dlouho?“ ukázal Leo výmluvně na křeslo. „Dlouho jste na mě musel čekat?“

Pavel Morávek mávl velkoryse rukou. „Hlavně že máte Gardnera.“

„Ale bylo to obtížné,“ svěřil se Leo a semkl rty. „Tohle přijde do prodeje až dneska od šestnácti hodin. Využil jsem však svého šarmu, Zdeničko, své přirozené inteligence, a prosím, zde, mám ho!“ Pozvedl cenný úlovek. „Gardner.“

„Prima,“ řekl Pavel Morávek a zeptal se toho lovce detektivek: „Takže – půjdeme?“ A ještě se na něho usmál, jako by to byl Leo Sismilich, který o jejich společném odchodu musí teprve rozhodnout.

12

Už dávno odtud odešli nadstrážmistr Kadeček i podpraporčík Říha a u stolečku na sedačkách tak trochu připomínajících součást bicí soupravy Robina Hudce seděli oba proti sobě, bubeník a poručík VB, a mlčeli, dost dlouho mlčeli, jako by k tomu všemu, co se tu přihodilo, vlastně už nebylo co dodat.

„Dáte si?“ Robin se zvedl ze svého vypolštářovaného sedacího tympánku. Petr Havlík zvedl dlaně na znamení díků, byť odmítavých. A tak si Robin nalil sám zlatavou tekutinu, která – když se s ní zatočilo – zanechávala na stěnách skleničky jakoby mastnotu.

„Vůbec ničemu nerozumím,“ svěřil se Robin Hudec, jak tak zadumaně hleděl do zlatavé tekutiny made in France. „Nerozumím tu už absolutně ničemu,“ a pak – jakoby proti své vůli – vhodil veškerý obsah skleničky do sebe naráz. Usmál se. „Jistě se mě teď hodláte zeptat,“ a posadil se zas na ten bubínek, „kdo všechno o tom věděl.“

Petr Havlík k němu pozvedl tvář. Rád by se opřel, ale na takovém bubínku není oč se opřít, a tak alespoň spojil ruce a zapřel je o pravé koleno.

„O čem, pane Hudec?“

„No třeba o tom, že jsem měl tamhle v tom šupleti například pětapadesát klacků.“

„Hm… Jenže já vím, co mi odpovíte,“ usmál se Petr Havlík. „Že o tom věděli všichni. Celá kapela.“

„Hm,“ udělal nyní i Robin Hudec; byl to souhlas a obdiv zároveň. „Jistě. Celá kapela to věděla.“ Nalil si. „Opravdu si nedáte? Nechcete nebo nesmíte?“ Zašklebil se. „Já vás nenutím… Ano, všichni věděli, že si chci koupit novej dágverk – značka by vám asi mnoho neřekla – a že potřebuju ještě asi tak deset jedenáct tisíc boňasů, které… Ale stejně si myslím, že děláte velkou chybu,“ Robin zas zvedl skleničku; jelikož však Petr Havlík na svém zavilém abstinentismu trval, dokončil Robin myšlenku: „… bony, které mi měl zejtra dodat Sebastián.“

Petr Havlík si opět opřel ruce o druhé koleno.

„Sebastián je Jarmil, pan Mach,“ vysvětlil Robin Hudec a znovu do sebe jakoby s přemáháním nalil úplně všechno z té skleničky. „To je – ááá – náš slavnej skladatel Jarmil Sebastián Mach,“ a důvěrně se k Petrovi Havlíkovi naklonil; z každého jeho vydechnutí bylo znát, že pije vysoce kvalitní zboží. „Dostal v létě pěknej balík od našich jižních sousedů.“ Ušklíbl se. „Nemám ovšem na mysli Bulhary. Dělal muziku k nějaký reklamě na nudle,“ popotáhl.

„Hodili mu solidní balík. Jó, pane, wiener Blut ještě ví, zač je v Čechách kumšt,“ dodal pak s jistým podtextem, který již nerozváděl. „Víte, všechno bych celkem chápal, všechno. Co ale nikdy nepochopím: proč mi tu sebral televizi.“

„Kdo?“

„Ten, kdo ji sebral,“ řekl Robin Hudec a tvářil se záhadně. „Tadyhle stála.“ Ukázal v ta místa. „Japonec. Sanyo color video. Dole měla takovej menší drápanec pod obrazovkou. Poznal bych ji mezi tisíci. Okamžitě. Já ho, blbce, fakt nechápu.“

Petr Havlík zvedl kostru ze sezení, které snad v Číně, snad v Japonsku může někomu připadat jako příjemná změna, nicméně ve střední Evropě…

„Vy snad máte tušení, kdo to mohl udělat?“

Robin Hudec stál u vitrínky, z níž se na něho smály martelly, scotch whisky, bolsy a jiná pití, on však odolával.

„Jakýpak tušení, milý pane,“ řekl. „Já vím, kdo to byl.“ Obrátil na Petra Havlíka svoji mírně odulou tvář. „No ovšem. Já to skutečně vím.“

V této chvíli možná Petr Havlík zalitoval, že před sebou nemá skleničku martellu, whisky, bolsu, čehokoliv: tak byla chvíle vážná.

„Vím to,“ dodal ještě o poznání tišším hlasem Robin Hudec, „jenomže vám to neřeknu.“ A když viděl užaslý pohled mladého kriminalisty, skoro nešťastně rozhodil rukama. „No nemůžu, no! Nemám jedinej důkaz. A bez důkazů, jak jistě dobře víte, jsme v kýblu.“

„Důkazy,“ řekl Petr Havlík zvolna, „s tím si zatím nedělejte hlavu, pane Hudec.“ Vstal a došel si až k němu, tedy až k oknu. Stál mu těsně za zády, když se ho ptal: „Kdo, pane Hudec?“

„Blbec,“ prohodil Robin a ukázal oknem na ulici „Neumí ani zaparkovat.“ Náhle se obrátil. „Je mi moc líto, pane inspektore.“ Zašklebil se. „Právě jsem to zapomněl,“ poodešel. Obrátil se. Z té vzdálenosti se mu hovořilo už mnohem líp. „A bude jen dobře, když na to zapomeneme oba.“ Sehnul se pro nějakou knížku; byl u nízké knihovničky. Petr Havlík stále za ním jak ohař.

„Nejednáte moudře, pane Hudec. Podívejte se, něco vám navrhnu, ano?“

„Já vím, co mi chcete navrhnout,“ pokrčil rameny Robin a vytáhl nějakou knížku. „Ale stejně to máte marný. Četl jste tohle?“

Petr Havlík vzal do rukou knihu, kterou v životě nečetl, a zvolna v ní listoval. A jak v ní listoval, pomalu hovořil.

„Pane Hudec – ten člověk – je to už jeho čtvrtá vloupačka – a čtvrtá zdařilá – a beze stop – bez poškození zámků a čehokoliv – vždycky jde úplně najisto – ví, kdy kdo není doma – pane Hudec – jak dlouho si myslíte, že ho tak ještě můžeme hledat?“ A Petr Havlík sklapl knížku a předal ji zase zpátky majiteli.

Bubeník se s ní vrátil ke svým sedacím bubínkům.

„Řekl jste, že víte, kdo to byl,“ Petr Havlík nad ním teď stál jako kat Mydlář.

„Ano, to jsem řek,“ četl Robin z knížky, „ubohý Polonie, máš, co jsi chtěl. Spletl jsem si tě s lepším pánem. Sbohem! Alespoň vidíš, jak příliš horlivosti škodí,“ bum a sklapl knížku. „Shakespeare, Hamlet, třetí jednání, čtvrtý výstup. Krátce po tom, co Hamlet zavraždí Polonia. Omylem. Namísto krále.“ A Robin vstal a dal knížku tam, co byla. „Máte taky těžkej život.“ A když Petr Havlík neprotestoval, pokýval hlavou. „Pít nesmíte, do Vídně taky nesmíte, musíte vést nudný řádný život, jít ostatním pouze příkladem; není to otrava? A co je asi vůbec nejhorší – musíte hledat lidi, který vám osobně vůbec nic neprovedli. To je přece blbý, ne?“

Petr Havlík se zase posadil na ten špalek. Předklonil se, zvedl třásně koberečku a ještě jednou to zkusil.

„No tak, pane Hudec. Ještě není pozdě.“

A Robin Hudec si nalil potřetí. Zvedl sklenku proti světlu. Bylo v ní stále stejně hnědounké, blysknavé, světélkující fluidum.

„Tak to ne, pane vyšetřovateli,“ řekl Robin hodně pomalu, „to bychom si nerozuměli.“ Krátce se usmál, než se napil. „Jsem možná dost špatnej chlap, připouštím.“ tehdy to do sebe vlil, „áááále krysa, ne, to tedy ještě nejsem.“ Zaťukal do skleničky odspoda. „A nebudu.“ A zase vstal. „Práskač, to teda ne. A pak,“ rozpažil a zase si sedl, „co když se mejlím? Mejlit se jest lidské! A jestli se nemejlím, to poznám snadno: až u někoho uvidím své škrábnuté sanyo. Řekl jsem přece jasně, že je poznám mezi tisíci.“

Petr Havlík se ošil na nizoučké židličce.

„Vaše škoda, pane Hudec,“ upozornil, v hlase mírnou výstrahu, „když odmítáte spolupráci.“

„Já že odmítám?“ upřímně žasl Robin. „Já vůbec nic neodmítám. Ani bych si nedovolil odmítat spolupráci s vébé! Pozor!“ vytrhl drátek ze šroubovací zátky, „já jenom odmítám někoho jmenovat. Ostatně,“ ušklíbl se a ohnul drátek, „si můžete snadno zjistit, kdo z kapely nevlastní japonce. Koneckonců, já vám to můžu říct, abyste netvrdil, že jsem odmítl spolupracovat.“ Jak zvedl hlavu, krk se mu napnul a ohryzek vystoupil. „Tak Jarmil – ten má tu malou německou NECku. Radek má japonskou – to vím určitě, Kája Wandler má tuším naši – Teslu Color, dále máme Járu Ungra…“

„To je kdo?“

„Náš zvukař. Jára Ungr,“ upřesnil a zašrouboval láhev. „Ten to ale taky nemoh být, protože ten měl úplně první barevnou televizi, tu, co se prodávala v Túzu za strašný tisíce bonů a teď na to neseženete jedinou součástku. Takže – kdo nám to ještě zbývá?“ A když Petr Havlík napjatě čekal, změnil Robin Hudec tóninu: „Náš milý baskytarista Valérek Hegedyš. Ten nemá barevnou televizi, ba dokonce ani černobílou. V tom svém kutlochu, říká Valérek, mám jenom klinec ve zdi.“

Petr Havlík se zeptal, jak dlouho je ten pan Hegedyš v kapele.

„Krátce, pane inspektore, krátce,“ zašklebil se Robin „Já přesně vím, nač teď asi myslíte, pane inspektore. Ale ty doby, kdy v Čechách kradli hlavně cígoši, jsou už bohužel nenávratně za námi.“ Odšrouboval a nalil si počtvrté „Valérek je Cikán. Ale za Valérka dám klidně ruku do ohně. A pak, je to perfektní muzikant.“

Petr Havlík přehodil třásně koberce – věc, kterou měl po ruce nejblíž – a nenápadně převedl řeč na jinou osobu našeho malého dramatu.

„A váš názor na pana Sismilicha je jaký?“ zeptal se poněkud šroubovaně jako ve správné tragédii.

„Nijaký,“ vystřelil Robin Hudec bez přemýšlení.

„Tím chcete vyjádřit asi co?“ pokračoval Petr Havlík v nasazené laťce a dál si hrál s kobercem.

„Tím chci vyjádřit asi tolik,“ vžil se okamžitě do nové role Robin nad čtvrtou již skleničkou martellu, „že mě ten pán ale ani v nejmenším netankuje.“

„Ometá se ale až dost kolem té vaší kapely.“

Robin Hudec položil skleničku, jako by při následném prohlášení chtěl mít ruce volné.

„Je to vůl, no.“

„A má barevnou televizi,“ doplnil jeho stručné hodnocení Petr Havlík.

„Samozřejmě. Aby neměl. Nora Hajská má zaručeně ten úplně nejposlednější model. A metrák videokazet k tomu.“ Obrátil se na Petra Havlíka a vysvětloval mu teď jako děcku: „Leo má vše. Leo nemusí krást. Nač? Prosím vás, snášet takovou těžkou bednu až před barák? Víte, jaká je to fuška? Leo je pro každou srandu, jen s ní nesmí bejt spojená žádná námaha. Leo je jinak naprogramovanej, jestli mi už trochu rozumíte… a chcete rozumět.“

Petr Havlík si v duchu přiznal, že tomuhle tak úplně a beze zbytku sice nerozuměl, ač by třeba i chtěl, nicméně z pouhé jeho grimasy Robin správně vytušil, že je na řadě závěrečná floskule… „Kdybyste si snad ještě na něco důležitého vzpomněl, anebo si chtěl vzpomenout…“

Robin Hudec se usmál a jednoznačně zavrtěl hlavou. Už nyní věděl, že si docela určitě na nic důležitého nevzpomene. Vyprovodil Petra Havlíka až ke dveřím, kde mu ještě zamával jako tetičce. Teprve když za ním zavřel dveře, vrhl se na jeden z bubínků na sezení, hlavu zaryl do měkkého potahu a zavyl jako šakal do temné noci:

„Ty mrcho jedna proradná, tohle ti už teda neprojde, to teda nééé…!“

13

V téže době se odbýval podobný rozhovor také v ulici Bartolomějské, kde na parkovišti vyhrazeném pro VB zaparkoval služební vůz a hned vedle něho ford-sierra 1,6; docela určitě by mu hrozilo odtažení, kdyby nadporučík Morávek nedal příslušné pokyny službě.

„Takže,“ začal spokojeně a konvenčně Pavel Morávek, když na dvaadvacítce konečně posadil Leo Sismilicha na Petrovu židli, „teď si můžeme hezky v klidu konečně popovídat, pane Sismilich.“

Leo se společensky zatvářil; nebyl proti tomu popovídat si s tímhle nadporučíkem a dokonce mu nabídl, jak pravil, další hřebíček do rakvičky. Vzhledem k tomu, že hřebíček byla pallmallka, Pavel Morávek neodolal. „Děkuji.“ A když mu pak Leo ještě úslužně připálil ronsonem, vtáhl nadporučík labužnicky voňavý dým a s přimhouřením obou očí – asi jako by se mu do nich dostalo příliš mnoho kouře – vlídně prohodil:

„Nesmíte se ovšem zlobit, když všechno nebude probíhat přesně tak jako v těch vašich oblíbených detektivkách. Dáte si kafe?“

A Pavel Morávek se už sápal po hrnečku tety Míly, který mu vlastně nenáležel. Leo Sismilich si pohrával nonšalantně s klíčky od vozu a s přívětivým úsměvem odmítl kávu, čaj či cokoliv tekutého; neměl pocit žízně, natož tísně či strachu, to bylo vidět. Sálala z něho bezstarostnost až předpubertální.

„Takže,“ ujal se opět slova Pavel Morávek a posunul popelník do středu pole, aby na něj oba pohodlně dosáhli. „Nebude vám vadit, když na vás vytáhnu tenhle krám?“

„Ale kdepák,“ řekl Leo. Zajímal se hned o značku.

„Nebudete z toho nervózní?“

„Ani v nejmenším,“ horlivě ujišťoval Leo. „Klidně si zapněte třeba i elektrolux plus veškerou techniku, kterou tu máte,“ usmál se; značka magnetofonu, kterou si nahlas přečetl po straně přístroje, ho zanechala chladným. Hi-fi techniku, myslel si jistě, tu tedy špičkovou nemají.

„To jen abychom nemuseli nic psát a taky aby to netrvalo moc dlouho,“ vysvětloval téměř omluvně Pavel Morávek a ťukl do knoflíku toho přístroje, o kterém Leo vtipně podotkl, že jistě ještě pamatuje majora Zemana. „Ano. Popište mi tedy nejdřív, pane Sismilichu, jak jste objevil paní Noru Hajskou. Leonoru tedy.“ A potichu dodal „Prosím, můžete mluvit.“

„No výborně,“ řekl téměř rozverně Leo. „No tak…“ zamyslel se, přičemž ruku s cigaretou nechal trčet asi tak ve výši brady, „ano, objevil jsem Leonoru Hajskou dnes v noci.“

„Kolik asi bylo?“ Pavel Morávek teď připomínal herce, který se nijak zvlášť necítí ve své roli.

„Ano, bylo…“ vzpomínal Leo mnohem věrohodněji, „asi tak – půl jedné. Nebo půl a pět, nejvýš za pět minut tři čtvrtě na jednu.“

„Ano.“

„Teď… jak jsem ji uviděl?“ Leo vtáhl.

„Ano, ale mluvte mi trochu víc do toho. Tak, tak.“

„Ležela na zemi.“

„Pokračujte.“

„Mám říct, jak jsem se ji pokoušel vzkřísit a tyhle věci?“

„Řekněte pokud možno vše, nač si vzpomínáte.“

„Včetně detailů?“ A když Pavel Morávek přikývl, Leo opravdu pokračoval. „Fajn. Ležela tedy na zemi – takže namočit hadr jsem – teda namočil jsem hadr – ano – kus – přiložil jsem – hergot, teď jsem to teda pěkně zbreptal, co? Smažte to celé, pane nadporučíku, musí to znít hrozně.“

„Dále!“

Do místnosti vstoupil zleva podporučík Horák. Aniž cokoli řekl, položil před Pavla Morávka bílý papír. A odešel. Pavel Morávek se vpil pohledem do té bílé čtvrtky papíru. Trvalo mu velmi dlouho, než zvedl zrak a promluvil. Celou tu dobu běžel pásek v magnetofonu naprázdno.

„Smažeme to?“

„Pane Sismilich,“ pronesl nyní o poznání úřednějším tónem Pavel Morávek, což mohlo úzce souviset s tím papírem, který zřejmě nebyl tak docela bílý, „máme tady výpověď paní Kubátové. Víte, kdo je paní Kubátová?“

„Ano, sousedka. Naše. Hned vedle.“ Leo jako by pojednou ztrácel schopnost souvislého vyjadřování, ale to mohlo být i přechodné.

„Paní Kubátová vypověděla,“ pokračoval týmž úředním tónem Pavel Morávek, hledě do papíru, který opravdu nebyl tak úplně bez poskvrny, „že krátce po půlnoci na dnešek vycházela z bytu paní Hajské nějaká žena.“ A vzhlédl. „Mladá žena.“

„Ano,“ řekl Leo tiše a trochu se zaklonil.

„Paní Hajská údajně křičela za touto mladou ženou cosi velmi nelichotivého. Paní Kubátová tady dokonce uvádí slova jako… no, na tom nakonec nesejde… ale ujišťuju vás, že jsou to vesměs slova značně nelichotivá, zejména pomyslíme-li, že byla adresována mladé ženě. Mohl byste k tomu něco říct, pane Sismilich?“

„Na mikrofon?“ Leo se krátce a rozpačitě usmál, přitáhl si popelník a udusil v něm půlku cigarety. Teprve když měl ruce volné, zavrtěl hlavou, asi jako by chtěl dodatečně říct, to jsem blázen, nelichotivá slova, co to jen tu Noru mohlo popadnout?

„Na mikrofon, pane Sismilich, když budete tak moc laskav.“

„Ano,“ souhlasil Leo a odkašlal si. Zase se tak krátce usmál. „A co by vás asi tak nejvíc zajímalo, pane nadporučík?“

„Třeba to, kdo byla ta mladá žena, pane Sismilich.“

„No tak to musela být jedině Adriana,“ řekl a sáhl po ronsonu. Jedenkrát cvakl – plamínek. „O tom není nejmenších pochyb.“ Díval se do plamínku. „Byla se na mě ten večer… podívat.“ A s tím zhasl plamínek. „Neškodná návštěva, ujišťuju vás, soudruhu nadporučíku.“ Ronson zase schoval do kapsy.

„Příjmení.“

„Té dívky?“ Leo si odkašlal. „To vám mohu prozradit, Zimáková. Pracuje… to chcete vědět taky?“ Pavel Moravek němě přitakal. „V Diskometě. Jako baletka. Bezvadná holka. Nechápu, co mohla Noře udělat, to tedy nechápu.“

„Třeba paní Hajské vadilo, že ji objevila v půl jedné v noci ve svém bytě,“ pronesl velmi zvolna a velnu přesvědčivě Pavel Morávek.

Leo našpulil rty a udělal hmmm?

„Pane Sismilich,“ řekl nyní Pavel Morávek tak, jako by radil malému děcku, aby si nehrálo s ohněm, což bylo případné, neboť Leo už zase mimovolně sahal po ronsonu, „nechtěl byste mi povědět trochu víc o té mladé ženě, kterou asi velmi dobře znáte?“

„Adrianka,“ řekl Leo a v kapse zřejmě mačkal zapalovač, „co o ní říct? Devatenáctka. Nestačí?“ Ale nečekal na případnou úřední reakci Pavla Morávka a rychle dodal „Nora nikdy proti Adriance nebyla. Naopak, jednou o ni dokonce řekla, že je taková milá. Ano,“ dodal s nejistým úsměvem Leo, „to o ní Nora řekla.“

„Věděla paní Hajská o tom, že vy dva se občas – nebo často – vídáváte?“

Na tenhle slovesný tvar byl Pavel Morávek pyšný; doufal, že magnetofon všechno zaznamenává věrně, a už viděl protáhlou tvář svého přítele a kolegy.

„Nora nebyla nikdy proti tomu, abych měl přátele. Ona není tak nesnesitelně žárlivá jako ty mladý holky. Nora je mimořádný ženský zjev.“

Pavel Morávek zvedl obočí. To znamenalo, že buď přemýšlí, anebo se diví.

„Připusťme,“ řekl po kratší prodlevě, „že nebyla proti vašim přátelům. Ale asi ji překvapilo, když zjistila, že si své přátele, včetně mladých žen, zvete k ní, do jejího bytu – za její nepřítomnosti – nota bene v noci.“

„To by ale muselo být úplné novum.“

„Jak?“

„Novum. Něco neobvyklého. Jestli mi rozumíte.“

Pavel Morávek začínal cítit jemný bzukot ve spáncích, a jak se znal, tohle nevěstilo nic dobrého. I kriminalista má jen jedny nervy a Pavel Morávek v tomto směru rozhodně nebyl výjimka, spíše pravidlo. Neboli toho chození kolem horké kaše už pomalu začínal mít po krk.

A tak si na to vstal. Šel k oknu. Tady se nadechl a se značným sebezapřením požádal: „Tak ještě jednou, pane Sismilich, ano? Ale pro změnu si to řekneme tak, jak to doopravdy proběhlo. Ano?“

„Ale zajisté,“ souhlasil Leo a pohlédl na své dlouhé nervózní prsty.

„Podívejte se, paní Hajská vás s tou… no s tou slečnou… překvapila in flagranti. Je to tak? Pane Sismilich? In flagranti, to je v posteli.“

Leo jako by se nyní otřásl zimou. Strčil ruce do kapes bundy a přitáhl lokty k tělu.

„Tak to vůbec nebylo,“ řekl. „Když přišla Nora, už jsem byl venku.“

„Z postele.“

„Myslím dole. Tedy u auta.“

„Takže – vy jste vůbec nebyl v bytě.“

Leo zavrtěl hlavou.

„Byl jsem už dole, potom za mnou přiběhla Adriana, teda slečna Zimáková. Byla poněkud nervóznější, ale to mě u Adriany nikdy nepřekvapovalo. Adriana je prostě nervově labilnější. Ujišťuju vás, pane – teda soudruhu, že se ani slovem nezmínila o nějaké hádce, nebo dokonce že by…“

„Paní Kubátová uvádí,“ vpadl nadporučík Morávek a nahlédl do toho strašného papíru, kde měl snad všechno, „že paní Hajská křičela na celý dům, a to tak, že to bylo slyšet i do sousedních bytů. Ostatně to paní Kubátovou vylákalo na chodbu.“

„Tomu se dá věřit,“ připustil Leo a svěsil ramena. „Jenže já opravdu nevím, co jí Nora řekla. Možná i Adrianě ulítlo nějaké to slůvko. Řekl jsem už, že Adriana je nervově labilní typ. Třeba Noru nějak rozzlobila. A nebylo by divu, Nora poslední dva týdny nesmírně pracovala. Natáčejí ten seriál k výročí a pan režisér Koreček je někdy až příliš – nu, já řeknu puntičkářský. Norince jde ten člověk příšerně na nervy. Třeba byl její výbuch inspirovaný nějakou nepříjemnou událostí ve studiu,“ zvedl ramena; „co my víme?“

„Pane Sismilich,“ obrátil list Pavel Morávek, „trváte tedy na tom, že když jste se vrátil do bytu, ležela paní Hajská na koberci.“

„No tak,“ Leo přehodil nohy, „na tom netrvám.“

„Ne?“

„Ne.“

„A co se vlastně stalo, když jste se vrátil do bytu?“

Bylo až zřejmé, jak se Leo nyní pokouší rychle si srovnat myšlenky a děj. „Vrátil jsem se nahoru a Nora.“ zakašlal, ale jen lehce, tuberácky, „seděla v křesle.“

„Takže ona seděla v křesle?“

„Jistě. Normálně seděla. Tím chci říct, že vůbec nebyla v bezvědomí. Jenom mi řekla, že jí není nějak dobře, a požádala mě, abych jí přinesl dibotin. To je lék na cukrovku.“

„O té slečně,“ Pavel Morávek mrkl do papíru, „Zimáková – nepadlo ani slovo?“

„No tak,“ Leo zase přehodil nohy, „padlo.“ A spěšně dodal: „Ale všechno se velmi rychle vysvětlilo. Dokonce jsem dostal svolení, abych ještě Adrianku odvezl na kolej.“

„Kam?“

„Adrianka bydlí na koleji. Studuje baletní oddělení AMU. Ještě je velmi mladá.“

„Aha. Pokračujte.“

„Dal jsem tedy Norince ten prášek, ona ho zapila, a slíbil jsem jí, že jsem za chvilku zpátky. Jo, a ještě jsem jí poradil, aby si šla lehnout a na mě už nečekala. Prosím?“

V této chvíli se pohledy obou mužů setkaly. Ani jeden neuhnul očima.

„No jen pokračujte, pane Sismilich, pokračujte.“

„Když jsem tedy Adrianku vyhodil před kolejí,“ pokračoval Leo nyní v mnohem pomalejším rytmu, „a vrátil se domů – tedy do bytu Nory Hajské, našel jsem Noru v bezvědomí. Ležela… bylo to úděsné.“

Leo si prsty zakryl ústa, jako by to ani nechtěl popisovat dál.

Nadporučík se zase podíval do toho strašného papíru.

„Lékař v nemocnici,“ řekl, „který má paní Hajskou na svém oddělení, se vyjádřil, že paní Hajská – kromě otravy tím lékem – má ještě hematom v těchto místech,“ a Pavel Morávek si ukázal na zátylek.

I Leo už vytušil, kam asi míří tenhle nadporučík, který zpočátku vypadal tak přátelsky a jako by ani neuměl do pěti počítat.

„Byl jsem v bytě paní Hajské,“ pronesl Pavel Morávek nyní velmi zamyšleně, „a v pokoji, na takové vitríně nebo co to je.“ podíval se na Lea s prosbou, aby mu určil přesný název toho nábytku, leč Leo mlčel. „Je tam taková váza. Takový pohár, viďte, pane Sismilich?“

Leo nic.

„Mohl byste mi prozradit, pane Sismilich, jestli jste někdy vzal do ruky tu vázu? Myslím teda ten pohár, pane Sismilich.“

Na dvaadvacítce zavládlo ticho, které později bude v Petru Havlíkovi budit nesprávný dojem, že v magnetofonu došla páska.

„Vzpomínejte dobře, pane Sismilich.“ Pavel Morávek zamáčkl cigaretu a nafoukl obě tváře. „Myslím ten těžký pohár, který stojí na té – asi je to vitrínka.“

„Ano,“ řekl Leo suše, „vitrínka.“ Jeho hlas jako by nyní přicházel z větší dálky. „Ale já jsem ho myslím nikdy neměl v ruce. Alespoň si nevzpomínám, že bych se ho někdy třeba jen dotkl. Nač taky, že?“

Pavel Morávek poposunul na stole papírek, z kterého Leovi už jistě musela naskakovat husí kůže. A řekl:

„Takže vy tvrdíte: nikdy ani nedotkl.“ A Pavel Morávek se mírně předklonil a sdělil to teď Leovi téměř důvěrně: „Byl jsem v tom bytě, pane Sismilich.“

„Ano?“

„V tom pokoji, pane Sismilich, je všechno oblé, všechno je vypolštářované, všude jsou koberce…“

„Jistě, jistě…“

A teď Pavel Morávek konečně zvýšil hlas:

„Tak o co se tedy, v tom pokoji, paní Hajská při pádu zranila do hlavy?“

„V pokoji?“

„Jistě, pane Sismilich. Tam jste ji přece našel.“

„Ale já,“ polkl Leo, „já ji vůbec nenašel v pokoji.“

Pavel Morávek se nahnul přes stůl a vykřikl: „A kde jste ji tedy našel?“

„Byla…“ Leovi úplně vynechal hlas, ale překonal to výkřikem: „…. v koupelně byla!“ A pak o poznání tišeji pokračoval, ruce na obličeji. „Ležela tam vedle vany, uhodila se asi o skříňku, jak jinak?“ Hleděl na nadporučíka skrze roztažené prsty, ale Pavel Morávek v jeho očích přesto zaznamenal jakýsi záblesk. „Určitě to tak bylo, byl jste v tom bytě, musel jste tedy vidět v koupelně tu skříňku,“

„Dobře,“ řekl již úplně klidným hlasem Pavel Morávek a bílý papír, který – jak se ukázalo – vůbec nebyl tak nevinně bílý, vložil do černých desek. „Byl jsem v tom bytě a viděl jsem v koupelně skříňku.“

„Ach bože,“ rozeštkal se Leo do dlaní, „jak jen jste si mohl myslet, že bych mohl někoho… zabít!? Dokonce Norinku?! Takovou vzácnou ženu…“ Už se však zase uklidňoval. „Ach bože,“ bědoval nyní již teatrálně a Pavel Morávek tupě zíral ke stropu, jako by vzýval nebesa, aby ho doslova v hodině dvanácté zachránila a seslala mu na dvaadvacítku toho protivu poručíka Havlíka. A v téže chvíli se dveře otevřely… a do nich vplula známá tvář, plna nevyřčených otázek.

14

Takže – o deset minut později seděli zas oba každý na své židli.

Petr Havlík si držel dlaň kdesi na krajině žaludeční, kdežto Pavel Morávek si pohrával s cigaretou a v obličeji měl výraz, jako by tomu stále nemohl věřit, Čemu? To řekl nahlas:

„A já ho, čoveče, pustím!“

Tak ten karbenátek, myslel si nyní Petr Havlík, jsem snědl asi opravdu moc rychle. Následky si nesu právě nyní, A otázal se:

„Co říkáš?“

„Vůbec nechápu, co to se mnou poslední dobou je,“ svěřil se Pavel Morávek sklesle. „Mně ti se ho, čestný slovo, zželelo.“

„Ježíšmarjá,“ řekl Petr Havlík a ještě víc stlačil bránici.

„Koho?“

„Ale to bude tvůj vliv,“ vyčítal Pavel Morávek a prohrál svůj další souboj s cigaretou; dnes už to bude pátá! „A přitom,“ zapálil si, „všechno ukazuje přímo na něj.“ Vypustil dým. „Prosím tě, je ti něco?“

„Trávení.“

„Tráví veškerá vystoupení po šatnách,“ oklepal Pavel popel do krabičky od svorek, „při čemž – jak aspoň tvrdí – si čte detektivky. Jenomže, hochu… hele, nelezou na tebe spalničky nebo co?“ Pavel vtáhl nyní již labužnicky kouř, kancerogen sem, kancerogen tam. „Kde je psáno, že ho víc než klíče k detektivním záhadám nepřitahují klíče k zámkům cizích dveří?“

„Koho jeho?“ zaskuhral Petr Havlík.

„Jsou ve všech kapsách kabátů, které mu visí přímo na očích. Má na to fůru času. Může si pořídit třeba sto otisků. A já, člověče, já ho klidně pustím! Já mu vletím na ty jeho slzičky!“ Pavel Morávek by snad nad sebou málem také slzel. „Cos říkal?“

„Bůhví, co do toho dali.“

„To je fakt,“ oklepal Pavel Morávek popel do krabičky. „Po šatnách, v autobusech, cestou domů, zkrátka všude si posbírá veškeré potřebné informace. Ví naprosto přesně, co si kdo kdy chce koupit, dokonce si během přátelských návštěv může krásně ověřit, kam si co kdo ukládá. A stále je mimo podezření. Každý ho pokládá za pitomečka, za neschopného budižkničemu. No vidíš, Petře, a já ho pustím. Klidně. Prosím tě, co se furt tak kroutíš?“

Petrovi vyšel hrdlem hlasitý zvuk.

„Promiň,“ řekl. „Nechápu, proč jsi ho tedy nechal běžet.“

„Právě na to se tě chci zeptat: proč?“

„Mě se teď radši na nic neptej, ouvá!“ zasténal Petr Havlík.

Pavel Morávek se k němu naklonil. „Nechceš acylpyrin? Někde by tu měl být.“

„To není na to.“

„Na co?“

„Na karbenátek.“

„Jakej?“

A tak mu Petr popsal karbenátek, který do sebe hodil vedle nemocnice v restauraci U nemocnice.

„Zdá se, že tam tu nemocnici nepostavili tak docela zbytečně,“ mínil Pavel Morávek a byl také toho názoru, že by Petr asi udělal nejlíp, kdyby se tam zase vrátil, tedy nikoliv do té restaurace, ale přímo do té nemocnice. Jistě by se tam našla nějaká ochotná sestřička, která by mu vypumpovala žaludek. A při tom ho napadla Marcelka.

„Ta nepumpuje, ta je na gynekologii,“ skuhral skrčený Petr Havlík, „kolikrát ti to mám ještě říkat?“

„Myslel jsem to jinak.“

Petr Havlík se na přítele díval očima mlékařského psa. Pak svěsil koutky rtů, náhle zvolal, nojo, nojo! a prudce vyrazil z místnosti číslo dvacet dva.

Když se za pět minut vrátil, přišel úplně jiný člověk. Na opatrný dotaz – tak co? – odpověděl, fajn, dobrý, venku, takže Pavel Morávek mohl pokračovat a vysvětlit, co ho napadlo.

„Budeš žasnout,“ upozornil ho rovnou a pak mu to vyklopil. „Pojedeš na jižní Moravu, představ si to.“

„Jižní Morava,“ řekl Petr a nach se mu začínal vracet do tváří. „Myslíš Mikulov, Valtice, Velké Pavlovice…“

„Šňůra začíná Znojmem.“

„Šňůra?“

„Šňůra. Je to odborný termín.“ Pavel Morávek si vstal a přešel si na opačnou stranu. Posadil se na roh stolu a zblízka pozoroval svého prudce se zotavujícího kolegu. „Byl jsem na ÚKECu,“ zvedl ruku, aby zastavil případnou vlnu dotazů. „To je takové ústředí pro všechny pop-skupiny, žongléry, kouzelníky a baviče všeho druhu,“ vysvětlil a ukázal na zeď. „Na zdi mají plachtu a na ní připíchnuté čtverečky nejrůznějších barev. Sleduješ mě nyní již pozorně, Péťane?“

Petr Havlík přikývl.

„A je ti skutečně dobře?“

Petr opět kývl.

„To jsem rád. A z těch čtverečků jsem vyčetl, že skupina RH Faktor má v pátek odjezd právě na jižní Moravu.

Pojedou s Diskometami. To jsou baletky, Péťane, samé hezké holky to jistě budou. Dále s vámi jede manipulátor Artur s asistentkou Izabel, jé, tam bude lidí jako máku.“

„Na jižní Moravě.“

„Samozřejmě. Uvidíš, že ti nelžu,“ řekl Pavel a plácl kamaráda po zádech.

„Aha. A já asi mám podle tebe ten pořad konferovat,“ hádal Petr Havlík.

„To by jistě nebylo špatné,“ mínil Pavel a objal Petra kolem ramen, „ale nemusíš mít obavy. Pořad konferuje oblíbený diskžokej Kája Wandler.“

„Myslím, že už ti začínám trochu rozumět,“ řekl Petr a vyvinul se z Pavlova těžkopádného objetí. „Zatímco já se budu poflakovat po šatnách všech sálů Jihomoravského kraje, ty tu budeš hlídat byt pana Wandlera.“

„A taky byt choreografa Diskometek,“ doplnil ho Pavel.

„A všech Diskometek,“ bodl ho do úplně zdravého břicha Petr.

„Au,“ Pavel seskočil se stolu. „A bude-li nutno, třeba i byty všech manipulátorů, iluzionistů a jejich asistentek, prostě všech členů zájezdové skupiny, o které už teď někdo dobře ví, že bude od pátku do pondělka kočovat po jihomoravských luzích a diskotékách.“

„A když ti ani tohle nevyjde?“ zapochyboval ten věčný skeptik Havlík.

„Potom jsi na řadě ty, Péťane.“

„Pozor! Budu na jižní Moravě, ve sklepě, v Mikulově!“

„Omyl. Nebudeš ani ve sklepě, ani v Mikulově, Péťane. Šňůra se táhne přes Znojmo do Třebíče a Jihlavy. A nebudeš se tam poflakovat, jak jsi nesprávně prohlásil před chvílí.“

„Ne?“

„Je mi líto.“

„Budu mít závažný úkol, aha,“ snažil se zlehčit celou tu věc Morávkův mladší a ještě nezkušený kolega.

„Budeš mít především celé ty dny oči na šťopkách.“ A doplnil: „I celé noci.“

„Vyloučeno,“ řekl Petr Havlík. „To dokážou jenom králíci.“

„Husy taky,“ řekl Pavel Morávek, naklonil hlavu na stranu a vstal. Přeměřil několika ráznými kroky dvaadvacítku. Bylo nabíledni, že chystá řeč, pokud možno zásadní.

„Vážený soudruhu. Jsme zhruba na konci třetího dějství a to, co zatím víme, je možná málo, na to, abychom mohli jít a říct jednomu pánovi nebo jedné dámě, račte se laskavě nyní obtěžovat s námi. Říkám, že je to možná málo, ale přesto dost, abychom již mohli pomalu činit jistá účinná opatření k tomu, abychom na konci dalšího dějství mohli jednomu, dvěma či více pánům a dámám vmést do tváří naši oblíbenou finální formuli. Není sporu o tom, že je tu kdosi, kdo nás už hezkých pár dní tahá za nohu, za nos i za fousy. Souhlasíš?“

Tehdy Petr Havlík přikývl poprvé.

„Takže je nejvyšší čas, abychom začali připravovat to, co je pro nás už bezmála typické, jak by řekl náš milý náčelník major Bajer,“ a Pavel Morávek se oběma dlaněmi opřel o stůl. „Past. Past na škodnou, která zatím poklidně loupí, ale která nám třeba zítra, pozítří či popozítří začne i vraždit. Případ s tou zpěvačkou byl pro nás prvním vážným varováním. Říkám to dobře?“

Petr Havlík přikývl podruhé.

„No proto. A ten člověk – nebo ti lidé, jak chceš – se nehodlá – nehodlají – vzdát dalších pokusů, zejména když se přesvědčili, že žádný zámek před nimi není dost zamčený, žádná skrýš dost tajná, žádná informace dost soukromá. O všem vědí, se vším počítají, na všechno jsou připraveni a před ničím – říkám ti, Péťane, se vší vážností – ti se už před ničím nezastaví. Roztočili ruletu a na konci chtějí shrábnout bank. Dostat se jim na kobylku, to znamená trochu jim rozladit struny toho jejich náramně dobře sehraného orchestru. Zatím jsme dělali jednu velikou chybu, ale té se teď musíme rychle vyhnout. Doufám, že víš, jaká to byla chyba, Petře?“

A Petr Havlík, který již působil dojmem zcela zdravého člověka, přikývl potřetí.

ČTVRTÉ DĚJSTVÍ

1

Jsou takové sporty, jimiž doslova žijí celé národy, a naopak zase takové, na které nepřijde noha. V Čechách k té druhé sortě patří zrovna košíková. Petr Havlík, jak to tu tak v tělocvičně obhlížel, napočítal kol ribstolů pod vysokými zadrátovanými okny sotva padesát diváků, z toho polovina byli náhradníci a činovníci, druhá přátelé a příbuzní hráček. I tato hrstka však dokázala vytvořit bouřlivou zvukovou kulisu při každém vstřeleném koši do slávistické obroučky.

Po prvním poločase vedlo družstvo Tatranu nad děvčaty ze Slávie 48: 11. Bitva to byla napínavá, o to nic, útok střídal útok, přesto však Petr Havlík zdaleka nepociťoval takové vzrušení a napětí, jaké člověku dokáže poskytnout fotbal nebo hokej. Petr byl především toho názoru, že sport, v němž dvoumetrový hráč má jasnou výhodu proti hráči, který je o dvacet čísel menší, je značně nedomyšlený. Nu prosím, jako třeba zrovna teď: míč dostala Houštecká ze Slávie a okamžitě snižuje na 48: 46. Bez námahy doslova pustila míč do tatranského koše, pouze si při tom trochu stoupla na špičky.

Ano, je to vysloveně nefér, říkal si Petr Havlík a litoval Marcelu, která tu se svými 178 cm patřila k mrňousům. A přitom, kdykoli s ní šel, měl komplex malého piva, ač měřil 182! Jak by si vedle ní musel připadat takový Pavel se svými 175 cm? Jenomže Pavel je už šťastně ženatý a komplexy toho druhu má již šťastně za sebou.

Pozor! Marcelka hází trestný hod! Tady výhoda obryň odpadá, z osmi metrů svými pařáty na koš přece jen nedosáhnou a musejí se tam trefovat jako každý jiný normálně vzrostlý člověk.

Áaaaa… zklamaně si povzdechlo publikum.

Teprve druhým hodem se Marcelka strefila do obroučky, l im zvýšila vedení tatranek o tři body. Když běžela na svoji polovinu, všiml si Petr, že nejenom jeho, ale ještě i jiné mužské oči si ji spokojeně prohlížejí. Trenér Stránský… něco jí ukazoval dlaní; čertví, co to mají mezi sebou za esperanto tihleti baskeťáci; snad to byla pochvala, či spíše nějaký taktický pokyn, protože Marcelka se okamžitě stáhla na levou stranu. A už zase držela míč, trošku si s ním zadriblovala a přihrála šestce – ouha!, šestce míč vypíchla slávistická trojka, přihrávka přímo pod koš – dvoutakt – a zčistajasna to bylo na rozdíl jednoho jediného bodíku.

Je to tak? Ovšem, koš dosažený ze hry rovná se dvěma bodům, koš z trestného hodu pouze jednomu. Petrsi to ještě ověřil na ukazateli skóre. Bylo to tak; Tatran už vedl nad Slávií pouze 49: 48. Favorit, jak se dalo čekat, začínal cenit zoubky.

Když se po dalším nevydařeném útoku Tatranu zmocnila míče pod košem opět nejvyšší hráčka v hale Houštecká ze Slávie, začala se karta zvolna obracet. Přihrávka pod koš Flešarové, Marcelčin faul a dva trestné hody!

Marcela, hráčka, která se provinila, zvedla ruku. Měla na kontě již čtyři nedovolené zákroky, za ten příští půjde ze hřiště. Trenér ji však odvolal už teď, takže vzápětí mohla podobně jako Petr jen bezmocné přihlížet z lavičky, jak Flešarová ze Slávie bezpečně proměňuje první trestný hod a srovnává skóre na 49: 49. A protože Flešarová neméně bezpečně proměnila i hod druhý, dostala se Slávia poprvé za dnešní zápas do vedení.

Marcelka seděla na lavičce se svěšenou hlavou. Viděl i na tu vzdálenost, že se trápí. Jistě si myslí, že tenhle náhlý obrat ve hře zavinila ona, nejdřív tou pomalou přihrávkou a teď tím faulem pod košem. Navíc Flešarová bezpečně proměnila oba trestné hody, zatímco ona před chvílí pouze jeden. Viděl i na tu vzdálenost, která je dělila, že trenér Stránský do Marcelky stále něco hučí a ta jen kývá svěšenou hlavou. Bylo mu jí pojednou strašně líto, nejraději by vyskočil z lavice a šel tam a tomu Stránskému by řekl…

Co bych mu vlastně mohl říct? pomyslel si.

A někdy od tohoto okamžiku ztratil zájem o hru. Pojednou nevěděl, kdo vede, kdo vstřelil koš, slyšel jen výkřiky, které v hale dostávaly pronikavou ozvěnu, pleskavé údery míčem o palubovku a povzbuzování z řad obecenstva.

Ukázněně však setrval na lavici až do konce zápasu, Čekal, že trenér Marcelku ještě nasadí do hry. Nenasadil. Zápas doseděla na lavičce – podobně jako Petr. Ze setkání, které si dojednali hned po zápase naproti v grilu, začínal mít obavy.

A nebyly to obavy bezdůvodné.

Marcelka především přišla do grilu o půlhodinu později. Nejméně desetkrát musel přesvědčovat přicházející hosty, že židle vedle něho je skutečně obsazená, a za tu půlhodinu zde vypil kávu, tonik, kolu, ještě jednu kávu… tu právě dopíjel ve chvíli, kdy se Marcelka, celá uřícená, přihnala do grilu rovnou ze sprch.

„Ahoj.“

„Tady jseš,“ řekla neutrálně a zmoženě dosedla. Zeptal se jí, co si dá, a ona řekla, je mi to absolutně fuk. Dneska by ji prý nepostavila na nohy ani kola s heroinem. Nálada klesla okamžitě na bod mrazu. Tatranky to projely se Slávií lž8: 81, což Marcelka považovala za katastrofu.

„Příště vyhrajete,“ utěšoval ji nepřesvědčivě Petr a okamžitě narazil na nasupený pohled, který nepozměnila ani v okamžiku, kdy jí servírka přinesla kolu, zatím bez heroinu.

„Hrála jsem dneska pod psa,“ pravila Marcelka pod stůl, zavrtěla hlavou a sáhla po skleničce. Jako by tomu stále nemohla věřit. „Sedmnáct bodů rozdílu!“ vrtěla hlavou. „Nezlob se, Petře, ale já dneska dost pospíchám.“

„Jistě,“ řekl Petr.

„Prosím?“ Marcelka drapla brčko. Zkusila to brčkem. Zvedla své dlouhé černé řasy. „Říkals něco?“ Nasála hnědý nápoj.

„Ni-nic,“ zaševelil Petr a ohlédl se, jako by netrpělivě čekali třetího. Nikdo však nepřicházel. Zatím, pomyslel si Petr a suše si odkašlal.

„Říkals, že mi chceš něco důležitýho povědět,“ cvrnkla Marcelka do brčka. „Tak prosím, povídej, poslouchám,“ a rozhlédla se grilem s nízkým stropem, kde by taková Houštecká musela asi chodit trvale ohnutá. „No?“ jukla Marcelka na Petra.

„Kolik na mě máš? Deset minut?“ zaznělo se zřetelným podtextem.

Marcelka zastavila pohyb, jímž posouvala pod stolem svou obrovskou kabelu, a tázavě se na Petra odspodu zahleděla.

„Jak jsi jim řekla, že budeš naproti s tím esenbákem? Jak dlouho? Čtvrt hodiny?“

Marcelka prudce zamrkala. Vzala brčko a jemně si jím objížděla rty.

„Ty, Petře, fakt,“ začala nesmírně unaveně, „na podobný způsob hovoru jsem dneska dost utahaná, věř mi.“

„Promiň,“ řekl tiše a sáhl zatím jenom na její brčko. „Ale sama jsi přece hned na úvod prohlásila, jak strašně málo máš času. Tak jsem ti to chtěl usnadnit.“

„Co usnadnit?“ Marcela hodila brčko do prázdné sklenky.

Petr jako by se právě potřeboval především ujistit, má-li boty.

„Tak ještě jednou,“ řekla Marcelka a učinila to, co neočekával: položila mu ruku na loket. „No, vysvětli mi to. Já tomu totiž nerozumím.“

„Máš málo času.“

Přikývla.

„A jsi strašně unavená.“

„I přesto bych si ráda vyposlechla tvé stručné vysvětlení,“ řekla Marcelka a usmála se.

Měl teď pocit, že se mu ta dívka vysmívá. Navíc zjistil, že ztrácí odvahu. Jak se tak na něho zblízka dívala, nenašel v sobě dost kuráže položit jí tak prostou otázku. A proto stále mlčel, ale už nehleděl pod stůl; snažil se naopak neuhnout pohledem a vyčíst alespoň něco z těch tmavých očí, ojíněných dlouhými černými řasami.

„Jsi strašně moc hloupej detektiv, Petříčku,“ pravila Marcelka téměř s něhou a dvěma prsty mu přejela po lokti a paži. Dojela až k bradě a trochu mu ji ponadzvedla. „Tak copak zase našemu slavnýmu kriminalistovi přelítlo přes nos, co, co, co?“

Hleděli na sebe a usmívali se jeden na druhého. A Petr při tom trpěl jak Job. Krom toho si byl jist, že už jí zase nerozumí. Nikdy se vlastně v ženských nevyznal. Toto mu bylo přírodou odepřeno.

„Hovoř,“ vybídla ho Marcelka a dramaticky dodala: „Pověz, ať jest to cokolivěk.“

Petr vzal láhev a chvíli ji přemísťoval z místa na místo.

„Já vím,“ řekl vyprahle, „co ti na mně vadí.“ Přesunul láhev. „A vždycky ti to už bude vadit.“ Mluvil vyprahle, třebaže tady už dneska ochutnal veškerý nealkoholický sortiment. „To je mi jasný.“

„Petře,“ řekla Marcelka s úsměvem, který možná ani úsměvem nebyl. „Po takovým zbabraným mači ještě zbabranej večer? To mi snad nehodláš připravit?“

„Jednou jsi mi řekla, žes viděla takovej film,“ Petr přeložil účtenku napůl. „Nevím, jak se ten film jmenoval, ale hrál v tom Steve McQueen.“

„… si vzpomínám. Steve McQueen tam hrál policistu a Bissetka jeho dívku, která mu řekla,“ Marcelka si hrála s brčkem, „řekla mu, že s ním asi nebude moct chodit, protože si nedovede představit, že všechny ty mrtvoly, které on denně vidí, na jeho povaze nezanechávají stopy.“

„Vidíš, jak si to dobře pamatuješ, Marcelko.“

„Pamatuju. A?“

„Taky si to od té doby pamatuju a říkám si,“ Petr opět přeložil účtenku, „jestli tohle třeba u tebe taky nehraje roli.“

„Myslíš mrtvoly?“ Marcela se zasmála. „Těch jsem už u nás ve špitále viděla tolik, že…“

„Ne, počkej,“ přerušil ji Petr. „To všechno byli lidi, kteří zemřeli normálně.“

„Jak normálně? Smrt je smrt, Petře.“

Zavrtěl hlavou. „Násilná smrt je jiná smrt. Je strašná. Nelidská. Je hrůzná.“

Už se na ni nedíval – hleděl jí kamsi za levé rameno –, ale dovedl si představit pohled, který na něho upírala. Slyšel, jak tiše řekla:

„Možná máš pravdu, Petře.“

A i on tiše řekl: „Viděl jsem oběti brutálních vražd, zohavená lidská těla, dokonce i dítě, kterému…“

Položila mu dlaň na ústa.

„Bojím se, že to člověka nakonec musí poznamenat,“ řekl po chvilce. „I já se toho bojím, Marcelo.“ A přitáhl si tu jemnou dívčí ruku k sobě, přiložil na rty a letmo políbil. „Ani bych se ti nemohl divit, kdybys…“ Nedořekl; hleděl na ni svýma velkýma modrýma očima, které na něho vždycky všechno řekly.

„A víš ty, proč já s tebou pořád ještě ztrácím čas?“ Petr nevěděl, tak mu to Marcelka pověděla. „Protože jsi takovej, jakej jsi. A protože si myslím, že takovej už i zůstaneš, Petře.“

„Jako hloupej detektiv, viď?“

Nato se Marcelka dnes poprvé nahlas a zcela uvolněně rozesmála.

2

S úsilím téměř nadlidským otevřela oči. První, co jí prolétlo myslí, jakmile uviděla nad sebou šibenici ověšenou baňkami a hadičkami, bylo: kde to jsem? A vzápětí: Co se to se mnou děje? Jsem vůbec naživu?

„Sestřičko…“ z hrdla jí vyšel sten. „Sestři…“ já jsem v nemocnici, viďte, sestřičko?“

Ženská tvář nad ní se sklonila. Cítila dotek prstů kdesi na své ruce. Opět zavřela oči.

„Ano, paní Hajská. Jste v nemocnici. Doktorka Krejčová. Už se cítíte lépe?“

Otevřela oči. Ta žena, doktorka tedy, nad ní stála; držela ji za ruku jako malou holčičku. Potom ji napadlo, měří mi tep.

„Co se mi stalo, sestřičko?“ A opravila se: „Paní doktorko.“

„Už to bude dobré, paní Hajská,“ řekla lékařka a položila ruku na bílý polštář. „Tep už je zcela normální,“ připojila povzbudivý úsměv. „Bude to dobré. Ale dala jste nám co proto, paní Hajská.“

Pokusila se pohnout, ale nějak to nešlo.

„Klidně ležte, paní Hajská. Chce to ještě klid na lůžku,“ vysvětlovala lékařka s laskavým úsměvem. „Co hlavička? Už nebolí?“

Nora Hajská hnula hlavou, aby doktorka Krejčová mohla prohmatat bolavé místo kdesi vzadu na hlavě.

„Tohle bolí?“

„Trochu,“ hlesla Nora Hajská a taky se pokusila o povzbudivý úsměv. „Poležím si u vás ještě dlouho, paní doktorko?“

Lékařka se narovnala a jediným pohybem upravila záhyb pokrčené pokrývky. „U nás už ani den, paní Hajská. Teď vás pěkně vypakujeme na internu, no a tam už se s vámi moc dlouho párat nebudou.“ Obrátila se ke dveřím. „Máte tu návštěvu.“ A zase k pacientce. „Do týdne jste jako rybička.“

„Návštěvu…?“

Kdo by tak mohl za mnou přijít, podivila se v duchu Nora Hajská. Alice už ne. Té se to před rokem povedlo definitivně, takže – kdo?

„Ztepilý mladý muž,“ řekla doktorka, popošla ke dveřím a usmála se. „Syn?“

Nora Hajská opět ucítila slabou bolest kdesi v týle. Pak řekla:

„Paní doktorko…“

„Prosím?“

Nora Hajská na ni kývla, a když se doktorka Krejčová přesunula k jejímu loži, pokoušela se nadzvednout. Nešlo lo.

„Musíme hezky ležet, paní Hajská. Zatím to chce naprostý klid, v žádném případě se nerozčilovat. Copak byste ráda?“

„Paní doktorko – prosím vás – zeptejte se – toho člověka,“ hovořila s pauzami a ukázala na dveře, „co je zač – a kdyby to byl policajt, tak…“

„Policajt?“ Lékařka nakrčila bradu. „Proč by to měl být zrovna…“

„Nechci mít nic s policií. Nemám, co bych jim povídala, paní doktorko. Řekněte jim, nechci s nimi hovořit… Řekněte jim, že nesmím…“ a zavřela oči.

„Paní Hajská, prosím vás, ležte hezky klidně,“ pokoušela se ji lékařka jemně vtlačit zas zpátky na lože. „A buďte naprosto klidná. Přece vám sem nepustím policajta. Co vás to jen napadlo?“

„Nepustíte mi ho sem?“

„Ale no to víte, že ne!“

Hovořila s ní opravdu jako s malou holčičkou.

„Ale ten mládenec na policajta nevypadá. Spíš bych řekla, že to bude někdo z vaší branže. Domnívala jsem se, že by vám návštěva udělala radost. Povznesla vás trochu na duchu. Já vám ho sem na chvilku pustím, ano? Víte, jak my to provedeme?“ Doktorka Krejčová si přisedla na kraj postele. „Já trochu pootevřu, vy se na něj mrknete, a kdyby se vám hoch nezdál, jednoduše zavřete oči. A já mu okamžitě sdělím, že návštěva by vás přece jen ještě příliš unavovala. Nebo prostě, že to pan primář nedovolil. Návštěvy na tohle oddělení stejně nesmějí. Tak co? Souhlas?“

Nora Hajská se usmála. Lékařka to pochopila jako souhlas a pak tiše – po špičkách – se blížila ke dveřím. Ještě jednou se obrátila na Noru.

„Ano?“

Nora Hajská přikývla. Pak spatřila jiné světlo, světlo chodby. Viděla, že lékařka vyšla. Teprve když se znovu objevila ve dveřích její tvář, všimla si Nora Hajská, že kdosi stojí za ní a zvědavě nakukuje do pokoje.

Vešel. V ruce kytici rudých růží. A Nora Hajská hlasem, který už začínala trochu poznávat, řekla:

„Probůh, Leo? Jseš to opravdu ty? Ne, tomu bych nikdy nevěřila…“

A zatímco se návštěva nesmělými krůčky blížila k pacientce, lékařka diskrétně a tiše zavřela dveře z opačné strany.

3

Tady Soňa.

Ne, myslím, že je vše v pořádku.

Špatně tě slyším, Kvído.

Ano, píšu si…

A klíč? Pod rohožkou jako obvykle?

Nemaj tuchy.

Ale, Kvído, já za to přece Oskarovi zle vyčinila. Zeptej se Dály.

Jistě. Má vždycky rukavičky.

Ten popis jim je stejně houby platnej. Kromě toho jsem si jistá, že jim ta baba dohromady nic neřekla. Děláš si zase zbytečný vrásky, Kvído.

Ale jak můžou tušit, že na to teď pudem zas z úplně jinýho konce?

Promiň, že ti do toho zase skáču, ale…

Ale ne, v tomhle taky nemáš pravdu. Na oba kluky je spoleh. Znám je už nějakej čas, Kvído, věř mi. Já vím, že s tím japončíkem to Oskar trošíčku přepísk, ale…

Slíbil mi to.

Cože? V bedně? V jaký bedně?

Když bedna, tak bedna. Fajn. Píšu si: bedna vlevo ode dveří…

Jen se uklidni. My najdem všechno. Alespoň zatím jsme všechno našli. No tak! Kór když nám to vždycky tak do detailu popíšeš.

Ano, mám zapsáno, mám.

Ještě… kam ti mám volat.

Jaká bužba?

Hotel Družba, aha, rozumím, Znojmo.

Mám. Kdyby něco kikslo, můžeš mi volat zejtra v pět.

Budu. Čau, Kvído! Cože?

S mejma nervama si starosti dělat nemusíš. Hlavně abys ty teď dobře zapracoval v jámě lvové.

No nic, zlom vaz, Kvído! A mysli na svoje hodný a potřebný dětičky. Čau!

4

„Takže v hotelu Družba ve Znojmě,“ oznámil Pavel Morávek časně zrána Petru Havlíkovi, člověku nevyspalému, „tam nám ta naše šňůra začíná, Péťane. Nezívej. Auto máš zajištěné v záznamníku soudruha Gérycha. Nějaké dotazy?“

„Počkej, kdo že měl koupit kafe?“

„Tento týden? Poručík Havlík.“

Poručík Havlík však třeštil oči do prázdné dózičky.

„Zapomněl. Jak se dalo čekat,“ řekl nadporučík Morávek a sáhl do své zásuvky. „Tak co, jakej je Pavel Morávkovic?“

Aniž šetřil slovy chvály, hasil si to Petr Havlík jako ta slepička pro vodičku na chodbičku. Když se vrátil, sháněl se po cukru.

„Tady. Ale ty stále zíváš,“ žasl Pavel Morávek. „Cos dělal například dneska do rána?“

„Hele, ptám se tě já snad někdy na průběh tvých manželských nocí?“

„Až se zeptáš, milerád odpovím. I poradím,“ zakýval Pavel Morávek ukazováčkem. „Nesnes bych při tom ovšem tohle zívání.“

Petr Havlík rychle sklapl ústa a omluvně se na svého staršího ženatého kolegu zašklebil.

„No a co ta tvoje krásná dívka Marcelka?“ Pavel Morávek významně přivřel levé oko a hlasem, v němž doslova duněla životní moudrost, pravil: „Už je nejvyšší čas, abys do toho konečně praštil, kamaráde. I tobě život kvačí. Za rok je ti dokonce sedmadvacet jako mně, a tady už přestává všechna legrace. Víš, jak budeš za rok vypadat? Podívej se na mě. Co vidíš? Normálního starýho člověka,“ prohlédl si sako. „Břišní svalstvo začíná povolovat.“ Vtáhl vzduch a chvíli nedýchal. „To chce ovšem jen správné držení těla.“ Vydechl a břicho opět vyniklo. „Já vím, ale ono opravdu hodně záleží na držení těla. Podívej se na věc zpříma. Sedmadvacet je konec mládí. Doufám, že ti to doma řekli.“ A pak se zeptal zpříma. „Kdy je svatba?“

Petr Havlík se ohlédl, jako by snad otázka platila třetí osobě.

„Takže ona ještě není ruka v rukávě?“

Petr Havlík vzal ze stolu verzatilku. Zkoušel její mechaniku. Pak řekl: „Voda, ježíšmarjá!“ a vyběhl z dvaadvacítky. Když se vrátil, napadlo Pavla Morávka, že by mu Petr měl dát číslo té své Marcelky.

„Jaké číslo? Čeho číslo?“

„Telefonu. Já jí totiž zavolám,“ řekl Pavel. „A vykreslím jí tě v tak růžových barvách, že si tě začne plíst s vlastním kombiné. Víš, jaká je to trefa, vzít si za muže takovou bačkoru, jako jsi ty? Ty budeš umývat nádobí, schody, děti, všechno. Tebe si nevzít, to je od každé Marcelky naprosté šílenství. To ona si vážně myslí, že najde ještě většího trumberu?“

„U-um,“ zavrtěl upřímně hlavou Petr Havlík a položil konečně verzatilku. „Ale co můžeš vědět, třeba ani trumberu nehledá.“

„A koho by měla hledat?“ žasl neméně upřímně Pavel Morávek.

Petr Havlík se nad stolem nahrbil jako kocour. „Ona totiž, Marcelka, je…“ zmlkl, zvedl bradu, v očích prazvláštní lesk. „Nevím, no.“

Pavel Morávek se nadechl, jako by se chystal k hlasitějšímu výkřiku, přesto však z něho nevyšel ani hlásek. Sáhl po cigaretě. Zapálil si. Díval se kradmo na přítele, vtahoval dým a nic neříkal. Ozval se až po drahné chvíli. Ale to už zas úplně změnil téma. Začal mluvit o Znojmě, hotelu Družba, o služebním auťáku, Gérychovi…

„Kolik že má ten Gérych?“ zeptal se Petr Havlík, jako by byl duchem jinde.

„Tvůj úkol je ti – doufám – jasný,“ zdůraznil Pavel Morávek sugestivně a zvedl sluchátko.

„Hlídat jednoho pitomečka. Kolik má ten Gérych?“ řekl Petr Havlík a převzal sluchátko. Ačkoliv nepřevzal, Pavel zatím sluchátko nepustil.

„Já ti to ještě neřekl?“

„Tři tři dva. Nebo tři pět dva?“

„Já ti neřekl,“ obcházel Pavel Morávek se sluchátkem v ruce stůl, „že Leo Sismilich vypadl ze hry?“

Petr Havlík nakrčil mírně nos.

„Ne,“ zavrtěl hlavou.

„Ano,“ přikývl Pavel Morávek, sluchátko stále ještě v pěsti. „Alespoň to na něj už tak moc nevypadá. Když se ta zpěvačka probrala z mrákot, prohlásila, že mezi ní a panem Sismilichem jaktěživo nedošlo k hádce.“

„A co ta rána vzadu na hlavě?“

„V té koupelně je taková skříňka. Ta má čtyři rohy,“ vysvětloval Pavel Morávek to nejpodstatnější Petru Havlíkovi jako velmi ospalému člověku. „A o jeden z těch rohů…“

„Moment. Tys tu skříňku viděl?“

„Těmato očima,“ řekl Pavel Morávek tichým hlasem. Teprve nyní předal Petrovi sluchátko. „Bože, no tak už mu konečně zavolej!“

„Tři tři dva…“

A když Petr Havlík vytáčel tři tři dva, pohlédl na svého kolegu a přítele, jako by si teď nebyl jist ještě čímsi jiným než jen Gérychovým číslem.

5

Který asi, říkal si Jarmil Mach před tchánovou vilou; pozoroval je, jak se motají kolem tchánova rovera a nakládají jeho rolanda; který z nich by toho mohl být schopen?

„Sebastiáne!“ volal ho někdo; Robin; klátil se k němu od své mirafiorky, v níž pojede Judita i Eva. „Nechceš taky s náma?“ hlasitě se zasmál Robin. Zřejmě to považoval za fór vzhledem k Veronice.

Jarmil zvedl zrak; neušlo mu, že se záclona v okně nad balkónem jemně zachvěla. Veronika je pozorovala. Přesněji řečeno, její oči hledaly Radka Viktorína. Samozřejmě marně. Radek vyjíždí odjinud. Nikdy jí to nemohl dokázat. Byl si tím však naprosto jist. Minulý rok – to s nimi Veronika ještě tu a tam vyjela – ona a Radek… Bylo to jako blesk. Objevilo se to a zhaslo. Svedeno pod povrch zemský neviditelným hromosvodem a – jako by to nikdy nebylo. Pak už s nimi Veronika nejela nikdy. Prohlásila, nenávidím vás, celou tu vaši smečku, v které Jarmil prý pouze ubíjí talent.

Ať je Veronika jakákoliv, vždycky v jeho nadání věřila. Jednou mu dokonce řekla, že v muzice by mohl dokázat daleko víc, kdyby si dával vyšší cíl. Takovéhle písničky přece dneska skládá kdekdo! To prohlašovala o jeho skladbách. Šlo jí strašně na nervy tohle moderní kočování a potulné muzicírování, kdy se hudba a zpěv nerozlučně pojí s ženami, smíchem, alkoholem, možná i drogami. Jednou se Jarmilovi s podobnými obavami dokonce svěřila. Tehdy se jí vysmál. Ani alkoholu, ani ženám nikdy neholdoval. A drogy…? „Nedej se vysmát, Veroniko, kde by se vzaly? Tady?“ řekl jí tehdy.

„Bacha!“ vykřikl Jarmil na Járu. Zvukař se na něho usmál. Skládal to do roveru tak, aby se nic nehnulo ani v té nejostřeji říznuté zatáčce. Na Járu Ungra byl prostě spoleh, Jára byl pečlivost sama.

Jarmil pohlédl k modrému nebi. Pojednou jako by mu svitlo. Bylo to v okamžiku, kdy se kolem roveru doslova smýkla fordka a zastavila těsně u chodníku za Robinem. Z vozu vyskočil pitomeček Leo.

„Nazdar, hošani!“ zvedl ruku. Do vozu křikl: „Nemusíš.“

Jarmil uviděl ve fordu-sieře dívku s plavými vlasy. Mimoděk mrkl na balkón. Za záclonou už nikdo nestál. Uslyšel Járu Ungra, který si pro sebe řekl: ty abys tu chyběl.

„Robine,“ Leo se dvěma třemi dlouhými skoky hnal k mirafiorce; „neujed mi, prokristapána!“

Pak cosi chvatně sdělil Robinovi do okýnka.

Jarmil si vlezl k volantu tchánova rovera a vytáhl z kapsy klíčky. Sledoval dění ve zpětném zrcátku. Robin vylezl z auta a jeho ruce, uvyklé paličkám, prudce gestikulovaly. Leo, mírně předkloněný a jakoby neustále v běhu, podupával jako tříroček před startem. Přitom občas mrkl k sieře, aby dal své plavovlasé spolujezdkyni najevo, už to bude, jen klid, hned jedeme. S Robinem si ještě vyměnili pár slov, Leo všem pokynul na pozdrav a dvěma třemi skoky se zase vrátil ke „svému“ vozu. Sotvaže nasedl – to bylo doslova současné –, fordka se odlepila od chodníku, prudce vystřelila úzkou ulicí vpředu a ve vteřince zmizela za nejbližším ohybem. Jezdit umí jako gangster, pomyslel si Jarmil a ohlédl se. Vedle stál Robin.

„Pěkná holka,“ prohodil.

Jarmil zasunul klíček do spínače. Ohlédl se. „Járo?“

„Hotovo,“ hlásil Jára Ungr a zeptal se Robina: „Snad ten vůl taky nejede?“

Robin se záhadně usmál.

„Mám vyřídit Košťálovi,“ řekl, „že přiveze Adrianu. Aby neměl obavy. Že dorazí včas.“ A ještě znovu se podíval tím směrem, kam v perfektním auťáku jedné zpěvačky odfrčela s jedním pitomečkem jedna krásná holka. V očích měl smutek, všiml si Jarmil. „Takovej nýmand,“ dodal pak s neskonalým údivem.

„Co Hajská?“ ptal se Jára zezadu.

Robin setřel prach ze zpětného venkovního zrcátka a řekl: „Hajská nejede.“ A obrátil se. Pak se odklátil ke své zánovní fiatce-mirafiori.

Jarmil otočil klíčkem. Naposled se podíval nahoru; měl pocit, že se záclona přece jenom pohnula. Ale to už jel. Možná, pomyslel si, že mi chtěla něco důležitého povědět. Ale to už byl v ohybu, kde před malou chvílí zmizel jeho zrakům ford známé zpěvačky Nory Hajské, která dnes nejede.

6

„Vím, vím, hoši, bude to fuška,“ přiznal Pavel Morávek mančaftu, který si svolal hned na půl osmou. „Ale jelikož nás nic chytřejšího nenapadlo, musíme to zkusit takhle,“ řekl a věnoval tichý pohled místu, kde sedává Petr Havlík, který byl nyní již na trase ve služební volze, směr jihomoravský kraj. „Akce začne dneska, přesněji řečeno, už začala. Doufám,“ mrkl na hodinky, „že ne pozdě.“ Obhlédl přítomné, z nichž mnozí se po ránu tvářili zasněně. „Konec akce neděle večer, nebo spíš v noci z neděle na pondělí.“

„Příjemný to víkend,“ poznamenal podporučík Horák a nic víc. Přesto však bylo zřejmé, že všem přítomným promluvil z hloubi duše.

„Takže,“ pokusil se vykouzlit na tváři povzbudivý úsměv Pavel Morávek, „všechno to nejveselejší jsme si už řekli, a nyní tedy můžeme přejít k věci samé.“

Na dvaadvacítce se tísnilo krom Pavla Morávka ještě jedenáct dalších ochránců zákona. Major Bajer to shromáždění nazval poslední večeří, docela určitě to však nemyslel zle, neřkuli posměšně.

A všichni přítomní apoštolově zákona se tu rozesadili, kde se dalo: po dvou židlích, jednom stole, dvou okenních parapetech a rotný Blecha tu dokonce někde vyštrachal Havlíkův spací pytel, a tak seděl úplně nejblíže.

„Tak to snad vezmem po pořádku,“ řekl Pavel Morávek a vzal to od okna. Tam se o zeď otíral strážmistr Jech. „Vy máte toho Hegedyše, Jech, pokud mě paměť neklame,“ řekl Pavel Morávek a strážmistr zavrtěl hlavou. Vzápětí však přikývl. „Nechci být špatným prorokem,“ pokračoval Pavel Morávek, „ale u toho Hegedyše, myslím, nehrozí žádné senzační odhalení. Kde ten pán bydlí, jste si, Jech, doufám, zjistil.“ Strážmistr ocitoval z notesu ulici i číslo domu „Výborně.“ A nadporučík Morávek přenesl pohled na protilehlou stranu, ke dveřím. O ně se opíral rotný Machala

„Soudruh Machala,“ řekl nadporučík Morávek a prudce zamrkal, neboť Machala předpisově zaburácel ZDE! „Máte toho Wandlera, víte to?“ VIM! „Wandler alias Vaňásko, víte to?“ VÍM! „U něho je rovněž malá pravděpodobnost překvapení.“ Rotný Machala teď mlčel jako dub. „Doma je manželka a dvě děti. Nebo tři děti?“ DVĚ! „Prima,“ řekl nadporučík Morávek, viditelně spokojen s naprostou informovaností rotného. „Přesto však je docela dobře možné, že zítra odejdou, já nevím, na chatu nebo…“ NEMAJÍ! „Dobře, tak třeba k babičce.“ Rotný Machala mlčel „Zkrátka musíme předpokládat i krátkou nepřítomnost, kterou by pachatel – či pachatelé – mohli operativně využít. Jak dobře víme, jsou o každém pohybu vytipovaných obětí vždycky dokonale zpraveni,“ a nadporučík Morávek dal mávnutím ruky rotnému Machalovi na vědomí, že už si může dát POHOV. A přešel pohledem na spací pytel poručíka Havlíka, toho času nepřítomného.

„Václave,“ odkašlal si nadporučík Morávek, „vy máte na starosti Košťálův byt, viďte,“ mrkl do zápisníku. „Ano, Bohuš Košťál, umělecký vedoucí taneční skupiny Diskometa – rotný Blecha.“

Rotný Blecha si na spacáku poposedl. „To sice mám,“ řekl a jeho hlasem jako by probíjela nervozita, „jenomže jak zvládnu se čtyřmi lidmi osm baletek a osm baleťáků, to tedy opravdu nevím, soudruzi.“

Jeho výlev vyvolal ruch v sále.

„No né, vážně, mládenci. O ty baletky se musíme nějak rozdělit.“

A nebyl by to podporučík Horák, aby si honem honem nepřisadil: „Nebo aspoň o ty chlapce, viď, Vašíčku?“

Po tomto krátkém vybočení nadporučík Morávek jen s úsilím zvládl nastalý šum. Přeslechl několik cenných rad z mnoha stran ohledně baletek i jejich partnerů a svatosvatě slíbil rotnému Blechovi, že mu zaručeně dá ještě nějaké lidi Hlažek, možná i Krátký, což rotného Blechu jakž takž uspokojilo. A ještě nadporučík velmi správně poukázal na skutečnost, že u Diskomety beztoho nepadá v úvahu celý soubor. Vždyť nejedna z baletek bydlí doma, u rodičů, u manžela a podobně – podporučík Horák se jiných příkladů zdržel –, „krom toho je u členů baletní skupiny mizivá šance na velkou kořist; tancovat totiž není džob, který bychom v naší kulturní sféře mohli označovat za zlatonosný“.

Pavel Morávek se přistihl, že dneska hovoří nejen plynně, nýbrž dokonce i vzletně. Skoro mu bylo líto, že tu nesedí Petr: žasl by. I nad tím, jak Pavel tuhle bandu ironiků a cyniků nakonec zvládl. Netrvalo to ani hodinu a všichni znali svůj úkol, a když pak došlo na volné dotazy a návrhy, nebylo už pomalu o čem hovořit. Všem bylo všechno jasné, nikdo neměl připomínky. Nepočítáme-li ovšem podporučíku Horáka, který varoval nadstrážmistra Kaňku, jenž dostal na starost kouzelníka a manipulátora Artura.

„Strčí tě do takový bedny, propíchne tě třema šavlema, a když tě z bedny vyndá, jsi králík.“

Jakmile se však střetl s částečně prosebným, částečně výhrůžným pohledem nadporučíka Morávka, dodal konejšivě: „Já vím, Pavlíku. Ale třeba to zrovna vyjde, co můžeš vědět? To jen teď nám to všem připadá úplně beznadějný.“ A Pavlu Morávkovi se zazdálo, že i tentokrát jim ten podporučík promluvil z duše.

7

Hokejový chrám, nazval to Petr Havlík, když si sedl do řady 8, na sedadlo 9 vlevo a zvedl bradu. Nad ním se klenul zasklený strop, od něhož se za hodinu začnou odrážet desítky decibelů. Pak se opět vrátil pohledem k hrací ploše, na které Dnes se nebruslí, jak četl na bráně zimního stadiónu.

Dnes se tu ani nebruslí, ani tu nebude hrát RH Znojmo, ale RH Faktor, populární skupina z Prahy. V pořadu dále účinkuje baletní soubor DISKOMETA a manipulátor a iluzionista ARTUR s asistentkou Isabelle. Vstupné 25 korun, studenti a vojáci 10. Pořádá Městská osvětová beseda Začátek v 19.30 hod.

Takže ještě hodina času, jak si ověřil Petr i na hodinách, které současně ukazovaly skóre DOMÁCÍ 0 – HOSTÉ 0.

Na improvizovaném pódiu prozatím kralovali technikáři Instalovali hudební nástroje, reprobedny, mikrofony, zesilovače a čertví, jak se všechno to nádobíčko jmenuje. A ten hlavní zvukař od Faktorů, Jára Ungr, stále nebyl s něčím spokojen, věčně poskakoval po pódiu, přehazoval šňůry a postrkoval všechny ty zázraky techniky tu kousek dopravu nebo tu zas kousek doleva, vadily mu oleandry, nebyl spokojen ani s nasvícením, projektovaným původně pro úplně jiný druh divadla. Petrovi se jednu chvíli zdálo, že tenhleten pan Ungr svou nespokojenost tak trochu přehání a tak trochu i hraje; vždyť mu přece muselo být jasné, že každý špendlík, který tady upadne před mikrofonem do vzdálenosti dvou až tří metrů, vydá díky všem těm zesilovacím agregátům ránu jak z děla. Tady bude dneska slyšet všude a tak dobře, že to bude až k zbláznění, pomyslel si naopak Petr Havlík na sedadle 9 v řadě 8.

„Už jdete pryč?“

Ohlédl se.

„Á, to jste vy.“

Petr Havlík překročil dvě řady a posadil se vedle Jarmila Macha.

„Krásnej stadión.“

Na to Jarmil Mach ohrnul spodní ret a vydal nosový zvuk, kterým tento chrám sportu rázem zatratil.

„Hudba a hokej,“ řekl s netajeným opovržením, „to už jsme skoro jako v Kanadě.“ Obrátil se na Petra Havlíka. „Už tu jenom chybí…“ vstal, zvedl ruce a vykřikl na celý stadión: „KOKA-KOLA, TO JE VONO! BIJTE JE!“

Petr Havlík nebyl mocen slova.

Jarmil Mach dopadl zpátky na sedadlo a tiše řekl: „Promiňte.“ Díval se po očku na Petra Havlíka. „Je to stejně všechno ňáký vobrácený, nezdá se vám?“

„Co všechno?“

„Všechno,“ opakoval Jarmil a ukázal na pódium. „Vidíte ho?“

Kolem mikrofonu se ometal Radek Viktorín.

„Taky si myslí, bůhvíjakej není zpěvák.“ Jarmil Mach měl v očích posměch, ale tentokrát zas trochu jiný, než když mluvil o spojování hudby a hokeje. „Normální vožrala,“ procedil nyní již se zjevným opovržením. „Všechno prochlastal, rozházel s děvkama, a protože je mu jasný, že tím svým zpěvem,“ to slovo téměř vyplivl, „už díru do světa neudělá, tak aspoň…“ Vtom se však zarazil, jako by si uvědomil, že tomuhle člověku prozradil snad příliš. Sklopil hlavu a tiše řekl: „Promiňte.“ Vstal. Čapími kroky překročil řadu, dostal se do uličky, seběhl schodištěm B a pak se dal k šatnám.

Petr Havlík seděl dál, nikam nespěchal. Hleděl k pódiu, kde si před mikrofonem zkoušel své papapa mimimiáááá nikoliv italský tenor, nýbrž známý pražský zpěvák a člen populární skupiny RH FAKTOR Radek VIKTORÍN, jak stálo na plakátech po celém Znojmě.

Jenomže jiný člen téže populární skupiny si zřejmě o Radkovi Viktorínovi myslel něco docela jiného. Ale co si o něm vlastně myslel? snažil se uhodnout Petr Havlík. A proč to říkal právě mně? A ještě než vystoupil z řady, v hlavě mu zašuměla z veliké dálky ozvěna slov náčelníka majora Bajera:

„Mládenci, na jednu věc vždycky pozor! Musíte umět rozlišit ty, kteří nám chtějí opravdu pomoct, od těch, kteří chtějí jenom někomu uškodit.“

8

Rotný Hanulák chytil Celetnou ulici s baletkou Tichou A třebaže nastoupil sotva před hodinou, cítil stoupat chlad od nohou. Bylo více než pravděpodobné, že dneska chytí i rýmu. Blížila se osmá a druhé okno zprava bylo temné. Ani plamínek svíčičky za ním neplápolal, ani světlo baterky nepročíslo tmu pokoje, kdepak, tam se nedělo nic. Tím si byl rotný Hanulák jist právě tak dobře jako tím, že druhé okno zprava patří k bytu té Tiché. Spočítal si to a určitě se nespletl, nemohl, protože ani nesměl. Věděl, že by nadporučík udělal z Hanuláka případ, na jaký se nezapomíná.

Kdežto v třetím okně zprava se svítilo. Tam ano. Tu a tam se tam ve světle mihla mužská, ženská či ještě dětská tvář Jenomže to bylo okno do bytu Ant. Mikuly. Mikulovi byli doma i s dcerkou. Je to chvilka, co přinesla pivo odnaproti Což o to, taky by bodlo. Rotný Hanulák však musel překonat silou vůle tuto prastarou mužskou touhu, která pohříchu se sexem nemá nic společného, a po jazyce jako by se mu přelévala chuť prazdroje, staropramenu, velkopopovického kozla, budvaru… A právě u budvaru se rozsvítilo to světlo. Ve druhém patře ve druhém okně zprava, neboli přesně v tom okně, které správně mělo zůstat celou noc temné. Kdeže temné! Tam se teď svítilo na plné kilowatty‘

„Tady hruška, tady hruška,“ zapnul příruční vysílačku rotný Hanulák. „U Tiché se svítí, u Tiché se svítí.“ A když se mu dostalo řízných pokynů, špitl do vysílačky: „Ale ať jste tu cobydup. Já jdu zatím na věc. Konec.“

9

„Jé, nejste vy ten esenbák?“ zeptala se Petra Havlíka dívka vyjuknuvší ze dveří s nápisem DOMÁCÍ. Petr Havlík v téže chvíli pochopil, že jeho inkognito byla jen báječná duze. A proto přisvědčil, ano, jsem. „Tak račte dovnitř,“ vybídla ho dívka a ustoupila ze dveří.

A Petr Havlík, muž, vešel do DOMÁCÍ – šatny pouze pro ženy! Alespoň to tak zde stálo fixem. Muži hřadovali v šatně naproti, označené cedulí HOSTÉ. Přesto i v DOMÁCÍ Šatně byli dva.

„Dobrý den.“

„Poručík Havlík.“

„Dobrý večer.“

„To je ten esenbák?“ ptala se další dívka, jiná, snad ještě krásnější. Kromě nich tu byly ještě další dvě, z nichž jedna, snad ta vůbec nejkrásnější, řekla: „Helejte, Anetce se ztratily klíče, si to představte, klíče vod kvartýru. Viď, Anetko?“

„Od domu taky,“ řekla ta, která mohla být onou Anetkou, a ohrnula rtík, „a taky od výtahu.“ To řekla skoro plačky, jako by to byla ta vůbec největší pohroma.

„Jistě tu někde budou, děvčata,“ chlácholil je jeden z mužů, nikoliv však Petr Havlík.

Ten řekl: „Tak vám se ztratily klíče.“ A jako by to Anetce právě oznamoval.

Všichni přítomní na sebe pohlédli navzájem. Průsečíkem všech těch pohledů se stal jediný bod – poručík Havlík.

„No dobře,“ pokračoval s klidem, do něhož se vysloveně nutil, „kdy že jste to zjistila?“

„To je k zbláznění, holky!“ bědovala dívka, která byla A netká. „Klíče jsou fuč!“

„Se najdou,“ ujišťoval ji jeden z přítomných, ne však Petr Havlík.

„Jó, jó, jó,“ hučela dívka a obrátila se na poručíka. „Sáhnu do kabátu a klíče nikde.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Petr Havlík s andělskou trpělivostí.

„Teď!“ vyjekla dívka Anetka. „Teda před chvilkou. To je fakt k zbláznění.“

„A nemáte je náhodou někde jinde?“ napadlo Petra Havlíka. A jak si tak prohlížel stoleček, vzal do ruky takovou malou lahvičku s parfémem.

„Prosím vás!“ vybuchla na něho dívka Anetka. „Slyšela jsi ho, jo?“

„Anetko, klidně, hlavně nervy,“ napomenul ji mužský hlas zleva. „Soudruh si skládá mozaiku, že?“

„Kde ještě míváte klíče, když je zrovna nemáte v kapse kabátu?“ ptal se Petr Havlík a prohlížel si ten parfém. „No, vzpomínejte.“

„Nač? Klíče mám jenom tady, tady, tady,“ bušila dívka pěstičkou do kapsy svého kabátu, v níž pohříchu nic ani nezacinkalo, ani nezazvonilo.

Petr Havlík odšrouboval zátku a přičichl. „Příjemná vůně,“ řekl a položil lahvičku tam, co stála.

Vzal ji do ruky muž, sedící na takové nizoučké lavičce pro hráče domácího celku, a zeptal se: „Znáte historii té vůně, poručíku?“ Otáčel lahvičkou v dlouhých prstech. Vstal. „Tak to byl jeden Paris a jedna Helena. To bylo ovšem strašně dávno. V Řecku, soudruhu. A hned takhle naproti nim bydlel jeden takovej ale strašně šikovnej člověk. Ňákej Rubinstein. Byl vysazenej na ženský. Ale jinak, jak říkám, šikovnej pán to byl. Řek si, Řek, na voňavou vodičku nachytám každou. Pak z toho byla válka, dlouhá, odsouzeníhodná. Ale tahle vodička už zůstala. Voní, že, soudruhu?“

Petr Havlík se krátce usmál a řekl: „Takže – v taštičce nejsou. Klíče.“

Anetka zatřepotala hlavinkou jako svéhlavička. Někdo jí musel něco pošeptat, protože zlostně vybuchla: „Neblbni, pořád!“

Heléne Rubinstein, četl Petr Havlík nápis na lahvičce s voňavou vodičkou, kvůli níž byl schopen kdosi vyvolat válku, jak tvrdí v této šatně jistý znalec řecké mytologie. Petr Havlík se na něho obrátil s otázkou, nebyl-li by proti tomu, kdyby si na chvilku vyšli na chodbu.

„My dva?“

A protože Petr Havlík už dokonce otevřel dveře, stáli za chvíli oba přede dveřmi s cedulí ROZHODČÍ.

„Poručík Havlík.“

„Gríša Gula.“

„Pane Gulo,“ pronesl Petr Havlík ztišeně, „mám k vám vlastně jen jednu otázku.“ Gríša Gula se mírně naklonil nalevo, ale hned to zase vyrovnal. Ano, šeptl. „Pane Gulo,“ pokračoval tichým hlasem poručík Havlík, „mohl byste si vzpomenout, kdo kromě členů souboru Diskometa ještě vstoupil do dámské šatny?“

„Ale no jistě, velmi rád,“ souhlasil ochotně Gríša Gula. „Říkal jste kromě čeho? Aha,“ vzpomněl si vzápětí, „krom nás, že. No tak,“ naklonil se vpravo, ale vyrovnal to, „byl tam Leo, že. Přivezl Adrianku opravdu na poslední chvíli, Bohuš se moc rozzlobil, ale moc.“

„Víte naprosto určitě, že tam,“ Petr Havlík ukázal na dveře DOMÁCÍ, „byl pan Sismilich?“

„Ale no božíčku!“ mírně se nasupil Gríša Gula; tentokrát už pevně držel rovnováhu. „Byl tam. A měl s Bohušem nehezký výstup. Nechutné, já to nemám rád.“

„Výstup? Kvůli tomu, že přivezl pozdě Arianu?“

„Ale no ovšem. A jmenuje se Adriana, žádná Ariana či Ariadna. Ariadna, to zase byla dcera jednoho krále na Krétě. Ale to už je taky minulost, soudruhu, to bylo ještě před kapitalismem.“

„A jinak už nikdo jiný,“ vracel se neúprosně Petr Havlík do přítomnosti, „do té šatny nevstoupil? Třeba někdo ze skupiny RH Faktor? Nebo někdo z techniky?“

Na Petru Havlíkovi bylo doslova vidět, jak by si přál, aby tento vzdělanec-tanečník, honěný zejména v řecké mytologii, si taky tak dobře vzpomínal na minulost zcela nedávnou.

A nutno přiznat, že Gríša se snažil. Ruku si přiložil k čelu, aby i méně důvtipný divák pochopil, že postava usilovně přemýšlí. Výrazové prostředky němého filmu se neztratily, pomyslel si Petr Havlík, nenásilně vplynuly do opery a baletu.

„Co jste říkal?“

„Nhe!“ vydechl na závěr usilovného přemýšlení Gríša. „To bych vám lhal.“ Hleděl na Petra Havlíka zpříma jako muž na muže. Petr Havlík si lehce odkašlal. „A pak, nebyl jsem tam celou dobu, že. Tam mohl vejít kdokoli, kdokoli.“

„Dobře, ale je to dámská šatna,“ připomenul mu Petr Havlík.

„Ale no dejte pokoj, soudruhu,“ usmál se Gríša Gula a pohledem na hodinky dal pantomimicky najevo spěch, poklus.

„Děkuju vám,“ pochopil správně Petr Havlík a podal mu ruku, „už vás nebudu déle zdržovat.“

„Mě vůbec nezdržujete,“ mávl rukou Gríša Gula, a ještě než se plavně otočil o sto osmdesát stupňů, zeptal se: „A co klíče, soudruhu? Budete je hledat?“

A tentokrát to byl Petr Havlík, kdo tu zatančil piruetu, byť pouze obrazně.

„Nač? Najdou se přece samy, pane Gulo. Zlomte vaz!“ A otočil se a zvolna se vzdaloval od šaten pro ROZHODČÍ.

10

„No tak teda zazvoňte, když už jste mě dovlík až nahoru,“ naléhala domovní důvěrnice paní Jedličková. Takže rotné mu Hanulákovi nezbylo, než to zmáčknout. TICHÝ R Jednou dlouze, dvakrát krátce.

„Dé,“ řekl si rotný pro sebe.

„Nejde,“ namítla okamžitě paní Jedličková, ucho na dveřích jako lékař na hrudi pacientově. „Nikdo tam není. Je tam ticho. Slyšíte?“

Z úplného ticha se ozvalo: „Kdo zvoní?“ Ženským hlasem.

„Bezpečnost. Otevřete, prosím vás.“

„To by mohl říct každej, nemyslíte?“ protestovala z opačné strany dveří váhavě, bázlivě, žensky.

Rotný Hanulák se podíval na domovní důvěrnici.

„Paní Tichá, klidně můžete otevřít. Já jsem Jedličková z domu.“ Podívala se na rotného. „Nebojte se, je to vopravdu jenom esenbák,“ a mrkla na rotného Hanuláka. Ten přenechal veškerou iniciativu paní Jedličkové.

Klíč v zámku se musel otočit zcela neslyšně, protože pojednou se dveře pootevřely na nepatrnou škvírku. Žena za nimi, zřejmě pevně rozhodnuta dveře zas co nejrychleji přirazit, kdyby se za nimi objevila dvě podezřelá individua, jakmile spatřila tvář známé domovní důvěrnice, řekla rozpačitě: „Dobrý večer, já jsem u Eviny.“

„Dobrý večer,“ odpověděl jí rotný Hanulák, „prosil bych váš občanský průkaz.“

Mladá žena s podivem pohlédla na paní Jedličkovou a jí se zeptala: „Já blbě zaparkovala, jo? Ale já stojím přece až u kostela a tam se smí,“ obrátila se s okamžitým vysvětlením na rotného.

„Váš občanský průkaz bych prosil,“ opakoval nyní již sveřepě a paní Jedličková se na mladou ženu srozumitelně zatvářila.

„Tak moment, jo?“ a mladá žena jim zase před nosem ty dveře přibouchla.

Rotný Hanulák si sundal brigadýrku, vytáhl kapesník, otřel si čepici zevnitř a zase si ji nasadil na hlavu.

„To je její sestra,“ vysvětlila paní Jedličková. „Hezká holka.“

„Co tady dělá?“

Paní Jedličková nakrčila čelo i nos. „Asi zalejt kytky. Přišla.“

A to už se zas ty dveře pootevřely. Škvírou vyjela útlá ženská paže, zakončená červenou knížečkou.

„Prosím. Tam se snad ale smí parkovat, nebo už zase né?“

Ve škvíře se objevila tvář mladé ženy. Ano, paní Jedličková měla pravdu, byla to hezká holka.

„Paní Zelinková… nebo slečna?“

„Máte na straně tři,“ poučila rotného Hanuláka.

Ten zamyšleně listoval občanským průkazem – slečna Zelinková – sociálním postavením zaměstnankyně – svobodná, aha – obrátil stránku – zaměstnavatelem je Interplyn, očkována proti tetanu i neštovicím – otočil stránku.“.

„V jakém poměru jste k majiteli bytu?“

„Švagr. Teda Robert,“ ukázala na zvonek, „je manžel mé sestry.“

„Přišla jste na ty kytky, viďte, slečno?“ zapojila se paní Jedličková do rozhovoru. „Paní sestra jistě bude zas na nějakým zájezdu.“

Dívka ve škvíře prudce zamrkala. „Stalo se… něco… naší Evi?“ V očích měla úzkost.

Rotný Hanulák sklapl občanský průkaz.

„Uklidněte se, slečno,“ vrátil průkaz majitelce. „Vaší sestře se nic nestalo.“

„Tak Robertovi?“ vydechla slečna Zelinková, občanku před obličejem jako štít, který ji má ochránit před blížícími se zvěstmi. „Přihodilo se mu něco v té Mambutě, nebo jak se to tam jmenuje? Ježíšmarjá, paní Jedličková, pane svobodník,“ ze samého rozčilení rotného Hanuláka degradovala, „co se mu v té Africe stalo?“ Dívala se z jednoho na druhého v hrůze, co jí to asi přišli oznámit.

„Nic se mu nestalo,“ řekla takovým rozumným, domlouvavým hlasem domovní důvěrnice. „To tadyhle pan poručík chtěl jenom zjistit, proč u vás svítí světlo, když nikdo není doma.“

„Ale já jsem přece doma,“ namítla úplně logicky slečna Zelinková, píchajíc se špičkou občanského průkazu do brady. „Musím sem vždycky kvůli těm pitomejm kytkám.“

„Já to vím,“ potvrdila to zase tím domlouvavě rozumným tónem paní Jedličková. „Však jsem to taky tadyhle panu poručíkovi říkala. Zalejvá kytky. Hlavně paní Evě nepřelej te tchýnin jazyk, slečno, von nechce zas tak kór moc vody, víte.“

„Já vím. Dneska jsem vzala jen muškáty a dracénie.“

„Voni chtějí světlo a…“

… a v této chvíli rotný Hanulák dospěl k názoru, že jeho přítomnost na této chodbě je již celkem zbytečná.

Bubny zavířily v narvaném stadiónu a do táhlých úvodních tónů skladby se ozval euforický hlas diskžokeje, který všechen ten rámus hravě překřičel díky perfektní práci neviditelného Járy Ungra:

„Vážení přátelé, dobrý večer, dobrý večer vám všem tady na stadiónu – nazdar, Aničko, ty jseš tu taky? to je prima a dovoluju si vám a vašim láskám představit skupinu…“ a mikrofon má teď maximum, „RH Faktor.“ Ještě chvíli počkat, než se to ztiší, „kterou vede nám všem dobře známy a námi všemi oblíbený tambor Robin Hudec!“ Štych na centrální buben, pod jehož membránou se rozsvítí světýlka, takže se objeví krásně čitelné ROBIN HOODEX, světelný trik, který bezpečně všude zabírá, viz nadšený potlesk, křik a pískot. „V jeho nesmlouvavém rytmu ho podporují Radek Viktorín…“ a syntezátor hodně slabě a vzápětí hodní silně, „zpěvák a kytarista, jehož na basovou kytaru, myslím, že velice šťastně, doplňuje…“ a zase zesílit zvuk kytar, „Valér Hegedýýýš!“ Ale hned je zase ztišit: „A k těmto všem hudebním géniům se v neposlední řadě řadí náš skladatel, aranžér a virtuos na pět nástrojů, syntetický muž,“ hodně zesílit, „Jarmil Sebastián Mach,“ opět stáhnout, „dědeček by z něho měl radost. A úplně celým dnešním – a já doufám, že překrásným – hudebním večerem vás bude od této chvíle až do konce provázet diskžokej.“ hodně zesílit mikrofon, „Kája Wandler – děkuju, děkuju, děkuju vám, přátelé a rodáci, děkuju ti, Aničko, moc hodná, děkuju.“ A sotvaže se ryk obecenstva alespoň poněkud ztiší: A hned od začátku začínáme pěkně zostra - skladbou Jarmila Sebastiána Macha na slova Káji Wandlera BLONĎATÁ HOLKA A už to jelo na plné decibely…

Reportérská kabina, do níž se uchýlil Petr Havlík, měla tu nesmírnou výhodu, že jste si tu mohli zatáhnout přední sklo. Tím jste snížili hladinu hluku o dobrých padesát procent. A Petr Havlík tak učinil ne snad proto, že by byl úhlavním nepřítelem tvrdého rocku, nýbrž z důvodů prakticko-taktických.

Především si tady v tom relativním tichu mohl mnohem lépe uspořádat myšlenky, které se mu dneska hrnuly do hlavy hodně neuspořádaně a dost na přeskáčku. A za druhé o tom byl přesvědčen i vnitřně – v téhle hře světel a stínů nikdo ani pořádně nezpozoruje, že od jistého okamžiku bude v reportérské kabině prázdné sedadlo. Petr Havlík by vůbec nebyl nespokojen, kdyby někdo, jehož jméno se zatím neodvažoval ani v duchu vyslovit, si myslel, že „ten detektiv, kterého sem poslali čmuchat,“ sedí uklizen nahoře v kabině, stržen rytmem a neodolatelným chvalozpěvem Radka Viktorína, který už zaměstnal vokalizéry naplno:

Zůstaň tu se mnou aspoň dneska,

třeba ti řeknu, že jseš hezká.

Odjedeš prvním vlakem ranním,

a jestli nechceš, jdi si za ním.

Blonďatou, blonďatou, blonďatou holku,

mám její fotku na nočním stolku,

tuhle mi řekla: nemám čas,

zbyl mi tu po ní zlatej vlas…

… A Petr Havlík lehounce odsunul reportérskou židli.

12

To už bylo 20.05 hod.

Šlo to do slova a do písmene tak, jak předpovídal nadporučík. Nejdřív zastavilo u chodníku auto. Trabant kombi SPZ ACA 12-05. Číslo si rotný Machala zapamatoval velmi snadno. Narodil se totiž dvanáctého května. Takže žádné zapisování. Z trabantu kombi vystoupili muž a žena. Tohle taky nadporučík předpověděl. Rotný Machala musel uznat, že ten Morávek má nos. Vystoupili, rozhlédli se po ulici i oknech – jakpak by ne – a pak si to hodně rychle mastili k baráku. Šlo o starší žižkovský činžák, který se zavírá v devět, takže do chodby se dostali zcela bez problémů. Teď už bylo důležité jenom jedno: nevyplašit naše dva ptáčky.

Rotný Machala se nenápadně přesunul na protější chodník. Načež i on vklouzl do tmavé chodby žižkovského činžáku. Už je slyšel: stoupali po schodech, a to dost rychle. Samozřejmě, mají naspěch, pomyslel si. Neslyšel sice hlasy, věděl však, že tihle dva se nepotřebují o ničem domlouvat. Všechno je jim jasné, všechno mají pěkně promyšlené, připravené. Nadporučík Morávek by měl radost, jak to pěkně klaplo. Rotný Machala musel odolávat silnému pokušení zmáčknout tlačítko a hlásit tady vrba, tady vrba, mám je, stoupají do třetího patra…

Ne. Teď kroky utichly. Třetí patro? Docela určitě museli být ve třetím patře. Rotný Machala bral schody po dvou a našlapoval při tom jako kočka. Rád by ještě viděl, jak se ty dveře dovírají.

Na schodišti byla tma. Zatím jim neviděl ani do tváří, ani si vlastně pořádně nevšiml jejich oblečení. Neměl jediné vodítko pro případ, že by mu nakonec přece jen unikli.

Jenomže kudy?

Nemohli uniknout nikudy. Byli v pasti.

Když rotný Machala vyběhl do třetího patra, dveře už byly samozřejmě zavřené. Už tedy vešli. Měli klíč. Nadporučík i na tohle výslovně upozorňoval. Ten člověk o nich snad věděl všechno, pomyslel si rotný Machala.

Zhluboka dýchal u odpočívadla. Pokoušel se dýchat méně, ale po těch dvaceti třiceti skocích to bylo takřka vyloučené. Dýchal hodně zhluboka ještě asi tak minutu a přitom poslouchal dům. Dům v naprostém soustředění sledoval páteční seriál, který před několika minutami začal v televizi. V této chvíli by mohli vykrást celý Žižkov. Televize, věru mocná to pomocnice nepravostí, pomyslel si rotný Machala… a tehdy za dveřmi zřetelně zaslechl smích. Pouze přesně nevěděl, za kterými z těch dveří se smějou.

Váhal. Ale když nabyl dojmu, že už tak strašně moc neoddechuje, odvážil se přistoupit blíž ke dveřím. Posvítil si na zvonek se jménem A. VAŇASKO. Bylo to tady.

A zase ten smích!

Už o tom nepochyboval: jsou tam, v bytě.

„Jo!“

To bylo jasně za těmi dveřmi. Byl to ženský hlas.

„Neblbni!“

Mužský hlas!

A teď ženský smích.

„Nech toho!“

No počkejte, řekl si rotný Machala a zhasl baterku, za minutu vám do smíchu teda nebude, to si pište. A zhluboka se nadechl. Teď to chtělo hlavně nic nezbabrat. Neuspěchat, tak by řekl nadporučík. Rotný Machala sevřel obě pěsti a zvedl je, jako by dveře, které ho prozatím ještě dělily od pachatelů, hodlal vyrazit jediným mocným úderem jako profesionálové na obrazovce.

13

Přebíhaly podle něho. Petr Havlík musel uznat, že jsou to holky pěkné, štíhlé, elegantní, načančané. Ačkoliv tohle mu na nich přece jen trochu vadilo. Měl pocit, že jsou skoro až neskutečné, ano, že jsou z nějaké plastické hmoty. Bylo v nich neuvěřitelně málo přirozeného, normálního, prostě dívčího. Líčidla, účesy, kostýmy, to všechno z nich činilo postavy z jakéhosi mimosvěta, a taky ta jejich chůze…! Oni nejdou, říkal si Petr Havlík, oni tak nějak divně hopkají, ti chlapi taky, jako by je stihla nějaká choroba, projevující se právě tímhle způsobem. Zejména tamhleten se nese jak na drátkách. Na jevišti možná, prosím, to člověk chápe, ale proboha proč takhle tajtrlíkují i po chodbách stadiónu?

Tiskl se ke zdi, aby tanečníci mohli kol něho přehopkat tunelem pro hokejisty, a rozpačitě se díval do těch tváři: neskutečných, opatlaných makeupem, olepených umělými řasami, obočím, parukami a bůhvíco ještě na nich bylo umělé, vypočítané na efekt ve světlech reflektorů, v nichž tohle všechno dohromady se možná bude jevit jako krása, lad a jedinečný zážitek v souhře pohybu a hudby. Kdoví…“ řekl si Petr Havlík, ale to už byl v tunelu sám. Už to přeběhlo.

Odlepil se tedy ode zdi, jejíž olejový nátěr chladil do dlaní, a vysloveně nebaletním krokem si to šinul k šatnám. Před ním byl mírný ohyb a potom následovala dlouhá chodba pokrytá palubkovou podlahou, aby se tudy dalo chodit s bruslemi na botách.

Petr Havlík se zastavil u šaten. Sáhl na kliku dveří, na nichž byl čitelný nápis DOMÁCÍ.

Otevřel tedy k domácím.

„Hele, mladej, koukej vocad švihat, než tě něčím říznu!“

Pak to bylo trapné oběma: ukázalo se totiž, že on je poručíkem VB a ta dáma garderobiérka Diskomet.

„Jéžiš, tak promiňte.“

„Nic, nic,“ řekl Petr Havlík a zavřel dveře DOMÁCÍ. Přešel si naproti, ke dveřím HOSTÉ. Zaklepal tak, aby to bylo opravdu slyšet i vevnitř.

„Jen račte dále,“ ozvalo se odtamtud naopak vlídné přivítání.

„Dobrý den. Já jsem.“

„Já vím,“ řekl čtenář a odložil knížku na nizoučkou bednu. „Sismilich.“ A vstal, aby se – jak se sluší a patří s návštěvou přivítat. A vysvětlil návštěvě rovnou: „Vás tu už známe všichni. Posaďte se.“

„Ano?“ řekl Petr Havlík, a protože ho nic jiného zatím nenapadlo, posadil se na takovou podlouhlou lavici. „Ale,“ řekl s omluvným úsměvem po chvilce, „vy jste si chtěl číst. Vyrušil jsem vás.“

„Ale né,“ mávl rukou Leo Sismilich a posadil se také na mrňavou židličku – teprve když viděl, že i host sedí. „Je to stejně taková prkotina. Už na třiadvacáté stránce jsem uhodl vraha.“

„Máte rád detektivky.“ Neznělo to ani jako otázka, ani jako konstatování.

„Mám rád, když někdo umí naplánovat dokonalej zločin.“ Leo mírně zúžil oči. „Vy jste samozřejmě pro přesně opačnou variantu, jestli se nemýlím.“

„Ano,“ řekl Petr, protože ho zase nic jiného nenapadlo. Ale pak nápad přišel: „Dokonalej zločin? Myslíte si, že něco takového vůbec existuje?“

„Já myslím, že každej zločin je dokonalej,“ filozofoval Leo a zaťukal si na čelo, „dokud ho máte tady. V hlavě. Jenomže praxe je obvykle horší.“

„Ano, to tedy je,“ přitakal Petr Havlík a podíval se na obálku té špatné detektivky.

„V praxi se totiž vynoří spousta všelijakých nečekaných náhod, překvápek, selhání,“ Leo zvedl hlavu, jako by další nečekanosti hledal na nízkém stropě šatny, načež pohlédl na tu svou nečekanou návštěvu. „Nebo i zrada nejlepšího kámoše. O kterým jste si do poslední chvíle myslel, je tutovej. A přesto vás shodí.“

„Je to tak,“ povzdychl si Petr Havlík a pootevřel skříňku, kterou měl nad hlavou. „Člověk by se měl zkrátka ve všem spoléhat pouze na sebe,“ přidal další moudrost; ve skříňce nebylo nic. Usmál se. „Nenudí vás to?“

„Co jako?“

Petr Havlík opsal rukou kruh po šatně.

„No, vysedávat celé večery po takovýchhle neútulných špeluňkách.“

Leo Sismilich nasadil trpitelskou masku.

„Vy se na ně ani nechodíte dívat?“

„Nač,“ řekl Leo Sismilich a dodal: „Chm.“

„To jsou tak špatní?“

Leo jako by zase hledal odpověď na stropě.

„Kdo je u nás dneska v týhle branži opravdu dobrý?“ pokrčil rameny.

A když to ani Petr Havlík nevěděl, s uspokojením triumfoval, tak vidíte, a pokračoval:

„Bee Gees to nejsou, to tedy opravdu ne. I když si to o sobě myslej. Po českých a moravských vískách a městysech to ale vždycky budou známí a populární umělci z Prahy. Plní celý stadióny. V Praze by nenaplnili ani Divadýlko v Nerudovce.“

Petr Havlík sebral papírek ze země; možná to byl útržek dávno neplatné vstupenky. A jak ten papírek pomalu rozbaloval, stejně tak pomalu se ptal:

„Proč vy jste sem vlastně dneska přijel, pane Sismilich? Paní Hajská tu dneska přece nevystupuje.“

„Nikoliv,“ přitakal Leo o poznání tišším hlasem. „Nora je totiž nemocná. A dost nemocná.“ Náhle změnil tón i posaz. „Jsem tu s Adriankou. Vezu ji ještě dneska v noci do Prahy.“

„Ze Znojma do Prahy?“

„No a? To máte dvě a půl hodinky maximálně,“ řekl Leo s převahou znalce svých tratí. „Nejedem ovšem trabantem, pane – teď jsem zapomněl – nadporučík? Nebo to je ten váš sympatický kolega?“

Petr Havlík přenechal nadporučíka svému sympatickému kolegovi a přiznal se hrdě ke svému poručíkovství, přičemž se zároveň – aby řeč úplně nezamrzla po tomto trapném extempore – zajímal, proč musí být ona slečna ještě dneska v Praze. Předpokládal, že slečna točí, nebo má ještě půlnoční výstup v baru na Václaváku.

Leo Sismilich našpulil rty, snad aby vyjádřil Adriančin pravý důvod.

„Ona Adrianka totiž nesnáší hotely. Má neuvěřitelné jemnou pleť. Někdy se jí dokonce udělá tadyhle vyrážka.“

„Nepovídejte?“ podivil se Petr Havlík upřímně. „Bydlím taky v té Družbě a mám dojem, že je tam vzorno a čisto.“

„Takhle,“ zvedl prst Leo. „Na Adrianku nepůsobí jenom špína, ale…“ nadechl se, jako by tušil, že tohle bude muset tomu člověku déle vysvětlovat. „Podívejte se, určitý druh pleti prostě nesnáší prací prostředky, které se u nás používají,“ a protože měl pocit, že tomu ten poručík rozuměl, nerozváděl to. „Adrianka,“ povzdechl si Leo, „prostě nesnáší hotely, hotelové povlaky, prostěradla, ručníky, rozumíte? Ona ví zcela bezpečně, že se jí žádna vyrážka neudělá, když si prádlo, povlaky, kombiné, kalhotky, podprsenky – vidím, že mi rozumíte, soudruhu – když si tohle všechno vypere sama v pracích prostředcích, které ji tatíček pošle z Francie. Její tatíček totiž nežije…“ tady udělal Leo záhadnou pomlku, „u nás. Žije v Tours. To jest ve Francii.“

„Aha,“ řekl Petr Havlík. „A tamodtud posílá ty prací prostředky,“ pochopil.

„Z Tours,“ řekl Leo, „posílá všechno, nejen prací prostředky.“

„Jak všechno?“ nevěděl honem Petr Havlík.

„Všechno, co u nás nedostanete,“ vysvětlil mu to ochotně Leo a neméně ochotně dodal: „A to je prakticky skoro všechno.“

Petr Havlík tentokrát neřekl nic. Jenom cítil, že se mu nějak začínají potit chodidla. Věděl, že to nebude tou palubkou pro hokejisty, kterou cítil pod podrážkami, ani obuví. A znovu se přistihl, jak hrozně by si přál, aby teď na té hokejové sedačce byl jeho kolega a přítel, který by okamžitě věděl, jak na takovéhle mládence, kteří jen na první pohled vypadají jako pasáčci z doliny.

Leo už ztratil počáteční ostych, neboť se nebylo čeho bát. A teď se dokonce na Petra Havlíka ušklíbl. A zeptal se:

„No a co klíče? Už jste je našel?“

Zkrátka Leo Sismilich byl ten, kdo měl nyní lepší skóre na tomhle stadiónu. Podle toho se i choval.

Petr Havlík si nemohl pomoci, musel ty oči alespoň trochu přimhouřit, když se zeptal:

„Odkud vlastně víte, že se tu ztratily nějaké klíče?“

Leo ukázal na dveře, jako by tam stála. „Adrianka,“ řekl. „Mi pověděla. Adrianka mi poví o všem, co se kde šustne. I to, co ani nechci vědět. Věříte?“ Usmíval se. „Nenašly se ještě, viďte?“

A tehdy vstoupil či spíše vletěl do šatny diskžokej Kája Wandler. Dobrej večír, á, to jste vy, pozdravil se s poručíkem Havlíkem a se zářivým úsměvem prohlásil, tak teď mám, pánové, na plače hopsandy a hopsasáky, neboli deset minut fraj, takže si – pánové prominou – můžu v půl devátý v klidu nacpati nácka, a chvatně otevřel jednu ze skříněk. A protože nikdo neprotestoval, řekl: „Fajn,“ a hltavě se zakousl do chleba se šunkou.

„Nechcete kousnout?“

14

Rotný Machala zazvonil. Zvonil už jistě popáté. Smích a hlasy, které se odtamtud ozývaly až do druhého zazvonění, už zmlkly. Zvuky přicházely z nejrůznějších stran domu, nicméně za dveřmi, u nichž stál rotný Machala, život jako by ustal. A tak rotný Machala zazvonil pošesté.

Už si nedělal nejmenší iluze. Věděl, s kým má tu čest. Přesto však z jakéhosi záhadného důvodu stále ještě nezapnul vysílačku a nesdělil Márovi na dispečinku to, co si dneska strašně přeje slyšet zejména jeden nadporučík. Mám je, soudruzi. Jsou zrovna v tom bytě, jak jsme si mysleli. Chystám se tam na ně vletět.

Rotný Machala zazvonil posedmé. Prst nechal na zvonku tak dlouho, dokud se dveře neotevřely.

„Prosím vás, co tady furt vyzváníte jak ňáká klekánice? Copak nevidíte, že asi nejsou doma?“

Otevřely se totiž dveře sousední a v nich žena v nejlepším věku i ráži.

„Paní,“ řekl jí rotný Machala hlasem, který nepřipouštěl diskusi, „vy si laskavě zavřete a přestaňte se zajímat, ano?“

„Móresy!“ odsekla ta žena a ani v přízemí nebylo možné přeslechnout, jak teď ty dveře zase zavřela.

„To vy jste zvonil?“

Teprve nyní se otevřely ty správné dveře. V nich byla žena ve věku mnohem lepším a v prokvetlém župánku.

„Dobrý večer.“ Rotný Machala zasalutoval, připažil. „Vy jste paní Vaňásková.“

„A co má být?“ zeptala se mladá žena a ruku si podržela na župánku tak, aby se výstřih nestal markantnějším „Ovšem jdete-li za manželem, tak není doma,“ dodala okamžitě. „Má dneska vystoupení v Brně.“

„Ve Znojmě,“ opravil ji rotný Machala. „No.“ Nadýchl se. „Mohl bych vidět váš občanský průkaz?“ řekl zčistajasna.

„Prosím? Můj průkaz?“ Mladá žena si ze samého rozčilení nad tou nečekanou prosbou sáhla do kapsy župánku. Průkaz tam neměla. „Ale ovšem,“ řekla a zapýřila se, „když dovolíte,“ obrátila se a ukázala do chodby, v níž nikdo nebyl ani vidět, ani slyšet, „musím si do kabelky.“

„Já počkám,“ slíbil jí rotný Machala a přenesl hmotnost svého mohutného těla na opačnou nohu.

Až na chodbu slyšel útržky vzrušeného hovoru, který se odbýval kdesi za pootevřenými dveřmi, v kuchyni či v ložnici: Chce mou občanku – to nevím – prosím tě, zůstaň tady – nikdo – proč zrovna tvoji? – ale neboj se, nepustím – uhni… tak prosím…

„Tak prosím!“

„Á, vy už jste tady,“ řekl rotný Machala a usmál se na mladou ženu, která mu podávala občanský průkaz. Helena Vaňásková, přečetl si rotný Machala skutečně na druhé straně OP. I fotografie – moment – souhlasila. A co rok narození?

„Mohla byste mi říct místo a datum narození, paní Vaňásková?“

„Copak to tam nemáte?“ podivila se mladá paní. Když však viděla nesmlouvavý pohled uniformovaného příslušníka, poslušně odrecitovala všechna ta číslíčka i Hradec Králové.

„Stačí?“

„Děkuju vám.“

Rotný Machala sklapl občanský průkaz s jistotou, že se právě seznámil s Helenou Vaňáskovou, vdanou, jejímž manželem je Karel Vaňásko, který momentálně není doma, neboť je bezpečně 220 km odtud směr jihovýchod, kde vystupuje pod populárním jménem Kája Wandler. A rotný Machala opět předpisově zvedl ruku ke štítku čepice.

„A nezlobte se, jestli jsem vás vyrušil z…“ Zmlkl.

„Ale vůbec nevyrušil,“ pookřála pojednou manželka Káji Wandlera. „Jsem dneska sama doma a to obvykle chodívám spát později. Právě jsem se chystala do…“ kdesi v bytě cosi spadlo s třeskotem na xylolit, „… do koupelny.“

„Aha,“ řekl rotný Machala chápavě; poklička, pomyslel si a přenesl hmotnost těla zase na opačnou nohu. „No nic. Dobrou noc, paní Vaňásková. A ještě jednou se omlouvám.“

„Ale nemáte vůbec zač,“ šveholila za ním paní Helena a ještě udělala krok na chodbu; chytla si rozevírající se župánek; „dobrou noc!“

Teprve když rotný Machala uslyšel, že se za ním zabouchly dveře, zastavil se.

Stál někde mezi prvním a druhým poschodím a říkal si, že v tomhle bytě se dneska zaručeně nic neztratí – kromě zábran. A byl nesmírně rád, že odolal a nepoužil vysílačku. To až teď to zapnul.

„Tady vrba, tady vrba, byt obsazen. Majitelka odvezla děti mimo, návrat vozidlem Trabant kombi SPZ 12-05 ve 20.05. Zaparkovala před domem a vystoupila s neznámým mužem. Totožnost majitelky bytu ověřena dle OP, totožnost muže neověřována. Dle prohlášení majitelky bytu je v bytě sama, neboli šlo by o nepřípustný zásah do soukromí, konec.“

15

Petr Havlík opustil šatnu HOSTÉ, obezřetně minul šatnu DOMÁCÍ a opatrně zaklepal na dveře šatny ROZHODČÍ.

Zvučné dále mu bylo předzvěstí, že mu zde dozajista nic nepřiletí na hlavu. Měl ostatně dost důvodů počínat si obezřetně, neboť v této šatně se neusídlil nikdo jiný než…

„Já jsem Artur a toto,“ ukázal Artur na ženu v plážovém oblečení, diskrétně zakrytém průhledným modrým závojem, „Izabel, má paní.“

„Těší mě, poručík Havlík,“ představil se nejprve dámě, pak podal ruku jejímu muži, kouzelníkovi a iluzionistovi Arturovi.

„Jinak jsme ovšem Antonín a Iva Schovánkovi,“ dodal Artur s širokým úsměvem a neopomněl na dovětek: „Ale to pan poručík jistě ví. Ivuš, nabídni snad panu poručíkovi kávu. Či čaj?“

Petr Havlík obé s díky odmítl.

„Počkejte, dostanete něco lepšího…“

Ale Petr Havlík opět co nejuctivěji odmítl; ostatně za chvíli půjdou Artur s Izabel na scénu, nechce je tudíž zdržovat, natož obtěžovat, ne, rád by jen využil příležitosti, která se naskýtá, a zeptal se tadyhle pana manžela – ukázal na iluzionistu – na takové dvě tři maličkosti. A Petr Havlík se potřetí omluvně zašklebil; Izabel už totiž přinášela žlutou láhev. Plavným krokem se nesla šatnou rozhodčích. Přes poručíkovy protesty nalila do tří sklenek žlutavý nápoj.

„S’il vous plait,“ nabídla poručíkovi sklínku. „Tian-šen.“

„Ale…“

„Čínská specialita,“ upozornil Petra Havlíka Artur a mlaskl.

„No tak když…“ řekl Petr Havlík a podíval se pod lavici, jakoby v obavách, nesleduje-li ho odtamtud náčelník major Bajer, ale pak si přiťukl s oběma iluzionisty a vlil do hrdla nápoj, který byl vskutku speciální: na jazyku připomínal limonádu, na patře becherovku a v hrdle… snad bylinný lék.

„Nu?“

„Báječná věc,“ pochválil Petr Havlík s nehraným nadšením. „To se pálí v Číně?“

„Recept je čínský,“ řekla medovým hlasem Izabel a přehodila nohu přes nohu pod modravým závojem, „výroba domácí.“

„Ivuš je obdařena nejrozličnějšími nadáními,“ pohladil svoji ženu a asistentku kouzelník Artur pohledem více než laskavým. „Bez Ivuš – někdy si myslívám – byl bych dodnes jen úředníčkem komunálního podniku v jednom špinavém českém městě na severu. Ale vy jste se chtěl tuším zeptat na dvě tři věci, pane poručíku,“ vzpomněl si velmi přesně kouzelník.

Izabel-Ivuš nalila další tři sklínky speciálního čínského moku a v modravém závoji převlála šatnou rozhodčích k obrovské bedně, z níž vyňala zlatý tácek. Položila natáček tři poháry a plavnými pohyby se zase přemístila ke stolu, na kterém se za jiných okolností pořizuje konečný zápis z utkání.

„Nuže,“ vybídl Petra Havlíka Artur, čímž mínil: jen směle do toho, poručíku! Usmíval se. A upozornil rovnou: „Jsme připraveni zodpovědět jakoukoliv vaši otázku, až snad na jednu,“ a podíval se láskyplně na svoji ženu, bez níž by nebyl iluzionistou, nýbrž úředníčkem na severu. „Recept na tian-šen pro vás zůstane tajemstvím i v okamžiku, až budete opouštět tuto nevlídnou kobku.“

„A asi mu taky neprozradíme tajemství zmizení těla,“ dodala Izabel téměř koketně.

„Zmizení těla? Lidského?“

„Vidím, že jste neviděl ještě žádnou naši produkci,“ řekl kouzelník Artur téměř zklamaně. „Takže ani nevíte, že Izabel kromě jiných zcela zvláštních schopností má ještě schopnost státi se neviditelnou.“

Petr Havlík polkl. Měl pocit, že ten zázračný nápoj strašlivě vysušuje krk. „Neviditelnou…“ zaskuhral a odkašlal si. „To bych ji opravdu rád uviděl neviditelnou,“ dodal a vzápětí si uvědomil nesmyslnost takového přání.

„Ale no prosím,“ a Artur pozvedl ruku v černém rukávu, z něhož vyjela bílá manžeta. „Za dvacet minut jdeme na scénu. O tohle nesmíte přijít, poručíku. To si nenechte ujít. Já uspím Izabel, nechám ji spát na hrotech dvou mečů…“

Petr Havlík třikrát zamrkal.

„… načež meče zpod jejího těla jediným prudkým trhnutím,“ předvedl trhnutí a Petr Havlík sebou cukl, „odstraním, a pak nechám Izabel volně se vznášet v prostoru.“

A Petr Havlík opakoval: „Necháte… viset… v prostoru?“

„Uvidíte na vlastní oči, pane poručíku,“ ujistila ho s vlídným úsměvem Izabel a kouzelník zvolal:

„Šavle hore!“ a pozvedl zlatý tácek se třemi sklínkami.

Někdy v tom okamžiku Petr Havlík připustil, že pod vlivem tohoto zázračného moku, který dokáže třikrát změnit chuť, než vám sjede do útrob, by mohl propadnout lecjakým šalbám, včetně vznášení se lidského těla prostorem.

Nicméně co obecenstvo? To bude přece střízlivé! Jak to chce vsugerovat tenhle bývalý účetní z komunálního podniku střízlivým divákům?

„To není možný.“

„Všechno je možný, pane poručíku,“ usmál se iluzionista a vrátil prázdnou sklínku na zlatý tácek elegantním parabolickým pohybem, „když máte nepředstavitelně rychlé ruce a tady,“ zaťukal si na kost lebeční, „nápad.“

„A to ji necháte úplně zmizet?“

„Úplně. Ale je to jednoduché jako facka,“ usmíval se dál iluzionista. „Já vás ujišťuju, pane poručík, že příští týden byste to už dokázal taky. Ovšem…“ předpažil oběma rukama, „musel byste si věřit. Bez slepé víry ve vlastní mimořádné schopnosti to prostě nejde,“ a stáhl ruce do svého kouzelnického hábitu.

„Spát ve vzduchu!“ žasl ještě jednou Petr Havlík.

„Samozřejmě, pane poručíku,“ usmála se nyní možná potutelně Izabel. „Je to dokonce jen o málo složitější, než mě nechat zmizet,“ a cudně si přikryla modravým závojem, který mnoho nepřikrýval, koleno.

„Chcete tím snad říct, že všechno je to podvod?“ Petr Havlík se díval z jednoho na druhého. Čekal, kdo z nich to přizná první.

„Neřekl bych podvod,“ promluvil jako první pan manžel.

„To je snad trochu silné slovo. Řekl bych – iluze. A iluze a podvod,“ zamnul prsty, „v tom je jemňoulinký rozdíl. Cítíte ten rozdíl?“ Mnul prsty. „V iluzích můžete koneckonců krásně žít celý život. Někdo i zemře, aniž pochopil, že žil po celý život v pouhé iluzi. Byl to však přece jen jeho život, jeho skutečný život, ne iluze. Rozumíte mi už tak trochu, pane poručíku? Nebyl to podvod. Byl to jen život-iluze. Dáte si ještě jednu, pane poručíku?“

„Obávám se,“ řekl Petr Havlík s jednoznačně zamítavým gestem, „že bych záhy spatřil létat vaši půvabnou choť už zde, v šatně.“

„Ale to snad ne,“ řekl mírně teatrálně a mírně polichoceně iluzionista Artur. „To by bylo ovšem mimo program. Schovej to, Ivuš,“ poručil a ukázal na zlatý tácek s třemi prázdnými pohárky. Což Izabel poslušně učinila. Zlatý tácek vložila do bedny. Třebaže té ženě bylo pravděpodobně víc než třicet a o její postavě se rovněž nedalo prohlásit, že je štíhlounká, mohl na ní Petr Havlík oči nechat. Do jisté míry chápal prohlášení kouzelníkovo, že by bez ní nebyl ničím. Ten vzájemný vztah úcty a uznání jim záviděl, ano, takhle nějak to má být, pomyslel si. Tato bytost zřejmě dodává všem jeho vystoupením patřičný šarm i napětí, tajuplnost očekávání, nazval to Petr Havlík v duchu a rád by se byl zeptal, kde takovou bytost Artur objevil, zdali taky v účtárně komunálu. Podobnou otázku se však vyslovit neodvážil. Místo toho chtěl vědět něco tak přízemního, co snad ani nemělo právo zaznít v této šatně plné vůně, záhad a fluida.

„Máte byt dobře zabezpečen proti vloupání, pane…“ Nevěděl, má-li mu říkat Arture nebo Schovánku.

„Já vím, oč vám běží,“ pronesl shovívavě Artur i Schovánek. „Leccos se už před zájezdem proslýchalo, viď, Ivuš?“ Izabel lehounce přikývla, a když se teď sehnula, flitry na její podprsence zajiskřily, až oči přecházely. „Mám sice v bytě pár maličkostí, hm,“ promnul si svá černokněžnická vousiska Artur, „které by snad někoho mohly zajímat, jenomže…“ Zvedl hlavu, jako by si zrovna vzpomněl na jednu maličkost. „Například sada zlatých mincí. Karlů Čtvrtých. Devadesát tisíc korun. To by toho vašeho záhadného lupiče Vševěda opravdu mohlo zajímat.“

„Těžko ovšem může tušit, že máte sadu zlatých mincí.“

„Může,“ opáčil kupodivu velmi rozhodně kouzelník a pohlédl na svoji ženu, jakoby rovněž posázenou zlatými penízky. „Pamatuješ, Ivuš, na tu hru, jak jsme ji minulý měsíc hráli o přestávce v šatně… tuším v Písku?“ Jeho žena lehounce přikývla.

„Vy jste hráli…“ Petr Havlík polkl, „vy jste měli písek v šatně?“

„Naopak,“ usmál se Artur. „Šatnu v Písku.“ A namaloval do vzduchu velké P.

Všichni tři se zasmáli a přímo do toho smíchu řekl Artur vážným tónem:

„Hru na fanty znáte?“

„Fanty, fanty…“vzpomínal Petr Havlík na pravidla této společenské hry, oblíbené zejména na chatách, dovolených a rekreacích. „A,“ vzpomněl si, „ale to se přece hraje jenom o svršky, kapesník, tužku, ponožky…“

„… podprsenku,“ doplnil ho hbitě kouzelník Artur a ukázal své porcelánové zuby. „Velice správně, pane poručíku. I my jsme to tak hráli, viď, Ivuš?“ Izabel skousla spodní ret. „Ano. Až na to,“ řekl její manžel a stále ji po očku pozoroval, „že ta naše hra měla jedno vylepšení.“

V nastalé pauze něco zavrzalo. Připomínalo to skřek upíra. Petr Havlík se ohlédl. Nikde žádný upír. Takže to musela být jedině kouzelníkova židle.

„Vylepšení,“ prohodil tiše Petr Havlík. „Jaké?“

„Dohodlo se to tak,“ začal zvolna a tajuplně líčit Artur, „že ten, komu už nezbude nic, zhola nic, ani ponožka, podprsenka či párátko, ani…“ usmál se, „no prostě vůbec nic, musí zaplatit ostatním hráčům sto tisíc.“

Petr Havlík cosi nesrozumitelného hlesl.

„Sto tisíc,“ přitakal kouzelník, „anebo šperky, zlato, valuty, zkrátka cokoliv v dané hodnotě. Říkám to přesně, Ivuš?“

Izabel horlivě přitakala. „Ano,“ řekla. „Jenom jsi ještě zapomněl uvést, že každý z nás,“ obrátila se na Petra Havlíka, „neboť prohrát přece mohl každý z nás,“ a hlasem o poznání hlubším dodala, „musel napsat před začátkem hry na papírek, co dává v sázku pro případ…“

„Totální prohry,“ doplnil Izabel kouzelník. „Rozumíte nám?“

Petr Havlík poposedl.

„Pamatuju se,“ pokračoval kouzelník, „že u paní Hajské šlo o nějaké šperky, u pana Macha o bony, které měl na auto, pan Hudec to měl dát tuším v markách nebo v dolarech, teď nevím, nu a my.“ obrátil se na ženu s úsměvem, „my jsme museli napsat sadu našich Karlíků, viď, drahoušku?“

„Museli? Tomu nerozumím.“ Petr Havlík zvedl ruku. „Okamžik,“ zarazil Artura, který užuž měl po ruce vysvětlení. „Jak mohl kdokoliv z hráčů vědět, že nikdo z vás neblufuje? Mohli jste přece klidně napsat, že dáváte do hry – já nevím – kilo plutonia.“

„Tak to jsme právě nemohli,“ usmál se na Petra Havlíka a hned pak i na svou ženu kouzelník Artur. „Viď, Ivuš?“ Ta přikývla. „Ty totální fanty - jestli to mohu tak nazvat - totiž nenavrhoval každý sám za sebe, ale každý za někoho. Rozumíte mi? Šperky paní Hajské navrhl tuším pan Leo, bony panu Machovi navrhoval pan Hudec a pan Mach zase dobře věděl o jeho markách či dolarech. Každý o někom něco věděl. Naše Karlíky vhodil do hry Kája Wandler. Ivuš mu jednou v šatně nebo kde řekla, viď, Ivuš, že jsem koupil celou sadu za devadesát tisíc a Kája Wandler se mé ženě vysmál. Tvrdil, že jsem udělal strašnou chybu, protože zlato půjde do roka nejméně o padesát procent dolů. Jak vidíte, zas tak moc velkou chybu jsem neudělal. Cena se dodnes nehnula,“ dodal pak spokojeně Artur, kupec, který neprohloupil.

Petr Havlík se na chvíli nechal oslepit září penízků na Izabel, které ovšem dozajista zlaté nebyly, a zeptal se:

„A kdo tehdy těch sto tisíc v penězích či naturáliích prohrál?“

„Á,“ mávl rukou kouzelník a iluzionista, „ta hra se tenkrát vůbec nestačila dohrát. Přiběhl inspicient, za minutu všichni na scénu, znáte to, a po představení jsme na to už zase všichni zapomněli.“

„Až na jednoho,“ řekl teď Petr Havlík velmi rozmyslně.

„Myslíte?“ V kouzelníkově hlase jako by byly pochyby. „A na koho?“

„Na toho, který posbíral všechny ty papírky, když všichni opustili šatnu.“ Petr Havlík zvedl hlavu. Měl dojem, že trefil hřebík na hlavičku.

„Nesmysl,“ oponoval kupodivu téměř okamžitě Artur. „Ty papírky zůstaly tady,“ zaťukal na dýnko svého cylindru, z něhož – kdyby chtěl – by mohl vytáhnout králíka. „Měl jsem je zastrčené pod krempou a doma jsem to pak vyhodil… ani nevím kam.“ Zasmál se. „Pane, takovejch bláznivejch her jsme se už navymýšleli! Kdybyste ve všem měl vidět zločin, to byste vůbec nesměl do těchhle šaten vkročit, milý pane.“

„Je vám však známo,“ držel se Petr Havlík své myšlenky jako tonoucí stébla, „že kromě těchto informací, které pachatel tak snadno získal, si ještě dokázal zjistit mnoho dalších?“ Na chvíli se zas nechal oslepit penízky světélkujícími na Izabel. „Například,“ přenesl těkavý pohled někam nad ty penízky, „si dokázal bezpečně zjistit, kde jsou všechny ty cennosti uloženy. A nejenom to,“ dodal rychle, aby to kouzelník opět nepřerušil nějakou další zamítající poznámkou, „víte, že pokaždé má i klíč od každého bytu?“ A když se kouzelník zas jen tak ušklíbl, dodal naléhavě: „Vy to nevíte?“

„Ale pane poručíku,“ protáhl kouzelník Artur doslova shovívavě, „samozřejmě že to víme.“ Podíval se na svou ženu a ta na Petra Havlíka vrhla nyní pohled přímo blahosklonný. A řekla:

„Je nám to známo, viď, Anton?“

„Ovšem, ovšem,“ kýval její manžel kouzelník a zřejmě i Vševěd. „My máme náš byt celkem dobře zabezpečen. Jak bych mu to jen řekl?“ podíval se láskyplně na ženu. „Když mu povím, že nám byt dobře hlídá jedna moje přítelkyně…“ a přenesl svůj hypnotizující pohled na Petra Havlíka, „pochopí to?“ Hovořil o Petru Havlíkovi se svou ženou, jako by už dávno nechal tohohle poručíka zmizet či vznášet se prostorem.

Petr Havlík tu však byl a hleděl z nevelké vzdálenosti do temných očí, jejichž uhrančivost ještě zvýrazňovaly všelijaké šminky, tělky, tužky na obočí a bůhvíjaká líčidla tihle komedianti používají, a najednou nevěděl, na čem je. Buď si z něho dělají oba šamani šoufky, anebo… že by za tím vězelo ještě něco jiného, dotud nepoznaného?

„Obávám se,“ řekla Izabel poněkud strojeně, „že by tomu pan poručík zase nevěřil.“ A vstala.

A jak vstala, vjel jí podpatek do škvíry v palubkové podlaze. Když se pak tahle éterická bytost snažila duchapřítomně chytit rovnováhu, zapraštělo to ve škvíře mezi prkýnky a podpatek byl pryč.

„Tě mrsk,“ řekla Izabel nestrojeně.

„Cos dělala, ty náno?“ pravil její manžel.

„Au! Málem jsem si vyvrkla kotník. Ještě na člověka řvi! Auvá!“

„Kams to zas čuměla?“

„Je pryč, no! Mám se z toho snad podělat?“

„V čem chceš teď vylízt na jeviště, nevíš?“

„Asi pudu bosa, no!“

„Ty nevidíš, že ta podlážka má díry jako prase?“

„Hele, neřvi na mě, jo?“

„No to si teda piš, že tě na jeviště vyženu třeba bosou!“

„Víš, co mi můžeš, ty… ty… ty…“

Někdy v tom okamžiku opustil Petr Havlík diskrétně šatnu pro ROZHODČÍ, zřejmě v hrůze, že by se funkce rozhodčího měla náhle přesunout na jeho zcela obyčejnou, nefluidní a neéterickou bytost. To už by dneska asi nezvládl.

16

Tohle teda nezvládnem, řekl si zhruba ve stejném okamžiku asi tak o dvě stě kilometrů dále na severozápad nadporučík Morávek.

Zprávy, které na dispečink celý večer dostával, byly vskutku jedna lepší než druhá. Tak rotný Hanulák objevil v bytě baletky Tiché její vlastní sestru – zalévala kytky; rotný Machala načapal v bytě Káji Wandlera-Vaňáska paní Vaňáskovou: vyložila dětičky u babičky z trabanta a v témže voze pak přivezla osobu rodu mužského, kterou rotný Machala raději už ani nelegitimoval; strážmistr Jech zjistil, že v bytě Valéra Hegedyše se z neznámých důvodů svítí, když ho však bytná vpustila dovnitř, zjistilo se, že „ten chlap zas nechal všude světlo“ – výrok bytné; a rotnému Blechovi, který dostal do péče garsonku Bohuše Košťála, vedoucího baletní skupiny Diskometa, dokonce přijeli rodiče až z Frýdku-Místku, tedy baletnímu mistrovi Košťálovi; zapřísahali se, že v pondělí synovi Bohušovi psali, že v pátek přijedou rychlíkem na hlavní nádraží, příjezd 19.08 hod. Dopis našel rotný Blecha ve schránce. S vynaložením nadlidského úsilí zajistil pro oba stařečky nocleh v Internacionálu. A při tom všem náš Péťan, říkal si v duchu nadporučík Morávek, si hačá někde na koncertě, poslouchá si hity jeden za druhým, navíc pravděpodobně mačká ručku té své Marcelce, kterou si beztoho do Znojma načerno odvezl služebním vozem. Takže jediný, kdo to tu má za všechny rozlousknout, jsem já, řekl si roztrpčeně nadporučík Morávek.

A zase to zazvonilo. Upřímně řečeno, Pavel Morávek začínal vůči tomu přístroji dnes pociťovat něco jako zášť, či co to bylo. S odporem zvedl sluchátko a:

„Slyším!“ zavrčel.

„Horák. Teď se mi hlásil Kaňka.“

„Uf,“ zmobilizoval poslední zbytky sil Pavel Morávek. „Koho že má ten Kaňka?“

„Toho čárymáryfuka Artura.“

„No má poklona.“

„Hlásil mi, že do domu číslo 18 ve Šťáhlavské právě vešli dva lidi.“

„Aha. Jdou mu nakrmit holuby.“

„Jaký holuby?“

„Ty, jak je pak vytahuje z rukávu.“

„To snad vytahuje králíky.“

„Ty bejvaj v cylindru.“

„Pavlíku, ty jseš unavenej.“

„To se ti jenom zdá.“

„No né, tak my je necháme plavat, když myslíš.“

„Moment!“ Pavel Morávek přidal hlasu na síle. „Byli to chlap a ženská?“

„Jó, to nevím. Kaňka říkal, že byli dva a že mu byli podezřelí.“

„Jirko,“ vysvětlil Pavel Morávek velmi trpělivě, „musí to být chlap a ženská.“

„Prima. Já teda Kaňkovi vyřídím tvé přání.“

„Fajn. A ještě mu vyřiď, aby si všiml, ke komu podezřelí vlastně šli. A jestli to budou manželé Novákovi a jestli se budou vracet z kina, tak mi to, prosím tě, Jirko, radši nevolej, jestli mě nechceš mít na svědomí, končím.“

A Pavel Morávek sekl sluchátkem do vidlice.

17

Sotvaže Petr Havlík opustil šatnu pro ROZHODČÍ s rozvaděnými iluzionisty, přeřítil se kol něho dlouhý had Diskomet. Petr Havlík ucítil v nozdrách, že teprve nyní dostal tenhle hokejový areál tu správnou vůni; vůni námahy, maximálního výkonu a lidského potu. A jen co zas v podlouhlém koridoru osaměl, otevřely se náhle a zprudka dveře DOMÁCÍ a v nich žádostivá dívčí tvářička:

„Jste tu? Jste!“ A dovnitř: „Je tady, holky!“

Petr Havlík přistoupil k Anetce. Musela to být ona, protože v ruce držela kroužek s klíči.

„Představte si to,“ řekla. „Byly pod takovým prkýnkem. Jak to, že jsem je mohla přehlédnout?“

Petr Havlík tiše řekl: „Zázrak. Bezpochyby. Na shledanou,“ a nechal Anetku, aby si závěr o esenbákovi, který ještě věří na zázraky, udělala sama.

Zvolna odcházel. Nebylo třeba spěchat. Anetce ostatně bezprostřední nebezpečí vloupání zatím nehrozilo. Nejprve bude nutné vyrobit kopii klíčů a teprve pak, možná zítra, možná pozítří, možná dokonce až přespříští týden dostane Anetka návštěvu v nepřítomnosti.

Petr Havlík nastartoval služební volhu a vycouval z parkoviště před zimním stadiónem. Pokoušel se vzpomenout si, kudy je to do hotelu Družba. Doleva a pak doprava, anebo že by přesně naopak?

Vycouval a zkusil, co to udělá, když pojede vpravo. Záhy dorazil na konec světa. Stáhl okýnko.

„Dobrý den, prosím vás, k hotelu Družba.“

„Tudy?“ podivila se paní v okně. „To jedete rovnou do Gránic.“

„Hotel Družba,“ slabikoval z vozu Petr Havlík.

„Tak to musíte otočit a vrátit se k zimnímu stadiónu. Víte, kde je zimní stadión?“

„Áno,“ hlesl Petr Havlík neslyšně.

„Takhle byste se dostal akorát do lesa, přes potok na Kraví horu a potom rovnou do Rakouska. Vy se musíte vrátit Slovenskou ulicí a pak se dostanete na Pražskou a tam už uvidíte ceduli PRAHA. Po pravé straně, před nájezdem k pumpě, je odbočka k hotelu Družba.“

„Děkuju vám,“ řekl Petr Havlík, zavřel okýnko a otočil.

18

Stáli už přede dveřmi.

„No tak,“ šeptl ten o něco vyšší a robustnější.

Ten menší se sehnul, jako by si chtěl zavázat tkaničku. Nadzvedl rohožku a zašmátral. A už je měl.

„Moment!“ Ten vyšší a robustnější se napnul jako struna. Měl asi pocit, že přece jen někde něco zaslechl.

„Co je?“

Nic nebylo. Přesto si ten větší položil prst na bradu a ten menší a subtilnější přiložil ucho na dveře. V ruce měl stále to, co našel pod rohožkou.

„Já nic neslyším,“ špitl.

Poslouchali.

Ten vyšší neslyšně zadeklamoval: „Ně-kdo tam cho-dí.“ A zvedl ruku, což mohlo znamenat jedině: ještě moment!

A vtom se to stalo. Bylo to zcela zřetelné. Někdo drcl do dveří, jenomže z opačné strany, zvnitřku. Nejenže tam někdo byl, ale pravděpodobně je poslouchal v předsíni bytu právě tak, jako ho oni poslouchali tady, na chodbě.

Ten vyšší nasadil tázavou grimasu. Ten menší se odsunul až k výtahu; vyndal z kapsy vysílačku a zmáčkl to.

„Co je?“ ozval se mu ženský hlas.

„Někdo tam je, Soňo.“

„Co jančíš?“

„V tom kvartýře někdo chodí. Co máme dělat?“

„Teď už nic. Zmizte! Do domu leze nějakej divnej chlap!“

„Sem?“

„Balte to a dolů! Ale fofrem!“

A vysílačka zmlkla. Současně s tím se na chodbě rozsvítilo světlo. Oba, ten vyšší i ten menší, se obrátili ke dveřím zády, nyní s jasným úmyslem sejít se schodů, po nichž – o tom již nebylo pochyb – někdo právě vystupoval. Už byl dokonce nahoře. Soňa měla pravdu.

„Pardon,“ řekl ten vyšší a pokoušel se prosmýknout kolem příchozího na schodech. Muž se však zastavil. Přívětivě se tázal, zdali pánové snad někoho nehledají. Ne, řekli oba pánové téměř současně a stejně hlasitě. A bylo na nich doslova vidět, jak rádi by byli hodně daleko odtud. V tom spěchu jednomu z nich, tomu menšímu, všiml si příchozí, upadlo něco z ruky. Hbitě se sehnul a sebral to.

„Klíček,“ řekl příchozí.

„Prosím?“ zeptal se ten menší a už se šikoval ke schodišti.

„Na shledanou!“ rozloučil se s nimi ten, který je tak nevhodně vyrušil.

Přesně v tom okamžiku zhaslo na chodbě světlo. Příchozí měl však baterku. Posvítil si na kliku a zmáčkl. Zamčeno. Zároveň zaslechl za dveřmi nějaký šramot, či spíše syčení, asi jako by tam ucházel plyn. Nakrčil nos u klíčové dírky. Neměl však pocit, že by něco cítil. A tak ještě jednou zkusil kliku, posvítil si na vizitku a pak našel knoflík světelného automatu.

Zjistil okamžitě, že pánové už zmizeli ve tmě. I on však měl pod kabátem kapesní vysílačku. Zmáčkl knoflík a hlídkovému vozu, který stál hned takhle za rohem, oznámil, že pravděpodobně někdy v tuto chvíli vybíhají z domu číslo 18 dva muži, z nichž jeden je robustnější postavy. „Oba nutno neprodleně zadržet. Konec.“

Když pak vycházel z domu číslo 18, spatřil, že před domem již stojí hlídkový vůz. Modré světlo se přerušovaně rozsvěcelo.

Kdyby se totéž přihodilo v San Francisku, následovala by nyní šílená autohonička, při které by v prudce stoupajících a klesajících uličkách odletovaly jiskry, blinkry, disky a sklo z reflektorů. Kdežto tady, v Praze, nic. Ti dva pánové, kteří vyběhli z domu číslo 18, doběhli právě jenom na roh ulice. Pak uposlechli výzvy hlídky VB, zastavili se a poslušně nastoupili do hlídkového vozu.

Modré světlo na střeše vozu se zvolna otáčelo. Působilo to uklidňujícím dojmem. Akce byla úspěšně zakončena, řekl si rovněž s pocitem klidu a zadostiučinění nadstrážmistr Kaňka, příchozí. Ještě si počkal, až přejede fiat 127 modré barvy, a pak se dal pomalu k hlídkovému vozu VB.

19

To už jel Petr Havlík velmi správně Pražskou ulicí. Když minul benzínovou čerpačku, rovněž správně usoudil, a sakra, vyjel jsem z města. Na úzké silnici to však nemohl obrátit, teprve v proluce mezi zahrádkami se mu to povedlo.

A jelikož se mu taky povedlo nasvítit reflektory obrovskou ceduli HOTEL DRUŽBA SE TĚŠÍ NA VAŠI NÁVŠTĚVU – 500 m – šipka doleva, poměrně rychle a bezpečně se dostal do svého hotelu.

Recepční se ho hned ptala, patří-li k těm muzikantům, kteří dneska koncertují na stadiónu. Petr Havlík se snažil, aby jeho zamumlání bylo co nejnesrozumitelnější, a tak se ho recepční ještě zeptala, je-li mezi nimi nějaký pan Frýda. Má tu prý telefonický vzkaz z Prahy.

„Frýda, Frýda…?“ pokoušel se jakoby rozpomenout Petr Havlík. „Počkejte, to by snad asi mohl být někdo z baletní skupiny. Říkáte Frýda?“

„Frýda nebo Frýd. Nebo tak nějak,“ snažila se to z lístku rozluštit, avšak nerozluštila.

„Výtah funguje!“ vykřikla, když viděla, že si to Petr namířil rovnou ke schodišti.

Petr Havlík jako by neslyšel. Anebo jako by si řekl, že ve třetím patře bude stejně dřív než ten jejich slavný výtah. Nedošel však ještě ani do prvního, a už ho obestřel svým fluidem onen duch, který mezi kriminalisty poletuje, byť zatím ještě nemá své jméno; přesto se však pravidelně zjevuje v okamžicích, kdy to člověk nejméně čeká a nejvíc potřebuje. Taktéž i na schodišti v hotelu Družba, na kterém se nyní zastavil Petr Havlík, rovněž kriminalista.

Ale to už se tam nezdržoval, to už se zas řítil k recepci a hned se sháněl po vzkazu pro toho Frýda nebo Frýdu.

„Počkat, vy jste pan Frýd?“ ptala se nyní kupodivu neoblomně recepční a nejevila nejmenší chuť mu lísteček předat.

„To nejsem, ale jsem,“ vysvětloval Petr Havlík možná trochu nesouvisle, leč kouskem papíru zalitým v plexiskle to dokázal: byl tím, čím byl.

„To jo,“ řekla recepční a pak už Petr Havlík četl z nadvakrát přeloženého lístku:

NASTALY NEČEKANÉ KOMPLIKACE. OKAMŽITĚ VOLEJ. SOŇA.

20

„Přátelé… přátelé… přátelé a příznivci,“ snažil se diskžokej a konferanciér Kája Wandler přehlušit mikrofonem rachot, který plnil celý stadión od hrací plochy až po střešní skelet, „utište se, Mařenky, utište.“ a pak za pomoci Járy Ungra zvítězil. „Na všeobecnou žádost… na všeobecnou žádost publika,“ ovládal pouhým hlasem Kája Wandler stadión, který byl decibelům uvyklý, „zazpívá Radek Viktorín ještě Bláznivý léto a…“a jásot opět neznal mezí, takže to tu bylo úplně stejné jako ve čtvrtek, když Agrostroj vsítil osmý gól, „… a úplně poslední písnička bude…“ pískot, výskot, dupot, křik, „Už se ti nevrátím, čímž se…“ jásot a hvízdání, „čímž se naše skupina s vámi pro dnešek nerada, leč definitivně rozloučí. Jsem rád, Aničko, žes přišla, a vy všichni taky, že jste přišli, viděli a slyšeli – RH Faktor!“ Následovalo skandované er-há fak-tor, er-há fak-tor, er-há fak-tor… „Děkujeme vám, přátelé a příznivci, za váš jásot i vstupné, které jste položili tamhle u kasičky, a těšíme se my tady na jevišti i za jevištěm, že i příště bude váš stadión opět tak plný, jako by tu hráli Montreal Canadians, anebo…“ A opět skandování: er-há fak-tor, er-há fak-tor, er-há faktor, er-há fak-tor… A do toho virbl Robina Hoodexe, ráz, dva, tři, čtyři a mikrofon už je v rukou Radka Viktorína, vokalisty, který si tu dnes naposled střihne hit číslo jedna a vlastně jeho hit jediný, co dosud spolehlivě zabírá, a proto je pečlivě volen na závěr každého vystoupení RH Faktorů, takže dojem z dnešního koncertu této skupiny zůstane maximální.

A zatímco si Radek Viktorín nacpal mikrofon takřka až do dutiny ústní a zaskuhral svým šeplavým timbrem první slova jediného hitu, který znaly všechny stadióny, kulturní domy i osvětová střediska v Čechách a nyní už i na Moravě, vytratil se Kája Wandler ze scény takřka nepozorovaně. Tunelem pro hráče se dostal do dlouhatánské chodby a pak se dal zvolna podél zdi natřené protivně modrou olejovou barvou. Cítil se unaven. To především. Dnes a tady snad poprvé pocítil tak strašnou únavu.

Je mi koneckonců už přes pětatřicet a jsem už asi přece jenom trochu přestárlý teenager. Dělat jim diskžokeje až do důchodu pravděpodobně nebudu schopen. Začíná mě to prostě znavovat. A přitom jsem si vážně myslel, že tohle je poslední možný džob pro mě, pro mou nestálou náturu. No prosím, a já budu muset na stará kolena změnit flek, jelikož i já už přestávám být mladý, čilý, elektrický… péro se unavilo. Pokud mi však nevyjde to, co mám v záloze…

„Hele, pleteš se, Kájo, uhni,“ řekla mu dívka.

„Jsi pěkná ženská, Adrianko, a já se ti částečně divím a částečně tě obdivuju.“

„Miluju komplimenty od starých pánů,“ sykla Adrianka a přefrčela a s ní celá ta smečka, řítící se k závěrečné děkovačce. Kája Wandler se přitiskl k studené modré zdi a nostalgicky hleděl za Adrianou. Byla to vskutku půvabná dívka, a oč více chápal Lea, o to méně ji. Povzdechl si nad záhadami přírody a dal se rovnou k pánské šatně.

Otevřel dveře HOSTÉ.

Leo tu byl sám a – ovšem – četl si. Ani od té své napínavé četby nevzhlédl.

„Fuji“ Stárnoucí diskžokej se posadil na lavičku přímo proti němu. Natáhl rovně před sebe obě dolní končetiny. Měl pocit, že právě odehrál existenční zápas.

Zdáli sem doléhal zvuk Robinových ludwigů.

„Leo?“ Opravdu nechápal, co zajímavého na něm ta Adriana našla. „Leo?“

„Uhm?“ Leo obrátil stránku, nakrátko vzhlédl, usmál se a zase pokračoval. Takovej vůl, řekl si Kája Wandler pro sebe a nahlas se zeptal:

„Ty, Leo, nechtěl bys to vzít jednou po mně?“

Leo si četl.

„Leo?“

„E?“

„Myslím to diskžokejování.“ Kája Wandler stáhl zmožené údy pod lavičku. „Jsem na dně.“

Leo obrátil stránku a zeptal se: „Co jsi, kde jsi?“

Kája Wandler vstal a otevřel jednu z mnoha skříněk.

„Nic. A nikde,“ odpověděl a sám byl překvapen upřímností tohoto prohlášení. Chm, udělal a cukl rameny.

„Prosím tě, Kájo,“ vzhlédl od písmenek Leo, „ty neznáš nějakého Frýda?“

Kája si přisedl. „Tak ukaž, copak že to čteš hezkýho, hm?“ a uznale pokýval hlavou, když si přečetl název na obálce. „Jak se daří Noře?“

Leo dvakrát třikrát zamrkal. „Dobrý,“ řekl. „Proč?“

„Tak,“ prohodil Kája.

Dívali se na sebe, jako se na sebe dívají hráči hazardní hry. A Leo zvolna řekl:

„Jestli tě to moc zajímá, tak v neděli nebo v pondělí ji pustí do domácího ošetřování.“

„Aha,“ Kája se naklonil nad knížkou. Mechanicky četl: Trhl sebou. Roger stále seděl bez pohnutí. Kdyby se bránil, pravděpodobně by ho zastřelili. Tlak na jeho žebra zesílil a víc zabolel. Třeba to ani nebyla pistole. Nemohl si být jistý… „Tohle tedy čteš,“ řekl a sklapl mu to na straně 240.

„Tak a teď to nenajdu,“ protestoval Leo skoro plačtivě a několikrát mrkl.

„Takže v pondělí,“ řekl Kája a vzápětí: „Do domácího ošetřování? To jest do tvého ošetřování,“ ušklíbl se a pokusil se sám sebe napravit v kříži.

„Nora bude ráda,“ opáčil Leo téměř dotčeně, „že bude doma.“ A vztáhl ruku po knížce. „Tobě by se možná líbila, dej ji sem.“

„Zvlášť když u ní bude bdít takovej ošetřovatel,“ řekl Kája, a zblízka: „Jestliže se mi něco, co máš ty, líbí, pak to není ani tohle,“ a kývl na knížku, „ani ta tvoje Nora.“

„Nora,“ opakoval Leo a na chvíli se odmlčel a taky pohlédl jinam. „Myslím, že to chtěla provést přesně jako před rokem Burgerová.“

„Sebevražda?“ Kája Wandler položil knížku. „Alice Burgerová přece spáchala sebevraždu!“

Leo neodpověděl. Díval se někam před sebe a pak se tiše zeptal: „Takže ani ty neznáš žádnýho Frýda nebo Frieda.“

„Nič mi to nevraví,“ protáhl Kája jako Valérek a měl se k odchodu.

„Na vrátnici v hotelu je nějakej důležitej vzkaz pro Frýda,“ řekl Leo a opět sáhl po té své napínavosti. „Davaj.“

„A není to náhodou nějakej novej baleťák?“ ukázal Kája na odložené svršky a propriety členů souboru Diskometa.

„Už jsem se jich ptal, a ne,“ řekl Leo a kňouravě dodal: „No jo, nenajdu to už.“ A hledal poslední přelouskanou stránku s jazykem polovyplazeným.

„Vzkaz pro Frýda?“ opakoval si Kája Wandler pomalu.

„Mám to!“ vykřikl Leo.

„Ten vzkaz?“

„Tu stránku,“ zvedl Leo knížku. „Stránka 240.“ A pak zavolal na Káju: „Kam jdeš?“

„Kam asi?“ řekl Kája Wandler a Leo za ním ještě křikl: „Tak to musíš rovně a pak doleva!“

21

Na gauči v pokoji 305 jako by Petra Havlíka cele pokryl pocit, že tahle noc skončí podivně. Nedovedl by nikomu vysvětlit, proč takový dojem má, bylo to jakési vnitřní pnutí, které pohříchu nepřešlo, ani když se převalil na bok, jako by byl připraven ke vpichu injekce. A netrvalo to snad ani pět deset sekund, když sebou na loži mrskl, jako by ho vskutku někdo bodl do oněch svalnatých míst.

„Havlík,“ chňapl po vyzvánějícím telefonu. „Tak co?“ křikl do toho jako ten, kdo čeká ortel.

„Volal sem už ten pan Frýd,“ poznával okamžitě ve sluchátku hlas paní recepční. „Nebo Fried. Víte ten, jak…“

„No a co jste mu řekla?“ naléhal do telefonu více než nedočkavě.

„Přečetla jsem mu ten vzkaz,“ řekla recepční, jako by nic nebylo normálnějšího. „Nebo to jsem snad neměla?“

„Odkud volal?“

„Jak odkud?“ Recepční začínala být trochu nervózní.

„Proboha, z kterého pokoje přišel ten dotaz?“ Petr Havlík se chytil za čelo, jako by očekával zvýšenou teplotu anebo jako by mu za čelem prudce projela myšlenka, kterou se snaží zachytit v letu.

„Pokoje?“

„Chci okamžitě znát číslo toho pokoje,“ řekl Petr Havlík zřetelně a co možná nejklidněji.

„Paní Richtrová?“ ozval se ve sluchátku třetí hlas.

„Janičko, nevzpomínáte si náhodou, odkud volal ten pan Frýd, kterému jsem…“

„Já vás slyšela,“ řekla dívka jménem Janička. „Slyšíte mě na té třistapětce?“ zeptala se změněným hlasem.

„Jo, slyším,“ Petr Havlík si přehodil sluchátko na druhé ucho. „Doufám, že jste taky dobře slyšela toho pana Frýda, slečno.“

„Ale no samozřejmě,“ ujistila ho Janička z centrály. „Jenže musím vás zklamat. Ten pan Frídl – nebo jak se jmenoval – vůbec nevolal z hotelového pokoje.“

„Vidíte,“ vmísila se recepční dotčeně.

„Tak odkud teda volal?“ Petr Havlík si stiskl palcem a prostředníkem oba spánky.

Janička v centrále se něčemu zasmála. Pak ale řekla: „Jak to mám vědět?“ A se smyslem pro humor, který Petru Havlíkovi zabrnkal na nervy, dodala: „Znělo to jako z velké dálky, takže to třeba bylo z Košic.“

„Tak vám děkujeme, Janičko,“ pronesla do toho recepční.

„Není zač,“ řekla Janička a Petr Havlík si to v duchu řekl rovněž. Ale vzápětí přišla Janička s něčím zajímavým. „Mám tu ale ještě jeden telefonický vzkaz pro pana… pro pana…“ teď to hledá, hryzl si spodní ret Petr Havlík, „pro pana Maňáska.“

„Nemá to být Vaňásko?“ sondoval u Janičky velmi opatrně.

A do toho se ptala recepční kteréhosi z hostů, bude-li tu dnes spát, anebo zdali už odjíždí.

„Jak jste říkal to jméno, třistapětko?“ naléhala centrála.

„Va-ňá-sko,“ hláskoval Petr Havlík.

A recepční do toho říkala: „Ano, jistě, hned vám ho dám,“ a zakryla sluchátko.

„Já myslela Maňásek, no né!“ bavila se Janička.

„Jde patrně o pana Vaňáska, což je občanské jméno diskžokeje Káji Wandlera,“ informoval ji svědomitě Petr Havlík. Třebaže na tom neshledával nic směšného, Janičce to opět přišlo moc k smíchu.

„To bude určitě on, ježišmarjá, Maňásek, ten by mi dal, když je Vaňásko, no to dá rozum, že s takovým jménem nemůže dělat diskžokeje, viďte?“

„Na shledanou a příjemnou cestu,“ řekla do Janiččina smíchu recepční paní Richtrová. „Tak už jsem zas tady, promiňte, neslyšela jsem… o čem jste to hovořili?“

„Paní Richtrová,“ pravila se smíchem Janička, „tak jsem to zase popletla, představte si, že ten Maňásek je ten slavnej diskžokej!“

„Copak tu jsou dneska taky dostihy?“ žasla recepční.

„Prosím vás,“ pokoušel se vmísit z třistapětky účastník, leč marně.

„Copak vy neznáte toho diskžokeje Wandlera z Prahy? To je špica, paní Richtrová, vidím, že si musíte doplnit vzdělání, hahaha,“ smála se Janička zdravým dívčím smíchem, zatímco Petr Havlík si prodělával své.

„Prosím vás,“ dostal se do kratičké přestávky, „mohla byste mi přečíst ten vzkaz pro pana Vaňáska-Wandlera?“ Slova drtil v zubech jako v mlýnku na maso.

„Ale rychle, Janičko,“ pobídla ji recepční Richtrová, „protože ti muzikanti mi teď nosej klíče jeden po druhém.“

„Jaké klíče? Od pokojů?“ zdržoval to teď zas pro změnu host na třistapětce.

„Odjíždějí skoro všichni zpátky do Prahy,“ informovala ho recepční. „Teď jsem zrovna vracela občanský průkaz panu Viktorínovi.“

„Jste si tím jista?“

„Ale no však přece poznám pana Viktorína,“ pravila pani Richtrová s jistotou ostřílené televizní divačky.

„Takového fešného šohaje, viďte, paní Richtrová?“ A zas kaskáda smíchu.

Jak to, žasl Petr Havlík, že té holce je absolutně všechno k smíchu?

„Tak já vám teda přečtu ten vzkaz, teda jestli můžu.“

Konečně, řekl si Petr Havlík a sáhl si do levé kapsy. Nic tam však nenašel.

„Tak vrať se domů,“ četla Janička v centrále, chceš-li mít konečně důkaz. Dnes v noci ho tam máš na dosah ruky. Přítel. To je podpis. To je jako z nějaké knížky, viďte, paní Richtrová?“ zahihňalo se děvče v centrále. „Na dosah ruky, no to je chláma!“

Petr Havlík nahmátl kapesník v kapse saka. Otřel si celé čelo.

„Okamžik,“ řekl, „hned jsem dole,“ a v ten moment se sesul z gauče a všemi čtyřmi dopadl na hotelový kobereček Nedočkavost, matka všech pracovních úrazů, uvědomil si již na hotelové podlaze.

22

„Konečně! Voláš z hotelu?“

„No tak to teda určitě.“

„Kvído! Všechno je špatně.“

„Tak stručně a bez detailů.“

„Muselo to bejt propíchnutý, protože…“

„Hezky po pořádku. Co se stalo.“

„Tak nejdřív kluci hlásili, že tam někdo je, a pak…“

„Moment. Kde jako někdo měl bejt?“

„Ježíšmarjá, kde asi?!“

„Fajn, rozumím. A nemusíš do toho tak řvát. Co je s klukama?“

„Jsou vodepsaný.“

„Jako úplně?“

„Zhaftnutý, no.“

„Ano, rozumím. Stačí. Nemusíš nic vysvětlovat. A ty?“

„Já jsem zatím v pořádku.“

„Co znamená v pořádku?“

„Normálně jsem odjela. Bože, to jsou přece dva blbci!“

„Klid, Soňo. Jen klid.“

„Tobě se to řekne. Co mám teď dělat, řekni!“

„Ty nic. Já jedu do Prahy.“

„Teď? V noci?“

„Dneska v noci tu tak jako tak končíme.“

„Já vím. Ale stejně, Kvído… mám strach. Mám blbý tušení, že…“

„Můžeš bejt naprosto klidná. Vůbec nic se neděje, nikdo nic neví.“

„A co když ty dva blbci…“

„Ty dva blbci vůbec nic nevědí. Nebo vědí? No tak. Kolik je hodin?“

„Za deset jedenáct.“

„Prima. Ve dvě jsem u tebe. Do tý doby nic nepodnikej. Rozumělas mi?“

„Fajn, Kvído. Ve dvě tě teda čekám.“

„A hlavně neztrácej nervy. Všechno je normální. My dva se vůbec nemusíme vzrušovat. Jsme přece mimo hru, Soňo.“

„Já vím, ale co když…“

„Ničeho se nemusíme bát. Ve dvě ahoj!“

„Tak dobře, Kvído, tak čau!“

23

Radek Viktorín zrovna nasedal do vozu. Přátelsky se na Petra Havlíka zašklebil.

„Taky prcháte ze Znojma, pane poručík, taky?“ volal na něho z dálky, tmy a mlhy.

Petr Havlík zaznamenal na sedadle temnou postavu spolujezdce. Když přišel ještě blíž, snadno temnou postavu rozpoznal.

„Všechno to odjíždí, koukám,“ řekl Petr Havlík Radkovi Viktorínovi, který stále ještě nenastoupil do svého vozu, kupodivu zánovní škodovky 120.

„Jedeme vstříc rodinné tragédii,“ pronesl zpěvák do houstnoucí mlhy a ukázal do vozu. Postava na sedadle měla hlavu svěšenou.

„V té mlze se vám teda nepojede zrovna nejlíp,“ usoudil Petr Havlík a vstrčil hlavu do dveří škodovky. „Dobrý večer.“

„Moc dobréj,“ odpověděl diskžokej.

Petr Havlík zase vysunul hlavu a tázavě se na Radka Viktorína podíval. Ten jen pokrčil rameny a řekl:

„No a co mám dělat? Přece ho nemůžu nechat jet samotnýho. Do tohohle a v takovýmhle stavu.“ Pootevřel dveře a zase je přivřel. Potichu vše Petrovi Havlíkovi vysvětlil a pak řekl: „Je úplně na dně, pane poručík. Nedá si nic rozmluvit. Ale uznejte, in flagranti! Víte, jaká je to nervová zátěž? Pro něho?“

„Jasně,“ řekl Petr Havlík, „je to zátěž pro oba dva.“

„Spíš pro oba tři,“ ušklíbl se Radek Viktorín a zase otevřel dveře své zánovní škodovky. „Pevně věřím, že mu to cestou ještě nějak vymluvím. Půjde spát ke mně a ráno věci vždycky vypadají jinak.“

„Myslíte?“ rozhlížel se Petr Havlík v mlze. „Koukám, že taky zmizel rover pana Macha.“

„Šebestián odfrčel hned po koncertě,“ vysvětlil Radek. „Jel do Budějovic. Nikoliv ovšem Českých, leč Moravských. To máte odsaď asi pětadvacet kilásků.“ A důvěrně sdělil Petru Havlíkovi příčinu náhlého odjezdu svého kolegy. „Má tam tetu Bětu.“

Štěstí, že je taková tma a mlha, pomyslel si Petr Havlík; alespoň mi není vidět do tváře.

„Haló, chlapci!“

Z mlžných par se vynořila další matná postava – Valér Hegedyš. Ve vestičce a rozhalence.

„Zoberete ma? Idete do Prahy, však?“

Dívali se na něho jako na zjevení.

„Á, dobrý večer, pán inšpektor, idete s námi? Chlapci,“ přeběhl si Valér Hegedyš dopředu, „na tu ibanezku sa nedá, musím si priviezť fendera, ináč věru neviem. Tak ako, zoberete ma? Na tu ibanezku sa, Radek, fakt nedá. Zmestime sa tam?“ obrátil se na Petra Havlíka.

„Prosím tě, zalez si konečně někam,“ ozval se z vozu krajně rozmrzelý diskžokej, jenž až do této chvíle v sobě násilím tlumil veškeré výbuchy hněvu a teprve nyní se to v něm hnulo. „Vlez si dozadu a hlavně už přestaň kňučet jak hyena!“

Valér Hegedyš částečně rozpačitě, částečně prosebně hleděl z jednoho na druhého a tiše říkal: „Ale veď ja nič nechcem, ten do tej Prahy, lebo na tu ibanezku, Radek, čestné slovo, ja věru neviem…“

„Prima, Valérku,“ pohladil ho po rozčepýřené černé hlavě Radek Viktorín, jako by přímo cítil nutnost udělat tento vlídný pohyb. „Jen si klidně vlez dozadu, místa dost. Můžeš se tam klidně natáhnout a spát. Buď rád, žes nejel s Leem. My sice nepofrčíme stošede, ale v Praze budem,“ mrkl na digi, „do těch dvou taky. Neměj bója a nasedej, klidně.“

A do škodovky jako poslušný psík na zadní sedadlo tedy naskočil i baskytarista RH Faktorů Valér Hegedyš.

„Majte sa, pán inšpektor,“ zasalutoval Valérek ze zadního sedadla Petru Havlíkovi a Radek Viktorín od volantu na rozloučenou dodal pro povzbuzení: „A nebojte se, nezůstáváte tu sám. Zbyly vám tu ještě baletky!“ Zabouchl dveře a stáhl okýnko. „Nebo baleťáci? Taky ne?“ Zasmál se. „No to je ovšem potom s vámi těžká práce,“ a nastartoval škodovku dokonce už na třetí pokus.

Petr Havlík zbyl sám před hotelem ve tmě a mlze. A v hlavě se mu převalovaly chuchvalce myšlenek mnohem hustší, než mohla být jakákoliv mlha.

Když opět vkročil do vstupní haly hotelu Družba, nemohl si zaboha vzpomenout, jakým vozem tu vlastně je Robin Hudec. Je-li to opravdu fiat, jak si myslel, potom tedy fiat taky není na parkovišti. Anebo že by ho v té tmě a mlze přehlédl?

Zastavil se.

„Pan Havlík?“

Otočil se.

„Tentokrát tu máme vzkaz přímo pro vás,“ řekla mu s úsměvem recepční Richtrová. „Jste určitě pan Havlík?“

Petr Havlík skoro nerad přikývl.

„Tak máte všeho nechat a okamžitě spěchat do Prahy,“ řekla recepční a podávala mu papírek, kde to tak nějak stálo. „Volal vám to sem nějaký nadporučík Horálek.“

„Morávek,“ opravil ji Petr Havlík zasmušile.

„To je docela dobře možný,“ připustila paní Richtrová. „Naše Janička vždycky všechna jména zkomolí. Jareš jako Mareš, Vohnoutka jako Sehnoutka, jí je všechno fuk.“

Petr Havlík zmačkal papírek a pokusil se o děkovný úsměv.

„Když oni taky ti Pražáci tak divně mluvijou,“ postěžovala si paní Richtrová. „Opravdu, někdy aby jim čert rozuměl.“ A když si všimla zvláštního výrazu Petra Havlíka, starostlivě se zeptala, nepřeje-li si, ještě než odjede, něco malého na pokoj.

„Prosím?“

„Ani čaj? Já řeknu panu Kókalovi, ne?“

Ale Petr Havlík nechtěl nic ani od pana Kókala. Snad jenom šoféra k té své kraksně by teď bral, aby mohl někde vzadu jako Valérek Hegedyš spát anebo jen tak ležet a nemyslet na nic, vůbec na nic.

„Výtah jede!“

Petr Havlík však použil opět schodiště. A jak tak stoupal do prvního a pak do druhého patra, přede dveřmi číslo 205 ji zahlédl. Nemohl se splést. Tady už nebyla ani tma, ani mlha.

„Ahoj…!“

Ohlédla se. Byla to ona. Kdo jiný? Poznal by ji mezi tisíci, možná milióny.

„Ty? Jak to…?“

Celé to trvalo vlastně jen mžik. Výměna úsměvů, věta či jenom slůvko… Ty jseš ve Znojmě? Ovšem, zítra se přece hraje s RH Znojmo. A ty? Ovšem, dneska tu přece hrál RH Faktor… Jak to, že jsme si to neřekli… jak to, že jsme si to vůbec nestačili povědět?

Oba na témž místě, v témž hotelu, pokoje přesně nad sebou, protože toto byl pokoj číslo 205…

„Tady jsi ubytovaná?“

A tehdy se dveře číslo 205 otevřely a v nich se objevila mužská tvář, známá tvář, tvář trenéra Stránského, který… co to jen řekl? Kde jsi? Nebo: Tady jsi! Či: Tak co je s tebou, neseš to? Nebo tak něco… Ačkoliv – co na tom už záleželo?

„Dobrou noc,“ řekl Petr Havlík a potom už pokračoval do třetího patra. Ještě sice slyšel nějaký hlas, možná Petře, možná počkej, možná…“ Ale kdoví? Nicméně zcela jasně slyšel přibouchnutí dveří, které měly číslo 205.

Teprve pak se zastavil.

Stál vprostřed schodiště. Jenom tak stál a možná poněkud zhluboka dýchal. To bylo vše.

PÁTÉ DĚJSTVÍ

1

Až do Želetavy to byla jízda hrůzy; vidět sotva na pět metrů a ustavičně stírat přední sklo, věčně si hrát s páčkami topení, ofukování a ostřikování a v autě buď zima jak v psinci, anebo sauna. Za Želetavou se však mlha jakoby zázrakem rozplynula a před Petrem Havlíkem se pojednou objevila silnice, viditelnost na sto metrů, a když konečně našel i ideální polohu pro páčku topení, mohl v pohodlí uhánět k Jihlavě na hranici povolené rychlosti.

Tehdy však nastaly problémy povahy dočista odlišné. Auto sice šlapalo dobře po rovné a dobře osvětlené silnici, jenomže na stříbrném plátně silnice jako by se Petru Havlíkovi znovu a znovu promítala celá ta scéna na druhém poschodí přede dveřmi číslo 205, takže nebylo divu, že jednou doslova v posledním okamžiku zpozoroval, že si to namířil mezi červená světýlka, která lemují pravou krajnici. Prudce strhl volant doleva a okamžitě se octl v protisměru. Než stačil přepnout světla na tlumená, byl na oplátku oslněn protijedoucím náklaďákem tak ostře, že třicet až padesát metrů projel vyloženě po paměti.

Tak to ne, řekl si Petr Havlík v duchu. Zkrátka pochopil, že chce-li dojet do Prahy opravdu do těch dvou hodin, jak si to přál v telefonu Pavel, musí prostě na určité věci přestat myslet, a to okamžitě. Nedá se nic dělat, říkal si s úmyslem přesvědčit sebe sama, i takový je život. Stane se, že to člověku nevyjde přesně tak, jak by si přál. A není mi koneckonců sedmnáct, abych pomyslel na skok z mostu.

Ale srdce mu to stejně pořád svíralo. Nedokázal nějak snést pocit být zrazen. Nikdy by nevěřil, že ho to bude takhle bolet. Doslova za tím volantem cítil fyzickou bolest. Bolest, která mu až vháněla slzy do očí. Jednu chvíli musel dokonce ubrat plyn, ačkoliv nejel ani osadou, ani úsekem s omezenou rychlostí. Musel ten plyn ubrat, neboť se mu zamžil svět. Když mrkl, cítil, že se mu něco řine po tváři.

Jel a strašně se za sebe styděl. Byl jenom rád, že jede sám, takže nikdo není svědkem jeho totálního ponížení. Petr Havlík, poručík, kriminalista, šestadvacetiletý chlap jako hora – dostal od děvčete košem! A on tu ránu nedokáže chlapsky unést! Bulí jak stará baba… Jihlava 25 km… zaplaťpámbů, pomyslel si s úlevou, po dálnici to snad už půjde jak po másle… čas 23.40… tak to bych tam mohl dorazit opravdu v 02.00, pokud zas nesedne někde mlha jako mlíko… a pokoušel se vzpomenout si alespoň na něco z toho, co mu Pavel do telefonu za tu minutu všechno napovídal.

Říkal, že to spěchá. Ale u Pavla spěchalo vždycky všechno. Mládenci ve Znojmě, říkal, zachytili nějaký zajímavý telefonát. A zadržení v Praze. To Pavel taky říkal. Potom se ptal, kdo všechno se dnešní noci vrací ze Znojma do Prahy… a Petr mu to snad ani nepostačil vyjmenovat. Dojmy z druhého patra u dveří číslo 205 byly ještě příliš čerstvé…

Zabalil si sakypaky a během další minuty už seděl v autě. Přitom úplně zapomněl na Robinova fiata-mirafiori. Stál tam vůbec nějaký fiat? V té tmě a mlze ho samozřejmě mohl snadno přehlédnout, zejména díky svému jedinečnému rozpoložení, nicméně fakta jsou fakta, a ta jsou následující:

Kája Wandler odjel do Prahy z důvodů, které s mými, pomyslel si Petr nikoliv bez hořkosti, mají až nápadnou příbuznost; do Prahy ho vezl svou zánovní škodovkou Radek Viktorín. Musí to být opravdu dobrý Wandlerův přítel; vydat se kvůli němu do takové tmy a mlhy! S sebou vzali ještě Valéra Hegedyše, který si údajně musel do Prahy dojet pro novou kytaru. Značku už Petr zapomněl, ale to nebude důležité. Až sem by to zapadalo jako kolečka v rychlostní skříni.

Ovšem pak odjel také Leo s Adriankou, která nesnáší hotelová prostěradla, nebo co mu to ten playboy vykládal. Ti jeli pravděpodobně sami, a pokud se i jim mlha za Želetavou rozplynula, mohou být teď pravděpodobně poblíže hlavního města. Ford-sierra 1,6 dokáže zajisté vyvinout rychlost 180 km/h, zejména v noci a na dálnici. I tento odjezd by mohl mít – dejme tomu – logické opodstatnění.

Pak však odjel tchánovým roverem, údajně do Budějovic, údajně Moravských, hudební skladatel a virtuos Jarmil Mach, v kapele řečený Sebastián. A v témže okamžiku zazněla Petrovi v uších jakási hodně hlasitá fuga a současně na silnici viděl dveře 205, jak se zvolna otevírají, pak přišlo to přibouchnutí a…

„A dost! Krucipísek!“

Petr k sobě zahovořil skutečně nahlas. Pevně sevřel volant. Ostatně zatáčky před Jihlavou jsou dost ošemetné; sice nijak zvlášť ostré, avšak levá – pravá a pravá – levá a rozhodně se nedají vyjíždět stovkou. Takže: buď si dám bacha, anebo si ustelu v příkopu.

Pak přišel na pořad Robin Hoodex. Jel vůbec někam tenhle bubeník? Nesní si teď v hotelu Družba svůj sen o nesmrtelné bubenické slávě, která by i slavné údery Gene Krupy přehlušila? Což o to, aparaturu by měl Robin Hoodex skvělou, o takové se žádnému z bubeníků Krupovy éry jistě ani nesnilo, jenomže elektřina také nezmůže vše. Navzdory všem bedýnkám a drátkům tady stále ještě zůstává člověk, jeho ruce a jeho mozek; to je ten hlavní syntezátor; robotizace v umění ještě nenastala a doufejme, že ani nenastane, řekl si Petr Havlík a přeřadil.

Čerpačka na kraji města Jihlavy má celonoční provoz.

A tak to Petr Havlík obrátil a najel si ke stojanu. Vystoupil a otevřel víko nádrže. Rozhlédl se. Samoobsluha, aha, řekl si. Zelené světýlko na stojanu svítilo, mohl tedy vytáhnout čerpací pistoli, nasadit ji do hrdla nádrže a zmáčknout takovou páčku…

„Brej večír.“

Ze skleněné budky vyšla mladá čerpadlářka.

„Spíš noc,“ usmála se. Měla na sobě bachratou modrou kombinézu, podloženou vrstvou svetrů. Petr Havlík se už jen při pohledu na ni otřásl zimou. Věru že tuto službu této mladé ženě nezáviděl, zejména ne v takovýchto pozdních hodinách, kdy – jak soudil – tady neprojede kolo.

„… byste se divil, někdy, pane,“ řekla čerpadlářka a jaksi ze zvyku se zeptala: „Olej? Destilku?“

Petr Havlík nic nepotřeboval, jenom ten benzín, a ten už tam teď nalil až po okraj. Vysunul tedy pistoli z hrdla, cákl benzín na blatník a zavěsil pistoli na stojan.

„Před chvilkou tu dokonce stála menší fronta. Děkuju pěkně,“ řekla čerpadlářka a zasunula si poukázky na benzín do své obrovské tašky.

„Tak to jsem měl vlastně kliku,“ usmál se na ni Petr Havlík. „To nemusíte,“ řekl, když viděl, že se mu hadrem snaží otřít politý blatník. Chlad ho hnal do vozu.

„Zima, co? Ti dva z toho fiatu vůbec nevylezli. Musela jsem jim to tam nalejt sama, i když je tu samoobsluha.“

Fiat…? Petr Havlík stále ještě nebyl ve voze, třebaže chlad si už našel cestu i pod košili. „A nejel ten fiat náhodou od Znojma?“

Čerpadlářka přikývla.

„Směrem jako na Prahu?“

Čerpadlářka opět přikývla a hadr položila na stojan.

Petr Havlík, už celý prokřehlý, se zimomřivě zeptal: „A-a-a ne-nebyla to mi-mi-mirafiorka?“

„Jó, to nevím,“ protáhla čerpadlářka. „Ale byla to fiatka s pražským číslem.“ Strčila hlavu do okýnka, protože Petr Havlík si mezitím už vlezl za volant. „Vaši známí?“ Podívala se na hodinky. „No – když na to šlápnete, na dálnici je máte. Byli tu – no ať je to pět minut, možná ani ne.“

„Tak vám moc děkuju,“ řekl Petr Havlík a přiložil ruku k hlavě. V okamžiku, kdy červené světýlko na stojanu zase vystřídalo zelené, vyrazil Petr od pumpy jak střela.

Kdo jenom ještě mohl být v tom fiatu? uvažoval pak přes celou Jihlavu.

2

Noc se zlomila vejpůl. Píp, udělaly Pavlovy digitálky. Dobře to slyšel, protože byl na dvaadvacítce zcela sám. Je půlnoc, říkal si, a to znamená, že máme už jen dvě hodiny k dobru. Přesně tolik času potřebuje i Kvído, aby dojel ze Znojma sem, do Prahy.

Kvído… opakoval si Pavel Morávek. To jméno jako by stále znělo z magnetofonového pásku. Fajn, Kvído, ve dvě tě teda čekám… Čau, Soňo… a dost. Zavěsili. Aniž cokoli prozradili.

Takže, řekl si Pavel Morávek a vzpažil, buď jsme se konečně strefili do terče, anebo – připažil – a vtom si vzpomněl na telefonní hovor, který měl s Petrem.

Ten telefonát ho naplňoval znepokojením. Co jen s tím klukem je? říkal si a snažil se vybavit si, co se od něho vlastně dověděl kloudného. Dohromady nic. Vracejí se do Prahy. Jeden veze nějakou baletku, druhému praskla struna nebo co a třetímu zahejbá manželka – nu alespoň v jednom punktu víme dost, a to hlavně díky rotnému Machalovi.

Proč se však vracejí ti ostatní? Jak to, že to Petr nezjistil? S tím klukem se něco děje, uzavřel chmurnou úvahu Pavel Morávek, narovnal se v kříži, zaúpěl a vstal.

Kafe! Kolikáté už dneska? Ačkoliv všechna ta předešlá vlastně patří k včerejšku. Dneska to bude první. Mrkl na čas na digitálkách: 00.45… 00.46… 00.47 no, to se nám to pane utěšeně krátí, a když lovil lžičkou v sáčku drcenou kolumbii, řekl si: jen abychom to stihli…

3

„Kampak mě to vezeš?“

„K mamičce a tatíčkovi, Adrianko.“

„Ale, ale?“

„Víš… já dneska… jak bych ti to… necejtím se nějak.“

„Hele, Leónku, neunavuj se. Já velice dobře kapíruju.“

Leo se na Adrianku něžně usmál a pohladil jí ručku. Adrianka ručkou prudce ucukla a kratičce zasyčela.

„Ale no ták,“ protáhl Leo mazlivě a dlouze na dívku pohlédl za jízdy.

Krásná dívka vykřikla: „Čum dopředu!“

Takže Leo změnil směr pohledu. Ačkoliv tady už mohl jet poslepu. Už byli na Jižním Městě, už si to namířil na magistrálu.

„Musíš chápat určitý věci, Adrianko.“

„Jo ták, musím, jó?“ hryzla si Adrianka spodní ret.

„Ale zítra, hned po obědě.“ začal Leo medovým hlasem, byl však střelhbitě přerušen.

„… se nemusíš vobtěžovat,“ přerušila ho zarputile. „A esi uvidíš taxíka, předjeď ho a zastav.“

Leo zastavil na červenou. Všiml si, že z očí jeho spolujezdkyně srší zášť.

„Chci vystoupit,“ požádala Adrianka nesmlouvavě a nesmyslně.

„Pročpak?“

„Nechci tě už vidět, tvůj blbej ksicht pitomej.“ Bylo to stále lepší. „Myslíš, že se celá třesu nedočkavostí vlízt do postele po tý tvý starý couře?“

„Adrianko,“ zkoušel to Leo jinak.

„Taxi! Proč jsi nezastavil, pitomečku?“ Teď ho Adrianka ťala.

„Ještě k té couře,“ řekl Leo hlasem o poznání tišším, leč nikoli klidnějším. „Nenapadlo tě nikdy, že to možná udělala i kvůli tobě?“

„Pche!“ explodovala Adrianka.

„Třeba cosi pochopila,“ mínil Leo a přidal plyn.

„A co jako měla pochopit? Že je stará, vošklivá jak noc a k ničemu, to, jo?“

„Myslím si,“ pokračoval Leo zamyšleně, „že Nora opravdu cosi důležitého pochopila.“ Zastavil opět na nějaké křižovatce. Motor předl tak tiše, až to uspávalo. „Pochopila – Nora – že život – alespoň takový, jak ho viděla ona – Nora – že už takový není. Že přestal být. Neexistuje.“

„A tak šla a naládovala se práškama, tc!“ odfrkla si Adrianka. „A v neděli ji pustěj domů.“ Zvedla obě ručky. „Lidi, to je drámo!“

„Pochopila, že je konec,“ pokračoval Leo v myšlenkách a již také v jízdě, „a že Alice to vlastně udělala jedině moudře.“

„Támdle je taxík!“

„Když je ti jednou jasný, že už to nikdy nebude vono, je asi lepší to skoncovat,“ řekl Leo, jako by citoval z knížky.

„Ježíšmarjá, von mi snad nikdy nezastaví ten… ten… ten…“ Tentokrát se však Adrianka jednoznačně nerozhodla pro přesné určení, vrazila si paleček do pusy a začala si ho jemně hryzat.

„Ba ne,“ zavrtěl Leo smutně hlavou, „dovezu tě až před dům. Tam si dáme pac a pusu a zítra…“

„Tak vona se zase… zasebevražďovala kvůli mně, jó?“ vybuchla Adrianka a vyrvala prstík z pusy.

„Ano,“ řekl Leo, „a zítra v poledne pro tebe Leónek zase hezky přišupajdí a zas budem jak Dafnis a Chlóe.“

Adrianka řekla „Co?“, zula si botičku a zakňučela: „Auvá… Šíleně mi natekly nohy, au.“

A protože zas byli na křižovatce a naskočila červená, Leo se k ní naklonil a letmo ji políbil na levé ouško.

„No vidíš,“ řekl pak spokojeně, „že to jde, bejt rozumná holčička.“

„Teda,“ nazula si Adrianka lodičku, „tomu bych fakt nikdá nevěřila, že na tebe bude mít ta ženská takovej vliv.“

„Je za deset minut dvě,“ upozornil Leo jakoby mimochodem.

„Přímo magickej vliv,“ pokračovala Adrianka nyní již daleko mírněji, přesto však nakvašeně. Hlavu prudce otočila doleva. „Proč děláš pořád jen to, co vona chce? Přestaň konečně jednou bejt její pitomeček a začni už taky bejt sám sebou. Buď Leo, Leo!“

Leo to ohodnotil lehounkým úsměvem, lehce zařadil rychlost a téměř neslyšně se zase dali do pohybu.

4

Z nového dne uběhla už první čtvrthodinka a Petr Havlík stál před pokladnami stadiónu Dukly Jihlava. A nestál ve frontě na ligové utkání, byl ohnutý, poměrně hodně, a v pilné práci. Už se mu zdárně podařilo vyheverovat auto, sundat kolo s píchlou duší, nasadit kolo rezervní, přitáhnout všechny čtyři šrouby a teď právě spouštěl auto na heveru dolů. Když smůla, říkal si Petr Havlík, tak teda pořádná. Mocně oddechoval a přitáhl poslední ze čtyř šroubů. A ani nijak zvlášť nepospíchal. Už se možná smířil s tím, že dneska v noci nikoho nedohoní, jelikož tato noc je přikryta šlojířem naprosté prohry.

Když nasouval hever do zavazadelníku, byl s porážkou usmířen. Nejenže přijedu o půl hodiny později, plivl do temné dálky, ale přijedu s prázdnou. Budu tupě zírat na chudáka Pavla, který údivem ztratí řeč. A na jeho prostinké otázky, tak cos tam vlastně zjistil, no, proč jsi tam teda jezdil, bude mu odpovědí pouze mé mlčení, krčení čela i těla.

Přirazil víko kufru. Ruce si pomalu otíral do kapesníku. Pak ještě zvolna obešel auto. Zrakem kontroloval stav pneumatik. Zdály se mu všechny podhuštěné, uvolněné, sjeté. Neměl však sílu hledat v nářadí manometr, bylo mu pojednou lhostejné, jak se dnes doplazí do Prahy, jestli po ráfkách, nebo dokonce po svých. Život se mu teď, za pět minut půl jedné v noci v Jihlavě před zimním stadiónem, začínal jevit jako škodolibá souhra nesmyslných náhod. Být den, docela určitě by si zamával na nějaké auto a dostal by se tam stopem. Byla však temná noc a ulice města byly pusté a bez provozu.

Nezbylo mu, než znovu usednout za volant. S obavami sunul klíček do spínací skříňky. Zapalování zabralo hned napoprvé. To mu mírně zvedlo sebevědomí a usmířilo ho s životem alespoň natolik, že zařadil první rychlostní stupeň. Ve zpětném zrcátku zaznamenal dve světla; takže přece jen i po půlnoci je v Jihlavě provoz, pomyslel si a počkal, než auto přejede. Byla to volha-kombi s pražským číslem. Nějakou chvíli se za ní táhl ulicemi města, než se dostali na odbočku k dálnici.

Teprve na odbočce volhu předjel. Přitom mrkl vpravo. Bylo to přesně v místech, co stojí poslední městská zářivka. V jejím světle zahlédl za volantem muže s výrazným černým vousem. Ale, ale, řekl si Petr Havlík.

Byl to on, kouzelník a manipulátor Artur.

Kampak to uhání nocí se svou nerozlučnou asistentkou a chotí Izabel-Ivuškou, která… Jsem asi blázen, říkal si pak Petr Havlík již v stokilometrové rychlosti, ale já vedle něj místo Izabel zase viděl Marcelku! Tak to už není normální, říkal si rmutně, to už bude nemoc. A přidal plyn, takže ti dva za ním se záhy změnili v pouhá dvě světýlka, prudce ztrácející na intenzitě.

5

„Vstáááváme,“ zazpíval vpředu Radek Viktorín a otočil se dozadu. Kája Wandler se naklonil přes sedadlo a zatřásl Valérkem, spícím dřevem. „Kdepák… Héj, šéfko!“ vykřikl na něj.

„Mária, čo, čo, čo?“

„Jsi doma, Valérku!“

„Ale čo vravíš? Veď sme ešte v Malackách, nie?“ rozhlížel se Valér Hegedyš přimhouřenýma očima po zdech, které mu možná Malacky silně připomínaly. „Nie!“ vykřikl náhle, zatímco ti dva vpředu se tiše pochechtávali. „My sme v Prahe, chlapci! To nie je možné!“

„Ale ano, jsi na místě, Valérku, musíš se s tím smířit.“

„No áno, tuná bývám, chlapci,“ ukazoval Valérek na nuselský barák, který už taky poznal. „Radko, Karolko,“ střídal pohled z jednoho na druhého, „teda, to ste museli ako střela, to nie je možné, toto, kol’ko že je?“

Byly za deset minut dvě.

„No to je úžasné! Radko, no aký ty si vodič!“

„Hele, máš klíče?“

„Aké klúče?“

„Tak, klíče, Valérku, od domu, a pak taky od bytu.“ „Pravda že mám. A to už prečo by som ich nemal mať?“ Ale hned se začal prohledávat. „Kluče… Chlapci, Karolko, Radek, ja som tak zaspal? Je to možné? No to mi verte, chlapci…“

„Takže nemáš,“ řekl odevzdaně Radek.

„Čo?“ Valér Hegedyš zacinkal Radkovi klíči před nosem. „A toto je čo?“

„Sláva,“ řekl tiše Kája Wandler, „klíče má.“

„Ja mám všetko, chlapci, všetko, ten kabátik som si volakde zabudol. A čo ten Vládo? Požičá mi na nedefu tu gitaru, čo myslíte, chlapci?“ A Valér Hegedyš dlouze zívl.

Pak ještě pokračoval v hlubších úvahách, ale to již Kája Wandler oběhl vůz, otevřel zadní dveře a pomáhal Valérkovi vystoupit, přesněji – vytáhl ho z auta na ulici jako pytel brambor.

„Pomaly, Karolko, pomaličky, ved sa už nikam neponáhlame, však sme doma, však?“

„Jsme doma, jenomže už jsou dvě hodiny v noci, Valérku. A já i Radek už bysme se taky strašně rádi viděli v posteli. Vyndej tu nohu!“

„Chlapci drahí, vy ste fičali ako střela,“ drmolil Valér Hegedyš a zapínal si tenkou vestičku, jediné, co měl na sobě, „a čo kabátik, chlapci, kabátik som si zabudol kde?“ Přechod z auta na ulici byl pro Valérka šokující. Zatímco ve voze bylo právě tak na spaní, venku panovaly čtyři stupně pod nulou a vál severák.

„Boha jeho, kde nám kabátik?“

„Valérku, zejtra si dojedem pro kabátik do Znojma, ano?“

„Prečo až zajtra?“

„Dneska už je na to dost pozdě, Valérku. Hezky se běž vyspat, ano?“ domlouval mu a pokoušel se ho dopravit ke vchodu do domu Kája Wandler.

„V poledne si tě tu zas vyzvednem,“ volal na něho Radek z auta.

„Chlapciccci,“ cvakal zuby Valér Hegedyš, „vy ste zlatítítí!“

„Fajn, platí, jsme zlatí,“ řekl Kája a postavil ho do dveří. „Zejtra v poledne jsme tady.“

„A aký vietor je tuná, prisámbohu, to v Malackách bolo ovela príjemnejšie,“ drmolil Valérek, který stále ještě nevěděl, spí-li, či bdí.

Kája Wandler se rozeběhl zpátky k autu a pak za sebou rychle zabouchl dvířka.

Valér Hegedyš stál u vchodu pod jedinou zářivkou, která v této ulici zářila, a zatímco levou rukou si tiskl ke krku vestičku, pravou jim mával na cestu.

Kája Wandler mrkl na digitálky a otřásla jím zima.

Radek si toho všiml a naposledy to opakoval:

„Říkám ti, pojď ke mně.“

„A já zas ti říkám,“ opáčil pevně Kája, „vem to přes magistrálu na Žižkov.“ A ještě cosi zabručel, ačkoliv bylo docela dobře možné, že to bručel motor.

„Podívej se,“ začal po chvíli Radek takovým velmi rozumným hlasem, „u mě by ses krásně vyspal a ráno bys viděl všechno úplně jinejma očima.“

„Mám jenom jedny oči.“

Radek Viktorín na něho znovu pohlédl. Kája Wandler vypadal zatvrzele, zarputile a nezviklatelně. Přesto to Radek ještě zkusil.

„Hele, a co když se po tobě vrhne?“ Snažil se mu to vylíčit co nejbarvitěji. „V nastalém zmatku tě třeba veme přes škécu mixérem a jakej jsi byl?!“

„Nech už toho, buď tak moc hodnej, Radku,“ okřikl ho nevrle Kája Wandler. Nervy měl nadranc. Zřejmě si velice dobře uvědomoval, do čeho to leze, a přesto – tupec jeden tupohlavá – si nechtěl dát od kamaráda poradit! Radek Viktorín to prostě nechápal, a tak do vytrvalého bručení škodovky jen tiše pronesl:

„Vole.“

„Tady doprava,“ upozornil Kája Wandler. „Doprava, říkám!“ dodal mnohem hlasitěji.

„No dobře, dobře, když doprava, tak doprava, kdo chce kam, pomozme mu tam,“ hučel Radek Viktorín a zabočil na Žižkov, kde přebývá diskžokej Kája Wandler se svou ženou Helenou Vaňáskovou, která touhle dobou měla správně být s dětmi u babičky, kdežto diskžokej měl spát v útulném hotýlku Družba více než dvě stě kilometrů odtud.

Jenomže této noci bylo všechno jinak.

6

Takže: Dalibor Kořínek, toho času mimo stálý pracovní poměr, naposledy zaměstnán u lunaparků jako…

„Jako co jste tam pracoval?“ tázal se ho Pavel Morávek a při tom listoval ošoupaným občanským průkazem.

„Jako u těch lunaparků, tak to myslí pan poručík?“

Pavel Morávek vzhlédl od OP a upřel zrak do dobrosrdečné tváře Dalibora Kořínka.

„Tak,“ řekl Pavel Morávek a pohlédl opět do OP.

„No tak na autodromu,“ odvětil Dalibor Kořínek téměř pyšně. „Ale předtím – to tam nemáte,“ ukázal na občanku v nadporučíkově ruce, „předtím jsem dělal spoďáka.“

Pavel Morávek zvedl bradu a přejel si ji dvěma prsty; jevila první příznaky počínajícího plnovousu.

„Ale já vidím, že pan poručík neví, co je to spoďák,“ zašklebil se Dalibor Kořínek od ucha k uchu a metrák hmotnosti přenesl na židličce mírně kupředu. „Tak helejte, spoďák, to je takovej ten chlápek, co je všechny drží. Česky se tomu říká untrman. Tak toho jsem dělal, když jsem bejval ještě ve varieté. Jó, pane, to byly slavný doby, to tam bejval ještě starej Berousek.“

„Tam jste se spolu seznámili?“ ukázal Pavel Morávek výmluvně na dveře, za nimiž neseděl na podobné židličce starej Berousek, nýbrž ten druhý, jistý Oskar Máča. Máča byl v milé společnosti podporučíka Horáka a pravděpodobně rovněž odpovídal na nějaké takovéhle dotazy jako tento bývalý spoďák, dříve autodromák, nyní somrák.

„Takže jak, pane Kořínek?“

„Jo, pan poručík jako myslí s ním,“ mávl směrem ke dveřím Dalibor Kořínek. „Ale kdepák, pane poručík. To je nula, Oskar. Ten tak jedině ještě počkat u koní nebo podržet kladívko.“ Opět pohnul těžištěm, až židle zakvílela. „Oskar je k profesionální práci nepoužitelnej. Vyloženej autsajdr, pane poručík. A že jsem tak smělej, kdy že nás pustíte?“ Mrkl na čas. „Už máte jedna deset, helejte, já nevím, jak vy, ale já se sotva držím po tom dnešku na nohou.“

„Takže navštívit,“ přečetl z protokolu Pavel Morávek s patřičným důrazem to, co tam vtělil strážmistr Husa. „Čili vy jste byl normálně navštívit pana Schovánka.“

„Tak jest, pane poručík,“ horlivě přikyvoval zadržený a protřel si oči, aby dal jasně najevo svoji nezvladatelnou ospalost. „Mysleli jsme si, pokecáme áááá,“ zívl, „popijeme, ne, a pudem, vité?“

„… a dali se na útěk,“ přečetl Pavel Morávek z protokolu jako z knihy pohádek a vzhlédl. „Tak jak, pane Kořínek? Na útěk. Se dali. Pane Kořínek?“

„Ne, my se prosím nedali. My,“ a Dalibor Kořínek povstal, snad aby předvedl, jak to doopravdy s tím na útěk bylo. Pavel Morávek mu dal rukou znamení, aby pokud možno ještě setrval na židli. „My normálně šli. Možná rychlejc,“ připustil Dalibor Kořínek, „ale bylo to jití“, pravil zdeúředně. A nabídl, že ukáže, jak jití vypadalo.

„Jenomže, pane Kořínek, strážmistr Husa nám tady uvádí – sedněte si laskavě,“ a Pavel Morávek dal zadrženému opět znamení, aby jití laskavě nepředváděl, „že na vás před domem zavolal Stůjte!, a vy jste se mu přesto pokusili zmizet za rohem. Pročpak jste se pokusili zmizet za prvním rohem?“

„Von na nás pan strážmistr něco volal?“ divil se nesmírně upřímně zadržený a ještě se ohlédl ke dveřím, jako by tam hledal svědka. „Namoutěduši, my žádného pana strážmistra neslyšeli. To je ale smůla! My ho vůbec neslyšeli, no tak si to představte! To my kdybysme slyšeli, že pan strážmistr volá, to my bysme se okamžitě zastavili, a až by nám pěkně řekl, co chce, tak bysme zase to, pokračovali, vité. Jako slušný lidi.“ Dalibor Kořínek zaťukal na stůl. „Vždyť my ani neměli, proč bysme se měli dávat na útěk. Oskar vám neřekne nic jinýho. A když nás ti páni příslušníci slušně vyzvali, abysme nekladli vodpor a hezky rychle nastoupili do hlídkovýho vozu, tak jsme nic nekladli a nastoupili, pane poručík. Jako slušný lidi.“ A obrátil se ke dveřím a řekl: „Von vám to taky potvrdí.“

Tehdy se dveře otevřely a vešel jimi nikoliv ten, kdo by to potvrdil, nýbrž nadstrážmistr Kaňka. Přišel rovnou ke stolu a pošeptal cosi do ucha Pavlu Morávkovi. Potom mu vtiskl do ruky korunu. A vlastně ne, uvědomil si Dalibor Kořínek vzápětí, je to stříbrný a spíš podlouhlý; to bude něco jinšího.

„Tak pane Kořínek,“ řekl Pavel Morávek a konečně otevřel dlaň. V ní se leskl předmět doličný. „Jestlipak nám můžete říct, co to je?“

„Ale beze všeho,“ ochotně souhlasil Dalibor Kořínek. „To je ňákej klíč.“ Polkl. Cosi mu teď kmitlo lebkou. „Klíček,“ opakoval, když se na předmět ještě lépe zahleděl a získal zas pár sekund na rozmyšlenou. „No japaby ne.“

„Takže klíček. A jestlipak víte, od čeho tak asi ten klíček je, co?“ tázal se Pavel Morávek a nasadil nyní taky takovou dobrosrdečnou, nicméně zároveň nevyzpytatelnou grimasu. „No tak!“ vybuchl. A praštil dokonce tím klíčem o stůl. „Tak bude to?“

„A-a-ano, bude,“ hlesl zadržený hlasem o poznání sklíčenějším. „Ode – ode dveří. Bude asi.“

Pavel Morávek se zhluboka nadechl a vydechl.

„Soudruhu nadstrážmistře,“ obrátil se na Kaňku. „Co vypověděl ten Oskar…“ nahlédl do spisu, „zadržený Máča?“

„Zadržený Máča tvrdí, že klíč nalezl pod rohožkou před Schovánkovic bytem,“ řekl srozumitelně a nahlas nadstrážmistr Kaňka.

„Myslím, že vás ty srandičky, Kořínek, přejdou,“ obrátil se Pavel Morávek s varovným pohledem na zadrženého, jemuž dobrosrdečný výraz z tváře zvolna vyprchával. „Je to klíč od Schovánků. Doufám, že jste to slyšel. Máte často ty poruchy sluchu?“ neodpustil si, aby nedodal Pavel Morávek.

„Bylo by to možný?“ podivil se i tentokrát hodně upřímně Dalibor Kořínek a jeho masitá ruka přistála na stole. „Dovolí pan poručík?“ Potom obracel klíč mezi pěti jaternicemi, které měl na ruce namísto prstů, a kroutil nad tím vším hlavou, která neměla krk a přecházela přímo v záda. „Copak, nakonec je možný všecko, že, pane poručík, že, pane strážmistr,“ díval se z jednoho na druhého a při tom otáčel klíčem v těch svých jaternicích. „Ale poznejte, od čeho takovej klíček je, vité. To je móc těžká věc, pane poručík, pane strážník, víte, když vám k němu chybí to nejdůležitější, zámeček.“ A zase položil klíč na stůl, odkud ho vzal do svých mnohem tenčích prstů nadporučík Morávek. Ten pak řekl s přimhouřenýma očima:

„Buďte ujištěn, pane Kořínku, že my si už zjistíme, ke které komnatě tenhle záhadnej klíček patří.“

„Já nemám nejmenší důvod, abych vám to, pánové, nevěřit,“ řekl s přesvědčením přímo skálopevným zadržený a po tváři se mu už začal rozlévat zase ten jeho starý dobrosrdečný výraz. Obrátil se s tím výrazem na nadstrážmistra Kaňku a zeptal se ho:

„Jo, a tu vysílačku, tu jste už viděl?“

Nadstrážmistr pohlédl na nadporučíka.

„Ne? No ale to si rozhodně nesmíte nechat ujít, pánové, to je unikátní kousek,“ rozohnil se Dalibor Kořínek samým nadšením. „To si Oskar přivezl odněkud z Německa. Chtěli jsme dneska večer Arturovi předvést, co to všechno dovede. To je báječná věcička, taková vysílačka, pánové. Ale proč vám vlastně… vy to přece musíte znát! Znáte to, vité?“ A zatímco stáčel pohled z jednoho na druhého, v očích mu už zas jen hrálo. „Chtěl jste se mě ještě někdo na něco zeptat, pánové?“ Obrátil svoji laskavou tvář ke Kaňkovi. „Ani vy ne, pane strážníku?“

A to byl asi tak okamžik, kdy Pavlovi Morávkovi začínalo známé svrbění po povrchu těla. Zároveň si však velmi dobře uvědomoval, že svrbění, ať je jakékoliv, musí za každou cenu ovládnout vůlí, neboť už byl kriminalista dost zkušený, aby věděl, že netrpělivost nepřináší růže v žádném povolání a dvakrát ne v tomhletom. Musel se naopak tvářit, jako by veškeré špičkování untermanovo buď nechápal, anebo jako by šlo zcela mimo něj. Nesměl si dokonce ani připustit myšlenku, že by měl vybouchnout jako kotel na páru. Krom toho za necelou již hodinku tady bude celý říčný a hlavně zvědavý Petr Havlík, který pravděpodobně nebude s to pochopit, proč ho sem s Horákem hnali v noci skoro přes celou republiku jenom proto, aby mu tady ukázali pouze své protáhlé obličeje. Ano, milý Péťane, říkal si Pavel Morávek, trefili jsme dva kozly, a pokud to jsou vlci v rouše beránčím, pak jsme je čapli příliš brzy na to, abychom je mohli pevně držet za rohy. A jestliže ten Petr musel z toho Znojma odjet od něčeho skutečně důležitého, říkal si Pavel Morávek nyní již s výčitkami svědomí, potom je to učiněná pohroma. A to ani nepomyslel na Marcelku, měl-li ji tam skutečně Petr s sebou. Ba ne, říkal si Pavel Morávek, tohle mi asi Petr neodpustí, a při tom hleděl do oblé mírné tváře Dalibora Kořínka, untrmana a šizuňka na první pohled.

„Mohl bys na chvilku?“ vyrušil Pavla Morávka další hlas ze dveří; od prahu až po horní futro je zaplňovala dlouhá postava podporučíka Horáka. Pavel Morávek se mlčky podíval na nadstrážmistra Kaňku, který pokývl, že rozumí.

„Tak co?“ vyhrkl Pavel Morávek na chodbě na podporučíka Horáka a podrbal se na obrostlé bradě.

„Přesně takovouhle otázku ti hodlám položit taky,“ řekl podporučík a zhoupl se na špičkách, jako by jeho dlouhé tělo vyžadovalo neustálé balancování. „Pokud jde o mne, tak jsem se dověděl asi tolik, že oba byli navštívit Schovánkovy, zvonili, a když jim nikdo neotevřel, otočili se a šli dolů. Cestou potkali nadstrážmistra Kaňku. Dole před domem je pak zadržel strážmistr Husa. Jediné, co přiznal, je ten klíč. Našli ho pod rohožkou. Ale to myslím už víš taky.“

„Takže Oskar klíč přiznává,“ protáhl zadumaně Pavel Morávek.

„Je mnohem mazanější, než vypadá,“ mínil podporučík Horák.

„Náhodně našel klíč pod rohožkou.“

„Zajisté. Když se objevil na schodišti Kaňka, klíč mu upadl. Sebral ho, ale zhaslo světlo a on klíč bezmyšlenkovitě zastrčil do kapsy. Teprve u nás si uvědomil, že to asi nebude jeho klíč.“

Pavel Morávek se podíval na hodinky. Pomalu půldruhé. No má poklona, povzdychl. A nahlas řekl:

„A Petra tu máme cobydup. Co mu řeknem?“

„No co… Asi aby šel do hajan.“

„Jenomže,“ zadumal se Pavel Morávek, „klíč, kterej náhodou najdou pod rohožkou, vysílačka, kterou náhodou jdou ukázat.“

„Nic z toho není trestné,“ řekl spíše polohlasně podporučík Horák, nicméně Pavel Morávek měl dojem, že to zařval na celou chodbu. „Chytili jsme je, to je pravda,“ pokračoval podporučík polohlasně, „ale řekl bych, že moc brzy, jestli mi rozumíš, Pavlíku. Chtělo to ještě aspoň pět minut. Možná tři, a bylo to.“

Příliš brzy… Ano, takže podporučík Horák dospěl zhruba k témuž závěru jako před chvílí nadporučík Morávek.

„Proč se houpáš?“

„Jak houpám?“

„Na chodidlech.“

„Já že se houpám? Stojím jako svíce,“ řekl podporučík Horák a skutečně, stál, byť nalomený jako tesařský metr.

„A na ten telefonát ze Znojma, na ten si vzpomínáš?“

Podporučík Horák se podíval na hodinky a řekl: „Hoši jsou už v plný parádě. Teď jde ovšem i o to, aby ve dvě vůbec někdo volal.“

„Odkud že si to volali?“

„Kvído ze Znojma…“

„Bože můj!“ zaúpěl Pavel Morávek a zatřepal prsty.

„… Soňa z restaurace U přístavu. Tam ovšem žádnou Soňu nikdo nezná a nikdo si jí tam ani nevšiml.“

„Takže buď Soňa,“ Pavel Morávek jako by mluvil ze sna, „anebo Kvído. Třetí možnost není.“

„Jaká třetí možnost?“

„Ježíšmarjá,“ obrátil oči ke stropu Pavel Morávek, „někdo přece musel držet v ruce tu druhou vysílačku! A vůbec nemohl bejt daleko od toho baráku. Copak je to tak těžké pochopit?“

„Druhá vysílačka…“ řekl nyní jako by ze sna pro změnu podporučík Horák. A vykřikl: „Počkej! Kam letíš?“

Ale to už Pavel Morávek prudce otevřel dveře do místnosti číslo dvacet dva.

7

Žádný vzkaz pro pana Frýda nebo Frieda, říkal si Petr Havlík, když vjížděl do hlavního města, kdeže, to byl vzkaz pro Kvída. Kvído a Soňa… říkal si pomalu Petr Havlík a pomalu se sunul po dálnici, to jsou oni.

Kdo – nevěděl. A pokud se to už vyřešilo, stalo se tak bez jeho anebo téměř bez jeho přispění. Jediné, co se dnes v noci pro Petra Havlíka s konečnou platností vyřešilo, byl případ Marcelka. Teď už sice neviděl její rozostřenou tvář v každém z protijedoucích aut ani podél cesty namísto patníků a svodidel, nicméně vzpomínka na dveře číslo 205 v hotelu Družba zůstávala stále živá.

Milá Marcelko, jel Petr Havlík po silnici pro motorová vozidla, rozhodl jsem se, psal dopis, že naše přátelství – ne, přátelství ne, škrtl přátelství, a to před cedulí přikazující snížení rychlosti na pouhých 100 km/h – ale kdeže by jel Petr stovkou! – že naše další setkání už nemá význam, protože – přejel si do pravého jízdního pruhu-a tak jsem se pevně rozhodl – pevně taky škrtl, a v pravém jízdním pruhu psal: rozhodl jsem se po delším uvážení, že ti již nebudu ani volat… A tady to už opravdu musel zvolnit dle příkazu snižujícího rychlost na 80 km/h…

Ne!

A Petr Havlík zmačkal dosud nedopsaný, nepřepsaný a neodeslaný dopis ještě dřív, než se silnice pro motorová vozidla změnila v hlavní město Prahu, uzavřenou osadu s nejvyšší povolenou rychlostí 60 km/h. Vzhledem k tomu, že byly dvě hodiny z půlnoci, nebylo ani nutné, aby Petr Havlík na tu šedesátku zpomalil. Petr Havlík to však zpomalil dokonce na padesát – přes most se už doslova coural – a při tom si položil otázku, co odpoví, až se ho jistý kriminalista zeptá:

„Takže – kdo to je ten Kvído?“

8

V půl druhé – a nějaká minuta – vletěl tedy Pavel Morávek zpátky na dvaadvacítku, kde zanechal dobře naladěného Dalibora Kořínka s nadstrážmistrem Kaňkou. Nemohl si nevšimnout, že při tom vpádu přelétl přes untrmanovu dobrosrdečnou tvář jakýsi stín.

Teď, anebo nikdy, hovořila totiž velice jasně nadporučíkova nedočkavá tvář.

Ba ne, kamaráde, ze mne už nevytáhneš ani ň, říkala naopak dobrosrdečná tvář jeho protějšku.

„Soudruhu nadstrážmistře, vy můžete jít,“ oznámil nadporučík tak klidně a samozřejmě, jakoby všechno bylo jasné jako facka a zbývalo ji už jen uštědřit.

„Pane Kořínku,“ pronesl pak zblízka do usměvavé a široké tváře, sotva se nadstrážmistr vzdálil, „takže náš kabaret nám právě skončil. Chcete mi to vyprávět pěkně po pořádku sám, anebo vám mám klást pomocné otázky?“

Dobrosrdečná tvář přece jen poněkud ztvrdla. Pozor, vyjadřovala teď ta tvář, pozor, untrmane, aby na tebe tenhle mladej nešil nějakou boudu z hadrů. I když je docela dobře možné, že ten blb Oskar vedle přece jen kvákal, v každém případě ostražitost je matka moudrosti.

„Co byste si přál vědět, pane poručík?“ zeptal se vlídně untrman Kořínek a složil masité paže na svém oblém břiše.

„Kdo je Soňa?“ padla první otázka.

Dalibor Kořínek dvakrát třikrát mrkl. Z toho Pavel Morávek usoudil, že na úvod nebyla otázka tak špatná.

„Soňa,“ protáhl untrman a povytáhl levý koutek úst. „Jaká Soňa, pane poručík?“

„Ta, co měla tu druhou vysílačku,“ řekl klidně Pavel Morávek, přičemž neuhnul pohledem ani o milimetřík.

Dobrosrdečná tvář nejevila známky ničeho.

„Myslím,“ řekl untrman rozmyslně, „že ani žádnou Soňu neznám,“ což sice neznělo tak přesvědčivě, jak si umínil, nicméně ani on pohledem neuhnul.

„Neznáte, nevadí,“ pokračoval naprosto klidně Pavel Morávek. „Zatím nám plně postačí, že ji zná pan Máča, pane Kořínku.“

Dalibor Kořínek zavětřil.

„Znamená to ovšem,“ vysvětloval nevzrušeným hlasem Pavel Morávek, „že informaci pana Máči budeme hodnotit jako snahu uspíšit vyšetřování, kdežto vy,“ Pavel Morávek se nahrbil jako kocour, „pokud chcete dál zatvrzele zapírat, nemůžete samozřejmě počítat s žádnou shovívavostí.“

„Říkal jste Soňa?“ tázal se zvolna untrman a přenesl váhu těla na ruce a kolena, „počkejte…“ Pavel Morávek trpělivě čekal. „Myslím, že znám nějakou Soňu. Ale,“ dodal ihned Kořínek, „nevím, co ta by mohla mít společného s nějakou vysílačkou.“

„Takže Soňu znáte,“ řekl Pavel Morávek tak, aby tento zkušený untrman s velice jemným čichem nevycítil, že už je zvolna tažen na vařený nudli. A jako by celkem o nic už ani nešlo, dodal: „Čili tím pádem musíte znát i Kvída.“

Dalibor Kořínek zvedl hlavu. Podíval se na dveře. Kdyby to bylo v nich, určitě by se k nim teď vrhl, vyrval je z veřejí a rozdupal. Ten blb jim snad všechno vyžvanil! Tolik asi nyní říkala jeho dotud pouze dobrosrdečná tvář. Ale celé to trvalo jen pár sekund. Dalibor Kořínek se opřel zády o opěradlo a řekl:

„Kvída…? Neznám Kvída.“ A vzápětí dodal: „Teda – to jméno jsem slyšel, ale nikdy jsem žádnýho Kvída neviděl.“

„Ale pan Máča,“ vpadl Pavel Morávek, vzápětí však byl přerušen untrmanem:

„Pane poručík, co to tady na mě hrajete? Ale no jistě,“ dodal skoro domlouvavě. „Dobře víte, že ani Oskar ani já jsme nikdy žádnýho Kvída neviděli. A jestliže to nevíte, pak toho víte asi hodně málo.“ Po tomhle dovětku, kterým si zase vrátil již téměř ztracené sebevědomí, Dalibor Kořínek opět založil ruce na prsou.

Pavel Morávek vzal židli za opěradlo a poponesl si ji o metr blíže.

„Odkud jste se znali se Soňou?“

„Tu jsem znal vlastně jenom já,“ řekl untrman tiše, „ještě z varieté. Dělala tam baletku. No tak, baletku,“ utřel si nos koncem rukávu, „poskakovala tam po forbíně v prádýlku. S takovou cedulí. Měla slušnou figuru, tehda,“ upřesnil, neboť od Sonina účinkování ve varieté zřejmě již také uplynul nějaký ten kvartál.

„Jmenovala se Jindrová?“ zeptal se Pavel Morávek a vzápětí by si nejraději jednu vrazil, že ho muselo napadnout zrovna tak málo umělecké jméno. Ten mamut naštěstí nic nezpozoroval. Hleděl dolů, na podlahu; tam asi viděl Soňu ve svých představách, v lehkým prádýlku, jak řekl, poskakovat po scéně, kde člověk udělá dva tři kroky a je v obecenstvu.

„Tak jak se jmenovala?“

„Kdo?“ Dalibor Kořínek si očistil klopu. „Jo ták… jmenovala… no jo…“ Podíval se na Pavla Morávka zpříma a jako by se na tom pásl, řekl: „A víte, že nevím?“

„Ne?“ zeptal se Pavel Morávek s hraným údivem. „Myslel jsem si spíš, že to víte.“

„Akorát vím, že se vdala za ňákýho krotitele, pak se s ním zas rozvedla, pak se znovu vdala – už ani nevím, kdo mi fo říkal – jestli Čuba? No to je fuk – ale koho si vzala pak, to vám opravdu nepovím, pane poručík. Ani jsem se jí na to nikdy neptal. Možná že furt vystupuje pod svým dívčím jménem. Jak jste to říkal, pane poručík? Bindrová, vite?“

„Uhm,“ udělal Pavel Morávek. „A kde dneska vystupuje, to náhodou nevíte?“

„Tak to vopravdu nevím, pane poručík. Já tyhle věci ani tak nesleduju a vona Soňa o tom se mnou nikdy nehovořila. Ale řek bych, že už nevystupuje nikde. Někdo mi říkal, že dělala jednu dobu úřednici nebo tak něco. Vona Soňa byla vždycky trochu nóbl, víte.“

„A Kvído?“ řekl zase jako by nic Pavel Morávek.

Ale untrmana na hruškách nenachytal. Ten se jen trochu pousmál a:

„Ale, pane poručík! Už jsem vám přece asi třikrát vopakoval, že o žádným Kvídovi ale lautr nic nevím. Nemám šajn, co je to za člověka. Jenom vím, že Soně dával…“ A Dalibor Kořínek se sehnul, aby si odstranil nějaké smetí z boty.

„Pokračujte, pane Kořínku!“

Dalibor Kořínek vrhl pomstychtivý pohled na ty zatracené dveře; bože, co by za to dal, kdyby měl tušení, co všechno jim tam ten budižkničemu vykvákal!

„Proč jste se zarazil, pane Kořínku? Co dával Kvído Soně?“ útočil na něho nelítostně dál ten poručíček, který – jak se teď ukázalo – toho věděl rozhodně víc, než se zprvu jevilo. „No, chcete se snad z toho dostat s co nejmenšími šrámy, ne? Ale no tak, pane Kořínku, to bychom si ovšem nerozuměli. Buď budete spolupracovat, a potom můžete počítat s určitou mírou shovívavosti, až se veškeré vaše skutky začnou seřazovat a sčítat, anebo…“

„Já ale nic zlýho neproved, žádný ty, skutky,“ vyhrkl Dalibor Kořínek proti své vůli i proti svému původnímu rozhodnutí zachovat klid, rozvahu a tvář Švejka za všech okolností, včetně nepříznivých. „Já z toho neměl, pane, ani tohle!“ a vystrčil na Pavla Morávka svůj jelítkový palec. „My byli dobrý jen na to, abysme tam vlezli a pak odevzdali všechno, co jsme tam sebrali, Soně. Tím to celé pro nás dva s Oskarem končilo.“ Hleděl přímo na Pavla Morávka a baculaté ručky sepnul jako k modlitbě. „Musíte mi to věřit, pane poručík. Já vám přísahám, že jsem z toho neměl no… no nic, vůbec nic, vopravdu, a von,“ ukázal na dveře, „přesně stejný kulový! Akorát že si sebral tu televizi.“

„Jakou televizi?“

„Barevnou, německou nebo japonskou, to už nevím. Ale krásně vokazovala, pane poručík. Jemný barvy.“ Dalibor Kořínek se zarazil, asi si v duchu říkal: teď jsem Oskara trochu propích, ale patří mu to, neměl kecat. Oni by na to stejně přišli, celá slavná japonská nebo německá televize se tak jako tak musí vrátit tam, co byla, vem ji čert. A nakrčil se na židličce, zavrtěl se a řekl:

„Pane poručík, přece byste nás nešikanovali kvůli ňáký blbý bedýnce. Kór když ji teď zas vrátíme. Ten zpěvák si takovejch bedýnek může nakoupit v túzu, kolik se mu zachce. A tuhle dostane zpátky úplně bez poruch. Mějte přece uznání, pane poručík. Všechno jsem vám vyklopil, vité.“

Proti své vůli se Pavel Morávek musel krátce, ale přece jen usmát.

„Pane Kořínku,“ řekl a promnul si bujně rašící vousiska na bradě, „jenomže vy jste vyklopil asi tak polovinu toho, co bych chtěl od vás slyšet. A to chcete, abychom s vámi měli uznání?“

„Můj ty světe!“ zvedl oči ke stropu untrman Kořínek. „A co byste chtěl ještě vědět, pane poručík? Vždyť jsem vám řek o sobě úplně všechno. Jediný, co jsem vám zamlčel, že nemám rád špenát.“ A pozvedl ruku jakoby k přísaze. „Bůh na nebesích je mi svědkem, že jsem nic nezamlčel!“

„Kdo je Kvído?“ jednoznačně zarazil všechny přísahy nadporučík Morávek.

„Proboha!“ volal untrman opět za svědky nebesa. „Proč vy mi ne a nechcete věřit, že jsem žádnýho Kvída v životě neviděl?“

„Co pro vás dělal Kvído?“ Nadporučík byl nesmlouvavý.

„Kvído, pořád ten váš Kvído… já nevím… Kvído…“ opakoval Dalibor Kořínek nešťastně to divné jméno, „Kvído nedělal nic, vůbec nic. Akorát Soňa nám vždycky řekla, mluvila jsem s Kvídem, tehdy a tehdy bude tam a tam prázdnej kvartýr. Klíč bude pod rohožkou.“ Vtom se untrman zarazil, ohlédl se, jako by se lekl, že tohle by tu mohl slyšet i někdo nepovolaný. Ale takový tu nikdo nebyl; byli tu stále jen oni dva a oba byli povolaní.

„Takže klíč je pod rohožkou,“ řekl, jako by byl v dobrém rozmaru, Pavel Morávek, „a kafe je v troubě.“ A již mnohem méně humorně dodal: „Jenomže v troubě jste teď vy, pane Kořínku.“ A zostra vypálil otázku: „Jak a kde si Kvído opatřoval klíče?“

„Jéžiš, to já taky nevím,“ zaúpěl untrman fistulkou. „Soňa,“ polkl, „ta se s ním scházela, Soňa, ne my, my jsme akorát…“.“

„Vy jste se akorát do těch bytů vloupali,“ doplnil untrmana příkře Pavel Morávek.

„Tak to pardon, pane poručík,“ ohradil se okamžitě Dalibor Kořínek. „O nějakém vloupání tady nemůže být ani řeč. My si, prosím pěkně, vždycky normálně odemkli, slušně vešli a nic nevylamovali, nic nezničili ani nepoškodili. Žádnou škodu jsme nikde prosím nezpůsobili. Ani na soukromém, ani na socialistickém majetku.“

„Zkrátka, vy jste vůbec nic nikde nezpůsobili,“ uzavřel nadporučík a vstal. „Jenom jste, Kořínek, při těch svých přátelských návštěvách, konaných zásadně a vždy za nepřítomnosti majitelů bytů, nakradli tisíce v korunách, bonech, markách, dolarech a já nevím v jakých ještě měnách, dále pak zlato, šperky, prsteny.“

„Mohl bych něco podotknout, pane poručík?“ A jakmile Pavel Morávek znovu usedl, prohlásil spodák Kořínek jasně: „Z toho ze všeho, co jste tu jmenoval, pane poručík, jsme my dva s Oskarem vůbec nic neměli. Nic jsme nedostali sem,“ ukázal si na sako, „do vlastní kapsy, jestli mi pan poručík rozumí. Krom tý televize, kterou rádi panu zpěvákovi vrátíme. Ale peníze, marky, bony, prstýnky… nic takovýho jsme si nenechali, pane poručík. Ani nesměli. Všechno do posledního halíře jsme museli odevzdat Soně, pane poručík. Ona úplně přesně, prosím pěkně, věděla, co kde najdeme i kolik tam toho bude a taky kde to bude.“

„Věděla to od Kvída,“ dokončil dokončenou již větu Pavel Morávek a kupodivu se usmíval. „Ale je tu ještě jedna možnost, Kořínek.“

„Ano?“ otázal se untrman a z jeho zdvořilého tónu bylo znát, že mu ani trochu nevadí, když ho tenhle poručíček – jak Pavlu Morávkovi v duchu stále říkal – zapomněl oslovovat pane. Pohnul se na židličce a ta zapraskala. „A jakou možnost, že jsem tak smělej, má pan poručík na mysli?“

„Jakou? Že jste si toho svého záhadného Kvída všichni tři vymysleli.“

Dalibor Kořínek zalapal po vzduchu.

„Copak von…“ copak Kvído není?“

„To se ptáte vy mě, Kořínek?“

Pavel Morávek opět vstal, obešel židli i s untrmanem (takže ten se musel otáčet, což v jeho případě vůbec nebylo snadné, chtěl-li hledět nadporučíkovi do tváře) a řekl:

„Soňa vám vždycky říkala, že má tip od Kvída?“

Dalibor Kořínek si sáhl rukou na zátylek. „Říkala, je to tutovka, to je tip od Kvída!“ Díval se odspoda na Pavla Morávka a v očích se mu zračilo zoufalství. „Pane poručík, no proč by to teda říkala, kdyby…?“

„To já nevím, Kořínek,“ pokrčil rameny Pavel Morávek a vrátil se zase tam, co byl. „Na to se teď snad zeptáme rovnou jí. Vité?“ dodal týmž způsobem jako untrman Kořínek.

„Aha,“ pochopil to kupodivu okamžitě spoďák, „pan poručík se mě teď asi chce zeptat, kde Soňa bydlí. Nemám pravdu?“ A aniž by vyčkal, až Pavel Morávek přitaká, s obavami dodal: „Jenomže to já taky nevím.“ Vzhlédl, co na to poručíček, a po pětisekundovém tichu pokračoval: „Ani Oskar to neví. Nevíme, kde Soňa dělá, co dělá, dokonce ani, jak se teď jmenuje. Víte, já se bojím, pane poručík, že Soňa,“ a untrman se nyní chytil oběma masitýma rukama stolu, jako by na té rozviklané židličce ztrácel stabilitu, „ta už je teď se všema těma markama, dolarama a zlatém bůhvíkde. My jsme jí asi nalítli jak blbci.“ A rychle dodal: „Teda myslím mě a Oskara. Nakonec z nás ze všech udělala normální idioty. Vité, pane poručík?“

Tak tohle řekl velmi upřímně, pomyslel si Pavel Morávek a zhluboka se nadechl.

„No.“ Zakašlal. „Jen se nebojte, Kořínek, my už si ji najdeme.“

V témže okamžiku cvakla klika.

„Tak jsem tady.“

A když oba otočili hlavy ke dveřím, spatřili v nich schlíplého mladého muže, jemuž se podél těla volně klinkaly ruce od uhlí.

„No co je? Píchl jsem v Jihlavě, no!“

9

„Jsem tady.“

„Kdo je to?“

„Kdo asi?“

„Pane, víte, kolik je? Nemáte dojem, že to jsou hodně špatné vtipy, budit lidi v půl třetí ráno?“

„Sakra, to jsem já, Kvído!“

„Poslyšte, pane, jestli ještě jednou zazvoníte, okamžitě volám vé bé.“

A v domovním telefonu to cvaklo.

Opřel se o dveře. V ten okamžik měl dojem, že v něm začalo pracovat deset mrazících agregátů. Kromě toho všude vody jako při cvičném poplachu požárníků. Toužil teď už jen po čaji s rumem a posteli. A přitom oboje už touhle dobou dávno mohl mít, jenže teď stál tady, před neutrálním domem na neutrálním pražském sídlišti, a kdesi tam, nahoře, v šestém patře, byl člověk, který by mu mohl alespoň ty dvě základní podmínky splnit, kdyby…

Kdyby mu věřila…

Ačkoliv se ani nedivil, že mu Soňa nevěří. I když bylo všechno tak dokonale promyšlené, na heslo pro podobný případ zapomněli.

Díval se na knoflík zvonku, ale bál se ho stisknout. Věděl, že ona tuší podraz a že by opravdu mohla přivolat VB. Což by byla ta největší ironie a snad nejsarkastičtější závěr téhle bláznivé, mrazivé, mokré a strašné noci.

Zima jím doslova cloumala a on s hlavou vpravdě chladnou začal uvažovat: je třeba zvolit do telefonu takové slovo, z něhož by jasně vyplývalo, že je skutečně Kvído. A že je tu opravdu sám a nikdo s ním. Myslel přece na všechno, dokonce se nechal vysadit z taxíku o ulici níž a dobře si to tu obhlédl. Nikde nikdo nebyl, žádný poflakující se pozdní chodec, pokuřující před nějakým vchodem. Obešel celý blok a na nikoho nenatrefil. Nikdo nic neví! Nikdo neví, kdo je Kvído…

„Ahoj, Kvído.“

Prudce se otočil.

„Soňo…“

Blížila se k němu z protější strany ulice a nikterak nespěchala, ačkoliv déšť houstl.

Běžel jí naproti. „Soňo,“ volal na ni v běhu, „zastav se!“ A když k ní doběhl: „Nemůžem tam,“ ukazoval nahoru k temným oknům a šeptal, „někdo je v tvém bytě – musíme odtud ihned zmizet – pojď!“

Chytil ji za ruku.

„Zmokneme,“ řekla mu Soňa s úsměvem a za tu ruku ho táhla do výklenku. Tvářila se pobaveně, jako by snad nic nechápala. Rozhlížel se na všechny strany, ulice se mu však jevila jenom mokrá a pustá.

„Soňo?“ vydechl.

A Soňa klidně řekla: „Nikdo u mě není, jen pojď,“ a otevřela dveře do domu. Otočila se na něj. „No co je? Ale no tak, Kvído?“ A když ukázal na domovní telefon, přikývla: „Ale jistě. Když jsem skončila nahoře hovor, sešla jsem potichu potmě pěkně až dolů a vyšla tamhletudy,“ ukázala na zadní východ z domu. „Už mi rozumíš? Musela jsem se přece podívat, jestli jseš tu opravdu sám a jestli jsi to vůbec ty.“ Pohladila ho po tváři. „Ty můj chudáčku. Jsi celej vyplašenej, proboha! A celej se chvěješ,“ ušklíbla se. „A tohle prosím má být obávaný démon Kvído!“

S tichým smíchem pak přivolala výtah.

10

„Péťane,“ plácl plochou dlaní do stolu na dvaadvacítce Pavel Morávek, když nadstrážmistr Kaňka odvedl untrmana Kořínka, „nevím, jak ses ve Znojmě otáčel ty, ale pokud jde o nás, máme pohromadě všechno,“ a skromněji připustil, „teda téměř všechno.“ Povzbudivě se na Petra Havlíka usmál. „Čekáme vlastně už jen na tvoje oznámení: Kdo je Kvído, kdo je Soňa. Tak.“

„Tak to je teda bezvadný,“ řekl Petr Havlík a pohlédl na své již zcela čisté ruce. „Takže s tím úplně hlavním jste čekali až na mě,“ mrkl na čas, „do půle třetí ráno?!“ Pokýval hlavou. „No, tak tomu teda říkám trpělivost.“

„Viď?“ souhlasil Pavel Morávek a stále na svého nejbližšího spolupracovníka hleděl přívětivě. „Jistě sis dobře všiml a zapsal, kdo to dnes v noci uháněl rovnou po představení ze Znojma do matičky Prahy. Vidže?“

Petr Havlík musel něco mít s levou botou. Zul se.

„No ták,“ protáhl Pavel Morávek a nohy si opřel o stůl jako detektivové ve filmech. „Přece jsme tě tam nevysílali zbytečně,“ řekl téměř domlouvavě. „Máš tužku?“ A protože se Petr Havlík věnoval zatím jenom botě, vytáhl Pavel Morávek z kapsy propisku a hodil ji na stůl. Přistála vedle bloku. „Tak, a teď napiš to jméno, podtrhni je a já budu hádat. Ale ne, nic mi prosím tě, zatím neříkej,“ a zavřel oči.

„No co je?“ divil se po chvíli, když oči otevřel. „Ty nepíšeš!“

Ne, Petr Havlík nepsal. Ale už se obul.

„Slyšels dobře otázku?“ otázal se Pavel Morávek. „A rozuměl jsi otázce dobře?“

„Musím tam mít někde hřebík,“ odpověděl Petr Havlík a zul se opět. Bříškem ukazováčku se snažil nahmátnout špičku hřebíku v botě.

„Tak dobře,“ řekl Pavel Morávek. „Opakuju otázku.“ Vypadal velmi trpělivě. „Kdo je Soňa? Kdo je Kvído?“ Zaťukal na desku stolu. „Vezmi si laskavě tu tužku a obuj se.“

„Hele,“ obul se Petr Havlík, „a nepleteš si mě tak trochu se zadrženým, co?“

„Dobře,“ ustoupil Pavel Morávek a posadil se normálně. „Jinak. Kdo všechno jel po představení ze Znojma do Prahy, aniž k tomu měl logický důvod?“

„Krucinámol,“ vykřikl Petr Havlík, serval botu z nohy a praštil jí o zem, „všichni měli nějakej logickej důvod! Není to ani hřebík, ani šutr, no to mi pověz, co to může…“ zašmátral v botě, „bejt?“

„Jistě,“ řekl Pavel Morávek. „A jeden z těch logickejch důvodů bylo vloupání. To není hřebík, to je kamínek, ale pozor – kamínek je v ponožce. Sundej si ponožku a uvidíš hned, jak se ti uleví. Ale vzpomínej už při tom, jak si budeš svlékat tu ponožku. Víš, kolik stojí benzín na trasu Praha-Znojmo a zpět?“

Když si Petr Havlík svlékl i oblékl ponožku a nazul botu, oznámil: „Odjeli všichni. Zůstaly tam jen baletky.“ Narovnal se. „A baleťáci.“ Pohled, který na Pavla Morávka nyní vrhl, byl nejspíš bezradný. „A to si vůbec nemůžu být jist, že taky neodjeli ještě po mně.“

„Takže hotel Družba, jak se mi to tak jeví,“ sebral zas Pavel Morávek svoji propisku, „je po dnešní noci úplně vylidněný.“ Na papír napsal velikými tiskacími písmeny ARTUR.

Petr Havlík to nepřehlédl. Písmena byla vskutku veliká.

„Jo,“ řekl pouze. „Ten mě předjel v Jihlavě.“

„Nepovídej,“ podivil se Pavel Morávek. „Tys jel pomalu, viď?“

„Naopak, on jel pomalu,“ ušklíbl se Petr Havlík. „Když jsem namontoval kolo, předjel jsem ho zas na dálnici. Jestli jede pořád tak závratnou rychlostí, mohl by být v Praze zítra v poledne. I s Izabel; ačkoliv si nejsem jist, že to byla ona.“

„Prima, Péťane, prima,“ řekl s notnou dávkou sebeovládání Pavel Morávek. „A teď už mi zas pro změnu začni povídat o tom, čím sis byl jist. Ano? Víš, co stál jen ten benzín do Znojma?“

„Opakuješ se někdy až nechutně.“

„Nebyla-li to Izabel, kdo to tedy byl?“

„Nejspíš nějaká baletka,“ usoudil Petr Havlík tak, jako by právě tomuhle věřil ze všeho nejméně.

„Baletka, taky prima,“ Pavel Morávek si na to vstal. „Ty nám v tom zatím ještě nejely. Aspoň nějaká změna.“ Prošel se místností až k oknu. U okna řekl: „Ačkoliv pokud jde o baletky, o těch toho budeme vědět už zítra v poledne taky trochu víc. Alespoň o jedné určitě. Dále!“

„Podporučík Horák se hlásí do postele!“ ohlásil se po té zvučné výzvě předpisově ve dveřích nově příchozí. A nepředpisově a v pohovu podotkl s významným pohledem na zápěstí: „Mládenci, je půl třetí pryč. Já bych ty lidi odvolal,“ a obrátil se na Petra Havlíka, který se mu jevil měkčí a ospalejší. „Ty ne?“ A přislíbil Pavlu Morávkovi: „Tu Soňu ti přivedu nejpozději v deset nula nula.“

„Já vím,“ zahučel Pavel Morávek nervózně od okna, „jsi schopný důstojník.“ Hleděl do tmy, na protější zeď, kterou nemohl vidět. A tak se opět obrátil na přítomné. „Hoši,“ řekl jim velmi mírně, „Petře, Jiří,“ pohlédl na Horáka téměř prosebně, „do tří, ano? A pak ať si dají rozchod. Souhlas?“

Podporučík Horák sklapl kufry. „Provedu, soudruhu nadporučíku.“ A opět nepředpisově doplnil: „Ale podle mýho hloupýho soudu je to stejně zbytečný. Ta Soňa nám zejtra do oběda vyklopí úplně všechno zrovna tak jako ti dva hrdinové.“

Ovšem tohle už Pavla Morávka rozehřálo.

„Máš ji už?“ vykřikl doslova nekontrolovaně. „To si vážně myslíš, že ti v nějakým varieté, kde hopsala před sto lety, dají její přesný popis i s adresou?“

„Co je s ním, hele?“ otázal se podporučík poručíka.

„Jiří, víš co?“ řekl poručík Havlík unaveně. „Radši si dej odchod.“ Dobře věděl, že s tím zabedněncem, který je z nich hodností nejvyšší, se dneska v noci nedá kloudně hovořit. Nedá se nikým odradit od svého zatvrzelého rozhodnutí. Je prostě přesvědčen, že další loupež se uskuteční dnes, to jest v noci ze 3. na 4. listopadu, ať se děje co se děje, vítr věje, mráz duje či trakaře padají. Nic z těchto úvah však Petr Havlík nevyslovil nahlas. Snad na to byl i příliš unaven. S námahou zvedl oční víčka a podíval se na Pavla Morávka, který zrovna rozpřáhl obě ruce, jako by je mínil oba obejmout.

„Ne, vážně, kluci,“ připažil nakonec Pavel Morávek, „to si fakt myslíte, že to bude tak lážo plážo?“

Ti dva nic. A tak jim Pavel Morávek klidně a bez zbytečného rozčilování vysvětlil, co všechno se ještě může stát.

„I když ti nakrásně tamhle v nějakém varieté řeknou, že by to mohla být nějaká – já nevím – Lola Lorinová, co ti to bude, Jirko, nakonec platné? Péťane?“ Oba mlčeli. „A i kdybys ji nakrásně vyhmátl pod občanským jménem Marie Čermáková a kdybys mi ji přivedl až sem, ona ti tady klidně prohlásí, že je jí líto, ale ty dva pány,“ ukázal výmluvně na dveře, „v životě nespatřila.“

„Při konfrontaci ji oba poznají,“ namítl Pavlovi zcela mírně podporučík Horák a pak se divil, proč se k němu Pavel Morávek blíží čapími kroky a zejména, proč při tom tak syčí.

„Sssakra, chlapi,“ zastavil se před nimi Pavel Morávek a přestal s tím syčením, „proč jste si tak jistý, že ti dva,“ a zase ukázal na dveře, „ji budou chtít poznat?“ Chtít vypíchl vyšším hláskem.

Podporučík ustoupil o půlkrok, aby Pavel Morávek mohl případně opět čapím způsobem přejít ke svému stolu. Nadporučík však v čapím pochodu nepokračoval, pokračoval pouze v pochodech myšlenkových. Nahlas to vyjádřil takhle:

„Ti dva šizuňkové to přece velmi dobře vědí. Pro ně je mnohem výhodnější nikdy žádnou z předvedených Soň nepoznat, i kdybys jim předhodil celý baletní soubor. Z toho musíme vycházet, chlapci, že kdo nepozná Soňu, nikdy nebude znát ani Kvída. A dále,“ Pavel Morávek se na to přece jenom posadil, „ani neví, kde jsou všechny ty ukradené věci a prachy.“ Složil hlavu do dlaní. „Tak co? Už je vám to jasný? Alespoň jednomu z vás? Heleď se, Péťane, Jirko, ty taky: buď je chytíme při činu, anebo nikdy, přátelé.“

„No jo,“ řekl Petr Havlík a udělal zkusmo dva tři kroky. Bota se mu zřejmě zdála dobrá, protože už se neozval.

„Jak se ti jelo,“ zeptal se ho velmi tiše podporučík Horák. „Prej byla přes celou Moravu mlha jak mlíko.“

„Za Vysočinou se to rozptýlilo,“ řekl suše Petr Havlík.

„A jakpak ses nám tam rozptýlil ty, Péťane,“ ozval se od stolu Pavel Morávek, o kterém mínili, že usíná.

Petr Havlík se s údivem na Pavla Morávka zahleděl. Otázka to byla nejen neočekávaná, ale poťouchlá, nadporučíka nedůstojná.

„Jak rozptýlil?“ zeptal se Petr Havlík. „Rozumíš mu?“

„No, mysleli jsme,“ připojil se i podporučík Horák, „tadyhle se soudruhem nadporučíkem, že tam jela s tebou.“

„A kdo?“ vybuchl Petr Havlík na podporučíka. „Kdo?“ vybuchl tímtéž způsobem i na nadporučíka. „Mládenci, teď vám asi nerozumím.“ A protože ti dva se nyní na sebe odporně zašklebili, otočil se Petr Havlík na podpatku a beze slova se rozeběhl ke dveřím. Cestou ztratil levou botu.

„Zavázat!“ zavolal za ním Pavel Morávek, a teprve když na dvaadvacítce práskly dveře, dali se tam oba důstojníci do smíchu, třebaže bylo půl třetí v noci a na smích bylo ještě příliš brzy.

11

Šťáhlavská ulice byla ulice ponurá. Bylo to dáno jednak tím, že byla dost stranou od hlavních komunikací, a jednak i tím parčíkem, který začínal právě u domu číslo 18. Ale nic lepšího než takový parčík si nadpraporčík Pecha ani nemohl přát. Přál si jenom, aby už konečně přestalo krápat, ačkoliv byl rád, že teď už pouze krápě; před hodinou to tady byla hotová potopa.

Nadpraporčík Pecha zkontroloval čas. Za pár minut už jsou tři, řekl si s uspokojením a jeho představy nyní cele ovládl čaj s rumem, či spíše naopak. Taky se mu zazdálo, že něco jakoby zaslechl, ale kdepak, jako obvykle to byl jenom vzdálený hluk z hlavní komunikace. Šťáhlavskou ulicí od půlnoci neprojel nikdo a nikdo tudy ani neprošel. Šťáhlavská ulice byla ulice tichá, ponurá a mokrá, přesto však byla jedním z osmi ostře sledovaných míst, kde lidé jako nadpraporčík Pecha musí dneska v noci mrznout až do tří nula nula.

Že by přece jen něco jelo?

Ale ano; nadpraporčík Pecha už viděl odrazy světel reflektorů na protější zdi. První auto, které tudy projede od půlnoci, bude…

Je to fiat, poznal to okamžitě nadpraporčík. A když vůz nijak zvlášť vysokou rychlostí míjel parčík, všiml si nadpraporčík i státní poznávací značky vozu. Fiat 127 však nezastavil v Šťáhlavské, za parčíkem zabočil doprava a potom motor utichl. Nadpraporčík si pro všechny případy zapsal číslo fiatky a vytáhl kapesník. To je tedy úlovek, zabrumlal do kapesníku a hlučně si vyčistil nos. Pak sáhl na knoflík.

„Mírečku,“ řekl, „budeme balit.“

„Nesly-neslyším.“

„Mírečku, neusnul jsi mi tam u toho sklepa, chlape?“

„Jsem vzhůru, soudruhu nadpraporčíku. Jenom jsem neslyšel, co budeme valit.“

„Nic, Míro. Za pár minut je tu pro nás hlídkovej vůz a budem se valit do postele. Moment!“

Nadpraporčík Pecha zbystřil sluch. Slyšel hlasy. Nebo zpěv?

„Tak zpět. Slyším nějaký noční zpěvy, Mírečku. Vypadá to, že si tu ještě přece jenom trochu zaúřadujeme.“

„Mám zůstat na stanovišti, soudruhu nadpraporčíku?“

„Je to muž a žena,“ hovořil nyní o něco tišším hlasem do mikrofonu nadpraporčík. „Jsou někde na konci ulice a jdou směrem na mě. Rušení nočního klidu.“

„Třeba jsou to zrovna oni, soudruhu nadpraporčíku.“

„A ten chlap,“ nadpraporčíkův hlas se ještě více ztišil, „člověče, von je zamotanej v ňákým prostěradle – zpět, je to šála, bílá šála, v ní je zamotanej, a myslím, že je i pořádně namotanej. A má bílý ruce. Zpět. Rukavice. Vypadá jako číšník.“

„A nebude to ten kouzelník, soudruhu nadpraporčíku?“

„Kouzelník, viď? Ale nevidím hůlku, nevidím cylindr.“

„A co když to jsou oni?“

„Kdo oni?“

„Ty dva, co loupěj.“

„V tom případě vidím takhle nadrátovanýho lupiče prvně v životě, Míro. Vždyť ta ženská ho doslova vleče. Mírečku, ten musel dneska prochlastat celou gáži, když jim ani na taxík nezbylo.“

„Soudruhu nadpraporčíku, a když to teda bude ten kouzelník, co provedem?“

„Ty, Mírečku, prosím tebe, neprováděj vůbec nic. Sed hezky u sklepa a hodně tiše. Protože teď se ti zrovna zastavili před domem.“

„Před osmnáctkou?“

„Tak, Mírečku, před osmnáctkou. Takže končíme. Nedá se nic dělat. Ozveš se, až budeš mít jistotu, že jsou už v bytě. Jasný?“

„Provedu, soudruhu nadpraporčíku.“

„Nevyvíjet žádnou soukromou iniciativu. Pokud nedám výslovný rozkaz. Jasný, soudruhu rotný?“

„Jasný, soudruhu nadpraporčíku.“

„Konec.“

Cvak… a rotný Miroslav Jakubec se přitiskl ke zdi. Už je slyšel, hlasy, cinkot klíčů, kroky…

„Jé, hele, vodemčíno!“ slyšel i hlas opilého muže.

„Nepřeháníš to trochu, co?“ slyšel také střízlivý hlas jeho ženy.

„Vypí-vypí-vypínač.“

„Uhni!“

Chodba se rozsvítila až ke sklepu.

Rotný Jakubec zatajil dech. Když nemohl být neviditelný, přál si být aspoň neslyšitelný. Pevně doufal, že si to ten ožrala nepoplete a nepoleze do sklepa.

„Pocem!“

To byl střízlivý hlas. Vedle cosi zachrastilo. Aha, výtah, oddechl si rotný Jakubec zcela neslyšně. Takováhle práce vyžaduje potápěčský kurs, pomyslel si a tichounce se zhluboka nadechl.

Pak přišlo otevření dveří výtahu, rána, nesrozumitelné brumlání a potom prásk! – dveře výtahu se zavřely. Těsně vedle rotného Jakubce to zase ve zdi hrklo, výtah se dal do pohybu.

Rotný Jakubec zmáčkl kouzelnou skříňku.

„Jsou ve výtahu.“

„Fajn.“

„Ten chlápek je fakticky úplně namol, soudruhu nadpra…“

„Teď vynech tituly a stručně!“

„Provedu, sou…“

„Až se to zastaví, dáš se po schodech nahoru. Rozuměl jsi?“

„Už se to myslím zastavilo, soudruhu nad…“

„Proveďte rozkaz, soudruhu rotný! Nahoru! Konec.“

Výtah se zastavil ve třetím patře.

Z výtahu vystoupil muž v černém s bílou šálou a černovlasá žena v bílém. Muž s bílou šálou sice neměl v bílých rukou ani hůlku ani cylindr, mohl to však být docela dobře ten kouzelník, jak usoudil rotný Jakubec ještě dole, ve sklepě. Zamířil totiž ke dveřím s vizitkou SCHOVÁNEK ANTONÍN.

Sehnul se, aby se zul. Ale nezul se, jenom posunul rohožku a řekl úplně střízlivým hlasem: „Tak nic.“

„Uhni,“ řekla nyní žena a strčila klíč do zámku. Pak se na muže krátce obrátila, sykla: „Bude to von,“ a odemkla.

A ten kouzelník zahlaholil: „Takže jsme konečně doma,“ zasmál se a vstoupil za ženou do předsíňky. Neohlédl se, takže o existenci rotného Jakubce, schovaného za výtahem, nemohl mít tušení.

Teprve nyní, když se za nimi dveře přibouchly, mohl rotný Jakubec konečně vypustit přebytečný vzduch z plic. Nejenom že by mohl pracovat u potápěčů, ale byl by zajisté i zdatným lovcem perel. Teď už stačilo jenom zmáčknout knoflík a nahlásit nadpraporčíkovi Pechovi, že je vše v naprostém pořádku: kouzelník ve zdraví dorazil do svého příbytku, takže jak rotný Jakubec může opustit své stanoviště u sklepa, tak nadpraporčík Pecha svůj parčík, kde už ho asi pěkně zebe do nohou.

Rotný Jakubec udělal pár kroků po schodech nazpět a vytáhl vysílačku. Tehdy uslyšel strašný, hrůzyplný výkřik, jako by právě někoho u Schovánků vraždili.

12

Sotvaže se octl za dveřmi číslo 22, Petr Havlík na chodbě dupl. Nikoliv však zlostí, pouze si takto zase nazul botu a sehnul se, aby si zavázal tkaničku. A jak tak byl sehnutý, málem že neudělal kotoul po hlavě: podporučík Horák, nic netuše, totiž zprudka otevřel dveře dvaadvacítky.

„No tak, čoveče.“

„Jé, Petře, promiň, ale…“

Petr Havlík z předklonu metal blesky. Jakmile se však narovnal, hned ho to přešlo: viděl, že podporučík Horák se tváří nejen provinile, ale i nanejvýš vážně. Dal si teď dokonce prst na ústa a ukázal směrem do místnosti, kam sice Petr Havlík tak dobře neviděl, zato však dobře slyšel, že se tam hovoří.

„Mluvte do toho hlavně hlasitě,“ slyšel Pavla Morávka; nadporučík zřejmě vedl rozčilený telefonický hovor. A Petr proto uposlechl mlčenlivých pokynů podporučíka Horáka, jimiž ho lákal nazpět do dvaadvacítky.

„Kdo má hlad?“ ptal se Pavel Morávek nikoliv obou důstojníků, nýbrž telefonu.

Petr a Jiří na sebe tázavě pohlédli.

„Prosím vás pěkně, soudruhu, a můžete mi aspoň říct, kde je nadpraporčík Pecha?“ křičel do sluchátka Pavel Morávek, a když uviděl své spolupracovníky, trhl hlavou a oči obrátil v sloup. A pak do toho zase zařval: „Do zahrady, do jaký zahrady?“ A vzápětí: „Tak, soudruzi, myslím, že na vtípky je trochu moc brzy ráno, nezdá se vám? Moment, ještě jsem nedomluvil! Tohle si teda vyříkáme jinde, soudruzi, konec!“ A praštil sluchátkem. Pak řekl: „Jedem!“

„Kam?“ ptali se oba důstojníci téměř unisono.

„Představ si,“ obrátil se na Petra Havlíka rozčepýřený Pavel Morávek, „ten chlap mi klidně řekne, že…“a jak tak sáhl po čepici, rovnou mu upadla.

Toho využil podporučík Horák.

„Ale to se zas nemůžeš divit, Pavlíku,“ řekl a podával mu čepici, „že maj ty lidi hlad. Já taky naposledy jedl v šest, to znamená, že jsem už devět hodin nevzal do…“

„Do zoologický zahrady!“ vybuchl Pavel Morávek a narazil si čepici až na uši.

Podporučík Horák se s obavami podíval na poručíka Havlíka; ten pouze pokrčil rameny.

„No co je? Padáme, padáme,“ zavelel oběma Pavel Morávek a utáhl si opasek. Anebo si ho chtěl sundat? „Ne,“ vykřikl, „s tolika vtipálky, umělci, kouzelníky a blázny se nedá pracovat! No, co koukáte? Nač čekáte? Auto je dole!“

„To jako pojedem na tygry? Anebo na slony?“ tázal se podporučík Horák tak tiše, aby to pokud možno nadporučík Morávek nezaslechl. Nezaslechl. Vyběhl z dvaadvacítky jako první, takže podporučík Horák si mohl neohroženě zaťukat na čelo.

13

O tom, že nadporučík Morávek příslušníkovi z hlídkového vozu strážmistru Veselému notně křivdil, by mohl podat svědectví sám nadpraporčík Pecha, který touto dobou ujížděl s dalším hlídkovým vozem skutečně do zoo. Cesta vůbec nesouvisela s jeho nezvyklým přáním spatřit opice či žirafy ve tři ráno, nýbrž byla důsledkem kratičké zprávy, kterou před několika málo vteřinami přijal od rotného Jakubce.

Stojím normálně v parčíku, ne? vyprávěl to později jiným, a dívám se, jak se ve třetím štoku toho domu rozsvěcujou okna. To budou okna bytu toho kouzelníka, říkám si, ne? a jsem vlastně rád, že to tak šťastně skončilo. A jen co se ve mně zvedla další silná touha po rumu s čajem, ozvalo se pípnutí… škoda, soudruzi, že to nemám nahraný.

Ano, to byla škoda, protože to, co se ozvalo krátce po pípnutí, vysílačky, bylo zajímavé.

„Hlad,“ ozvalo se docela zřetelně hlasem, který nadpraporčík Pecha zprvu nepoznával.

„Soudruhu rotný…!“

„Ne-ne-mu-mu-žu-žu.“

„Stalo se ti něco, Mírečku?“

„E-e-e…“

„Mírečku? Co se tam děje? Hned jsem tam! Vydrž! Mírečku.“

Utajení neutajení, proskočil nadpraporčík Pecha křovím jak jelen a mastil si to z parku rovnou do domu číslo 18 na Šťáhlavské. Vskutku nečekal, že tento parčík, který nenáviděl od 23.30 hod., kdy sem nastoupil, bude v 02.55 tak rychle opouštět. Doslova letěl, jak běžel za svým Smolíčkem pacholíčkem. Za letu se ještě přesvědčil, má-li v pouzdře služební pistoli. Měl ji a hlavou se mu hnaly samé šílené představy. Snad ho ten mamlas kouzelník, napadlo ho mimo jiné, neomámil nějakými těmi svými čárami?

Je otevřeno?

Bylo otevřeno.

A to už si to hnal nadpraporčík Pecha po chodbě. Na schodišti si ještě pro všechny případy rozepnul pouzdro se služební pistolí.

14

… a ještě o pár sekund zpátky – v okamžiku prvého výkřiku oběti – přiskočil rotný Jakubec bez rozmýšlení ke dveřím ANTONÍN SCHOVÁNEK a nekompromisně přikázal:

„Otevřete! Tady Veřejná bezpečnost. Okamžitě otevřete!“

A jak zhurta zacloumal klikou, dveře se otevřely. Úplně normálně se otevřely.

Nejprve spatřil dvě sochy. Stály k němu zády a nehýbaly se. Jedna socha měla kolem krku omotanou bílou šálu, druhá držela v ruce černé vlasy – aha, paruka, napadlo ihned rotného Jakubce – snad jako štít na ochranu před…

A tehdy to rotný Jakubec spatřil rovněž. Bylo to tak strašné, že ještě nikdy nic podobně strašného během služby neviděl. Zmáčkl po paměti knoflík a zakoktal do mikrofonu:

„Ha-had…“

„Nemluvit,“ zašeptala socha v bílé šále, bílých rukavicích.

„A nehýbat se,“ šeptala ještě tišeji socha s vlasy v ruce.

„Ne-ne-mu-mu-žu-žu.“ nahlásil pak rotný Jakubec nadpraporčíkovi Pechovi do parku, který tamodtud nemohl vidět tu hrůzu.

„Je to kobra,“ špitla ta druhá socha, žena, tiše, tichounce. „Řekněte mu, ať rychle zavolá…“

V té chvíli se však ta příšera, napůl ležící, napůl stojící na prahu mezi pokojem a kuchyňkou, pohnula. Nadmula svůj mohutný krk a otáčela zvolna hlavičkou, jako by zvažovala, kterého z těch tří si vybrat jako prvního.

„E-e-e…“ nahlásil rotný Jakubec a dál nemohl; bez hlesu sledoval nepatrnou tlamičku, která jako by ani nepatřila k tomu ropovodu, který se vinul od prahu až kamsi daleko do kuchyně. Z tlamičky vyjel tenoučký jazýček.

„Ježíšikriste!“

„Má-máte re-revolver?“ zašeptal muž, aniž se ohlédl.

Rotný Jakubec vydal jakési hýknutí.

„Myslíte,“ šeptal muž chvějivě, „že byste ji od těch dveří trefil?“

„Ne,“ zamítla to rovněž šeptem blondýna s černými vlasy v ruce. „Raději ať se nikdo nehejbá. Zůstanem všichni, jak jsme. Je cvičená. Vidíš, jak upřeně nás pozoruje? Brrr…!“

Pak slyšeli, že někde v domě bouchly dveře. Následoval zřetelný běh po schodech.

„To bude nadnadpraprapra…“

„Zaplaťpámbu,“ oddechl si muž v šále.

Nicméně to schodiště připadalo všem třem dlouhé, tak nekonečně dlouhé, jako by snad vedlo až do nebe.

A pak slyšeli, že se kroky zastavily.

Nadpraporčík Pecha viděl už od výtahu, že tady nebude něco v pořádku. Dveře do bytu SCHOVÁNEK byly pootevřené a v nich stál jeho podřízený: nehnutě jako Šípková Růženka. Nadpraporčík Pecha nabral dechu, aby se jaksepatří rozkřikl. Ale pak to nějakou skulinkou mezi levou nohou rotného Jakubce a veřejemi dveří zahlédl taky.

To není možný, říkal si, on je tam had jako kráva!

„Vidím!“ oznámil z chodby za Mirečkovými zády nadpraporčík Pecha. „Nehýbáte se, tak, správně.“ Popošel si a sehnul se, aby měl do bytu lepší výhled. „Jen klid, Mírečku. Všechno dobře…“ zase si popošel, „dopadne. Hlavně ne paniku.“ Jeho hlas zněl stále tenčeji. Ještě krůček stranou, a teď ji viděl, potvoru, celou. „No jo, –“ vydechl.

A viděl už i zmrazeného kouzelníka i jeho zmrazenou paní, která něco držela v ruce, a žádná kouzla, žádné čáry, pouze mocné kouzlo matky přírody tu působilo-zelenožlutobílý had.

„Vážení, zachováme klid,“ začal nyní už i nadpraporčík Pecha na chodbě šeptat. „Já teď sejdu dolů, už je tam jistě vůz, přivezeme odborníka, myslím odborníka na hady, však on si s ním už nějak poradí, jen klid. Není důvodů k panice. Ale že je to macek, heršofts,“ nahlížel nadpraporčík Pecha nyní opět z jiného úhlu mezi levou nohou rotného Jakubce a dveřmi do bytu kouzelníkova. „Ten má ale vole, co? Tím on chřestí. Co? Takže Mírečku, žádný hlouposti, nedělat mi tu žádnýho géroje, takováhle potvůrka, ta je rychlá jako blesk.“ A ještě jednou uznale zašeptal: „To je teda kus, to vám řeknu,“ načež pozpátku couval ke schodišti s úmyslem povolat hlídkový vůz VB z důvodu neprodleného zásahu proti neznámému plazu.

15

Vlastně až ve voze se to jaksepatří vysvětlilo. Nadporučík Morávek, poručík Havlík i podporučík Horák naslouchali strážmistrovi Veselému z hlídkového vozu:

„Jsme Šťáhlavská 18, třetí patro, byt číslo 8. V bytě je kobra, nejspíš egyptská. Někdo ji dal do bytu Schovánka Antonína. Schovánek se ženou se vrátili do bytu a nic netušili. Máme ji zastřelit?“

Nadporučík Morávek vydal přísný zákaz jakéhokoliv střílení na kohokoliv, jestliže se kobra nepokusí zaútočit. Pokud však manželé Schovánkovi neučiní nic, čím by hada mohli rozdráždit, je tu stále ještě šance, že zvíře nezaútočí ani na ně, ani na toho mladého příslušníka VB v předsíni. Nadporučík Morávek poradil všem, aby zachovali chladnou hlavu a vyčkali příjezdu nadpraporčíka Pechy, který přiveze ze zoo herpetologa.

„To je odborník přes hady. Hlavně žádné nepředloženosti,“ hovořil Pavel Morávek varovně, „protože jestliže je to opravdu kobra egyptská, jdou všechny srandičky stranou. Její uštknutí je smrtelné. Rozuměl?“

A Pavel Morávek zavěsil. Pootočil se na ty dva vzadu.

„No nemá ten Pecha pech?“

„Horší je tohle,“ mínil podporučík Horák. „Zatímco my budem chytat u kouzelníka hada, vybere nám Kvído se Soňou celkem v poklidu docela jiné hnízdečko.“

„Ale stejně je mi, čoveče, divný,“ zamyslil se Petr Havlík, „že už jsou Artur s Izabel tak brzy v Praze. To na to teda musel šlápnout.“

„To skoro vypadá,“ usoudil podporučík Horák, „jako by je někdo vlákal do pasti – do jejich vlastního bytu.“

A Pavel Morávek dodal již optimisticky: „Však nám to oba za pět minut vysvětlí.“

Strážmistr Maxa, který řídil, poznamenal: „Kdepák. Jsme tam nejvýš za dvě tři minuty, soudruzi. Je to už tamhle za tou refýží doprava, k parčíku, no a jsme tam.“

Dost možná, že to opravdu ani ty tři minuty nebyly. Jejich vůz zastavil rovnou za hlídkovým vozem VB ve Sťáhlavské ulici před domem číslo 18. A už když vybíhali z auta, povšiml si Petr Havlík, že před hlídkovým vozem stojí jemu dobře známá volha-kombi, která ho nejprve předjížděla před zimním stadiónem v Jihlavě a potom on ji na dálnici…

16

Ta volha zastavila před hlídkovým vozem asi tak o třicet vteřin dřív, než dojeli Morávek, Havlík a Horák.

Z vozu vyběhl muž. Tvář s černým vousem zvaným bíbr ostře kontrastovala s bílou šálou, kterou měl omotanou kolem krku.

„Radši seďte,“ řekl ještě do vozu a pak se rozběhl k domu. Bílá šála mu za běhu vlála jako prapor.

„Tam nemůžete,“ zastavil ho hlídkující příslušník na chodbě. Vyměnili si několik krátkých, leč silně emotivních vět. A pak, protože výtah byl zrovna někde nahoře, se oba rozeběhli do schodů.

Jakmile dorazili do třetího patra, bylo jim všechno úplně jasné.

Nejprve spatřili dalšího příslušníka, klečícího těsně u dveří do bytu číslo 8, na koleně pěst a v pěsti pistoli, připraveného okamžitě pálit, kdyby se tam, za dveřmi, cokoli šustlo.

„Nestřílet, propánajána!“ vykřikl muž s bílou šálou a bíbrem. „Prosím vás snažně, nestřílejte mi na ni!“ A to už se cpal do dveří. „S dovolením, děkuji,“ udýchaně a přesto laskavě řekl zkamenělému rotnému Jakubcovi a vůbec si nevšímal těch dvou vevnitř, z nichž jeden měl na sobě přesně takovou šálu jako on a ten druhý, tedy ta blondýna, kdyby si nasadila černou paruku, co ji držela v ruce, úplně věrně musela připomínat Izabel…

Ale tímhle vším on se teď příliš neobíral, teď se jen pomalými kroky blížil k výhružně vztyčenému hadu. A jak se k němu blížil, šeptal tajemná a možná magická slůvka, z kterých přítomní asi pochytili jen tu a tam některá.

„No tak – naja – gara gara… no vidíš, pán už je tady, ničeho se neboj – gara gara – hájim šé…“ a něžně uchopil toho nebezpečného plaza pod krkem, který mezitím dočista splaskl, a tiše poručil muži s touž bílou šálou, který stále stál za ním a ani brvou se neodvažoval hnout:

„Otevřete mi teď tu bedýnku u dveří, Karlíčku, budete tak strašně moc laskav?“

A to byl asi tak okamžik, kdy dorazili do třetího patra i tři důstojníci.

17

O pár vteřin později, to už byl had zase v bedně v předsíni a Kvída i Soňu si vzal na paškál strážmistr Maxa („Ruce!“ slyšeli jeho nekompromisní příkaz v předsíni a pak dvojí charakteristické cvak-cvak), zasedli proti sobě ke stolu nadporučík Morávek, poručík Havlík, podporučík Horák a kouzelník.

Petr Havlík ještě stačil zahlédnout křídově bílou tvář muže, který si nechal říkat Kvído. Kvído byl právě zatčen. Jistě však měl pocit, že se podruhé narodil. A ta žena…

„Chválabohu,“ opakoval už asi podesáté kouzelník Artur, „že mi ji nezastřelili. Ona totiž, pánové, vůbec není nebezpečná. Je to bezzubá babička a docela určitě byla mnohem víc vyplašená než oni,“ ohlédl se směrem do předsíně, odkud právě zaznělo Maxovo rozhodné: „Odchod!“

„Neboli naši tři mušketýři byli čtyři jako u Dumase,“ prohodil Pavel Morávek, když veškeré rušivé zvuky ustaly, a vztyčil palec. „Za prvé – bývalá barová tanečnice, nyní odbornice přes veškeré filharmonie, popmuziky a trampolíny v ÚKECu Zdena Tomanová jakožto tajemná Soňa.“

Zbyla tu po ní černá paruka, všiml si Petr Havlík.

„Na tom svém fermanu na zdi měla naprosto dokonalý přehled, kde se zrovna vyskytuje kdekterý účinkující, a to pěkně den po dni,“ pokračoval Pavel Morávek a vztyčil ukazováček, „za druhé…“

„Že tě přerušuju,“ přerušil ho opravdu podporučík Horák, „tak naši hoši mi ještě v noci zjistili, že v ABC baru před dvanácti lety skutečně tancovala nějaká Soňa Tomano.“

„No vidíš,“ pokračoval Pavel Morávek s ukazováčkem vytrčeným, „a odtud se zřejmě dobře znala s untrmanem Daliborem Kořínkem. Tahle polozapomenutá známost jí po mnoha letech přišla nesmírně vhod, když se s Kvídem rozhodli rozjet akci fanty.“

„Počátkem všeho totiž byla hra,“ usmál se na kouzelníka Artura Petr Havlík, „o níž jste mi vyprávěl v šatně pro rozhodčí na znojemském stadiónu.“

„Ona,“ řekl Artur, „má jistě už strašnej hlad.“ To, o čem se tady vzrušeně hovořilo, šlo jaksi mimo něj. „Mám pro ni výborný masíčko,“ vstal a šel k ledničce. „Hlavně že jste mi ji nezastřelili, soudruzi.“

„Takže,“ vzal si opět slovo kdo jiný než Pavel Morávek, „Soňa, která jako pracovnice ÚKECu má dokonalý přehled o všech vystoupeních, a Kvído, který jako diskžokej má úzký kontakt se všemi účinkujícími, jsou mozek. Dalibor a Oskar jsou ruce. Kvído ví nejen, kdo co má, ale i kde to má. Stačí, aby opatřil pouze otisky klíčů. Je konferanciér, je tedy vždy tam, kde jsou i oběti všech loupeží… Může být dokonalejší alibi? Byty navštěvují jenom tři, Soňa, Dalibor a Oskar. Dva jdou do akce, třetí jim v autě dělá s vysílačkou zeď. Ani se příliš neskrývají po chodbách, neběhají po střechách a balkónech, nač? Na věc jdou pokaždé v jiném přestrojení – paruka, vousy, černé brýle, bílá šála a tak dále. Jednou jdou dokonce tak daleko, že se Soňa klidně vydává za redaktorku a Dalibor Kořínek jí sekunduje jako fotoreportér. Je ovšem samozřejmé, že navštěvují byty vytipovaných obětí za jejich nepřítomnosti. Tip mají od Kvída a klíč je pokaždé pod rohožkou… Lup ukládají na jednom místě s tím, že až vybírání fantů skončí, kořist se rozdělí. Kvído zná všechny oloupené, přímo od nich se doví, co všechno se jim vlastně ztratilo, čili je průběžně během akce informován rovnou od obětí. Jediné, nač se ho chci ještě zeptat, je to, proč si nechával říkat Kvído. Jinak je to už všechno, myslím, jasné.“ Pavel Morávek skončil a ruku sevřel v pěst.

A Petr Havlík, ještě před malou chvílí unavený, ospalý a životem zdeptaný, najednou byl jako rybička.

„Myslím, že to je jednoduché,“ řekl s nově nabytým sebevědomím. „Podívejte se, Karel Vaňásko i Kája Wandler, oboje v iniciálách dává dohromady Q. A máte tu Quida, který se podle nových pravidel českého pravopisu píše Kvído.“

„Génius,“ pochválil bez váhání podporučík Horák. „Za tohle ho náš milý náčelník major Bajer určitě vyhodnotí jako jedničku, Pavlíku.“ I Pavel Morávek vyjádřil své uspokojení nad tím, že se Petru Havlíkovi opět začíná vracet forma. Netušil, že do té skutečné formy má Petr Havlík ještě daleko, daleko…

Někdy tehdy se k nim přištrachal kouzelník Artur s mističkou v ruce. „Pro Gorinku,“ ukazoval jim krvavý biftek, věru noblesní žrádlo pro plaza. Všichni tři si to mohli myslet, nicméně nahlas to neřekl ani jeden.

„Pane Artur,“ oslovil kouzelníka uměleckým jménem Pavel Morávek a polkl sliny, „ještě jste nám ani neprozradil, proč jste se vlastně dneska vydal z toho Znojma do Prahy. Pročpak tak na noc?“

„Ale to vám milerád prozradím, pánové,“ řekl kouzelník a obrátil bifteček na mističce. „Hovězí plátek. Gorinka vůbec nejradši svíčkovou. Je to náročný strávníček, jéje. Ale zato vydrží dlouho hlady. Ano, to byste nevěřili, týden i dva!“

„Tak to se ještě klidně můžete tady na chvilku posadit,“ usoudil podporučík Horák, jemný to ironik, a přisunul kouzelníkovi židli.

„Nuže dobrá,“ svolil kouzelník Artur a posadil se na kraj židle. „Když tadyhle pan poru nebo nadporu –?“ obrátil se na Petra Havlíka, který přikývl i zavrtěl hlavou. „Zkrátka když jste odešel z naší šatny, objevil se záhy nato Karlíček, tedy náš diskžokej a konferanciér Kája Wandler. A hned se zajímal, zdali jsem doma dobře zamkl byt a hlavně nemám-li strach, že mi tam někdo ukradne Karly Čtvrté v hodnotě devadesáti tisíc korun, když jsem nechal byt tak opuštěný, a tak dále,“ usmál se kouzelník a přihladil si svůj černý černokněžnický vous. „Teprve když jsem ho ujistil, že v bytě sice nikdo po ty tři dny nebude, nicméně zlato mám chytře schované na dně bedny hned takhle v předsíni, kde by je zaručeně žádný zloděj nehledal, spokojeně odešel. No a,“ nadýchl se Artur a prstem šťouchl do tmavě rudé vazké hmoty, z které – prsknout na to vajíčko – by byl bifteček jedna malina, jak si pomyslel jeden z příslušníků a polkl, „když jsem asi tak za půl hodiny zjistil,“ pokračoval Artur, „že postrádám klíče od bytu, a připomněl si všechna ta záhadná vloupání bez vloupání, s klíči, které vždy dokonale padly do zámků, a zejména když jsem si vybavil náš rozhovor v šatně,“ usmál se na Petra Havlíka, „vzpomněl jsem si taky, že to byl přece on, Kája Wandler, který byl při té hře na fanty nejaktivnější a…“ Artur luskl prsty, „byl nervózní – já vlastně ani nevím, jak bych to řekl – skoro bych řekl, že byl až nepřiměřeně vzrušený, rozhodně víc, než by člověk očekával při nějaké nezávazné zábavě v šatně, no a…“ Artur se podíval směrem ke dveřím do předsíně, „když jsem ho pak zahlédl, jak už v kabátě někam strašně pospíchá po chodbě hotelu, začínalo mi pojednou jakoby svítat.“ A kouzelník, misku stále ještě v ruce, zase vstal. „Pánové prominou,“ řekl a pohlédl na biftek pro hladovou kobru.

„Tu zprávu o nevěře své ženy od takzvaného přítele,“ uvědomil si nyní nahlas Petr Havlík, „tu si zřejmě oznámil do hotelu po telefonu sám; to aby mě popletl.“

„Jistě,“ vmísil se opět Pavel Morávek. „O nevěře své ženy věděl dávno.“

„A bůhvíjak dávno,“ připojil se podporučík Horák, „to táhl se Zdenou Tomanovou, neboli s tanečnicí Soňou Tomano.“

„Takže vy, pane Arture,“ obrátil se Pavel Morávek opět na kouzelníka, který stál již v předsíni, „jste jako první pochopil pravý smysl oné hry na fanty.“

Kouzelník Artur, misku stále v ruce, stál nyní nad bednou, v níž měl ukryty své dva největší poklady.

„Má jistě už strašnej hlad,“ pootočil se. „Po takovém rozrušení není ani divu. Viděli jste už papat kobru?“ Zvedl misku. „Celý tenhle bifteček Gorinka spolkne natošup. To je pro ni jen takovej fóršpajs. To je, pánové, drahej strávník,“ řekl Artur a otevřel bednu.

Příslušníci ho v tichosti obstoupili.

Žlutozelená příšera se začala odvíjet. Z klubka začala vystupovat mrňavá hlavička s tlamičkou, která se náhle rozevřela a změnila v bezzubou bezednou díru. Artur do této propasti vpustil kus hovězího.

„Tumáš, no jen hezky papinkej, ty moje malá potvůrko.“

A zatímco důstojníci pozorovali, kterak se krk kobry egyptské pomalu dme, Petr Havlík přímo slyšel, jak tady někomu kručí v břiše. Obrátil se na podporučíka Horáka, který podotkl, že je stejně krásné, když tadyhle pan Artur nejdřív nakrmí kobru, zatímco jeho paní v autě už také jistě hladoví.

„Můj ty smutku!“ ťukl se do čela mističkou Artur. „Já na ni ale úplně zapomněl, věřili byste tomu?!“ A položil misku na kraj bedny. „V mém voze není Ivuš, nýbrž jedna dáma, která mě ve Znojmě před hotelem požádala, abych ji vzal s sebou do Prahy. Prý by si velice přála hovořit s jedním z vás, a to prý dost nutně!“

Ale s kterým, tázali se příslušníci, byť jen očima.

Dveře se otevřely.

„Dobrý večer!“

Ve dveřích stál pán v khaki kabátě, z něhož vyčuhovaly nohy v pyžamu.

„Kdepak ji máme? Aha, tady,“ všiml si hada okamžitě a obrátil se do chodby, „ale soudruhu…?“ A vzápětí přiskočil k bedně a otevřel kobře tlamičku, „vždyť přece jasně vidíte, plaz nemá zuby, jde o zkrocené zvíře, no ovšem, naja, Egypt, dobrý večer, doktor Hlaváček, herpetolog, ale no samozřejmě, je naprosto neškodný,“ obrátil se vyčítavě na nadpraporčíka Pechu, který vešel rovněž, „budíte mě úplně zbytečně, soudruzi. To je vaše?“ ukázal správně na Artura, zatímco Artur ukazoval z nějakých důvodů na Petra Havlíka. „Tady jsme už, pánové, dočista zbyteční,“ rozhodl herpetolog dr. Hlaváček a na to nikdo neřekl ani popel.

18

Ještě však předtím, než se případ uzavřel úplně, otevřel Petr Havlík dveře volhy. Nikoliv služební, nýbrž kouzelné. Dívka, která mu v autě řekla „dobrý večer“, byla kouzelná rovněž. Byla to Marcelka, a to nikoliv Marcelka-přelud, zjevující se kolem půlnoci před Jihlavou, v Jihlavě a ještě i pak na dálnici za Jihlavou. Toto byla Marcelka skutečná, živá, a přesto Petrovi připadala jako ten největší zázrak, který vyčaroval kouzelník Artur přímo sem, do Šťáhlavské ulice v půl čtvrté ráno.

A vlastně si toho ani moc nenapovídali.

Petr Havlík se především obával, že Marcelka teď dostane od trenéra pořádnou dištanc za to, že odjela do Prahy pár hodin před mistrovským utkáním. Ale Marcelka se jenom tak usmála a krátce políbila toho žárlivce – jak mu řekla – na vyprahlé rty. Petr Havlík, a to už šeptal, jí do levého ucha sdělil, že dneska teda prožil snad nejstrašnější den a noc svého života. Následoval další – delší – polibek jako ve filmu, jehož závěrečné metry se právě zvolna odvíjejí.

„Hlavně že jste je chytli,“ zašeptala Marcelka do pravého ucha muže, který ji objímal.

„U-um,“ zavrtěl hlavou Petr Havlík a pošeptal jí do ucha levého, „hlavní je, že nejsi přelud.“ Znělo to nesmírně něžně.

„Tak ty ses vážně bál, že od tebe odejdu kvůli deformaci povoláním? Jako Bissetka od Steve McQueena v tom filmu?“ Rozcuchala mu vlasy a jemně ho ťukla do špičky nosu. „Jestli je někdo na světě zcela nedeformovatelnej povoláním, pak jseš to zaručeně ty. Co ty jseš vlastně za kriminalistu, prosím tě? Vždyť i Kvída za tebe musela chytit kobra!“

A třebaže Petr Havlík teď rázem měl na jazyku řadu velice logických námitek, kupodivu neuvedl nic na svou obranu. Zvítězila v něm pravděpodobně jeho příslovečná skromnost.

„Héj!“ ozvalo se po chvíli naléhavé klepání na sklo.

„Co je?“ Petr Havlík volnou rukou stáhl okýnko.

„Helejte, lidi, přelezte si už konečně k nám do vozu. On by si strašně rád to auto na noc zamkl,“ řekl Pavel Morávek a ohlédl se do tmy, v níž jako by se volně vznášelo cos bílého… Úplně poslední Arturovo kouzlo.