Robert. B. Parker

Černá čtvrť

PROLOG

Jmenovala se Devona Jeffersonová. 23. dubna by oslavila patnácté narozeniny. Měla dceru, které byly tři měsíce a deset dní, jíž dala jméno Crystal podle jedné bílé ženy z televize. Crystal měla tutéž tmavě čokoládovou kůži jako její matka a tytéž veliké oči. Možná, že se trochu podobala svému otci, protože některé její rysy Devonu nepřipomínaly. Ta však nevěděla, kdo je otcem, a bylo jí to jedno, protože Crystal považovala jen za svou. První věc v životě, která jí zcela patřila.

Ráda Crystal chovala, líbilo se jí, jak je lehká, milovala vůni jejích vlasů, i to měkké místo na její hlavičce, kde lebka ještě docela nesrostla, jak jí vysvětlila jedna bílá paní doktorka v City.

Po většinu času byly spolu, protože nebyl nikdo, u koho by mohla Crystal nechávat, ale to Devone moc nevadilo. Crystal byla klidné mimino a ona ji nosila všude s sebou a vyprávěla jí o jejich společné budoucnosti, o tom, jaké to bude, až vyroste, a jaké budou prima kamarádky, protože je od sebe dělí pouhých čtrnáct let.

Ten den oblékla Crystal novou zimní kombinézu s kapucí. Koupila ji u Filene za peníze, které dostala od svého přítele jménem Tallboy, který obchodoval s narkotiky a mohl být klidně otcem Crystal. Kombinéza byla z bílého saténu, s kapucí lemovanou krajkou. Líbilo se jí, jak vypadal Crystalin černý obličejíček uprostřed toho bílého saténu. Devona měla na sobě růžovou tenkou teplákovou soupravu a růžové kecky do půli lýtek, které zavazovala duhovými tkaničkami. Bylo teplé jaro a ona si přes tepláky už nic nevzala, i když Crystal zabalila do teplé kombinézy. Šla právě po Hobart Street. Nebyl to její rajón, ale ona stejně nepatřila k žádnému gangu. Klidně bylo možné, že už někdy něco měla s některým z Hobartů. Nebyla si jistá. Cítila tlak v žaludku, když se za ní plazila ta dodávka a sledovala ji, kudy šla. Vždycky se cítila trochu chráněná, když nesla Crystal. Lidé byli k dítěti většinou ohleduplnější a ona se cítila vždycky dost silná, aby svoje dítě chránila, což jí dodávalo pocit, že je schopna ochránit i sama sebe.

U Double Deuce zahnula za roh a jarní sluníčko jí zahřálo obličej. Dodávka jela pořád za ní. Ze sedadla spolujezdce na ni někdo promluvil: „Ty seš Tallboyova coura?“

„Ničí coura,“ řekla. „Máma Crystal.“

Někdo jiný v dodávce řekl: „Jo, je to vona.“ A v její hlavě něco explodovalo.

Nikdy neslyšela výstřely, které ji zabily. Ji i Crystal. Bylo jich dvanáct, vypálených tak rychle po sobě, jak to dovolovala spoušť 9mm poloautomatické pistole, ze zadních postranních dveří dodávky.

Devona padla na své dítě, ale to už nevadilo. Tři střely pronikly jejím tělem a uvízly v dětském hrudníčku, jedna z nich přímo v srdci. Jejich krev se smísila na chodníku Dvacáté druhé Hobart Street, když dorazil první policejní vůz. Dokud nepřijel anton a nepohnuli s ní, aby ji položili na nosítka, nikdo ani nevěděl, že je pod ní dítě a že to tedy nebyla jedna vražda, ale dvě.

1

Hawk a já jsme běhali podél řeky. Bylo časné dubnové ráno. V místech, kde se odrážely od vody, byly sluneční paprsky ještě slabé, ale už v tom byl příslib jara a stromy podél Esplanade se začínaly znovu probouzet k životu.

„První zeleň po zimě je zlatá,“ prohodil jsem.

„Jasně,“ souhlasil Hawk.

Běžel tak lehce, jako ostatně dělal všechno, jako by byl zrozen právě k tomuhle, stvořen k tomuto úkolu nějakým chytrým a symetrickým bohem. Dýchal snadno a běžel lehce, bez viditelné námahy. Jedinou známkou vynaložené energie byl pot, který se mu leskl na obličeji a oholené hlavě.

„Děláš teď na něčem? zeptal se.

„Jo. Přemýšlím o snídani.“

„Možná bych potřeboval trochu podpořit.“

„Možná?“

„Jo. Je za to ale všivácká mzda.“

„Kolik?“ zeptal jsem se.

„Nedostávám nic.“

„Tak pojedem na padesát procent.“

„Nestojíš za polovinu,“ řekl Hawk. „A kromě toho, ten džob jsem dostal já a už jsem do toho vložil spoustu času. Nechám ti třetinu.“

„Ty mizero ubohej.“

„Ber, nebo nech být,“ řekl.

„Tak dobře, ukecal jsi mě. Půjdu do toho za třetinu.“

Hawk se usmál a napřáhl ke mně ruku dlaní nahoru. Lehce jsme si plácli.

„Sídliště, kterýmu se říká Double Deuce, znáš to tam?“

„Dvacátá druhá, Hobart Street,“ doplnil jsem ho.

Běželi jsme teď podél laguny na venkovní straně poloostrova. Plavaly tam kachny, těšily se z jara, plavaly rázně a pravidelně potápěly hlavy pod vodu, jen tak pro legraci.

„Byl’s někdy v Double Deuce?“

„Ne.“

Hawk pokýval, „Nikdo tam nechodí. Policajti ne, dokonce ani ti černí, když tak jedině ve dvou. Jediný lidi, co tam choděj, jsou ty, co tam bydlí, což jsou většinou ženy a malé děti. A gangy.“

„Gangy to tam ovládají.“

„Jo, ještě nějakou chvíli.“

„A kdo to tam povede pak?“ zeptal jsem se.

„My.“

Přeběhli jsme přes lagunu po mostě pro pěší a vraceli se k hlavnímu proudu Esplanade. Nahoře na trávníku se několik mořských racků snažilo vydávat za kachny, ale moc se jim to nedařilo. Bylo to stejně jedno, protože v tuhle hodinu je tam nikdo krmit nechodil.

„Ty a já?“ podivil jsem se.

„Jo jo.“

„První, co budeme muset udělat, bude vyčistit to tam od těch gangů.“

„Hm.“

„Pomůže nám s tím někdo?“

„No jasně. Ty mně a já tobě.“

„Perfektní. Proč to vlastně děláme?“

„Zabili tam čtrnáctiletou holku s miminem. Náhodně zastřelená z okolo jedoucího auta.“

„Nějaký gang?“

„Pravděpodobně. Náboženská skupina lidí ze sousedství, převážně ženy, takoví ti boží služebníci z anglikánské církve, se dalo dohromady a rozhodli se postavit těm bandám. Občanská hlídka, ostraha veřejnosti — tyhlety sračky.“

„Vsadím se, že tohle srazilo ty bandy na kolena.“

„Bylo tam jedno střílení z auta a nějakého duchovního střelili do kolena.“

„Což asi snížilo počet lidí, hlásících se na další hlídku.“

„Prudce,“ řekl Hawk. „Mluvili s policií na sídlišti, taky s Bostonskou policií…“ Hawk pokrčil rameny. „No, a pastor se poptával kolem, takže kápnul na moje jméno. Promluvili jsme si a on si mě najal za zmíněnou sumu, kterou s tebou hodlám velkoryse sdílet, protože vím, že potřebuješ práci.“

„Co chtějí udělat?“

„Chtějí dostat vraha té holky s dítětem a předat ho — eh — spravedlnosti. A chtějí dostat gangy ze sídliště.“

Zeptal jsem se opatrně: „Máš nějaký plán?“

„Počítám, že si nejdříve půjdeme promluvit s pastorem a lidmi z kostela. No a pak nějaký vymyslíme.“

Doprava na Storrow Drive pomalu začínala houstnout a objevila se i první joggující dívka, barevný dres těsně napnutý přes hladké půlky.

„Ty gangy nás neděsí?“ zeptal jsem se Hawka.

„Mě a kamaráda?“

„Double Deuce tě neděsí?“

„Ne víc než tebe,“ řekl.

„Tak to jo,“ odpověděl jsem.

2

Susan a já jsme seděli na zadním schodišti jejího domu a házeli jsme míček Perle, jejímu německému krátkosrstému ohaři. Bylo to komplikovanější, než by to mělo být, protože Perla měla za úkol nejen dohonit míč a zvednout ho, ale i přinést ho zpátky a odevzdat, což striktně odmítala. Chtěla, abyste ji pronásledovali a vypáčili jí ho z čelistí, což nebylo příliš poklidné odpočívání.

„Mohla by se vycvičit,“ podotkla Susan.

„Ty si myslíš, že vycvičit se dá každý. A myslíš, že ty to můžeš zvládnout.

„Občas sice otřeseš mým sebevědomím, ale obecně je to pravda.“

Měla černé kozačky, vysoké až ke kolenům a takové ty džíny, co sedí těsně jako nylonky, a větrovku, co vypadala jako denim, ale ve skutečnosti byla hedvábná. A to mě mátlo. Vždycky jsem si myslel, že by to mělo být naopak. Nedávno si nechala ostříhat svoje černé, husté vlasy a měla teď okolo obličeje spoustu krátkých kudrlinek. Její oči zůstávaly stále obrovské a bezedné. Oběma rukama svírala hrnek horké vody s citrónem a občas usrkla. Já popíjel kávu.

„Víš něco o pouličních bandách mladistvých?“

„Myslíš gangy? Moc málo,“ řekla Susan.

Přiblížila se Perla, ale když se Susan natáhla po míčku, uskočila.

„Ty jsi cvokařka,“ řekl jsem. „Ty bys měla něco vědět o chování lidí.“

„Prosím tě, já nedokážu ani odhadnout, co udělá tenhle pes. Proč se ptáš?“

„Chceme s Hawkem zbavit jedno sídliště takové tlupy, co to tam terorizuje.“

„Jak rozkošné. Mohlo by se to stát tvou druhou specialitou, za přeskakováním mrakodrapů na první pokus.“

„Jde mi o ty gangy. Víš o nich něco?“

„Ne. Myslím, že o tom málokdo něco ví. Je o tom ale dost literatury. Většinou sociologické, ale moje zaměstnání spočívá spíš v zájmu o jednotlivce.“

„Moje taky,“ podotkl jsem.

Perla přiběhla ke mně, žlutý tenisový míček svůdně v koutku huby, a strčila mi nos pod ruku, takže mi kafe vycáklo na stehno. Odložil jsem hrnek a natáhl se po míči, ale odvrátila rychle hlavu.

„Není rozkošná?“ zvolala Susan.

Předstíraje výpad levačkou, hrábl jsem po míči pravou rukou, ale Perla pohnula hlavou a já zase minul.

„Takhle mě ještě nikdo nedeklasoval od toho zápasu s Joe Walcottem,“ řekl jsem.

Susan odešla do kuchyně a vrátila se s mokrým ručníkem, kterým se snažila utřít skvrnu od kávy na mých džínách.

„To je ale vzrušující,“ komentoval jsem.

„Chceš mi něco říct o té záležitosti s gangy, do níž jsi zatažený?“

„Jedině když mi budeš dál drhnout ten flek na stehně.“

Nepokračovala v tom, ale stejně jsem jí to pověděl.

Perla mezitím běžela na druhý konec dvora, upustila míč na zem, upřeně ho pozorovala a štěkala na něj. Na plotě blízko ní se usadil drozd. Perla ho zpozorovala, začala větřit, jednu nohu zvednutou, hlavu a ocas natažené, jako výjev z honu. Susan do mě strčila loktem a kývla směrem k ní. Sebral jsem oblázek, hodil ho po drozdovi a křikl „Beng“ když letěl. Perla se ohlédla po něm a potom po mně.

„Opravdu si myslíš, že jí zmátlo to Beng?“ zeptala se Susan.

„Kdybych opravdu vystřelil, byla by v trapu.“

„To jo.“

Byli jsme potichu. Četl jsem v Globu, že káva zase není tak moc škodlivá. Oslavoval jsem to tím, že jsem ji pil hned od rána. Instantní kávu, kterou mi Susan udělala v mikrovlnce, s kondenzovaným mlékem místo šlehačky, ale pořád ještě kávu, která pro mě oficiálně nebyla tak škodlivá.

„Nechápu, jak to s Hawkem chcete zvládnout.“

„Já ještě taky ne.“

„Víš, že speciální protigangové policejní jednotky ve velkých městech jim nedokážou zabránit. Jak si to tedy přestavujete vy dva?“

„Tak za prvé: jsme to MY dva.“

„To připouštím.“

„Za druhé: poldové musí zvládat hodně těch gangů v celém městě. My máme na starosti jenom jeden v Double Deuce.“

„Ale i kdyby jste to — nevím jak — dokázali, nevyhnalo by je to prostě do sousední čtvrti? Tam by zase terorizovali jiné lidi.“

„Tak tohle je problém policie. Ta má chránit všechny. To není můj nebo Hawkův problém. My máme chránit lidi z Double Deuce,“ řekl jsem.

„Ale ostatní lidi si to zaslouží také.“

„Jestliže se prospěch pacienta střetává s prospěchem někoho jiného, jak to řešíš?“

Susan se usmála: „Vždycky se řídím zájmy mých pacientů. Je to jediná možnost, jak dělat moji práci.“

Přikývl jsem.

Perla sebrala tenisák a zamířila s ním do kouta dvora, blízko ještě nerodící vinné révy, kde vyhrabala díru a míček do ní pohřbila.

„Myslíš, že tohle je její poslední rozhodnutí, týkající se hry?“

„Myslím, že se prostě vzdala pokusů nás vytrénovat a schovala si ho, dokud se neobjeví někdo talentovanější,“ tvrdila Susan.

„Což by mělo být brzy,“ zakončil jsem.

3

Dvacátá druhá Hobart Street je v skutečnosti shluk šestipatrových cihlových krychlí, seskupených okolo asfaltového prostranství. Jenom jedna z budov je obrácena čelem do Hobart Street, zbytek má hlavní průčelí do dvora. Spousta skleněných tabulí v oknech byla nahrazena překližkami. Městští urbanisté, kteří tento komplex postavili, aby spasili chudé před následky jejich lhostejnosti, jej stvořili z materiálů, které měly vydržet známou tendenci chudiny nezdvořile ničit příbytky, velkoryse jí poskytnuté. Domy byly samá cihla, beton, škvárobetonová tvárnice, asfalt a kov. Kromě oken. Místo oplývalo stejnou útulností asi jako továrna na kyanid. K velkému úžasu městských projektantů se tam chudým moc nelíbilo, a poté, co rozbili většinu oken, kdo odtud mohl odejít, odešel.

Hawk zaparkoval svého jaguára u obrubníku pod pouliční lampou a vystoupili jsme.

„Když tady tak člověk stojí, má dojem, že by mohl být v kterémkoli městě,“ řekl Hawk.

„Rozdíl je v tom, že některá jsou lepší.“

„Jo, to je rozdíl.“

Na prostranství mezi domy nebyl absolutně žádný život. Celý dvůr osvětlovalo jediné bezpečnostní světlo, které doposud ještě nikdo nebyl schopen rozbít. Bylo to tu hustě pokryto plechovkami od piva, všude se válely lahve od Seven-up a vína Mogen David. Mezi tím obaly od sendvičů a nezničitelné plastové kartony od hamburgerů, které tady zůstanou ještě dlouho poté, co všichni odejdeme na věčnost.

Schůzka se konala tam, co urbanisté tak originálně nazvali rekreační místností, a opravdu, k tvárnicové stěně v zadní části místnosti bylo přiklopeno torzo ping-pongového stolu.

Stěny pokrývala tmavozelená barva, která měla odradit tvůrce nemravných nápisů, takže ti jednoduše sáhli po světlých kontrastních Day-Glo barvách ve sprejích. Celotexový strop byl snížený a většina kovového roštu, ve kterém byly zapuštěny stropní, dlaždice, byla zprohýbaná a zkroucená. V místech, kde dlaždice zůstaly v delších pásech, visely nebezpečně dolů. Mezi směsicí kovových mříží se válely prázdné objímky bez žárovek. Světlo v místnosti se linulo z několika přenosných svítilen přichycených na konci prodlužovacích kabelů.

Uprostřed místnosti bylo rozestavěno v neúplném kruhu asi tucet nesourodých židlí, většinou kuchyňských s rovnými opěradly. Všechny, kromě dvou, už byly obsazené. Všichni přítomní byli černé pleti. Já přišel s Hawkem. On byl černý. Já ne. Málokdy jsem to tak silně pociťoval jako dnes. Jeden tlustý černoch vstal, když jsme s Hawkem vcházeli. Hlavu měl oholenou stejně jako Hawk, ale navíc se pyšnil plnovousem. Oblečený byl do tmavého … třídílného obleku s kravatou s květy v pastelových barvách. Jeho běloskvoucí košile měla široký límeček a na zápěstí mu zářil zlatý řetěz, pospojovaný diamantovými odštěpky. Když promluvil, podobal se jeho hlas hlasu Paula Robesona, což ho viditelně těšilo.

„Pojďte a posaďte se sem,“ řekl. Už jsem věděl, kdo to je. Byl to reverend Orestes Tillis. I on věděl, kdo jsem já, a nevypadalo to, že je mnou nadšený.

„Jste Spenser?“

„Ano.“

„Tohle je schůze rady společnosti,“ řekl směrem k Hawkovi, na mě se ani nepodíval. Starý černoch, třetí zleva, oblečený do oteplovací větrovky Boston Celtics, která se mu vyhrnovala na vydutém břiše, řekl: „Co tu dělá ten ksicht?“

Podíval jsem se po Hawkovi.

„To samý co ty,“ odpověděl mu a usmál se na něj tím svým širokým, šťastným úsměvem.

„Když se o něm Hawk zmiňoval, předpokládal jsem, že je to náš bratr.“

„Seš náš bratr?“ zeptal se starý černoch.

„Ne.“

„Potom teda nechápu, na co tady potřebujeme nějakého drahého nádivu, který nám bude vykládat, jak máme žít.“

„Je tu se mnou,“ řekl Hawk.

„Leze sem zbytečně moc mizernejch ksichtů z města, v těch jejich zatracenejch fajnovejch hadrech a vykládaj nám, jak máme žít,“ řekl staroch.

Měl jsem na sobě džíny a koženou bundu. Zbytek rady vydával zvuky plné neutrální podpory.

„Jé,“ řekl jsem, „zdá se, že se jim taky nelíbím.“

„S tebou se nedá nikam chodit,“ řekl mi Hawk a potom se obrátil na starého a zopakoval: „On je tady se mnou.“

„Takže co?“ opáčil starý

Hawk na něho chvíli klidně koukal, starý černoch se zavrtěl ve své židli a potom pomalu začal pokyvovat hlavou: „Jasně … no jo… tak jo.“

Hawk potom promluvil k ostatním:

„Přišel jsem za vámi, abych vám pomohl z nesnází a Spenser přišel se mnou, protože jsem ho najal a jsme pravděpodobně jediný dva lidi v Americe, kteří vám od těch trablů můžou pomoct. Takže nám popište situaci, kdo vás tady trápí a pak se držte stranou a my to budeme řešit.“

„Chci, aby bylo všem jasné, že nemám vůbec nic společného s tím bílým Satanem. Neprosím se o jeho pomoc a také nevěřím žádnému našemu bratrovi, který od něj pomoc přijímá. Bílí nám nemohou pomoci vyřešit naše potíže. Jsou příčinou našich potíží,“ pronesl Tillis.

„Za cenu, kterou platíte, si nemůžete dovolit být příliš vybíraví,“ připomněl mu Hawk.

„Ten ksicht se mi ale vůbec nelíbí,“ trval na svém Tillis.

Opíral jsem se o zeď se založenýma rukama. Hawk na Tillise chvíli upřeně hleděl a potom řekl:

„Oreste, do prdele, drž už hubu!“

Zaslechl jsem slabě, jak lidé v místnosti zadrželi dech. Oba chvíli bojovali očima a potom se Tillis otočil.

„Moje stanovisko teď všichni znají,“ řekl a šel si sednout na židli v přední řadě. Hawk se zeptal shromážděných:

„A teď, ví někdo, kdo zabil tu malou holku s dítětem?“

„Vědí to poldové?“ zeptal jsem se já.

Nějaká žena řekla: „Vy to víte, každý to ví.“

Měla dlouhé, elegantní nohy, tlusté tělo a pleť odstínu kávové zmrzliny.

„Byli to Hobartové, nebo Silkové anebo některá z těch band násilníků, co si pořád mění jména tak rychle, že to nestačím sledovat. A jak si představujete, že se jim máme bránit? Jsme tady skupina žen, starých mužů a malých dětí. Jak tady máme slušně žít, když nás ti parchanti terorizujou, kdy je to napadne?“

„Teda mě neterorizujou,“ řekl starý.

„Ale to víš, že tebe taky. Jsi starej a tlustej a nemůžeš s tím nic dělat. Proto jsi tady. Nejsou tu žádný chlapi, kromě těch pár starejch a tlustejch, co nemůžou utýct.“

Starý černoch sklopil oči, neřekl na to nic, ale umíněně vrtěl hlavou.

„Mají zbraně,“ řekla jiná žena. Byla drobnější, oblečená do těsných červených kalhot, sahajících do půli lýtek, na klíně dvě malé děti. Obě měly na sobě jen papírové plenkové kalhotky a obě klidně seděly. Občas se trošku kroutily, ale většinou jen seděly a udiveně zíraly nic nechápajícíma očima.

„Mají samopaly, pušky, a já nevím jaký arzenál ještě.“

„A ovládají celé sídliště.“ dodal Hawk.

„Ovládají prostě všechno,“ řekla ta větší, „patří jim průchody, schodiště, šachty. Ovládali by i výtahy, kdyby fungovaly, což samozřejmě nefungujou.“

„Mají rodiče?“ zeptal jsem se. Nikdo se na mně nepodíval. Žena s tlustým tělem odpověděla na moji otázku, ale směrem k Hawkovi:

„To je přece úplně jedno, jestli mají nějaké rodiče,“ a opakovala to slovo s opovržením. „Některý mají, jiný ne, rodiče s tím stejně nemůžou nic dělat, i když je mají. Jak to, že jste ho sem přivedl? Reverend nám neříkal, že o tom máme mluvit před bělochem. Bílí ničemu nerozumí.“

„On toho ví dost,“ řekl Hawk. „Řekněte nějaká jména.“

Skupina byla zticha. Jedno z dětí zakašlalo a jeho matka mu dala herdu do zad. Tlustší z žen, ta s hezkýma nohama, se trochu zavrtěla na své židli. Starý černoch se zlostně díval na podlahu. Ostatní nehybně seděli a zírali do prázdna.

„Je to trochu nebezpečné uvést jména, co?“ Hawk pohlédl na reverenda Tillise. Ten stál, ruce za zády a hleděl vážně na všechny přítomné. Potom smutně potřásl hlavou, jako kdyby chtěl promluvit, ale bránila mu v tom závažná odpovědnost.

„Je mi to jasný,“ řekl Hawk. „Má někdo tušení, proč byly ty dvě zastřeleny?“

Nikdo nic neřekl. Hawk na mě pohlédl a já jen pokrčil rameny.

„Já a tady bílý Satan se tu teď budeme pár týdnů potulovat, dokud se nám nepodaří všechno trochu srovnat. Kdyby vás něco napadlo, tak nám dejte vědět. Kdokoli z vás. Když mluvíte se Spenserem, je to jako kdybyste mluvili se mnou.“

Nikdo nic neřekl. Všichni na nás hleděli prázdnými pohledy, kromě Tillise, který se díval na mě a nelíbilo se mu, co viděl.

4

Opustili jsme schůzi okolo půl desáté. Krásná jarní noc v ghettu. Okolo Hawkova auta bylo asi deset výrostků v černých čapkách Losangeleských Jezdců a obdivně si ho prohlíželi Velký mladík, viditelně kulturista, s jizvou přes tvář a čapkou nasazenou obráceně, seděl na kufru auta. Když jsme přišli blíž, zeptal se: „Člověče, ty tohle řídíš?“

Hawk sáhl do kapsy a levou rukou vytáhl klíčky od auta. Bez sebemenšího upozornění praštil pravačkou kluka pěstí do obličeje. Kluk přepadl dozadu a sletěl z kufru dolů. Hawk strčil klíč do zámku, otevřel kufr a vytáhl z něj matnou Smith and Wesson, opakovací dvanáctku. S klíčky stále visícími na malíčku levé ruky zbraň pozvedl a zasunul náboje do zásobníku. Chlapec, kterého udeřil, teď klečel na zemi opřený o ruce. Pomalu potřásal hlavou dopředu a dozadu, snaže se zastavit zvony v hlavě. Zbytek party stál nehybně před ústím zbraně.

„Jste Hobartové?“ zeptal se Hawk.

Nikdo nepromluvil. Stál jsem bokem k Hawkovi, takže jsem viděl i dozadu za nás. Svou pistoli jsem nevyndal, i když jsem měl bundu rozepnutou. Hawk udělal krok dopředu a vrazil hlaveň pušky pod bradu dlouhána s krátce ostříhanými vlasy a hodně tmavou kůží.

„Jseš Hobart?“ zeptal se ho.

Kluk se snažil přikývnout, ale bránil mu v tom tlak hlavně, takže řekl: „Jo.“

„Prima,“ řekl Hawk a sundal z něj zbraň. Držel ji lehce jednou rukou před sebou, zatímco si dával klíčky od auta do kapsy. Potom, aniž by spustil oči z celé bandy, natáhl levou ruku a jemně zavřel víko kufru.

„Jsem Hawk,“ řekl a kývl bradou směrem ke mně, „a tohle je Spenser.“

Výrostek, co dostal pěstí, se postavil na nohy a přidružil se ke skupině, zmatený a otřesený, zaštítěný svými přáteli.

„Jsou určitá pravidla, o kterých jste asi nevěděli, protože vám o nich nikdo neřekl. Tak jsme přišli, abysme vám o nich řekli.“

Hawk udělal dramatickou pauzu a pečlivě si prohlížel skupinku shromážděnou kolem něho. Každého si prohlédl zvlášť, každému pohlédl do očí.

„Satane,“ řekl potom, „máš zájem, eh, oznámit jim pravidlo číslo jedna?“

„Jestli jsem to dobře pochopil,“ řekl jsem, stále sleduje, co se děje za našimi zády, „první pravidlo zní: Nikdy si nesedat Hawkovi na auto.“ Hawk se široce usmál: „Přesně tak.“

A znovu ten pomalý pohled na každou napjatou černou tvář.

„Nějaké otázky?“

„Jo,“ ozval se mluvčí střední váhy, což byla výhoda asi třiceti kil pro každého z nás. Měl husté vlasy, světlejší pleť a kšiltovku nasazenou jak se patří, staromódním způsobem. Na nohou vysoké adidasky, odřené džíny a saténovou oteplovací bundu s nápisem Chicago Bulls. Měl dost ostré rysy, dlouhý obličej a vypadal asi tak na dvacet.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se ho Hawk.

„Major.“

„Co bys chtěl vědět, Majore?“

Na Hawkovi nebylo ani v nejmenším znát, že by puška, držená jen jednou rukou, mohla být těžká.

„Ste negr toho bělocha?“ zněla otázka.

Jestli to Hawka naštvalo, nedal to ani v nejmenším znát, což nic neznamenalo. Nikdy na sobě nedával nic znát.

„Mám za to, žes mohl říct, že nejsem ničí negr. A co ty, čí jsi ty negr?“

„Jak to, že ste ho přive sebou?“ zeptal se Major.

„Mám rád společnost. Ty vedeš tuhle partu?“

Věděl jsem, že jo a Hawk to taky věděl. Bylo to přece v držení jeho těla a taky nebyl vystrašený. Nenechat se vyděsit Hawkem byl velice řídký úkaz a byla to v podstatě hrubá chyba. Ale ten kluk byl skutečný a neměl vůbec strach.

„Jsme si tady všichni rovni. Máte nějaké potíže s tím to pochopit?“

Hawk zavrtěl hlavou a usmál se. Strejda Hawk. Za chvíli jim začne vyprávět pohádky o králíčkovi.

„Ještě ne,“ odpověděl. Major se na něj také zašklebil.

„Nejsem si tak docela jistej, že John Porter tomu úplně věří,“ otočil hlavu na kluka, co předtím seděl na autě.

„Není mrtvej,“ řekl Hawk.

Major pokýval: „Tak dobře. Ničil vám auto, ale už to neudělá. Co tady chcete?“

„Jsme nové oddělení Veřejné bezpečnosti.“

„To znamená co?“

„To znamená, že právě teď začínáme. Vy se budete držetjedenáctýho přikázání nebo vás nakopeme do zadnic.“

„Vy jste zákon?“

„Jo, my jsme tady teď zákon.“

„Vo čem je to jedenáctý přikázání?“ zeptal se Major.

„Nech všechny ostatní zatraceně na pokoji.“

„Vy a ten Ir?“

„Jo.“

„Dva chlápci?“

„Jo.“

Major se zachechtal, otočil se ke klukovi, co stál vedle něj, otevřel ruku a ukazoval mu pět prstů, bodů, které získal a pak se rázně otočil.

„Tak to teda hodně štěstí, vy sráči,“ řekl a pořád se chechtal a kývl hlavou na ostatní. Rozprchli se mezi domy. Jejich smích se odrážel ze tmy a vracel se k nám.

„To jsme ho ale k smrti vyděsili, co?“ řekl jsem.

„Budeme tomu říkat ,remíza’,“ poznamenal Hawk.

5

„Byla zasažena sedmkrát,“ oznámil mi Belson. Seděl u svého stolu v místnosti, patřící oddělení vražd, a díval se do hlášení vyšetřovatelů o vraždě Devony Jeffersonové.

„Vystřelili ještě víckrát, našli jsme deset prázdných nábojnic a kriminální technik objevil jednu střelu až na dvoře v Double Deuce. Pláště byly Remington — 9 mm Luger, 115, kovový typ.“

„Browning?“ zeptal jsem se.

Belson pokrčil rameny. „Většina devítek používá stejné střelivo. Ten, kdo ji zastřelil, vyprázdnil nejspíš celý zásobník. Většina devítek má zásobník na třináct až osmnáct nábojů. Některé projektily to vyhodilo do auta, některé zásahy jsme vůbec nenašli. To se stává skoro vždycky.

Belson byl hladce oholen, ale teď kolem poledního se už v jeho obličeji objevoval tmavý odstín nově rašících vousů. Žvýkal krátké, nezapálené a ošklivé cigáro.

„Dítě dostalo tři zásahy skrz tělo matky. Obě byly mrtvé ještě dřív než dopadly na zem.“

„Máte nějakou teorii?“

Pil kávu z umělohmotného kelímku stejně jako já. Přinesl jsem je pro nás oba z obchodu Dunkin Donut na Boylstonské ulici, blízko veřejné knihovny. Já pil bílou kávu s cukrem, Belson popíjel černou.

„Byla pravděpodobně zastřelena z dodávky, která jela pomalu okolo, zadní dveře otevřené.“

„Gang?“

„Nejspíš.“

„Hobartové?“

„Nejspíš.“

„Nějaké důkazy?“

„Žádné.“

„Nějakou teorii?“

„Lidé přes gangy říkají, že je to asi za trest. Možná měla kluka, co udělal něco špatně. Asi v souvislosti s drogama. Tak je to skoro pokaždé.“

„Mají nějaké podezřelé?“

„Myslíte nějaké určité lidi? Ne.“

„Ale domnívají se, že jde o Hobarty.“

„Jo. Double Deuce je jejich rajón. Cokoli se tam stane, je většinou jejich práce.“

„Vyšetřování je nepřerušeno?“

„Jistě. Město pustí ze řetězu každého na vraždu negra. Chovají se, jako když byly tehdy zabity ty bílý děti na Back Bay. Vytáhnou všechny stopky.“

„Oddělení vražd na tom taky někoho má?“

„Myslíte na plný úvazek?“ usmál se Belson, aniž by mu bylo do smíchu a zavrtěl hlavou. „Ale hoši z okrsku přesto nechávají spis otevřený.“

„Je dobré to vědět,“ řekl jsem.

„Jo. Teď, když na tom děláte vy, si asi odpočinu.“

„To doufám. Nechtěl bych, aby někdo z nich začal s opravdovým vyšetřováním a všechno zamotal.“

Belson se zašklebil: „Jestli na něco přijdete, Quirk i já budeme rádi, když nám dáte vědět.“

„Budete na prvním místě,“ ujistil jsem ho.

6

Seděl jsem v místnosti „Oddělení služeb mládeži“ a hovořil se sociální pracovnicí jménem Arlene Rodriguezová. Byla to hubená žena se širokým hrudníkem a rovnými, černými vlasy, pevně spletenými do copu na zádech. Měla vysoko posazené lícní kosti a černé oči, ústa namalovaná jasně červenou rtěnkou. Na sobě měla černou blůzu a těsné, šedé kalhoty nacpané do černých holínek. Kromě širokého zlatého snubního prstenu nenosila žádné šperky.

„Major je jeho skutečné jméno,“ řekla. Na stole před sebou měla rozevřený velký fascikl. „Zní to sice jako pouliční přezdívka, ale není. Jeho celé jméno je Major Johnson. Než dovršil osmnácté narozeniny, byl zadržen osmatřicetkrát, z toho v posledních dvaceti sedmi měsících dvacetkrát.“

„Když dovršil osmnáct, vypadl ze seznamu?“

„Už není mladistvý. Co se týká pozdějšího věku, budete muset navštívit jeho sociálního kurátora, který dohlíží na podmíněně propuštěné odsouzence nebo protigangovou jednotku.“

„Jaké byly ty přestupky?“

„Chcete vědět všech třicet osm?“

„Dejte mi jenom hrubý nástin.“

„Drogy, obchodování s nimi… napadení… napadení… vlastnictví nástrojů k loupeži… držení samopalu … napadení… podezření ze znásilnění… podezření z ozbrojené loupeže …“ pokrčila rameny. „Máte už představu?“

„Kolik čistého času strávil ve vězení?“

Pohlédla dolu do svazku: „Šest měsíců. V nápravném zařízení pro mladistvé v Lakeville.“

„Prostě takové období?“

„Jo, období,“ řekla. „Zločiny byly páchány uvnitř — eh — černé komunity.“

„To je ale ostuda, vaše povolání vás dělá cynickou.“

„Samozřejmě, vaše ne?“

„Jistě. Máte o něm nějaké další údaje, myslím rodina, vzdělání, oblíbený pokrm?“

„Jeho matka se jmenovala Celia Johnsonová. Porodila ho v srpnu 1971, když jí bylo patnáct let a dva měsíce. Byla závislá na LSD. To znamená, že on taky, od narození. Nechala ho u své matky, jeho babičky, které tou dobou bylo třicet dva. Než Celia dosáhla devatenácti let, měla ještě další tři děti… Všechny závislé na LSD, všechny odloženy u babičky. Jedno z nich se utopilo. Byly tam nějaké usvědčující důkazy, týkající se dětského zneužití a špatného zacházení, včetně sodomie. Babičku poslali na půl roku pryč, do nápravného zařízení, byla obviněna ze špatného zacházení a zneužívání dětí.“

„Jenom šest měsíců?“ podivil jsem se.

„A tři roky podmíněně,“ doplnila Arlene Rodriguezová.

„Poučit se,“ řekl jsem.

„Majorova matka se oběsila o dva měsíce později, není tu proč. Zdá se mi ale, že si vzpomínám, že to mělo něco společného s jejím přítelem.

„Takže Major zůstal sám.“

Arlene Rodriguezová znovu nahlédla do spisu. „Ano. Ve věku jedenácti let a tří měsíců.“

„Ještě něco důležitého?“

„Když byl u nás v Lakeville, udělali jsme mu pár testů. Neumí moc dobře číst, tedy, tehdy neuměl, ale jedna z pracovnic, co ho testovaly, vymyslela způsob, jak to obejít a vyhnout se těm kulturním předsudkům standardních testů. Když pak zrealizovala výsledky, ukázalo se, že Major je velice chytrý. Kdyby IQ výsledky měly nějakou váhu, což nemají, jeho IQ by bylo velmi vysoké.“

Seděli jsme potichu, obklopeni kójemi podobné této a ostatními lidmi jako byla Arlene Rodriguezová, jejichž úkolem bylo jednat s lidmi jako je Major Johnson. Všechny ty oddělené sekce byly vymalované přeplácanou směsicí křiklavých barev, červenou, žlutou a zelenou, v jakési bizarní byrokratické představě veselého prostředí. Okna byla silně pokryta špínou, přes kterou se jarní slunce dostávalo jen stěží, aby tvořilo skvrny na šedých kovových deskách kancelářských stolů.

„Máte nějakou představu, jak s tím klukem jednat?“

Arlene Rodriguezová zavrtěla hlavou. „Existuje nějaká možnost, jak ho změnit?“

„Ne.“ ,

„Nějaká šance ho zachránit?“

„Ne.“

Ještě chvíli jsem seděl. Potom jsem vstal a potřásl jí rukou.

„Mějte se hezky,“ řekl jsem.

7

Susan a já jsme se procházeli s Perlou okolo řeky Charles River. Vedli jsme ji na jednom z těch samonavíjecích vodítek, která dávají psům stejnou iluzi volnosti, jakou máme my všichni, dokud se nevyřítila za kachnou a náhle neočekávaně dospěla ke konci provazu. Večer pomalu končil, doprava lidí, kteří se vraceli domů z práce po obou stranách řeky, dosahovala vrcholu svého šílenství a nízký sklon zapadajícího slunce obarvil řeku na růžovo. Vedl jsem psa pravou rukou a Susan jsem držel levačkou.

„Přemýšlela jsem.“

„To by člověk čas od času měl.“

„Myslím, že je nejvyšší čas, abychom se sestěhovali dohromady.“

Kývl jsem směrem k Perle:

„Kvůli dítěti?“

„No, mně je jasné, že zase vtipkuješ, ale ona je část toho, co mě přimělo o tom přemýšlet. Bydlí u mě, hodně času ale tráví s tebou. Je to opravdu náš pes, ale nebydlí s námi.“

„Ale jo, bydlí, v sériích.“

„Ano, zrovna tak, jako žijeme my. Někdy u mně, jindy u tebe, anebo zase odděleně.“

„To ,odděleně` je ale také důležité,“ řekl jsem.

„To jako že ,společně` je potom mnohem intenzivnější?“

„Možná,“ odpověděl jsem. Tahle diskuse začínala mít charakteristické znaky minového pole. Musel jsem být velice opatrný…

Zabočili jsme na most Larze Andersena.

„Tenhle tvůj koncept ,Smrt je matkou krásy` je dost intelektuálské pojetí a ty to víš. Nikdo se k tomu nikdy nehlásil, když měl smrt na dosah ruky.“

„Asi ne,“ souhlasil jsem.

Byli jsme uprostřed mostu. Perla se zastavila, postavila se na zadní nohy a předníma se podepřela o nízkou zídku mostu a po

zorně si prohlížela řeku. Zastavili jsme a počkali, až se toho nabaží.

„Milujeme se?“ zeptala se Susan.

„Ano.“

„Jsme monogamní?“

„Ano.“

„Tak proč tedy nejsme spolu?“

„Žít pohromadě, sdílet stůl i lože — tak to myslíš?“

„Ano, přesně to myslím.“

„Jestli si dobře vzpomínám, něco takového jsem navrhoval na Cape Cod už před patnácti lety,“ řekl jsem.

„Navrhoval jsi svatbu.“

„Což zahrnovalo také společný život. A ty`s to zavrhla.“

„To bylo tehdy a tohle je teď.“

Perla skončila s pozorováním hladiny, seskočila ze zídky a pohnula se vpřed, očichávajíc obal od prezervativu, který objevila ve škvíře mezi chodníkem a zdí.

„To je bez diskuse. Jasně.“

„A krom toho — nenabízím ti sňatek.“

„Ty to považuješ za důležité.“

„Od mého rozvodu před dvaceti lety jsem sama a ráda bych zkusila to, co je pro ostatní lidi běžné.“

„Změnili jsme se oba od té doby, co jsem ti navrhoval manželství a ty’s mě odmítla.“

„Ne my, ale okolnosti se změnily.“

Přikývl jsem. Sešli jsme z mostu a zabočili na západ po jižním břehu řeky. Přiblížili jsme se teď k výpadovce, nepřerušené řadě aut, snažících se dostat domů, plných lidí, sdílejících společný prostor.

„Pokusné období?“ zeptala se.

„A když to nebude z jakékoli příčiny fungovat, kdokoli z nás to může vypovědět.“

„A vrátíme se zpátky k tomuhle způsobu života.“

„Který není tak špatný,“ poznamenal jsem.

„Ne, je velice dobrý, ale možná ten společný bude lepší,“ řekla.

Přešli jsme dolů, blíž k řece, kde se Perle podařilo vyplašit kachnu. Minuli jsme pár běžců, kteří měli namířeno opačným směrem. Perla je ignorovala, soustředěna pouze na kachny.

„Nastěhuješ se ke mně?“ zeptala se Susan.

Zastavili jsme se, zatímco Perla se pomaloučku plížila směrem k jedné z kachen. Susan se stále držela mé levé ruky, ale postavila se přede mne. Potom se ke mně přitiskla a vzhlédla těma svýma širokýma očima.

„Jistě,“ řekl jsem.

„Kdy?“

„Zítra.“

Perla náhle vyrazila, jak jen jí vodítko stačilo, kachna se však vznesla a letěla pryč. Perla se otřásla nad dobře vykonanou prací. Susan si o mě opřela hlavu a objala mě. Stáli jsme tak chvíli bez hnutí, dokud to Perla nezpozorovala a nezačala se mezi nás dobývat hlavou.

„Žárlivosti, máš psí jméno.“

„Zítra?“ zeptala se Susan.

„Zítra,“ potvrdil jsem.

Zítra… o zítra… a potom… zítra… ach!

8

Seděli jsme s Hawkem v jeho voze uprostřed prázdného prostranství Double Deuce. Jediná věc, která se tady hýbala, byl prázdný plastikový pohárek, lehounce se kutálející po asfaltu mezi odpadky v jemném jarním vánku. Stěny sídliště byly ozdobené kudrnatými nápisy — podpisem městské chudiny.

„Byl tu Kilroy.“

Kilroy — jméno amerického vojáka ze druhé světové války, napsané na nejneuvěřitelnějších místech.

Kromě občasného zaplakání dítěte nebylo ze sídliště slyšet žádné zvuky.

„Tohle je tvůj plán?“ zeptal jsem se.

„Máš lepší nápad?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

„Takže tady dřepíme a očekáváme další vývoj dálostí.“

„Hm.“

Seděli jsme, vítr povíval, pohárek se pomalu kutálel zpět po asfaltu.

„Máš nějakou představu, jaký vývoj můžeme očekávat?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Za rohem jednoho domu se objevila krysa a svižně běžela k převrácenému kontejneru na smetí. Její tělo rychle zajelo do odpadků a bylo vidět jenom její dlouhý ocas, který se rytmicky pohupoval pomalu sem a tam. Potom vycouvala a zase běžela pryč.

„Možná bychom mohli udržovat klid a mír tím, že bychom tu prostě seděli uprostřed sídliště. Možná, že se nám podaří zjistit, kdo zabil ty dvě děti — matku a mimino. Sice o tom dost pochybuji, ale možná to zjistíme. Ale potom co? Nemůžeme tady dře pět čtyřiadvacet hodin denně, sedm dní v týdnu, pokud se nezmění sociální pořádek. Bez ohledu na to, kolik tu máme srandy.“

Hawk přikývl. Seděl schoulený na sedadle řidiče, oči napůl zavřené a odpočíval. Byl schopen sedět nehybně hodiny a hodiny bez potíží a cítit se odpočatě, nic mu nechybělo.

„Něco se vyvine,“ řekl.

„Protože jsme tady.“

„Přesně.“

Oni nebudou moci tolerovat, abysme tady tak dlouho seděli,“ řekl jsem.

„Jsme urážkou jejich důstojnosti,“ zašklebil se Hawk.

„Takže oni budou muset nakonec něco podniknout.“

„To si piš, že jo.“

„Což bude to, proč tady tvrdneme a na co čekáme.“

„Jo, jo.“

„Něco jako návnada.“

„Přesně.“

„Jaký skvělý plán!“

„Máš lepší?“

„Ne.“

„Já taky ne.“

9

Když jsem dorazil domů, nalezl jsem Susan v posteli. Sledovala film v televizi a večeřela. Perla byla v posteli s ní a věnovala se filmu ještě soustředěněji. Jako pyžamo si Susan oblékla jednu z mých bílých košil a její černé vlasy vypadaly neposlušně jako vždy, když si je čerstvě umyla. Políbil jsem ji.

„Dítě taky,“ připomněla. Políbil jsem Perlu.

„V ledničce na tebe čeká večeře.“

„Skvělé.“

„Můžeš si ji vzít sem nahoru, budeme jíst spolu a ty mi budeš vypravoval co’s celý den dělal.“

„To ti klidně mohu říct teď hned. Seděli jsme s Hawkem v jeho autě třináct hodin v Dvacáté druhé Hobart Street.“

„A?“

„A nic. Prostě jsme tam seděli.“

„To teda musela být otrava. Tak dobře, vezmi si tu polévku a popovídáme si.“

Odložil jsem pistoli na noční stolek, stojící na mé straně postele a dal si sprchu. Potom jsem sešel dolů do kuchyně a našel večeři — velkou místu studených těstovin a kuře. Ochutnal jsem a rozeznal syrovou brokolici, mrkev a nějakou dietní salátovou zálivku, co chutnala jako analgetická mast. Susan připustila, že to trochu připomíná analgetikum, ale tvrdila, že když to rozmixuji s trochou dietního jogurtu, citrónové šťávy a špetkou celerového semínka, bude to dobré. Nemohl jsem s ní souhlasit. Vrátil jsem to do ledničky. Když jsem se stěhoval, vzal jsem s sebou karton se šesti pivy Catamount. Jedno jsem si otevřel.

V Susanině ledničce byl napůl použitý sáček rozsekaného zelí, nějaká mrkev, brokolice, červený, zelený a žlutý pepř, trocha odstředěného mléka, téměř nenačatý bochník sedmizrnného chleba a balíček, obsahující dvoje kuřecí prsa bez kůže a kostí. Oboje jsem rozřízl, nasekal všechny druhy pepře, poprášil bylinkami, které jsem našel v kredenci a všechno to prudce opekl na pánvi. Byla to moc hezká pánev barvy lila se vzorkem, která dokonale ladila s polštáři na křesle pro dva, stojícím v kuchyni. Byla však téměř nepoužitelná pro rychlé smažení. Ke kuřeti s kořením jsem nalil trochu piva a když se vyvařilo, sundal jsem pánev ze sporáku a vyrobil pár sendvičů ze sedmizrnného chleba. Dal jsem je na podnos, vzal další pivo a odnesl jsem svou večeři nahoru.

„Ach, nechala jsem ti tam salát z těstovin,“ řekla Susan.

„Víš cítil jsem se spíš na sendvič,“ řekl jsem. Susan s úsměvem pokývla. Posadil jsem se na okraj postele a dobalancoval podnos s jídlem na noční stolek. Perla, ležící na posteli, se nazdvihla a přičichla k jídlu. Řekl jsem jí, ať toho okamžitě nechá a ona couvla asi tak o centimetr. Upil jsem trochu piva a nahnul se nad podnos, abych ubránil sendvič před Perlou vlastním tělem. Nebyl to zrovna úhledný pokrm a trochu ho spadlo na noční stolek. Zvedl jsem to a velkoryse nabídl Perle.

Film v televizi byla taková milostná historie mezi bohatou, elegantní ženou, bydlící v Beverly Hills, která měřila přes 170 cm, a grázlem, pracujícím v železárně z Queensu, který byl o dost menší než ona. Byli přesvědčiví asi jako Dan Quayle. Dojedl jsem a zalezl pod přikrývku. Perla mně následovala a natáhla se mezi mě a Susan.

„Zdá se, že je tady v posteli s námi nějaký německý krátkosrstý ohař,“ pronesl jsem.

„Je tady zvyklá spát, je to její místo,“ vysvětlovala Susan. Sáhl jsem na podlahu vedle postlele pro Globe a otevřel je. Dělník ze železáren a elegantní dáma právě na obrazovce předváděli milostnou scénu. Mrknul jsem na ně. V detailních záběrech byl on daleko vyšší než ona. Raději jsem se vrátil k novinám. Z přehledu TV jsem zjistil, že na TNT hrají Bulls proti Pistons.

„Proč jste celou tu dobu seděli na tom sídlišti?“ ozvala se Susan.

„Hawk předpokládá, že to ten gang vyprovokuje k nějaké akci.“

„Takže fungujete jako návnada v pasti?“

„Taky jsme o tom mluvili.“

„A?“

„Je to jako návnada.“

Susan byla chvíli potichu, oči upřené na film. Vrátil jsem se k novinám.

„Tak tohle je tedy to, co děláte. Děsí mě to,“ řekla Susan.

„Mě taky, sakra.“

10

Byl jsem v Boylstonské ulici na ředitelství Bostonské policie v kanceláři Martina Quirka. Z oken jeho kanceláře bylo možno přehlédnout celou Stanhope Street, což byla spíš ulička než ulice. Quirk měl dnes na sobě bezové manšestrové sako, pestrou kostkovanou košili a modrou pletenou vázanku.

Své husté tmavé vlasy měl ostříhané hodně nakrátko a na rukou pečlivou manikúru. Seděl za stolem, takže jsem neviděl jeho kalhoty, ale věděl jsem, že budou mít puky a že se jeho boty budou blýskat krémem a budou se mu hodit k pásku. Kromě zarámovaného obrázku, na kterém byla jeho žena, děti a pes, byla deska jeho pracovního stolu zcela prázdná.

„Vy jste ten nejupravenější chlap, jakého jsem kdy potkal,“ sdělil jsem mu. „Snad jen kromě Hawka.“

„Tak?“ podivil se Quirk.

„A taky nejukecanější.“

Na to Quirk neřekl nic. Jenom seděl, ruce položené na holé desce stolu.

„Volal jste mě,“ připomněl jsem mu.

„Jak si vedete v tom případu vraždy u Double Deuce?“ zeptal se.

„Poflakujeme se tam a očekáváme vývoj.“

„A?“

„Hobartové si nás všimli.“

„A?“

„A nic moc. Zdá se, že to tam vede kluk jménem Major Johnson.“

„Udělali už něco proti vám?“

„Nic vážného.“

Quirk přikývl. „Ale očekáváte, že to bude vážné. Mají něco společného s tou holkou a jejím dítětem?“

„Nejspíš. Zdá se, že mají moc nad Double Deuce.“

„Vyšetřujete taky něco nebo tam jen tak poposedáváte a strašíte lidi?“

„Většinou jen sedíme.“

„Už s vámi mluvil někdo ze sídliště?“

„Skoro tolik jako s vámi,“ řekl jsem.

Quirk pokýval. „Tillis se už něco dozvěděl?“

„On si myslí, že jsem bílý ďábel.“

„On si myslí cokoli, co mu pomůže dostat ten jeho obličej do televize. Tohle mu přišlo akorát vhod.“

„Kdyby ty děti byly bílé, bylo by víc příležitostí k focení.“

Na to Quirk jen pokrčil rameny.

„Působí vám to nějaké potíže, když na tom děláme?“ zeptal jsem se ho.

„Ne, já jen doufám, že najdete toho, kdo to udělal, a že ho Hawk zabije. Co on v tomhle dělá?“

„Těžko říct, když jde o Hawka.“

„Nebudeme vás otravovat. Já jen chci, aby byl někdo za tu vraždu potrestaný. Máme projektily a jsme schopni identifikovat zbraň, když ji najdeme.“

„Já vím, devět milimetrů. Podívám se na to.“

„Není těžké vás najít na Hobart Street. Když budeme schopni pomoci, pomůžeme. Hawk to chce tímhle způsobem řešit a mně to vyhovuje.“

„Mně taky,“ poznamenal jsem.

11

Když mně Hawk

ráno vyzvedl, byla s ním v autě nějaká žena. Byla to černoška a byla fantasticky hezká. Široká ústa, veliké oči a vlasy krátce zastřižené podle poslední módy. Na sobě měla světle šedý kostýmek s krátkou sukní. Byla vysoká, dokonce i když seděla v autě a její stehna byla pozoruhodně okouzlující.

Nastoupil jsem si dozadu a Hawk nás představil. Jmenovala se Jackie Rainesová. Na klíně měla položenou aktovku.

„Jackie s námi bude dneska sedět,“ oznámil mi Hawk. Vytočil jaguára do obrátek a my vypluli od obrubníku před Susaniným domem směrem k Linnaean Street.

„Výborně,“ souhlasil jsem. „Už jsem tě začínal mít plné zuby.“

„Pracuji jako producentka pro The Marge Eagen Show,“ řekla Jackie.

„Televize?“ zeptal jsem se.

„No jasně, můj Bože, vždyť je to ta nejúspěšnější lokální diskusní show v celé zemi.“

„Aha.“

„Nejste fanda?“

„Na televizi se většinou dívám, jen když to má něco společného s míčem a možná s koňmi.“

„No, Marge chce dělat závažnější týdenní pětidílné série, týkající se gangů v Bostonu a mluvila o tom se mnou. Myslí si, že bude nejlepší soustředit se na události, související s jednou bandou v jedné lokalitě. Víme samozřejmě o té vraždě v Double Deuce, takže jsem zavolala Hawkovi.“

„Samozřejmě.“

„Myslela jsem si, že jestli vůbec někdo může pomoci těm lidem, tak je to Hawk. A já se můžu potulovat kolem a získávat svůj příběh. Mohli bychom to stihnout do uzávěrky.“

„Zní to senzačně. Znáte se s Hawkem už dlouho?“ usmál jsem se.

„Znám Jackie skoro celý život,“ ozval se Hawk. Jackie mu položila lehce ruku na stehno.

„Neviděli jsme se s Hawkem už věčnost, a pak, po rozvodu, jsem k němu zase přiběhla.“

„Páni, Hawku, ty jsi mi úplně zapomněl říci o Jackie, když jsi mně naverboval, abych ti pomohl řešit ty vraždy a zachránit všechny ty ubohý lidičky v Double Deuce. Jak jste se dozvěděla o všech těch problémech, Jackie?“

„Od místního reverenda jménem Orestes Tillis. On by chtěl být senátorem státu.“

„No, to by chtěl kdekdo. Takže já s Hawkem vyčistíme Double Deuce, vy to publikujete a Marge Eagenová bude moct účtovat daleko víc za reklamy ve své show. Jo, a Tillis bude zvolen senátorem.“

„Já vím, že jste cynik, ale vlastně máte pravdu. Na druhou stranu zase, když uděláte pořádek v Double Deuce, tak to tam určitě lidem jenom prospěje. Bez ohledu na Marge Eagenovou nebo Oresta Tillise. A kdokoliv zabil tu maminku s dítětem …“

„Jasný,“ přerušil jsem ji.

„Je prostě praštěnej,“ vysvětlil jí Hawk, „protože si rád představuje, že on je ten, kdo chytá v žitě.“

„Jsem zklamán, že jsem si neuvědomil, že se něco děje.“

„Nerozumím vůbec, o čem mluvíte,“ poznamenala Jackie.

„Hawk nejdříve působil dojmem, že pomáhá lidem bez nějakého zvláštního důvodu, ale tohle zřejmě nebude přesně to, proč to dělá.“

„Kromě tebe,“ řekl Hawk.

„Kromě mě a Susan a možná ještě Henryho Cimoli.“

„Kdo je Susan?“ zeptala se Jackie.

„Žije se mnou. Napadaly mě různé důvody — peníze, vyřizování účtů nebo vyplácení někoho, ale nikdy jsem nepomyslel na vás.“

„Na mě?“ podivila se.

„Jasně, dělá to kvůli vám.“

Jackie vzhlédla na Hawka, ruku stále položenou na jeho stehně. „Děláš to z tohohle důvodu, Hawku?“

„Jasně,“ řekl.

Věnovala mu tak nádherný úsměv, který jsem viděl pouze několikrát u Susan a poplácala ho po noze.

„To opravdu zahřeje,“ řekla.

Hawk se na ni usmál a položil svou ruku na její.

Bože můj!

12

Hned jak jsme dorazili na prostranství v Double Deuce, z jednoho z domů vyšel reverend Tillis s nějakou ženou s krátkými prošedivělými vlasy. Tillis měl dnes přes oblek volnou pestrobarevnou košili s krátkými rukávy. Žena byla oblečena do vybledlých růžových džínsů a svetru. Hawk vystoupil z auta, když se přiblížili.

„Tohle je paní Brownová,“ představil Tillis ženu.

Hawk se na ni usmál a pokýval hlavou.

„Má stížnost ohledně Hobartů. Tak začněte,“ pobídl ji Tillis.

„Týrali mého chlapce,“ řekla. „Jde klidně do školy a oni mu vezmou knihy a taky mu seberou peníze na oběd. Já jsem ty peníze našetřila a oni mu je prostě vezmou. A jeden z nich ho srazil na zem a řekl mu, že si má raději obstarat nějakouochranu.“

Při řeči si žena založila ruce v bok, obličej pozvednutý k Hawkovi jakoby očekávala, že jí bude oponovat, ona však je připravena se bránit.

„Kde je teď váš syn?“ zeptal se jí Hawk.

Zavrtěla hlavou a sklopila oči.

„Ten kluk se bojí přijít,“ vysvětloval Tillis.

Hawk přikývl: „Který z nich ho srazil?“

Žena vzdorovitě pozvedla hlavu. „To můj chlapec neřekne.“

„Víte, kde bych je mohl najít?“ zeptal se Hawk.

„Flákají se na rohu Hobartovy a McCrory. To je tam, co se to stalo.“

Hawk znovu přikývl. Vystoupil jsem z auta na stejné straně, kde stál Hawk. Jackie vystoupila na opačné.

„Co chcete udělat?“ vyptával se Tillis Hawka.

„Říkám ti já, jak máš psát kázání?“

„Zastupuji všechny tyhle lidi a mám právo se ptát.“

„Jistě. Tohle je Jackie, myslím, že ji znáš.“

Tillis přikývl a podal jí ruku. „Jackie! Pracujete pro tu televizní show?“ . •

„Jsem tady jenom tak, jen se dívám,“ odpověděla.

„Počítám, že tohle je něco pro nás,“ řekl jsem.

„Snažte se pochopit, co děláme, jinak to nemá smysl. Není to zrovna zločin století.“

„Paní Brownová, myslím si, že bychom měli dovolit, vy a já, aby za nás Hawk jednal,“ řekl reverend Tillis a znělo to, jako by toho litoval. Hawk se sám pro sebe ušklíbl.

Když jsme pomalým krokem procházeli sídlištěm, nikoho nebylo vidět. Jackie se držela u nás. Pohlédl jsem na Hawka. Nedal mi žádné znamení. Na to, že byl duben, bylo dost teplo. Nic se nehýbalo, slunce klidně svítilo, nepohnul se ani vánek. Z tašky, kterou měla přes rameno, vyndala Jackie malý magnetofon.

Někde před námi jsme zaslechli hlasitě puštěné rádio. Jeho zvuk přicházel z dodávky, zaparkované na rohu. Uvnitř dodávky sedělo pár výrostků, dveře byly otevřené. Major byl opřený o stojan pouliční lampy a ten veliký kluk, co ho Hawk minule praštil, stál vedle něho. Ostatní byli rozptýleni okolo. Celkem jich bylo osmnáct. Žádné zbraně jsem nezahlédl. Hudba neočekávaně ustala. Zvuk Jackiiných podpatků na asfaltu byl náhle strašně hlučný. Když jsme se před Majorem zastavili, usmál se na nás. Zaslechl jsem cvaknout magnetofon na Jackiině rameni.

„K čemu sebou taháš tu kost, sekáči?“ zeptal se Major. „Jako oporu?“ Mladíci kolem něho se pochechtávali.

„Kdo z vás otravoval malýho Browna?“ zeptal se Hawk.

„My jsme tady všichni browni, sekáči,“ řekl Major.

A znovu chechtání. Hawk vyčkával. Ještě stále ani známka po zbraních. Sázel jsem na dodávku. Po straně měla zasouvací dveře, pootevřené asi na tři prsty. Přišlo by to určitě odtamtud. Neměl jsem na sobě sako a pistole, která mi visela po boku, byla jasně vidět. Nevadilo to, stejně všichni věděli, že ji u sebe mám. Hawkovu zbraň nebylo vidět, byla schovaná pod černou hedvábnou větrovkou, kterou nosil rozepnutou. To taky nevadilo, protože taky všichni věděli, že ji má.

„Co budeš dělat, sekáči, najdeš toho vagabunda, co ho otravoval?“ vysmíval se Major.

„Mám způsob, jak to zjistit,“ odvětil Hawk.

Major se otočil a zašklebil se na diváky, potom sklouzl pohledem na dlouhána, stojícího vedle něj.

„Johhe Portere, byl’s to ty?“

John Porter řekl: „Jo.“

To byla zřejmě polovina všeho, co byl schopen říkat. Z jeho malých tmavých očí neprobleskovala ani jiskřička inteligence.

„Tady je tvůj člověk, sekáči,“ řekl Major. „Když jsi ho posledně složil, říkal, že nebyl připravenej, že’s ho překvapil.“

„Je to pravda, Johne?“ zašklebil se Hawk.

Zátka už musela každou chvíli vybouchnout, teď už nebyla šance se tomu vyhnout. Bez pohnutí hlavy jsem stále sledoval dveře dodávky.

„Jo,“ řekl John Porter.

„A teď jsi připravenej?“ zeptal se Hawk.

John Porter byl viditelně připravený. Kolena pokrčená, ramena trochu nahrbená, bradu vtaženou a krytou levým ramenem. Kolem jeho pravého oka se táhla jizva, další mu zdobila čelist a jeho nos působil, jako by byl zesílený. Možná trochu boxoval. Spíš se rval ve vězení.

„Chceš si srovnat skóre od minule?“ pokračoval Hawk.

„John Porter říká, že ti nakope prdel, sekáči, hned jak bude mít příležitost,“ řekl Major.

Výbuchy smíchu následovaly po všem, co Major pronesl, ale jeho hlas byl teď mnohem napjatější, než předtím.

„Že je to pravda, Johne?“ obrátil se na Portera.

John Porter přikývl. Výraz jeho očí mi připomínal oči jihoafrického býka, kterého jsem jednou viděl v ZOO v San Diegu. Porter upíral pohled na Hawka. To bylo to, čemu hoši v tlupách říkali „dostat vzteklinu“ — dívat se upřeně do očí.

Hawk se na něho široce usmíval. „Nu, Johne,“ povídal mu přátelsky, asi jako prodavač biblí, „máš pravdu s tím zákeřným bojem minule. A protože jsi brácha a vůbec, máš výhodu první rány. Tak do toho, dej mi jednu a odtud začneme počítat a potom se uvidí, jak se to vyvine.“

John Porter se podíval po Majorovi.

„Do toho, Johne, udělej, co ti ten chlap říká, dej mu jednu po palici, kámo.“

John Porter o tom chvíli přemýšlel, což pro něho viditelně nebylo jednoduché. Není v tom nějaký chyták?“

„No tak, Johne, nemůžeš to přece nechat na mně. Říkal’s mi, že toho sekáče sejmeš. Říkal’s to, brácho.“ Ve všem, co Major říkal, bylo slyšet posměch.

John Porter se zmohl na slušnou ránu levačkou směrem na Hawka, ale minul. I když se nezdálo, že by Hawk udělal sebemenší pohyb, rána pěstí jej minula o pár milimetrů. John Porter určitě trochu boxoval. Zhoupnul se za levačkou a udělal výpad pravačkou, kterou se však také minul. Pomalu začínal ztrácet formu. Učinil nový výpad, Hawk uskočil stranou a John Porter se musel hodně snažit, aby udržel rovnováhu.

„Podívej, věci se mají tak,“ řekl Hawk. „Seš v tom až po uši, Johne. Ty vůbec nevíš, s čím si to tady zahráváš.“

John Porter se tentokrát proti němu vyřítil, ale Hawk se znovu uhnul, bez námahy. John už začínal supět. Až doposud Hawka vůbec nepraštil. Měl dost zkušeností z boxu z dřívějška, aby věděl, že můžete mít pěkně zřízený obličej třeba i od skauta, když ho začnete pronásledovat nepozorně. Ale jít po Hawkovi opatrně také jaksi nefungovalo. John Porter asi natrénoval, nejspíš v nějakém vězení, jak bojovat pěstmi, ale to se teď nedařilo. Měl s tím pravděpodobně až doposud úspěchy. Měřil přes metr osmdesát, asi devadesát kilo, samý sval. Možná už dlouho neprohrál. Možná ještě nikdy. Ale tentokrát prohrával a jeho protivník ani nezačal bojovat. John Porter to prostě nechápal. Zastavil se, ruce stále ve střehu, lapal trochu po dechu a přivřenýma očima sledoval protivníka. Major se postavil za něj a nakopnul ho do zadnice.

„Nandej mu to, znič ho, Johne, hned teď!“ zařval a v jeho hlase už nebyla ani stopa po výsměchu.

„On nemůže,“ povídal mu Hawk shovívavě.

John Porter náhle vyrazil na Hawka pravačkou, ale znovu minul.

Postranní dveře dodávky se o pár centimetrů posunuly. Skočil jsem k nim a ramenem prudce přirazil něčí ruku. Někdo zavyl bolestí a něco zařinčelo na silnici. Opíraje se stále zády o dveře, vytasil jsem browning a namířil jej kompletně na celou skupinu. Hawk měl v té chvíli levou ruku plnou Porterových vlasů. Držel mu hlavu u země a pravou rukou mu tlačil hlaveň automatického Sig Sauera do levého ucha. Jackie upadla na chodník a teď se zrovna snažila stáhnout si levou rukou sukni přes zadní partie, zatímco její pravá ruka strkala magnetofon co nejblíže k akci.

Někde na druhém konci McCroryovy ulice cvrlikali ptáci. Uvnitř dodávky někdo chrochtal bolestí. Cítil jsem, jak bojuje, aby vyprostil ruku ven ze dveří. Několik členů bandy zamrzlo uprostřed pohybu směrem ke kapsám nebo pod bundy.

„Tentokrát,“ ozval se Hawk, „se všichni rozejdeme a necháme toho.“

Nikdo se nepohnul. Major stál, ve tváři žádný výraz, jako by sledoval událost, která ho naprosto nezajímá.

„Příště už to někdo z vás bude mít za sebou,“ dodal Hawk. Potom se obrátil na mě: „Vytáhni ho z té dodávky.“

Očima jsem stále sledoval celou tu bandu přece mnou a zády odsunul dveře auta. Objevil se malý, mrštně vypadající kluk, kterému nemohlo být víc než čtrnáct, v černých teplácích Adidas. Křečovitě svíral své pravé zápěstí. Ve strouze u chodníku pod otevřenými dveřmi ležela automatická pistole. Sebral jsem ji a zastrčil za opasek.

Hawk povídá: „A teď odtud všichni pěkně vypadněte.“

Nikdo se nepohnul.

„Udělejte, co vám říkám.“ V jeho hlase nebyla slyšet žádná zlost. Jenom pevně sevřel rty, rozhlížeje se po všech členech bandy, stojících netečně na místech. Jackie, už zase na nohou, stála za ním. Šaty měla vpředu zamazané od písku. Magneťák stále běžel.

Hawk se najednou usmál: „No jo, jasně,“ podíval se po mě, „neodejdou bez něj.“

Přikývl jsem. Hawk uvolnil stisk Porterových vlasů a ten se narovnal. Odcházel od Hawka se sklopenou hlavou.

„Tos posral,“ řekl Major bez nějakých zvláštních emocí, „sešmrtvěj, sráči.“

„To je dost nepravděpodobný,“ řekl Hawk. Major chvíli tiše stál, díval se na něj a pak na mě.

„Bav se dobře, čubko,“ řekl Jackie a jeho ústa se roztáhla do širokého úsměvu. Potom se otočil, kývl na ostatní, kteří ho následovali a v momentě byli všichni pryč. Jediné, co tam zůstalo, byli dva ptáci na druhé straně ulice, kteří tak hezky cvrlikali.

13

Seděli jsme zase v Hawkově autě. Jackie tentokrát vzadu, my s Hawkem na předních sedadlech. Oba jsme měli pušky.

„Nechtěli byste udělat reprízu toho všeho pro mě?“ ozvala se Jackie.

„Ten kluk si zahrává.“

„Major?“

„Jo.“

„No, a mohl bys mi vysvětlit tu hru?“

Hawk se na ni přes rameno zašklebil. „Nh, nhh,“ řekl.

„No, já myslím … jako … je to tedy rajón pouličního gangu?“

„Jasně, že jo, a ještě víc.“

„Nerozuměla jsem ani polovinu z toho, co povídal,“ řekla Jackie.

„Gangy mají svou vlastní řeč,“ řekl Hawk.

„Ty’s jim ale taky nerozuměl.“

„Ne doslova, ale smysl jsem pochopil.“

„Zajímalo by mě, jestli se snaží odhadnout, jak budeš dál postupovat,“ řekl jsem Hawkovi.

„On se už o mně něco doslechl?“ ptal se Hawk, který bral všechno opravdově. Nebyl ani trochu domýšlivý.

„Možná.“ Otočil jsem se k Jackie. „Nechci slyšet nic z tohohle v Marge Eagen Show.“

„Ne. Dokud vás neupozorním, je to jen pozadí, oukej?“

Přikývl jsem.

„Možná, že už o tobě Major slyšel. Možná jseš taková ta legenda v černošských ghettech, něco jako byl Connie Hawkins na newyorských hřištích, řekněme, z různých příčin …“

„Kdo je Connie Hawkins?“ ptala se Jackie.

„Jeden basketbalový hráč,“ řekl Hawk, upíraje na mě oči.

„Takže co?“

„Možná se chce Major něčemu přiučit,“ řekl jsem.

„Přiučit se, jak zvládat trable?“ ptala se Jackie.

„Jak se má člověk chovat,“ řekl Hawk.

„To proto ještě neprojeli kolem a nepostříkali nás olovem.“

„Tím ale neříkáš, že to neudělají,“ podotkl jsem.

„Jestliže se chce něčemu přiučit, bude postupovat zvolna,“ řekl Hawk.

„A bude nás sledovat a jestli se to pro něho bude dobře vyvíjet, možná trumfne svého otce,“ řekl jsem.

„Otce?“ podivila se Jackie.

Hawk se znovu zašklebil. „Spenserova přítelkyně je psychiatr a má občas sklony k fantazírování.“

„Přesto se nesnažím používat žádná silná slova. Respektuji tvá omezení.“

„Omezení? Nemám žádné. Proč si myslíš, že jsem v ghettu legenda?“

„To je mi záhadou,“ odpověděl jsem.

14

„Tak jaká je?“ vyptávala se Susan.

Zrovna jsme večeřeli, co jsem připravil, a usrkávali Sonoma Riesling v kuchyni „našeho domu“, jak teď Susan říkala.

„No, je teda statečná. Když dneska ráno došlo na zbraně, praštila sebou obličejem na chodník, ale magneťák nevypnula.“

Susan zamyšleně pohybovala kouskem kuřecí kotlety ve vinné omáčce s citronem, kterou jsem vytvořil.

„Chytrá?“ zeptala se.

„Myslím, že ano. Hodně se vyptává, ale to je konec konců její povolání.“

Susan elegantně ukrojila skromný trojhránek kuřecího masa, propíchla ho vidličkou, zvedla k ústům a půlku ukousla. Perla seděla s námi, hlavu klidně položenou na Susanině stehně, oči naléhavě upřené na naši večeři. Susan dala vidličku dolů a Perla si z ní delikátně stáhla zbytek masa.

„Existují i psi, kteří jedí psí žrádlo z psí misky na zemi,“ poznamenal jsem.

„Existují i psi, se kterými se řádně nezachází. Je atraktivní?“

„Jackie? Jo, je oslňující.“

„Je to ta nejoslnivější žena, co znáš?“ Odložila vidličku a sebrala z klína ubrousek. Otřela si jím ústa, položila zpět, zvedla skleničku vína a trochu upila.

„Není zdaleka tak oslňující jako ty.“

„Jseš si tím jistý?“

„Nikdo není tak oslňující jako ty.“

Usmála se a upila ještě trochu vína. „Díky,“ řekla.

Jako přílohu ke kuřeti jsem uvařil ještě trochu pohankových nudlí, trochu brokolice a celozrnné sušenky. Oba jsme se ještě trochu věnovali jídlu, zatímco Perla sledovala napjatě každý náš pohyb.

„Jsem stejně okouzlující jako Hawk?“ zeptal jsem se.

Susan na mne chvíli zírala bez jakéhokoliv výrazu.

„Samozřejmě, že ne,“ řekla potom a vrátila se k jídlu. Čekal jsem. Věděl jsem, že to nemůže dlouho vydržet. Za chvilku se jí začala třást ramena a nakonec se hlasitě rozesmála. Zvedla smějící se obličej a já uviděl, jak se její oči v koutcích zužují, což bylo známkou, že se ohromně baví.

„Člověk nepotká každý den psychiatra, co se takhle řehtá,“ řekl jsem.

„Nebo co má k tomu důvod,“ řekla a už se tak divoce nesmála.

„Co máme jako moučník?“

„Mohl bych z tebe strhnout šaty a znásilnit tě!“

„To jsme měli včera,“ řekla. „Proč nemůžeme mít dezert jako ostatní lidi — víš, třeba pudink nebo nějaký jiný moučník.“

„Takhle by sis se mnou netroufla mluvit, kdybych byl tak okouzlující jako Hawk.“

„To je fakt. Myslíš, že to s ní myslí vážně?“

„Prosím tě, co Hawk myslí vážně? Ještě jsem ale nezažil, aby si s sebou přivedl ženskou, když jsme v akci.“

„A co ona? Ona to s ním myslí vážně?“

„Chová se tak. Pořád se ho dotýká. Hodně se na něj kouká. Poslouchá, když on něco říká.“

„To neznamená, že je to láska až za hrob,“ řekla Susan.

„To určitě ne. Některé ženy takhle jednají se všemi muži, na které narazí,“ souhlasil jsem. „Něco jako počáteční podmínka. Ale Jackie nevypadá jako taková žena. Řekl bych, že má opravdu zájem.“

„A on na sebe vzal tuhle práci kvůli ní.“

„No, asi jo. I když tohle by mohlo být méně důležité, než se zdá. Hawk občas dělá věci, protože se mu prostě chce. Nemá vždycky důvody, proč něco dělá, nebo spíš, nemá většinou důvody, které bychom ty nebo já chápali.“

„Souhlasím s tebou, já bych to asi vždycky nepochopila, ale nejsem si jistá, že bys to nechápal ty.“

Pokrčil jsem rameny. „Může to být cokoliv, proč se pro tohle rozhodl. Třeba jen proto, aby si vyzkoušel, jak to bude fungovat.“

Susan zvedla svoji sklenici a dívala se, jak přes ni probleskují poslední paprsky zapadajícího slunce, přicházející od západně situovaných oken kuchyně.

„Nechtěla bych být zamilovaná do Hawka,“ řekla po chvíli.

„Jsi zamilovaná do mě.“ .

„Už to je dost hrozné,“ dodala.

15

Hawk zaparkoval svého jaguára uprostřed sídliště, paralelně s Hobart Street. Byl nádherný dubnový den. Vystoupili jsme z auta, opřeli se o něj po straně, odvráceni od ulice. Jackie a její kouzelný magnetofon tu byly s námi také, naslouchajíce tichu sídliště.

„Jak to, že v knihách a ve filmech jsou ghetta vždycky plná ruchu a života: štěkající psi, pláč dětí, křik ženských, rádio puštěné na plné pecky a tak? A když přijdu do opravdového ghetta, spolu se dvěma skutečně černými lidmi, tak slyším, jak mi rostou vlasy.“

„Věci nejsou ve skutečnosti vždycky takové, jaké se zdají být,“ řekl Hawk.

Byl uvolněný, jako ostatně vždycky, ruce založené a opřené o střechu auta. Věděl jsem ale, že sleduje všechno okolo. Vždycky to tak bylo.

„Ó!“ dal jsem najevo, jak mne oslnil.

„Tohle je první ghetto, ve kterém jsem kdy byla,“ povídá Jackie. „Vyrůstala jsem v Hohokusu v New Jersey. Můj otec je architekt. Myslela jsem, že to tu bude taky takové.“

„Lidé si většinou nemůžou dovolit mít psy a rádia, když bydlí na takovýchhle místech. Když si je můžou dovolit, můžou odsud taky vypadnout. Lidi, co tady žijí, nemají žádné peníze, žádnou moc a když mají děti, drží je spíš doma, aby je chránili. Nikdo tady nechce na sebe upoutávat pozornost. Někdo se dozví, že máš rádio a ukradne ti ho. Každý tu chce být neviditelný. Toto místo patří gangu Hobart Street. Ti jediní si mohou dovolit mít rádio, ti jediní jsou hluční.“

„A my jsme je uklidnili,“ řekl jsem.

„Jenom na chvíli,“ řekl Hawk.

„Vyrůstal jsi v prostředí jako je tohle?“ ptala se dál. Hawk se usmál.

Zpoza rohu se vynořila vybledlá, bleděmodrá dodávka a pomalu projela okolo nás. Na bocích měla nastříkané kresby a nápisy. Hawk ji s klidem sledoval. Nezpomalila a nikdo nám nevěnoval žádnou pozornost. Zabočila vpravo do McCrory Street a zmizela.

„Myslíš si, že to auto patřilo gangu?“

„Nějakému gangu.“

„Hobartům?“

Hawk pokrčil rameny.

„Tak jak tedy víš, že je to auto, které patří gangu?“

„Nikdo jiný by ho neměl.“

„Protože si to nemohou dovolit?“

Hawk pozoroval prostranství mezi domy a přikývl.

„Tlupa by ho určitě sebrala každému, kdo by nebyl jedním z nich,“ řekl jsem po chvíli. Jackie pohlédla na Hawka:

„Je to pravda?“

Hawk přikývl: „Obvykle můžeš věřit tomu, co říká. Není tak pitoměj jako většina bílých.“

„Znamená to, že už spolu chodíme?“ zeptal jsem se Hawka.

Zašklebil se. Očima stále sledoval tiché, prázdné okolí. Po Hobart Street občas přejelo auto, ale nijak často. Na to, že byl teprve začátek jara, slunce docela hřálo a sem tam bylo vidět i pár milých, bílých obláčků, které způsobovaly, že nebe vypadalo ještě modřejší, než asi ve skutečnosti bylo.

Na severu jsem zahlédl skleněné věže pojišťovny v Back Bay. Skleněný mrakodrap Hancock zářil jako příslib velikonoc. V jeho jasných obkladech se odrážela obloha i slunce.

„No tak, kde jsi vyrůstal?“ nezapomněla Jackie.

„To je jedno,“ řekl Hawk.

Jackie se ohlédla po mně.

„Já vyrůstal v Laramie, ve Wyomingu,“ přiznal jsem.

„A víš, odkud je on?“ zeptala se.

„Ne.“

Jackie se zhluboka nadechla a pomalu vydechla. Potom potřásla hlavou: „Pane bože. Mužští! Nedá se žít ani s nimi, ani bez nich.“

Přes prázdné asfaltové prostranství, odněkud mezi dvěma budovami se procházkovým krokem blížil Major Johnson, jako by vcházel do místnosti plné zrcadel. Dnes byl celý od Adidasu, kecky do půl lýtek, černou teplákovou soupravu, bundu do poloviny rozepnutou přes plochý nahý hrudník. Na hlavě čapku Raiders, pečlivě nasazenou našikmo, kšilt směrem zhruba na 4 hodiny odpoledne. Byl sám. Hawk si začal slabounce pohvizdovat mezi zuby, jen tak pro sebe, motiv z filmu „V pravé poledne“. Cítil jsem, jak Jackie mezi námi ztuhla.

„Jak se dneska všichni máte?“ řekl Major, když dorazil k našemu autu. Postavil se na jeho druhou stranu, složil ruce a opřel se podle Hawkova vzoru. Byl ale menší než on, takže ta jeho póza vypadala méně pohodlně. Hawk nereagoval. Nepromluvil. Na Majora se nedíval. Nedíval se ale ani pryč. Vypadalo to, jako by tam žádný Major nestál. Ten přenesl svůj upřený pohled na mě. Byl vůbec prvním člověkem, který na mě pohlédl od té doby, co jsem přišel do Double Deuce.

„Jak se vede, Irčane?“

„Jak může vědět, jestli jsem Ir?“ zeptal jsem se Hawka.

„Seš bílej.“

„Říkáte všem bílým lidem Irčani?“ zeptala se Jackie, jejíž magnetofon ležel na střeše auta.

„Budem v televizi?“ zeptal se Major, když ho zaregistroval.

„Možná. Teď dělám jen takový průzkum,“ řekla Jackie.

„Zatraceně, to je jasný, že budem.“ Otočil k nám svůj profil. „Chcete slyšet o mém smutném životě?“

„Cokoliv, co pokládáte za důležité mi říci.“

„Nepokládám za důležité říct ti vůbec nic, ty chytrá.“

„Mrzí mě, že to vidíte takhle,“ řekla Jackie.

„Nevidím to líp, víš. Jsem jen hloupý, nesvéprávný chlapec z černošského ghetta.“

„Jseš spíš hovado,“ ozval se Hawk, sleduje nyní upřeně Majora. Jeho hlas byl prost jakýchkoli emocí, jen ten obvyklý, příjemně modelovaný tón.

„To není dobrej nápad mě takhle nasírat, kámo,“ povídá Major. „Seš teď v mým rajónu.“

„Už ne. Patří teď mně,“ povídá Hawk.

„Celý Double Deuce, sekáči? Ty’s asi moc chlastal a máš mozek v lihu, co?“

Hawk se klidně zasmál.

„Jak si vůbec můžeš myslet, že ty a ten frajer to tu v Deuce zrušíte?“ Poliši to nezvládnou, tak proč si myslíte, že vy jo?“

„Nemáme nic jiného na práci,“ řekl Hawk.

Major se najednou zasmál a poplácal střechu auta: „Líbí se mi tvoje fáro.“

„Můžete mi říci, jaké to je být členem gangu?“ Jackie se nevzdávala.

„Co jako chcete vědět?“

„No, jste přece členem gangu.“

„Patřím k Hobartům.“

„Proč?“

Major se na Jackie podíval, jako by se ho právě zeptala, jestli není gravidní.

„My všichni tam patříme.“

„Kdo my?“

Znovu ten pohled plný údivu. Mrkl na Hawka.

„Všichni domorodci.“

„Co to obnáší, být členem?“

Major znovu pohlédl na Hawka a zavrtěl hlavou.

„Ještě se uvidíme,“ řekl, otočil se a odcházel pryč jednou z chodeb mezi monolity sídliště, až zmizel z dohledu. Hawk ho sledoval očima, dokud ho bylo vidět.

„Nejsem si jistý, že znělo otcovsky nazývat ho hovadem,“ řekl jsem.

„Ale upřímně,“ řekl Hawk.

„Co to mělo znamenat?“ divila se Jackie. „Vy dva jste jako jeho smrtelní nepřátelé. Proč přišel? Jen si s vámi popovídat?“

„Četla’s někdy o prérijních Indiánech? Měli něco, čemu se říkalo ,kulečníkové tágo`, taková dlouhá tyč, a bylo známkou největší odvahy dotknout se jejím koncem nepřítele. Říkali tomu ,rána, která se počítá`. Nezabili ho, jenom se ho prostě dotkli tou holí. A tím se nejvíc chlubili.“

„A tohle bylo to, co tady Major s tebou udělal?“

Hawk přikývl.

„Víc než tohle,“ řekl jsem. „Pro kluka, jako je Major, je Hawk něco jako otázka prestiže. Ten, komu se to povedlo. Řídí jaguára, má drahý oblek, i když já si myslím, že vypadá pěkně blbě, ale na Majora to dělá dojem — a taky ta super milenka,“ řekl jsem.

„To jako já? Jak by mohl vědět, že jsem Hawkova přítelkyně?“

„To je jediné, co bys podle něho mohla být,“ řekl Hawk, který visel očima neustále na chodbě, kde zmizel Major. „V jeho světě nejsou žádné televizní producentky. Zná jenom matky, babičky, sestry, tety a milenky.“

„Prokristapána — to rozlišuje ženy jenom podle vztahu k mužům.“

„A není to pravdivé?“ pronesl Hawk.

16

Bylo už třičtvrtě na devět, když jsem dorazil do domu na Linnaean Street v Cambridge. Susanina ordinace a čekárna byly v prvním poschodí a ona, a teď i já, jsme bydleli nahoře. Perla skotačila okolo, když jsem vstoupil, a omyla mi jazykem tvář. Susan vyšla z kuchyně a letmo mne políbila na rty.

„Kde’s byl?“

„Double Deuce.“ Prošel jsem kolem ní do kuchyně. Za kartony nízkokalorického citrónového jogurtu s umělým sladidlem jsem objevil tři lahve piva Catamount. Jedno jsem vzal, otevřel a napil se přímo z lahve. Na sporáku v hrnci se vařila voda. Odložil jsem pivo. Trochu vyšplíchlo a Perla jej s rozkoší olízla.

Susan se ozvala: „Ty nemáš rád, když se tě ptám, kde jsi byl?“

Pokrčil jsem rameny.

„Nemyslím to nijak kriticky,“ dodala.

„Já vím.“ Otřel jsem rukou hrdlo láhve a trochu víc upil.

„Skoro celý život jsem žil v podmínkách, kdy jsem chodil, kam jsem chtěl, a dělal, co chtěl, a nikomu jsem nemusel skládat účty.“

„Ani jako kluk?“

„Když už jsem byl dost starý na to chodit ven sám, ani táta, ani moji strejdové se neptali, kde jsem byl.“

„Ale dva lidé, kteří spolu bydlí, sdílejí spolu život…. je to přece rozumná otázka.“

„Já vím a proto taky nic neříkám.“

„Ale ano, celým svým tělem vyjádřuješ, jak nelibě tyhle otázky snášíš. Způsob, jakým držíš hlavu, když odpovídáš, jak nahrbíš ramena.“

„Zrazen svým znamenitě výmluvným tělem.“

„Obávám se, že ano,“ řekla a hleděla na mě. Výraz jejich očí byl vážný. Okolo jejích úst se objevily rýhy, které ukazovala, jen když byla rozzlobená.

„Susan, žil jsem sám celou tu dobu, co jsem dospělý. Teď obýváme společně velký dům v Cambridge se dvorem a psem.“

„Toho psa máš rád,“ řekla Susan.

„Samozřejmě. A taky miluji tebe. Jde jen o přizpůsobení.“

Susan na mě ještě chvíli hleděla, pak se usmála, položila mi na tvář svou dlaň a naklonila se dopředu, ohnutá v pase jako vždycky, perfektní dáma, a měkce, ale neukvapeně mě políbila na ústa.

„K večeři si dám brokolici a těstoviny. Chtěl bys taky?“

„Ne, díky. Vypiju si pár piv a pak si možná udělám obložený chleba nebo něco a podívám se na Celtics v televizi.“

„Fajn,“ řekla. Ukrojila vršky brokolice a vyhodila košťály. Potom oddělila kvetoucí části a navršila je na prkýnko. Seděl jsem naproti ní na židli a sledoval ji.

„Mohla bys ty košťály očistit a nechat zmrazit. Byly by bezvadný na pořádnou polívku, až na ni dostaneš chuť.“

Podívala se na mě, jako bych právě promluvil čínsky. Potom řekla: „Za celý svůj život jsem nikdy neměla potřebu připravovat polévku.“

Vhodila trochu celozrnných těstovin do hrnce, sledovala, dokud se voda nezačala znovu vařit, a pak přidala brokolici. Když to znovu vzkypělo, natáhla se a nařídila časový spínač na sporáku. Zatímco se jídlo vařilo, připravila si salát z nastrouhané mrkve, plátků žluté tykve a spousty zeleného salátu.

„Susan, ty vaříš. Nejsem si jistý, jestli jsem tě kdy viděl vařit.“

„Častokrát jsme přece spolu vařili, o dovolených a tak.“

„To jo, ale tohle je jen večeře. Je to strašně divné, vidět tě vařit večeři.“

„Vlastně si docela ráda něco připravím. Můžu si vybrat, co chci a jak chci, a nejsem terčem návrhů, stížností nebo posměchu, i když vyhazuju košťály od brokolice.“

„Já je ve skutečnosti taky vyhazuju — potom, co je pečlivě očistím, zmrazím a najdu za rok v mrazáku.“

„No, a já teď vynechala dvě fáze toho procesu,“ řekla. Promíchala těstoviny dřevěnou lžící, vyndala umělohmotný cedník na nožičkách barvy lila a vložila ho do dřezu.

„Mluvila jsem s jednou mojí známou, která se zajímá o gangy.“

„Ano?“

„Byla by ochotna si s tebou popovídat. Jen s tebou, ne s tou ženskou z televize. A s Hawkem, kdyby chtěl.“

„Sociální pracovnice?“

Susan pohodila odmítavě hlavou.

„Ne, je to učitelka a po vyučování tráví čas na ulici. To je to, co dělá. Je to její život.“

„Je černá?“

„Ne.“

„A ty mladý jí berou?“

„Věří jí. Chceš si s ní promluvit?“

„Jasně. To se vyplácí, pochopit svého nepřítele.“

„Ona v nich nevidí nepřátele.“

„Ona taky není najatá, aby před nimi chránila lidi.“

„Jestli od ní chceš získat nějaké informace, neměl bys tenhle aspekt asi moc zdůrazňovat.“

„Dobrá připomínka,“ řekl jsem.

17

Když jsme dorazili do práce v Double Deuce příští den, čekal tam na nás Orestes Tillis.

„Minulou noc založili dvanáct ohňů,“ hlásil nám.

Hawk pokývl. Jackie zapnula magnetofon.

„Zapálili ohně ve všech popelnicích na sídlišti,“ řekl Tillis a všiml si Jackiina magneťáku. „A já myslím, že vím proč. Je to urážka pro každého afrického Američana, že máte s sebou jednoho z utiskovatelů černých, který má chránit jedny černé lidi před druhými.“

Hawk znovu přikývl. „To bude asi ono.“

„Nemůžete čekat, že vás budou brát vážně, dokud se tady budete objevovat v doprovodu s utlačovatelem.“

„Jasně,“ řekl Hawk.

Jackie se zeptala: „Chcete tím říci, že černí a bílí nemohou pracovat společně?“ Nevědomky strkala magnetofon dopředu. Tillis pookřál, jako když kokršpaněl zavětří koroptev.

„Mohou otroci pracovat společně s otrokáři? Bílí se nás stále snaží zotročit ekonomicky. Snaží se nás zničit pomocí zbraní a drog. Odkud pochází všechny ty drogy tady? Můžete najít nějaké laboratoře na heroin tady, v černošských ghettech? Vidíte někde v ghettech nějaké továrny na zbraně?“

Tillis na mě ukázal prstem dost dramaticky, když vezmu v úvahu, že jsme tu byli jenom my a magnetofon. „Jeho lidé páchají genocidu a my bychom je měli žádat o pomoc?“

Hawk se obrátil k Jackie: „Vypni to a on zavře hubu.“

Zatvářila se zmateně, ale magneťák vypnula. Tillis na něj přestal fascinovaně zírat a pohlédl na Hawka. „Nebudou vás brát vážně, dokud budete dělat s bělochem.“

Hawk se na něho díval bez jakéhokoliv výrazu tak asi patnáct vteřin a potom pomalu zavrtěl hlavou.

„Hoďte tam zpátečku. My jsme tady jediní, koho berou vážně.

Jsme to jediné, na co myslí, když posedávají venku ve svém rajónu. Zapálili ty ohně, aby viděli, co uděláme. Na vás kašlou. My jsme, pro ně potupa a to jim celou dobu leží v hlavě.“

„A proč vás prostě nezastřelí?“ zeptal se Tillis.

„Jeden z důvodů je, že prostě nemůžou. A druhý — protože je zajímá, co budeme dělat.“

„Proč?“

„Oni Hawka obdivují,“ řekla Jackie.

Hawk pokračoval, jako by ho nikdo nepřerušil.

„A oni budou pokračovat, budou dělat stále horší a horší věci a nakonec dojde k přestřelce s námi a my některé z nich zabijeme.“

Tillis pohlédl na Jackie a potom zpátky na Hawka.

„Proč právě takhle?“

„Jo, jo, takhle. A možná budeme mít kliku a jeden z těch, co zabijeme, bude ten sekáč, co oddělal Devonu a Crystal.“

Tillis se chystal k otázce „Kdo?“, ale potom se vzpamatoval a udržel se.

„To zní, jako by jejich zabití jednoduše vyřešilo celý problém!“ řekl pak místo toho.

„Taky že jo.“

„Na tom se nechci nijak podílet,“ řekl Tillis a znovu se podíval po Jackie, která byla jediným médiem, které v tuto chvíli měl. „Nemohu přehlížet vraždu.“

Hawk pokrčil rameny.

„Proč si myslíte, že vás nezabijou?“ zeptal se ještě Tillis.

„Tady ten modrooký Satan jim v tom zabrání.“

„A já si myslel, že sis nikdy nevšiml, jaký mám oči,“ řekl jsem.

18

Erin Macklinová přišla do mé kanceláře kolem půl desáté

večer. Měla nakrátko ostříhané, hustě černé vlasy, lehce prošedivělé, pravidelné rysy, make-up skoro žádný, použitý velice opatrně. Na. nose velké brýle s kostěnými obroučkami, šňůra velkých perel, perlové náušnice, černý kostým, bílá blůza s límečkem přes klopy. Černé boty na středních podpatcích. Oblečení určené k úspěchu. Rozhlédla se po mé kanceláři, odhadla křeslo pro klienty a usadila se do něj.

„Přišla jsem, protože dva lidi, co dobře znám, mi řekli, že Susan Silvermanové se dá věřit a ona mi řekla, že se dá věřit vám.“

„Jeden nemůže být nikdy dost opatrný,“ poznamenal jsem.

„Také znám ženu jménem Iris Milfordová a ta říká, že vás znala skoro před dvaceti lety, a aspoň tehdy, jste uměl přeskočit mrakodrap na první pokus.

„Iris trochu přehání,“ řekl jsem skromně. „Když jsem ji znával, byla ještě studentka. Jak se má?“

„Zůstala v komunitě. Prodělala změnu.“

„Vypadala tak, že by mohla.“

„Vy a ještě někdo další máte v úmyslu jednat s Hobart Street Raiders,“ řekla.

„Vlastně — už s nimi jednáme.“

„Susan mi řekla, že byste rád věděl, co já vím o ganzích.“

„Ano, ale asi bych nejdřív rád věděl něco o vás.“

„Právě jsem chtěla říci totéž. Napřed vy.“

„Býval jsem boxer. Potom policajt teď jsem soukromý detektiv. Hodně čtu. Miluju Susan.“

Na chvíli jsem přestal a trochu o tom přemýšlel. Potom jsem řekl: „Tenhle výčet je asi v obráceném sledu.“

„Romantik, hm, nevypadáte na to.“

Přikývl jsem.

„A ten člověk, co s ním pracujete?“

„Přítel.“

„Nic víc?“

„Je toho o hodně víc, ale většinu toho neznám.“

„Je to černoch,“ řekla.

„Ano.“

Zmlkli jsme na chvíli, zatímco ona si mě prohlížela. V tom pohledu nebyla žádná výzva, nezdálo se, že by ticho přivádělo do rozpaků ani jednoho z nás.

„Bývala jsem jeptiška a teď jsem učitelka na Střední škole Marcuse Garveyho na Cardinal Road. Vyučuji předmět, který se jmenuje „Historie soudobé Ameriky“. Když jsem začínala, neměli jsme žádné učebnice, papíry nebo pera, křídy na tabuli, ani mapy. To bylo kvůli inovaci. Začala jsem tím, že jsem jim vyprávěla příběhy a potom se je snažila přimět, aby sami o věcech mluvili. O těch, o kterých prostě museli. A když mě to, co mi říkali, nešokovalo, ani jsem je tolik nehonila kvůli disciplíně, řekli mi toho víc o věcech, které věděli. Kurz je v současné době spíš něco jako seminář o životě pro čtrnáctileté černé děti z ghetta.“

„Pořád bez učebnic?“

„Ale ano. Koupila jsem jim knihy, ale oni je moc nechtějí číst. Je těžké vybrat knihy, které by s nimi měly něco společného.“

„ Pochod demokracie asi není přesvědčivý,“ řekl jsem.

Usmála se: „Ne, přesvědčivý opravdu není.“

Znovu zmlkla, bez známky nepohodlí a trochu soustředěněji si mě prohlédla. Měla velice klidné oči a přímý pohled.

„Byla jsem kdysi zaměstnána ve školní družině a zkoušeli jsme testovat některé z dětí, co k nám přicházely. Test mimo jiné požadoval kreslit s barevnými křídami. Když jsme je dětem rozdali, nevěděly vůbec, na co jsou. Spousta dětí je chtěla jíst.“

„Test byl určen pro bílé děti,“ řekl jsem.

„Ten test byl určen pro všechny děti středních vrstev. Základní ukazatel stavu rodin.“

„Máma, táta, Pepa a Jana,“ řekl jsem.

„A Punťa a zelený strom,“ řekla ona.

„Vy a Bůh jste měli nějakou mileneckou hádku?“ zeptal jsem se jí.

Znovu se málem usmála.

„No nazdar, vzdělané soukromé očko!“

„Všechno je možné.“

„Ne, nehádala jsem se s Bohem. Jenom se najednou začal zdát vedlejší. Nemohla jsem po něm najít ani stopu v životech těchhle dětí. A jejich životy se pro mě staly mnohem důležitější než on.“

„Cesty Boží jsou často temné, ale nikdy příjemné.“

„Adler?“

„Theodor Reik, myslím.“

Přikývla. „Také mi začalo být jasné, že ony potřebují mnohem víc, než kolik jim mohu dát ve svých hodinách. Takže jsem s nimi zůstávala i po škole a potom jsem s nimi začala chodit do ulic. Teď jsem tam po škole tak dlouho, dokud nejsem příliš ospalá, čtyři-pět dní v týdnu. Zrovna jsem od nich přišla.“

„Je to nebezpečné?“

„To ano.“

„Ale vycházíte s nimi.“

„Ano.“

„Být bílý je handicap?“

Usmála se. „Děti říkají, že já jsem bezová. Stávám se stále béžovější.“

„Ušetříte nějaké peníze?“

„Ne.“

„Tak to tedy opravdu stojí za pokus.“

„Každý stojí za pokus, rozumíte mi, že?“

„Ano.“

Několikrát pokývala hlavou povzbudivým způsobem. Trošku se v židli opřela dozadu, zkřížila nohy a automaticky si uhladila sukni na kolenou. Její nohy se mi líbily. Na chvíli jsem se zamyslel nad tím, jestli se vůbec někdy stane — nezáleží na tom, jak vážné to bude, ani kdo bude ta žena — kdy nebudu dělat žádné hodnocení, když žena zkříží nohy. Došel jsem k tomu, že taková situace nikdy nenastane a taky že tohle je něco, co si musím nechat pro sebe.

„Před nějakým časem se stát rozhodl vyškolit pár učitelek pro práci s mládeží v ghettech. Školení spočívalo hlavně v tom, jak se postavit do ústraní — nenos žádné šperky, peněženku, nemaluj se, pohybuj se na ulici s velkou opatrností, nedívej se do očí. Buď prostě tak nenápadná, jak můžeš.“

Smutně potřásla hlavou.

„Kdybych se řídila těmihle radami, nedostala bych se nikam. Navazuji kontakt pohledem, říkám ahoj. Nedělat to tak by znamenalo jasný projev urážky. Je to tak, že pro lidi, kteří školili tyhle ženy, byly ty děti pouhou hypotézou. Neznali je. Všechno se dělá tímhle způsobem. Je to jen teorie a plány bez Znalosti skutečné situace. Celé je to postavené na dohadech spíš než na faktech. Chápete?“

„Jasně,“ řekl jsem, „je to dedukční a život je v podstatě indukční. To se děje všude.“

„Ale když k tomu dojde tady s těmihle dětmi, je to smrtelné. Ony jsou stejně téměř ztracené. Tady si nikdo nemůže dovolit ten přepych — teorii.“

„A vy to víte.“

„Ano, já to vím. Jsem s nimi každý den. Sama, o své vůli, bez teorií. Poslouchám, dívám se. Pracuji na tom. Nemám žádnou agendu. Nemám žádnou představu, jak by měla vypadat pravda.“

Působila velice živě, naplněna intenzitou své odpovědnosti.

„Nikdo neví, co vědí ty děti, a než se to dozvíte a jste s nimi, nemůžete vůbec nic dělat. Jen se pokoušet udržet je v určitých

mezích.“

Odmlčela se a dívala se přes mou hlavu tmavým oknem ven.

„Jedno z mých dětí bylo propuštěno podmínečně ven. Soudce pro mladistvé mu dal zákaz vycházení po deváté a ten chlapec to stále nedodržoval. Byl tam jeden obchodník s drogami, většinou pracoval každý večer na rohu u dětského domova. Tak jsem mu dala za úkol, aby na toho kluka dohlédl a každý večer se ujistil, že bude do devíti doma.“ Usmála se. „Musíte to s nimi umět.“

„A když jste tam a umíte to s nimi, kolik jich dokážete zachránit?“

Pomalu se nadechla. „Málo.“

Světlo u stropu i lampa nad mým stolem svítily a místnost vypadala dost nevlídně v tom ostrém světle. Okno za mnou bylo pootevřené a na ulicích Berkeley a Boylston byl stále ještě dost silný provoz, takže dělal v pozadí hluk. Budova, ve které jsem měl kancelář, byla úplně prázdná, až na mě a Erin Macklinovou a zdálo se, že ticho tady uvnitř přehlušuje i hluk zvenku.

19

V kanceláři jsem měl dvě sklenice. V případě, že by někoho přemohly emoce, mohl jsem nabídnout sklenici vody. Když začali být hysteričtí, mohl jsem jim chrstnout vodu do obličeje. Také jsem tu měl láhev irské whisky. Erin Macklinová a já jsme ze sklenic usrkávali trochu whisky, zatímco jsme mluvili.

„Malý kluk jde nakoupit do obchodu. Musí projít rajónem někoho jiného. To znamená, že se musí plížit a dávat hrozný pozor. Když jede autem, musí se skrčit. Ta spousta energie, kterou musí vynaložit, jen aby přežily…“ Zmlkla a sklopila oči na sklenici s whiskou. Lehce s ní zakroužila na dně.

„Žijí v neustálé úzkosti. Jestli náhodou nemají špatnou barvu kšiltovky, jestli je vhodná jejich bunda, nebo adidasky; když mají náhodou zlatý řetízek a někdo ho chce, tak jsou v nebezpečí. Jeden ze čtyř mladistvých ve vnitřním městě umírá násilnou smrtí. Ty děti vedou válku. Jsou plné depresí z boje, unavené.“

„A jsou šílené.“

Zhasl jsem stropní světlo a místnost byla osvětlena jako v nějakém ponurém filmu jen lampou na mém psacím stole a světly z ulice, které prodlužovaly stíny až k vrcholům stěn a lámaly jejich dlouhé černé tvary na stropě. Připadal jsem si jako Charlie Chan.

„Ano. Jsou hodně zuřivé a jediné, co mohou s tímhle vztekem dělat, je ubližovat jeden druhému kvůli triviálním maličkostem.“

Upila a chvíli klidně seděla, aby mohla alkohol vychutnat.

„Musí ale existovat něco, co považují za důležité.“

„Ano, to je pravda.“

„Jsou nějaké sporné otázky mezi teritorii gangů?“ .

„Jistě, ale spousta extrémního násilí vyrůstá z malých sporů mezi jednotlivci. Kdo koho urazil, kdo se podíval na mou holku, kdo mi šlápnul na kecku.“

„Na něčem jim ale musí záležet.“

„Ano. Vy jste to pochopil? Neočekávala jsem to, myslela jsem si, že budete jiný.“

„Vždycky se mi zdálo, že mezi sociální strukturou a řekněme kódem čestnosti je obrácený poměr. Možná to zní trochu moc nabubřele pro tyhle problémy, ale nenapadá mě nic lepšího.“

„Čestností myslíte chování řízené hodnotami poznanými v mládí? Tyhle děti v sobě žádné takové hodnoty nemají.“

„Já vím, že ne. Měl jsem na mysli ten fakt, že příroda nenávidí prázdnotu. Jestliže neexistují věci, které jsou důležité, potom se musí určit důležitost věcem libovolně a bránit je za cenu nejvyššího rizika. Protože riziko dodává věcem hodnotu důležitosti.“

Erin Macklinová se opřela do křesla, oběma rukama držela sklenici na klíně a dívala se mi upřeně do obličeje, jako by z něj četla pokyny.

„Vy ale nemluvíte jenom o dětech, že?“

„Mají někteří z nich rodiny?“ zeptal jsem se. „Kromě party?“

„Ne vždy, ale občas ano,“ řekla.

Venku na ulici zahoukala siréna, hasiči, policie, sanitka. Když ale bydlíte ve větším městě, slyšíte stále nějaké sirény a už jim nevěnujete pozornost. Je to zvuk, který patří k okolí. Stejně jako vítr nebo ptačí zpěv na venkově. Ani jeden z nás nereagoval.

„Velice často rodiny nefungují tak, jak by měly. Z důvodu chlastu, drog, nebo patologie. Někdy to jsou rodiny pěkně podezřelé, tak, jak to vídáte v televizi. Někdy jsou rodiče utopisty — moje dítě přece nedělá takové věci. Moje dítě je v pořádku. Špatní jsou ti ostatní. To je mýtus, kterým rodiče ujišťují sami sebe — většinou jde o matky, otce mají jen málokdy — že všechno je v pořádku. Ale samozřejmě, že není, a abych tak řekla, tlak vyvíjený na dítě, že je zdrojem toho „pořádku“ v rodině, mu přidává další stres a přivádí ho do gangu. Velmi často je právě tohle dítě zdrojem obživy pro rodinu. On je ten, který obstarává jídlo, většinou za peníze, které získá prodejem drog. Nikdo se ho neptá, kde na to vzal. Má pro ně tuhle cenu.“

Pozvedla sklenici oběma rukama a napila se.

„Když chcete někde kšeftovat, musíte patřit k tamnímu gangu.“

Vstal jsem, obešel stůl a přilil jí do sklenice novou whisky. Neprotestovala. Usadila se v křesle trochu pohodlněji. Vypadala zasněně, když mluvila o tom, co byla jasně její životní práce.

„Existuje tady ještě jiný mýtus — mýtus špatného sémě. Rodina, která dítěti vtlouká do hlavy, že je špatné už od narození. Jeden z mých chlapců byl postřelen do hrudníku a umíral. Byla jsem u něho spolu s jeho matkou.

,Říkala jsem mu pořád, že není hodný,` povídala mi, ,říkala jsem mu, že jednou skončí s kulkou v těle, ještě než mu bude dvacet. A měla jsem pravdu.`“

„To pro ni ale musel být triumf!“

Zdálo se, že na ni whisky nemá žádný vliv a ona popíjela jako někdo, kdo má whisky rád. Ne jako někdo, kdo ji „potřebuje“. Usmála se skoro zasněně.

„Taky jsem měla jednoho kluka, tak kolem patnácti, jmenoval se Coke. Chytré dítě, měl ohromnou fantazii, citlivý. Věděl o tom poměru „jeden ze čtyř“ a byl přesvědčený, že on bude právě ten „jeden“. Takže, protože byl přesvědčený, že umře mladý, rozhodl se přivést do jiného stavu tolik děvčat, kolik jen bude v jeho silách. Dokonce měl vypracovaný program tak, aby dosáhl maxima možných těhotenství, než umře.“

„Zůstane dítě, aby pokračovalo,“ dodal jsem.

„Naneštěstí existuje teď dvacet nebo třicet dětí, aby pokračovali. Všechny s děvčaty, začínajícími střední školy, jako matkami, bez otce.“

„A umřel mladý?“

„Ještě ne, ale pro děti stejně není k maní.“

„Ony měly být něco stálého, pevného proti všem těm zmatkům,“ řekl jsem.

„Pokračování, část sebe sama,“ doplnila Erin Macklinová, „která ho přežije, až ho svět, ve kterém žije, přemůže.“

„A on se nikdy neztotožňoval se těmi

třemi ze čtyř, kteří v mládí nezemřou násilnou smrtí?“ Zeptal jsem se.

„Ne, život je příliš krutý nato, aby v sobě nosili tenhle druh optimismu.“

„Sedmdesát pět procent šance na přežití, to je v Blackjacku dobrý poměr.“

„Ale dvacet pět procent šance umřít, to moc příjemné není.“

„Tam, kde pracuji, není moc příjemných věcí,“ řekla.

„Možná kromě vás.“

Lehce se usmála a usrkla trochu pití. „To je hezké, že si to myslíte.“

„No, vzdělaná ex-jeptiška.“

„Všechno je možné,“ řekla zamyšleně.

20

„Budeš něco dělat s tím, jak zakládají ty ohně?“ zeptala se Jackie.

Hawk zavrtěl hlavou. Už jsme zase tvrdli v Double Deuce, na prostranství mezi domy, zíraje na nic.

„Proč ne?“ podivila se. ,

„Je to triviální,“ řekl Hawk.

„Ale je to výzva, ne?“

„Ne, když nejsme vyzýváni,“ řekl Hawk. Byli jsme potichu. V celém sídlišti se nic nehýbalo. Slunce stálo nehybně na místě, vítr nezafoukal, teplota neopouštěla 28 °C. Jackie si povzdechla.

„Slyšel jsi někdy výraz .nevyzpytatelný’?“

„Hm,“ Hawk sledoval prázdné prostranství, jako by tam bylo něco k vidění.

„A co takhle slovo ,nekomunikativní`?“ Hawk se beze slova zašklebil.

„Hawku, neptám se tě proto, že chci být vlezlá. Jsem reportérka, snažím se pracovat.“

Hawk pokýval hlavou a otočil se, aby se na ni podíval. Seděla na předním sedadle vedle něho. „Tak co bys ráda věděla?“

„Všechno. Včetně odpovědí na otázky, které ti nemohu dát, protože o nich nevím.“

„To je teda fakt hodné,“ řekl Hawk.

„Mezi cizími lidmi ano. Mezi příležitostnými známými nebo přáteli také. Ale mám ten dojem, že my dva jsme něco víc.“

„Hm,“ bylo všechno, co k tomu Hawk řekl. Seděl jsem napříč na zadním sedadle, nohy natažené, jak jen to šlo v sedanu jaguár na zadním sedadle. Přišel jsem na způsob, jak si sednout, aniž by se mi zbraň zarývala do zad. Byl jsem tudíž v pohodě.

„Je můj dojem přesný?“ pokračovala Jackie.

„Ano.“

„Tak proč, proboha, nemluvíš?“

„Jackie, podívej se, ty si myslíš, že existuje nějaký plán. Ty bys ho určitě měla. Takže mi kladeš otázky, jako bychom se drželi nějakého plánu. V práci, kterou dělám, ale žádný není. Důvod, proč jsme tak dobří, je, že my to víme.“

Když řekl „my“, otočil lehce hlavou mým směrem, takže jí bylo jasné, koho tím myslí.

„Jak se tedy rozhodujete? Jako teď, když jste se rozhodli nereagovat na ty zapálené popelnice?“

„Stejně tak, jak jsem se rozhodl, že ty a já budeme víc než přátelé. Zdají se to být správná rozhodnutí.“

„S tím jsem měla něco společného taky já,“ řekla Jackie.

„Jasně,“ řekl Hawk.

„Takže ty máš prostě takový pocit, že nejlepší je nechat ty ohně být.“

Hawk na mě pohlédl: „Skoč nám do toho, kdykoliv budeš chtít.“

„Zrovna jsem si gratuloval, že se té diskuse neúčastním.“

Jackie se otočila na sedadle. Její rtěnka měla jasně rudý odstín a karmínová halenka se jí u krku rozevírala. Vypadala zrovna tak jako cirka dvacet dva miliónů dolarů.

„Víc než přátelé,“ pomyslel jsem si, „Hawku, ty ďáble!“

„Tak ty taky? Proboha, lidi, co je to s vámi? Zapomněli jste mluvit?“

„Většinou nám jsou zato lidi vděční.“

„Ježíši Kriste,“ docházela jí trpělivost, „ty jseš přesně jako on. Přeborník v těch zasraně vyhýbavých odpovědích.“

Zůstali jsme všichni chvíli zticha.

„Není to schválně,“ řekl jsem, „je to, protože velice často nevíme, jak vysvětlit to, co víme. Máme sklon k přemýšlení zevnitř ven. Tak máme tendenci cítit věci stejným způsobem. A kvůli stylu života, jaký vedeme, je většinou mnohem důležitější vědět co dělat, než vědět, jak to víme.“

„Bože, myslela jsem si, že tohle se říká o ženských. Stvoření plná pocitů. Myslela jsem, že u mužů se předpokládá, že budou spíš rozumní.“

„Já bych to tak negeneralizoval, co se týká mužů a žen,“ řekl jsem. „Ale nemyslím si, že bychom Hawk a já jednali na emocionálním základě. Je to jen způsob, jak se někdy pokoušíme věci přeložit do rychlého běhu akcí. Takže máme tendenci vyhýbat se meditativním oblastem.“

Hawk nad mým výkladem vydal zvuk, vyjadřující nadšení.

Pokračoval jsem: „Mně se to docela zamlouvá a zdá se mi, že právě tyhle retrospektivy jsou plýtvání časem.“

„Následky vašich akcí prověří, jestli jste jednali správně?“ zeptala se.

„Jo.“

Hawk pokývl a šťastně se usmál.

„Je to tedy intuice?“

„Ne tak docela. Spíš něco jako automatický soubor dat bez přemýšlení o nich, a srovnávání s jinými údaji dříve zaznamenanými. Většina toho se odehrává bezděčně.“

„Co se týká téhle mládeže,“ vzal si slovo Hawk, „chtějí vědět, co udělá Major a jak se zachovám já. On se zdá být tím, kdo udává postupy ve hře, protože oni teď chtějí vědět, kdo jsme a jací jsme.“

„Kvůli tobě,“ řekla Jackie.

„Asi jo. A jestli se jim povede přimět nás, abychom je tady kolem honili kvůli přestupku, jako je zapalování popelnic, budeme vypadat jako blázni. Jak je za to potrestáme? Zastřelíme je? Za ohníčky v kontejnerech? Zfackujeme je? Víme vůbec, kdo to vlastně udělal?“

„Takže jim to projde?“

„Jasně, budeme to ignorovat. Jsme povzneseni nad takové hlouposti.“

„Znáš ty ředitele škol, co vyhazují kluky za to, že nosí trička s Bartem Simpsonem?“

„Ano. Dělají ze sebe blbce.“

Přikývl jsem, Hawk taky a Jackie se usmála.

„Už to chápu,“ povídá Jackie, „ale proč jste mi to neřekli hned na začátku?“

Oba jsme mlčeli a potom se ozval Hawk:

„Nevěděli jsme to … hned na začátku.“

21

I rovna jsme si Hawk, Jackie a já, pochutnávali na kuřecích kouscích „fajita“, které nám Hawk koupil na Huntingtonské třídě, když se přihnala Marge Eagenová v dodávce s nápisem „Zpravodajské Centrum 3“, se svým řidičem, sekretářkou, zvukařkou a kameramanem. Za nimi zaparkovalo auto se dvěma poldy ze Správy sídlišť.

Pak se zařadili tři civilisté z Bostonské správy sídlišť.

„Marge vždycky ráda navštěvuje místa, o která zrovna jde,“ řekla Jackie. „Je velice důkladná.“

„Taky děsně nenápadná,“ řekl jsem.

Oba poldové vystoupili z auta a rozhlíželi se kolem. Civilové vystoupili také a shromáždili se v blízkosti dodávky. Řidič vystoupil a otevřel dveře. Zezadu vyskočila sekretářka, kameraman a zvukařka vystoupili zepředu. A potom do slunečního svitu vystoupila i Marge Eagenová. Civilové se trochu narovnali, policajti na ní zírali. Jeden pošeptal něco druhému. Oba vypadali, jako by se chtěli něčemu zasmát, ale věděli, že by neměli. Marge se zastavila s jednou nohou na zemi a druhou ještě stále v dodávce. Odhalila se značná část její nohy. Kameraman ji vyfotografoval.

„Hezká noha,“ poznamenal jsem k Hawkovi.

„Odsud jo,“ opáčil.

„Ona má velmi hezké nohy,“ řekla Jackie. „A chce, aby to svět věděl. Vy jste ji ještě nikdy neviděli?“

„Ne,“ řekl jsem a Hawk také zavrtěl hlavou.

„Je to obchodní značka, šot, kterým každý den začíná její show. Záběr zdola, jak sedí na vysoké židli, v ruce mikrofon, bodové osvětlení, úzká sukně, nohu přes nohu.“

Kameraman skončil a Marge Eagenová dokončila vystupování z dodávky a vykročila směrem k nám. Každý v Bostonu ji znal. Byla televizní stálicí. Blondýna, široká ústa, rovný nos. Osobnost „neustále v záběru“, která rezonovala soucitem. Opravdu nikdy jsem její show nesledoval, ale ona byla legendárně horlivá, starající se a orientovaná na současné problémy.

Jackie vystoupila z auta. My s Hawkem ne.

„Jackie!“ zvolala. „Jak bezútěšné!“

Její hlas měl tu sladce chraptivou kvalitu, která vás nutí myslet na parfém a hedvábné spodní prádlo. Alespoň na mě to tak působilo, ale Susan mi jednou řekla, že mě na to nutí myslet skoro všechno.

„Připomíná ti její hlas parfém a hedvábné spodní prádlo?“ zeptal jsem se Hawka. Ten zavrtěl hlavou.

„Spíš peníze.“

„Peníze jsou téma, které ti připomene skoro všechno.“

„Tohle jsou ti dva centuriové?“ ozvala se Marge Eagenová. Nakloněná dopředu do auta si nás prohlížela … Měla na sobě rozepnutý černý hedvábný plášť do deště a pod ním hluboce vystřiženou nařasenou blůzu, připomínající pánskou smokingovou košili. Zatímco se nad námi skláněla a prohlížela si nás, viděl jsem, že má na sobě bílou podprsenku lemovanou krajkou, košíčky céčka — odhadem.

Jackie nás představila.

„Vystupte, ať si vás můžeme vyfotografovat,“ řekla.

„Žádné focení,“ řekl Hawk.

„Ale, no tak, Hawku. Potřebujeme fotky pro naši interní reklamu. Tohle bude ten největší lokální seriál, co jsme kdy

natočili,“ nechala se slyšet Marge.

Hawk zavrtěl hlavou. Marge předstírala, že to neviděla. Se širokým, oslňujícím úsměvem otevřela dveře auta.

„Ve skutečnosti předpokládám, že se to objeví i v televizních zprávách. Jen ta představa, jaké to budou záběry, už všechny nadchla. No tak, vylezte odtud, ať dostaneme ty pěkné tváře na film.“

Hawk se lenivě vysoukal z auta a pohlédl na kameramana stojícího za Marge Eagenovou.

„Jestli mně vyfotíte, seberu vám tu kameru a omlátím vám ji o hlavu.“ Hleděl kameramanovi pevně do očí. Byl to drobný, přátelsky vyhlížející chlapík s ustupujícími vlasy, což zakrýval obratným účesem. Pod Hawkovým pohledem ustoupil o pěkný kus dozadu a rychle pohlédl na ty dva z bostonské správy.

„Ale no tak, přestaňte s těmi nesmysly,“ povídá Marge, „nebuďte přece tak …“

Hawk přenesl svůj upřený pohled na ni. Přesto, že se jeho tvář zdála být naprosto klidná, měl v očích něco, co ji přimělo zmlknout uprostřed věty. A i když neustoupila ani o krůček, zdálo se, že ustupuje. Jackie lehce, jako by si vůbec neuvědomovala, co dělá, vstoupila mezi ně.

„Potřebujeme hlavně nějaké záběry s Marge, Harry. To bude ohromné. Jak stojí, v pozadí ty stavby, jak se dívá směrem k nim, na druhý konec ulice. Možná, jak na ně ukazuje a hovoří s panem Albanese.“

Harry přikývl a začal sledovat, jaké je světlo. Marge Eagenová popouzeně zafrkala a odcházela s ním. Zvukařka je následovala.

„Proč jsi ho, proboha, nenechal udělat tu fotku?“ zašeptala Jackie.

„Raději ne,“ odpověděl jí Hawk roztomile.

„To přece není žádný důvod!“ řekla a otočila se, když se blížila suita ze sídlištní správy.

„Sam Albanese, Jim Doyle,“ řekla a představila nás. „Obávám se, že vaše jméno neznám,“ řekla tomu třetímu.

„John Boc,“ představil se sám. „Úřad policie.“ Ruku nám nepodal.

„Ó, jasně.“ Jackie mluvila hlasem radostnějším než konferenciérka na maškarním plese. „Vy jste jistě náčelník, že?“

„Na tohle teď není ten správný čas. Nám se spíš moc nezdá párek najatých hrdlořezů, co se tady pokouší dělat práci za nás. To je přebírání pravomoci civilisty.“

„Pletení se do pravomocí by bylo, kdyby se dali dohromady nájemníci a vzali zákon do svých rukou. Tohle je spíš něco jako poradenství, myslím,“ poznamenal jsem.

„My jsme takoví malí detektivové, najmuti kvůli svalům,“ řekl Hawk.

„Poslužte si,“ řekl Albanese, „dělejte si legraci. Požádal jsem našeho zástupce,“ pokývl směrem k Doylemu, který na nás přísně hleděl, „aby zjistil, jestli by se tu nenašly nějaké přestupky proti zákonu.“

Zatímco Albanese mluvil, Jackie velice tichounce zapnula svůj magneťák, ale on to přesto zaslechl. Byl to ten typ chlápka, který tráví celý svůj život nasloucháním, jestli někde necvakne magnetofon nebo nezavrčí televizní kamera. Aniž by přerušil řeč, pokračoval: „Myslím si, že to, co dělá paní Eagenová, se stane hlavní televizní událostí. Už tady a teď vám mohu říci, že každá informace, každý zdroj z mé kanceláře, vám bude plně k dispozici. Gangy jsou postrachem všech sídlišť, celé veřejnosti. Těch pár zkažených mladíků dělá špatné jméno slušným, těžce pracujícím občanům.“

„A teď rychle vypít sklenici vody,“ řekl jsem.

„Prosím?“ nepochopil Albanese.

„Literární narážka, E. E. Cummings,“ vysvětlil jsem.

„Toho neznám,“ řekl on.

Zdvořile jsem se usmál.

Všichni jsme tam chvíli stáli a neměli co říci. Dívali jsme se, jak filmují Marge Eagenovou.

Když s tím skončili, Harry natočil pár metrů s ní a s Albanesem. Zvukařka se stále držela poblíž kamery, přestože nikdo nemluvil a pokud jsem dobře slyšel, nebyly tu ani žádné jiné zvuky k nahrávání. Potom přišla řada zase na nás. Marge se rozhodla, že nás okouzlí. Věnovala nám jeden ze svých širokých úsměvů a pokusila se nás uhranout plnou silou pohledu svých velkých modrých očí.

„Nu, pánové, tak co s vámi?“

„Mohli bychom třeba zajít na kuželky a pak by možná bodla pizza,“ řekl jsem.

Zavrtěla hlavou tak, jak to dělají rodiče nad svéhlavým dítětem.

„Rádi bychom vás oba měli v této části.“

Hawk i já jsme zůstali potichu.

„Tenhle seriál bude skutečným přínosem pro ty, kteří jsou nejvíce znevýhodněni. Ráda bych získala také váš názor na tuhle situaci, názor dvou mužů, kteří překlenuli rasovou propast a vytvořili tým, aby se ji pokusili pomoci překlenout i ostatním.“

Hawk otočil hlavu a podíval se přes rameno za sebe, potom zpět na Marge Eagenovou a zeptal se:

„Vy to tam někde čtete?“

„Vy nevěříte tomu, co děláte?“ odpověděla mu otázkou.

Zblízka jsem si povšiml drobných vrásek, které se jí tvořily kolem očí. Nijak jí to na kráse neubíralo. Spíše se mi zdálo, že jí to pomáhá vypadat dospěle.

„Moc ne,“ povídal jí Hawk, „a jedna z věcí, které teda vážně nevěřím, je, že nějaká ženská v šatech od Donny Karanový nějak zvlášť pomůže černoušům.“

„No dobrá, kvůli tomu snad není třeba být tak protivný.“

„To teda sakra není.“

„Jackie,“ bylo jediné, co řekla, pohodila hlavou směrem k dodávce, udělala čelem vzad a odpochodovala.

Všichni, vyjma Boca, šéfa policie, pospíchali za ní. Hawk a já jsme za nimi mlčky hleděli.

„Nevšímejte si Albaneseho,“ řekl Boc, „my tady potřebujeme všechnu pomoc, kterou můžeme získat a jestli udržíte v klidu ty parchanty, nebudeme se vám do toho vůbec míchat.“

Hawk pokýval hlavou, očima stále sleduje Marge.

„Fajn, že to víme,“ ozvalo se potom. Boc se otočil a následoval ostatní.

Asi tak po pěti minutách se z dodávky vrátila Jackie. Obličej měla velice napjatý.

„Pitomče,“ řekla Hawkovi, „ona mě tady z toho vyškubla. A dokonce si nejsem jistá, jestli tenhle seriál budeme vůbec dělat.“

Hawk přikývl. Jackie vyndala z jeho auta svou kabelu, dala do ní magnetofon a vrátila se k dodávce. Když nastoupila, auto se rozjelo. Policejní vůz i vůz Sídlištní správy je následovaly. Zůstali jsme uprostřed Double Deuce zase sami. Pohlédli jsme na sebe.

„Jak’s poznal, že ten hadřík byl od Donny Karanový?“ podivil jsem se.

22

„To ty’s jí nechal ohlodávat tu kost na gauči?“ zeptala se Susan. Bylo půl desáté večer. Četl jsem ,Calvina a Hobbese` v ranním vydání Globe.

„Jo.“

„Proč jsi jí v tom nezabránil?“

„Nevšiml jsem si jí. A proč by nemohla okusovat kost na

gauči?“

„Protože mi přece děsně zamaže potahy! Jak sis mohl nevšimnout?“

Odpovídat na otázku takového druhu se již dříve ukázalo jako neplodné, a tak jsem se jen omluvně usmál, krátce zatřepal hlavou a vrátil se ke ,Calvinovi a Hobbesovi`. Potom jsem přešel na ,Tanka McNamaru` a skončil u ,Doonesbury`. Měl jsem celý večer naplánovaný.

„Na tom není nic k smíchu,“ ozvala se Susan.

„Ne, to byl omluvný úsměv.“

„Myslím to vážně. Moje věci pro mě hodně znamenají.“

„Myslel jsem si, že to jsou naše věci.“

„Víš, co myslím. Na rozdíl od tebe na ně taky dávám pozor.“

„Chápu. Design a dekor jsou částí tvého umění, výsledky jsou opravdu krásné, já jenom, že bránit psovi, aby zamazal potahy od masa na kosti bylo něco, co jsem odkládal na později. Cítil jsem, že si potřebuju přečíst noviny a ulevit trochu své ostražitosti.“

„Četl sis comics,“ řekla Susan a opustila obývák. Pohlédl jsem na Perlu. Nezdálo se, že by byla v rozpacích. Velice pečlivě a důkladně znečišťovala pokrývku šťávou z masa na kosti.

23

Seděl jsem ve své kanceláři a zvažoval nepříznivý vliv třetí kávy na mé zdraví, doplněný o možnost vlivu koblihy. Venku za oknem bylo zataženo a nebe nad řekou věstilo silnou bouři. Správný den na kávu s koblihou.

Náhle se dveře mé kanceláře otevřely a potom vstoupila, v bílém nepromokavém plášti a bílém klobouku, to vše lemované modrými puntíky, oslnivá Marge Eagenová, moderátorka nejpřednější lokální show ve státě.

Srdce se mi rozbušilo.

„Dobrý den,“ řekl jsem.

„Nebyla jsem si jista, zda klepat či ne,“ řekla a zářivě se usmála. „Myslela jsem, že možná máte sekretářku.“

„Jednu jsem měl, ale vrátila se ke své první lásce — k neurochirurgii. Zatím jsem se nenamáhal s hledáním náhrady.“

Marge Eagenová se potěšeně ušklíbla: „Slyšela jsem, že je s vámi legrace.“

„To říká spousta lidí.“

„Mohu se posadit?“

„Samozřejmě,“ pokývl jsem směrem k židli. Posadila se a pohledem přelétla mou kancelář.

„Báječně situovaná,“ řekla. Nekomentoval jsem to.

„Je to opravdu tak fascinující, jak to vypadá, živit se jako soukromý detektiv?“ zeptala se.

„Pořád lepší než pracovat.“

„Ó, jsem naprosto přesvědčena, že vy pracujete zatraceně těžce.“

„Takže co pro vás mohu udělat?“

„No dobrá. Tak pracovně.“ Rozepjala si zářivě bílý plášť a nechala jej spadnout z ramen dozadu přes opěradlo židle. Objevily se tmavomodré šaty s velkými bílými puntíky. Když si dala nohu přes nohu, předvedla mi značnou část stehen. Zůstal jsem v klidu.

„Já opravdu potřebuji vědět, v čem je ten zádrhel.“

Povzbudivě jsem pokývl.

„V čem je ta potíž s vaším černým přítelem. Byli jsme tam, v terénu jsme se snažili dát dohromady příběh, který by měl pomoci jeho lidem, a on, upřímně řečeno, vypadal, jako by měl k tomu skutečně osobní vztah.“

„Hawk? Osobní vztah?“ podivil jsem se.

„No tak, jen se nestyďte, pane Spensere, co ho trápí?“

„Proč to nepřeberete s ním?“

„No, já nevím, kde ho najít a po pravdě řečeno, je mi daleko příjemnější mluvit s vámi.“

„To proto, že jsem tak k zulíbání?“

Usmála se úsměvem, který uvádí tisíce reklamních šotů.

„No, částečně určitě také,“ řekla.

„A že nejsem vzpurnej negr, což na vás taky dělá dobrý dojem.“

„Nemusíte být hned hrubý,“ řekla. „Za tímhle opravdu stojí všechny televizní stanice. Věříme, že tenhle projekt má smysl. Máme opravdový zájem.“

„Hawk si nejspíš myslí, že jste jenom bláznivá domýšlivá ženská, která hledá popularitu a využívá k tomu i problémy v ghettech. Hawk se asi domnívá, že vaše reportáž nemá žádný smysl, ale způsobí, že si lidi budou myslet, že to snad k něčemu dobré je, což věci ještě zhorší, jestli to vůbec ještě jde.“

Obličej Marge Eagenové zrudnul.

„Vy arogantní zasranej idiote!“

„To říká spousta lidí.“

Vstala, otočila se a vztekle na sebe hodila plášť.

„Samozřejmě je také možné, že se jen nerad fotografuje. S Hawkem člověk nikdy neví,“ doplnil jsem ještě.

Neodpověděla. Bez ohlédnutí vylétla ze dveří a třískla jimi za sebou.

Žádný byznys není jako šoubyznys.

24

Když se ukázal Major Johnson s celou partou Hobartů, zrovna pršelo. Byl to takový lehký deštík, který chvílemi ustával, aby vzápětí zase zesílil. Celkem vzato, bylo to takové hezké deštivé jarní odpoledne. Hobartové přecházeli ulicí, která vedla od vzdálenějšího konce sídliště husím pochodem, jeden za druhým. Všichni měli na hlavách kšiltovky Raiders a kecky Adidas. Většina z nich byla v teplácích, jen Major se pyšnil koženou bundou s vycpanými rameny a spoustou zipů. Když se přiblížili, vystoupili jsme z auta, abychom jim mohli čelit. Já měl brokovnici. Hobarti nás vějířovitě obstoupili. Nikde jsem neviděl Johna Portera. Přelétl jsem pohledem střechy domů kolem nás, ale nebylo tam nic neobvyklého. Major se postavil doprostřed půlkruhu naproti nám. Měl stále stejný výraz v obličeji, napůl pobavený, napůl napjatý, který jsem u něho viděl vždycky předtím.

„Jak se vede,“ zeptal se.

Hawk zlehka přikývl.

„Napadlo mě, že vás představím partě,“ řekl Major.

Hawk vyčkával.

„Hádám, že máte v plánu se s náma trochu zamíchat, takže byste měli vědět, s kým se dostanete do sporu.“

Na střechách stále nebyl vidět žádný pohyb. Déšť lehce padal k zemi a zdálo se, že to nikomu nevadí. Hoši stáli nehnutě na svých místech.

„Tohle tady je Shoe a Honk, Goodyear, Moonman, Halfway a Hose.“ Při každém jméně Hawk upřel pohled na představovanou osobu. To byl jediný pohyb, který udělal. Shoe byl ten, co jsem ho vyhrábl z dodávky. Goodyear vypadal, že ho pojmenovali podle té vzducholodě. Honk byl velmi drobný, Halfway malý. Major pomalu obcházel půlkruh.

„Tenhle tady je ,X’ a tuhle Bobby High.“

Nepřestával jsem sledovat střídavě střechy a ulici. Déšť pomalu sílil.

,,.. .a Junior, a Ray …“ pokračoval Major.

Bylo tam celkem asi dvacet kluků. Majorovi bylo kolem dvaceti let, nejmladší vypadal tak na dvanáct—třináct.

„Kde je John Porter?“ zeptal se Hawk.

Major pokrčil rameny: „Není tady. Myslím, že asi zrovna šoustá,“ zašklebil se. „On to musí dělat pořád. Říká se, že si musí dát každej den, vod ty doby, co se dostal ven z lochu. Jeho holka většinou čučí na strop.“

„Přišel jsi mi vyprávět o sexuálním životě Johna Portera?“ řekl Hawk.

„Chtěl jsem tě vidět, kámo. Představit ti domácí. Byl jsi někdy v lapáku, kámo?“

„Prší. To tady chcete postávat v tom dešti?“ zeptal se Hawk.

„My sme zvyklí postávat na ulici. Děláme to skoro pořád. Postáváme na ulici, abysme něco prodali, abysme sbalili nějakou buchtu, postáváme a občas trochu popíjíme. Možná taky na někoho číháme.“

„Číháte?“ ozval jsem se. Major se zašklebil.

„No, sledujem, najdem a potom …“ palcem a ukazováčkem naznačil střílení.

„Aha. Jasně.“

„Jaký drogy prodáváte?“ zeptal se Hawk.

„Zrní, sklo, klasiku, Jocka, motor, harfu — co potřebuješ, to máme.“

Hawk na mě pohlédl a překládal: „Tráva, kokain, kokain v prášku, heroin…,“ potom se podíval po Majorovi: „Co je motor? Rychlovka? A LSD,“ dokončil.

„Myslíš, že jsem to nevěděl?“ zeptal jsem se ho.

„Co bereš ty?“ zeptal se Hawk Majora.

„Člověče, my přece ty sračky neberem. Ty si snad myslíš, že jo? Vidíme, co to s lidma dělá. Nejsme blbci.“

„Tak co berete?“

„Pijeme, brácho. Už jsem ti to povídal. Ňákej Mogen, vobčas Juke, když je hic, tak jich urazíme třeba šest. A co ty?“

„Já piju krev svých nepřátel,“ povídal Hawk a široce se zazubil tím svým šťastným úsměvem. Přitom nespouštěl z Majora oči.

„Hej, to je droga, člověče!“ Otočil se k ostatním: „Lidi, říkal jsem vám, jak je dobrej, že je to sekáč. Krev svejch zasranejch nepřátel! Do prdele!“ , . .

„Kolik lidí už jsi zabil?“ ptal se Shoe Hawka.

Hawk se na něho díval, jako by byl vůbec nepromluvil. Shoe pokračoval: „Já jsem si picnul jednoho Číňana, minulej měsíc. Ten sráč se mě snažil podfouknout ve kšefte, tak jsem ho voddělal, zrovna támhle.“ Shoe pokývl směrem přes dvůr k dětskému hřišti. Stály tam držáky na houpačky, ale bez nich a rozbité stojany na košíkovou, ale bez košíků. Kov se v dešti leskl a asfalt se třpytil falešnými sliby.

„Děláte hodně kšeftů, co jsme tady my?“ ptal se Hawk.

„Prodáváme, kdy chceme,“ řekl Major.

„Kdo to dodává?“

Major pohlédl na mě a potom zpátky na Hawka. Po chvilce hrdě prohlásil: „Tony Marcus.“

Hawkův úsměv se rozšířil: „Opravdu?“

„Ty ho znáš?“ zeptal se Major.

„No jasně. Tadyhle kámoš mu jednou dal pěknou nakládačku.“

Celý půlkruh na chvíli ztichl. Přes všechnu tu svou agresivitu to byly děti. A chlap, který se porval s Tony Marcusem a přežil to, si zasloužil jejich pozornost.

„Udělals’ to?“ zeptal se mě Major.

„Naštval mě,“ odpověděl jsem mu.

„Nevěřím, žes to udělal.“

Jenom jsem pokrčil rameny. Znovu jsme zůstali stát potichu v dešti.

„Kdepak máte tu vaší chytračku? Už nás nemá ráda?“ nechal se slyšet Major.

„Nevím, proč by měla být jiná než ostatní.“

„To znamená, že už nebudeme v televizi?“

Hawk chvíli mlčel a díval se na Majora, který byl také zticha. Nakonec Hawk řekl: „Měli bychom si promluvit.“

„A co tady děláme jinýho, do prdele?“

„Teď, zrovna teď, se tady předvádíš před kámošema a já se nudím.“

„A proč tou svou zasranou prdelí nepohneš někam jinam, když se tak nudíš, člověče?“

„Proč si my dva, ty a já, nesedneme do auta, pryč z toho deště a nedáme řeč?“ zeptal se Hawk.

Dalo by se říci, že se tahle myšlenka Majorovi zalíbila. On i Hawk — jako rovný s rovným, dva velitelé na poradě, zatímco vojsko stojí venku na dešti. A kromě toho, jednalo se o jaguára s koženým čalouněním.

„Není důvod, proč bysme tu mněli moknout,“ řekl Major

Hawk mu podržel otevřená zadní dvířka a Major nastoupil dovnitř. Když nastupoval, zašklebil se na mě. Zůstal jsem venku s brokovnicí a díval se na přibližně devatenáct nepřátelských kluků, v dešti, který stále houstl.

25

Nalézali jsme se na druhém konci života. Susan, já, Hawk a Jackie jsme se právě dělili o láhev šampaňského ,Železný kůň` a dávali si večeři v nejvyšším poschodí hotelu Bostonian.

Hawk byl oblečen do černého hedvábného obleku a bílé košile s plizovanou náprsenkou. Já jsem si pro tuto příležitost oblékl svůj tmavomodrý oblek, který jsem si bral skoro vždycky. Jednak lichotil mému zraku a potom také proto, že jsem neměl jiný. Byl jsem přesvědčen, že jsme vůbec nevypadali jako lidé, kteří tráví celé dny ozbrojeni uprostřed sídliště. A ženy, které tu byly s námi, určitě nevypadaly, jako kdyby chodily s takovými lidmi.

Jackie na sobě měla černé šaty a perly. Ruku položila na opěradlo Hawkovy židle a ukazováčkem mu kreslila malé kroužky mezi lopatkami.

„Ty’s mluvil s tím klukem? Opravdu mluvil?“ ptala se ho.

„Hm.“

„Řekneš mi, co ti povídal?“

„Jen samé nepodstatné věci.“

Obrátil jsem se k Susan: „Všimla sis, jak se ten jeho drsňácký přízvuk vytrácí, když mluví s Jackie?“

Susan se usmála, což je něco, co opravdu stojí za vidění.

„Ale ano, jsem však příliš jemná na to, abych to zdůrazňovala.“

„To já se tak přetvařuju před běláskama,“ řekl Hawk, napodobuje styl Davida Nivena, „abyste nebyli zklamaní ve svých očekáváních.“

„O čem jste mluvili s Majorem?“ ptala se znovu Jackie.

„Není snadné odvrátit pozornost ženy,“ řekl Hawk.

„To ty už přece musíš dávno vědět,“ odvětila Jackie.

„O tom jsem teď zrovna nemluvil,“ podotkl Hawk.

Nastal moment ticha, kdy se na něho Jackie usmívala a Hawk se na ni díval stejně přátelským pohledem, kterým se ostatně díval na každého.

„Major se posadil do auta a já jsem mu řekl: ,Můžeme se dát dvěma směry. Můžeme se domluvit a udělat dohodu nebo můžeme celou věc vyřídit pomocí násilí.` Major si skoro pořád prohlížel auto, když jsem mluvil. Když jsem mu řekl tohle, jenom kývl hlavou a dál se díval po autě. Tak mu povídám: ,Zabiju tě, když budu potřebovat,` a on si přestal prohlížet auto a začal se smát.“

„Zdá se, že jsi mu nahnal strach,“ řekl jsem.

„To teda jo. Ale on už musel něco slyšet i o tobě, protože povídal, že já budu mrtvej a Mickey, to jsi jako ty, už bude mrtvej dávno. Jedině, že by on řekl ne.“

„Už jsme se dvakrát střetli a my z toho vždycky vyšli vítězně. To mu nic neříká?“ ozval jsem se.

„Nebylo žádné střílení,“ řekl Hawk. „Na ty parchanty dělá dojem jenom střílení. Každý má zbraň. Za to, za co my někoho praštíme po palici, tyhle děti střílejí.“

„Koukám, že se stáváš nostalgický, pokud jde o pouliční bojovníky.“ Hawk souhlasně přikývl.

„Mickey?“ ujišťovala se Susan.

„To znamená Ir — a vůbec běloch.“

„Každej běloch?“

„Jo.“

„Říkali by i mně Irka?“

„Ty bys byla holka, buchta, kost — u ženských je to fuk.“

„Už zase ta diskriminace v sexu.“

„Mohla bys být irská buchta,“ řekl jsem.

„Jé — takže bych prošla …“

Hawk už měl upito trochu šampaňského, které do sebe lil způsobem, jakým jiní lidé pijí Pepsi Colu. Nikdy jsem neviděl, že by ho to nějak změnilo. Vlastně nikdy jsem neviděl nic, co by ho nějak změnilo.

„Zeptal jsem se Majora, proč už teda nevydal ten povel, aby nás oddělali a on na to, že se mi snaží dát najevo respekt, protože mě každý zná.“

„Každý?“ podivila se Jackie.

„On má na mysli každého v Hobart Street.“

„Což pro něj znamená každý na celém světě,“ dodal jsem.

„Říkal, že jsou všichni zvědaví, proč tam tahám ještě bělocha,“ řekl Hawk a kývl bradou směrem ke mně. „Snaží se na to přijít. A taky se ptal, proč jsem tam vlastně já? Tak jsem mu na to řek’, že mi to připadá dobrý tam teď být. Majorovi se ta odpověď nelíbila, tak chvíli jen tak seděl a přemýšlel o tom, a potom povídá: Tak co teda budete dělat? A já na to, že oni si můžou dělat co chtějí, ale někde jinde, to není můj problém, ale nesmí to dělat tady na tom sídlišti. A on se zeptal, co to má za smysl, když se jen přestěhujou jinam a budou dál dělat co dělají, co to má za smysl je jenompřestěhovat? A já mu řek’, že smysl to má ten, že jsem mu řek’, aby to udělal. Pak Major chvíli seděl a potom řek’: Tomu rozumím. Pak seděl ještě trochu dýl a řek’: Nemůžu tebe a Mickeyho nechat, abyste mě vyhnali. Nemůžu vás nechat, abyste mě štvali. To fakt řek’. A já na to: To se kvůli tomu necháš zabít? A von: Co jinýho mám, než svou reputaci?“

Zůstali jsme všichni potichu sedět. Nehlučně se k nám přiblížil číšník, dolil nám do skleniček šampaňské a láhev zase vrátil k ledu. Bylo to takové tiché místo. Stoly byly rozmístěny tak, aby každý měl kolem sebe dostatek prostoru. Konverzace ustala. Podlahu pokrývaly tlusté koberce, po nichž se číšníci ve smokinzích pohybovali nehlučně a hbitě, jako najatí vrahové mezi střelami a jejich bílé náprsenky svítily v decentním osvětlení.

„Tomu rozumím,“ řekl jsem.

26

Belson mi zavolal v půl sedmé ráno, právě když jsem si připravoval kávu.

„Ten kvér, co jste nám dali, nesouhlasí,“ povídal.

„Nebyla s ním zabita ta dívka s dítětem?“

„Ne.“

„A co nějaké příbuzné, měla někoho?“

„Ne. Jediný způsob, jak jsme ji mohli identifikovat, byl podle toho dítěte, které se narodilo v Bostonu a měli otisk jeho nohy.“

„Kde bydlela?“

„Nemám adresu.“

„A co otec dítěte?“

„Není znám.“

„Nevedete si zrovna nejlépe,“ poznamenal jsem.

„To si pište.“

„No, musela přece někde bydlet.“

„To jo.“

„A někde tedy musí být otec.“

„Jo.“

„Takže hádám, že ho asi budu muset najít sám.“

„Jasně,“ řekl a zavěsil telefon.

Susan seděla v kuchyňském koutě, pojídala nějaký druh obilovin s kousky pomeranče a zapíjela to horkou vodou s plátkem citrónu. Perla seděla na zemi a všechno to pozorně sledovala.

„Jedná se o tu zbraň, co jste sebrali těm klukům?“

„Jo.“

Nalil jsem si do kávy trochu smetany a přihodil dvě kostky cukru. Susan byla připravena začít nový den. Měla na sobě šedivý kostýmek a její husté černé vlasy se leskly ořechovým olejem nebo čím si je to natírala.

„Máš na dnešek nabitý program?“ zeptal jsem se jí.

Podala prázdnou misku od své snídaně Perle.

„Celé dopoledne pacienti a odpoledne mám seminář v Tuftu.“

Postavila se. Díval jsem se na ni. Cítil jsem to, co jsem vždycky cítil, když jsem se na díval. Bylo to něco podobného sledování svého vlastního bytí. Jako kontrola pulzu. Kdybych se na ni díval a necítil to, věděl bych s jistotou, že jsem mrtvý.

„Budeš doma na večeři?“ zeptala se.

„To záleží na tom, jestli najdu toho chlapíka, co zabil tu holku a její mimino. Když se nám s Hawkem podaří stabilizovat situaci v Double Deuce, mohl bych být odpoledne zpátky.“

Naklonila se ke mně a políbila mě. Poplácal jsem ji po zadečku.

„Nebudeš si to vykládat jako gesto nedůvěry, kdybych náhodou nečekala a najedla se bez tebe?“ zeptala se.

„Vy psychiatři jste pěkně cynická cháska,“ odpověděl jsem jí.

Susan sešla dolů ke svým pacientům. Perla ji vyprovodila ke dveřím a potom se vrátila, aby dohlédla i na mou snídani. Dal jsem si sendvič s krocaním kotletem, se spoustou cibule a Heinzova kečupu. Kus jsem nechal Perle.

„Hodně vylepšený obilí s kouskama pomerančů,“ řekl jsem jí.

Perla byla příliš loajální na to, aby k tomu něco dodala, ale byl jsem si víc než jistý, že se mnou souhlasí.

27

Erin Macklinovou jsem vyzvedl před Garveyskou školou na Cardinal Road. Pršelo, když sestupovala po schodech a byla oblečena do krátkého zeleného pršipláště a hnědých tepláků. Na nohou nízké gumáky L. L. Bean s koženými svršky. Byla prostovlasá. Vypadala jako něčí maloměstská manželka na cestě na hokejový zápas místní dětské ligy. Skutečnost, že jí nevadilo, že jí moknou vlasy, však vyvracela domněnku, že by šlo o něčí paničku.

Když nastoupila do auta, její první otázka byla: „Váš přítel sedí v Double Deuce sám?“

„Nezdá se, že by ho to nějak zvlášť vzrušovalo,“ odpověděl jsem jí.

„No jo, zase ta ironie.“

„To mě znáte tak dobře, za tu krátkou dobu?“

„Vaše pověst vás předchází. Dokresluje jen můj úsudek.“

Cardinal Road byla kdysi součástí irské čtvrti. Rodili se tu bílí katolíci mého věku. Skoro všechny domy byly třípatrové, pobité dřevem, s plochými střechami a vyklápěcími okny, v zadních částech s balkony v každém poschodí. Dveře u všech domů byly po levé straně. Před každým byl vystavěn malý přístřešek, tři betonové schůdky a malá předzahrádka. Lemovaly celou Cardinal Road, upravené, ze zastřiženými živými ploty. Na malých trávnících, v dešti jasně zelených, stála porůznu kola a tříkolky. Domy byly barevně natřeny, v oknech záclony. Vypadalo to tady jako ve většině dělnických čtvrtí v Bostonu. Jedině, že v téhle čtvrti měl každý černý obličej.

„Potřeboval bych trochu pomoct,“ řekl jsem.

Erin při jízdě pozorně sledovala obrysy města.

„Řekněte, co potřebujete.“

„Byla zavražděna dívka, ani ne patnáctiletá. V Double Deuce. Měla s sebou tříměsíční mimino. To taky zabili.“

„Chlapec nebo děvče?“

„Máte pravdu — neměla by být anonymní. Bylo to děvče a jmenovalo se Crystal.

„Ano. Pomáhá to lépe se soustředit.“

„Jméno té dívky bylo Devona Jeffersonová.“

„Neznám ji,“ řekla Erin.

„Zdá se, že ji neznal nikdo, ale někdo přece musel; Musím najít někoho, kdo ji znal.“

„Proč?“

„Protože se chci dozvědět, kdo ji zabil.“

„A až to budete vědět?“

„To záleží na tom. Budeme-li mít důkazy, předáme ho policii.“

„A když je mít nebudete?“ ; „Uvidíme.“ ,

„Podniknete něco sami?“

„Já možná jo.“

„A váš přítel?“

„Možná také.“

Zabočili jsme na Alewife Way, která byla lemována stejnými tříposchoďovými domy se stejnými předzahrádkami. Tyhle však byly bez trávníků, s blátem, které z holé země vytvořil déšť. Domy na Alewife Way se zdály být zplihlejší, přístřešky na průčelích skleslejší. Balkony na nich visely a domy nutně potřebovaly novou omítku. Hodně oken bylo pobito překližkami a zahrádky pokrývaly haldy smetí. Válely se tady prázdné lahve od Wild Irish Rose, plastikové držáky na šest lahví, hnědé papírové sáčky, obaly od jídel, prázdné krabice od vína a roztrhané kartony od cigaret. Lidé byli venku i v dešti, a nezdáli se z toho být příliš nadšeni. Postávali rozmrzele, se svěšenými rameny, unaveně se potáceli, tiskli se ke zdem a opírali se mezi dveřmi v koloniálech s okny za drátěným pletivem.

Na rohu s Colonial Drive bylo dětské hřiště, na zemi asfalt, drátěný plot a dva plechové stojany s tabulemi na hraní basketu. Jedna měla jenom drátěné oko bez síťky, ta druhá ji měla z drátěného pletiva.

„Hodíte tam míč a nezašustí to, ale zadrnčí,“ poznamenal jsem.

„Předpokládá se, že drátěné koše vydrží déle, ale nevydrží. Děti je použijí na zbraně.“

Přikývl jsem. „Chyť jeden konec a motej. Děti jsou dost vynalézavé, že?“

„To tedy ano. Velice často nejsou příliš nadané a sotva prospí

vají ve škole. Kdejaký průměrný test se zdá být nad jejich možnosti, ale přesto jsou velice inteligentní, když se jedná o přežití v nelidských podmínkách. Jsou obvykle dost vynalézavé, udělají si to, co potřebují, z toho, co mají k dispozici. Přežívají v podmínkách, které by jednoduše většinu žáků Harvardu zadusily.“

„Asi existuje více druhů inteligence,“ řekl jsem.

„Možná. Pojďme si s nimi popovídat.“

Stálo jich tam v tom dešti asi šest, opřených o drátěný plot. Jeden z nich držel míč na košíkovou. Všichni byli obuti do vysokých adidasek, na sobě světlé džíny a purpurové bundy Lakers. Tři z nich měli na hlavách kšiltovky Lakers, dva kšiltem dozadu. Zdálo se, že jim vůbec nevadí stát v dešti. Ten s míčem dribloval kolem sebe — za zády, přes nohy, do osmičky. Ostatní kouřili, jejich tváře měly jednotný výraz tvrdého nezájmu, když jsem vystoupil z auta. Mysleli si, že jsme poldové. Když ale vystoupila Erin, jejich ztuhlost povolila, přestože se jejich pohledy neklidně zablýskly, kdykoliv zabloudily směrem ke mně.

„Ahoj. Jak se máš, Quintine?“ řekla Erin. Napřáhla k chlapci ruku. Ten si dal míč pod paži a lehce jí do ní plácl.

„Vypadáte bezva, paní Bezová.“ Na mě se ani nepodíval. Erin pokračovala. „To není polda, přišel se mnou.“

Quintin pokrčil rameny a znovu se u něho objevil ten napjatý výraz. Nikdy se nebudou chovat přirozeně v přítomnosti velkého bílého chlápka v jejich rajónu a jejich pohledy nebudou nikdy nadšené, i když nebudou zrovna nenávistné.

„Před pár dny, v Double Deuce, bylo zabito děvče, které se jmenovalo Devona Jeffersonová. Měla sebou mimino, holčičku jménem Crystal. Tu zastřelili taky.“

Quintin znovu pokrčil rameny.

„Neznal jsi ji?“

„Jak že se menovala?“

„Devona. Devona Jeffersonová,“ opakovala Erin.

„Nepatří k Silkům. Čím ji zabili?“

„Devítkou,“ řekl jsem.

„Stejně použili ňákou čerstvou,“ řekl Quintin.

„Vy ji fakt neznáte?“ zeptal jsem se.

„Ne, ksakru. Zná ji někdo?“ otočil se na ostatní.

Všech pět řeklo, že ne. Erin jim poděkovala a nastoupili jsme zase do auta. Celý zbytek dne jsme se projížděli v dešti, mluvili se spoustou lidí ale vůbec nic jsme nezjistili.

28

Druhý den ráno ještě stále pršelo, když jsme s Hawkem kontrolovali Double Deuce. V celém sídlišti nebyla žádná známka života. V dešti vypadal Hawkův tmavě zelený jaguár černě, jak se na něm déšť perlil v drobných kapičkách a sklouzával po stranách dolů. Zaparkoval jsem vedle něho, vystoupil a přisedl k němu. Na předním sedadle vedle něj seděla Jackie.

„Copak, byli jsme vzati na milost?“ zeptal jsem se.

Usmála se.

„Marge vám odpustila.“

„Díky Bohu. Zdám se jí neodolatelný, co?“

„Už jsme celé té věci udělali dost velkou reklamu. Nechtěli jsme, aby se nějaký sloupkař vyptával, proč jsme nejdříve vykládali, že se do toho pouštíme a potom z toho najednou vycouváme.“

„To máš skoro stejný, jako když se jí zdáš neodolatelnej,“ řekl Hawk a pak se na mě obrátil: „Tak co ty tvoje objevy?“

„Odhaluji hodně nového o ghettech.“

Hawk přikývl.

„Nikdo se ještě nepřiznal,“ ozval jsem se.

„To je jen otázka času,“ řekl Hawk, „lidi v ghettech totiž netouží po ničem víc, než aby měli nějakýho velkýho bělocha, kterýmu by se mohli ke všemu přiznat. Už jsem sám uvažoval o tom, že se ti vyzpovídám.“

„Nechci to slyšet. Trvalo by to příliš dlouho,“ odpověděl jsem.

„Co chcete zjistit?“ ozvala se Jackie.

„Kdo zabil Devonu a Crystal Jeffersonovy.“

„Opravdu?“

„Hm.“

„No, já myslím, že je to jen část toho, co chcete — chceme udělat. Ale co policie?“

„Policie to odložila,“ řekl jsem.

„A co tady?“

„Ty a Hawk jste to kontrolovali,“ řekl jsem.

„A taky máme Marge Eagenovou jako oporu,“ dodal Hawk a potom se mě zeptal: „Jak se ti bloudí v černé komunitě?“

„Mám průvodce.“

„Ty si fakt myslíš, že zvládneš to, co policie vzdala?“

„Vsaď se, že jo,“ povídám.

„Nerada bych, aby to znělo naivně nebo cynicky, ale proč 7“ zeptala se mne Jackie.

„Proč si myslím, že ho dokážu najít?“

„Ne. Proč jsi ochoten se o to snažit.“

„Někdo by měl,“ řekl jsem.

Jackie mě upřeně pozorovala. Déšť padal na střechu auta a tenhle zvuk u mě vždycky navozuje pocit příjemného pohodlí.

„To je ten důvod?“ zeptala se zase Jackie.

„Jo.“

„Proč by to někdo ,měl udělat`?“

„Bylo zavražděno čtrnáctileté dítě a tříměsíční dítě a pokud zatím víme, vůbec za nic nemohly a neměly s tím nic společného. To by nemělo jen tak projít,“ vysvětlil jsem jí.

„To by mě nenapadlo,“ poznamenala Jackie.

29

Bylo už skoro poledne, když jsme s Erin dorazili na parkoviště u bistra s hamburgery na Lister Way. Stála tam šedočerná dodávka Aerostar. Uvnitř seděli tři mladíci, dveře měli otevřené a magneťák vřeštěl na plné pecky. V restauraci bylo narváno a spousta lidí se ještě snažila dostat dovnitř, pryč z deště. Nikomu tady nebylo víc než dvacet let. Erin se ozvala: „Tentokrát se snažte raději zůstat v autě.“

„Oukej.“

Zůstal jsem sedět, zatímco ona vystoupila a šla k dodávce. A zase ta ruka zvednutá na pozdrav a znova to jemné plácnutí. Potom se usadila na zadní sedadlo a já na ni neviděl. Ti dva kluci, co seděli vpředu, se k ní otočili a mluvili s ní. Déšť způsobil, že se barvy téhle pseudo-koloniální restaurace rozsvítily a vypadaly poměrně dost čistě. Všude mezi auty bylo podestláno obaly od hamburgerů, balicím papírem a plastikovými pohárky. Koš na odpadky u dveří toho podniku byl přeplněn. Když teď Erin zmizela z dohledu, byl jsem tady jediným bílým obličejem v moři černých. Kdybych nebyl tak sebejistý, mohlo by mě to trochu znervózňovat. Ale i kdybych nervózní byl, nikdo by to nezaregistroval — nikdo si mě tu vůbec nevšímal.

Vypnul jsem motor. Déšť se nahromadil na předním skle a způsoboval, že se barvy restaurace slily v impresionistické šmouhy. Tady tě vidím, Claude Monete. Restaurace s parkovištěm stály osamoceně stranou, jediný náznak pořádku v panoramatu urbanisticky zanedbané čtvrti. Po obou stranách toho místa bylo prázdno, zavalené sutí dávno zbouraných domů. Naproti v ulici už stála jenom oplocená sběrna šrotu s rolemi stočeného ostnatého drátu. I když se déšť snažil zkrášlit tohle místo jak mohl, nevypadalo to tu zrovna jako zahrada v Givenchy.

Erin se vrátila k mému autu s otázkou: „Nemáte chuť na hamburger?“

„Ne, díky. Lékařská pomoc je odtud příliš daleko,“ odpověděl jsem.

Erin se usmála a zabouchla za sebou dvířka.

Potom dodala: „Tihle kluci znali Devonu Jeffersonovou.“

„A?“

„Měla přítele jménem Tallboy.“

„V gangu?“

„Všichni jsou v ganzích. Jenom tak přežívají.“

„Víte, v kterém?“

„Ano. Tallboy patří k partě, která si říká Dillard Street Posse.“

„Tak to je pokrok.“

„Víc než to,“ řekla Erin, „já ho znám.“

30

Zbytek dne jsme hledali všude možně, ale Tallboye jsme nenašli. Zastavili jsme se pak s Erin u mě v kanceláři na skleničku. Erin řekla: „Některým z nich není víc než sedm nebo osm let.“

Oběma rukama držela sklenici, do poloviny plnou irské whisky.

„Některé ze starších dětí v partě budou nabírat dobrovolníky na nošení zbraní nebo drog — někdy i na střílení — jsou to mladiství. Když je chytí, trest je lehčí. A ty malé to vzrušuje. Jsou rovnocenně přijímáni a uznáváni.“

Lehce se usmála a usrkla whisky.

„Možnost, jak si společensky polepšit,“ dodala.

Přikývl jsem. Za okny ještě stále pršelo, kolmo dolů v temném bezvětří. Déšť vydával příjemně uklidňující zvuky.

„Je to tak — být členem takové tlupy člověku opravdu umožní si polepšit po všech stránkách,“ souhlasil jsem.

„No, to je přece jasné,“ řekla Erin. Bylo to tak jasné, že ji ani nenapadlo, že by to někdo nevěděl. „Tahle mládež — to jsou opravdoví kapitalisti. Sledují televizi a věří všemu, co se tam povídá. Jejich životní hodnoty jsou ty, které tam vidí. Oni si myslí, že Cosbyho rodina je skutečnost a protože je tak vzdálená od jejich skutečnosti, jejich vlastní život se jim jeví jako nesnesitelný. Tahle nespravedlnost je dohání k šílenství. Není to arogance, co způsobuje tolik výbuchů násilí, je to pravý opak.“

„Hodil by se výraz ,malá sebeúcta`?“

„Byl by přesný, ale ne příliš užitečný. Nic z toho, co říkají lidé ve večerních televizních show, není nijak k užitku. Co ty děti vidí v televizi, se tak strašlivě liší od jejich života a jediné, co z toho pochopí je, že ten rozdíl způsobují peníze. A jediný způsob, jak peníze získat, je prodávat drogy nebo okrádat lidi, kteří drogy prodávají. V jejich světě totiž není nikdo jiný, kdo by mohl mít peníze, které by se daly ukrást. A protože oba způsoby tohoto podnikání jsou nebezpečné, gang nabízí ochranu, identitu a dokonce i možnost zaopatření rodiny.“

„To potřebuje každý,“ řekl jsem.

Whisky už se skoro vypařila, a když jsem upil ze sklenice, bylo to víc teplé škodliviny než tekutiny. V kanceláři bylo teplo a sucho a v tlumeném světle nám bylo oběma příjemně.

„A kde berete tu vaši?“

„Myslíte energii postarat se o rodinu?“ Lehce se naklonila nad skleničku, když opět upila. Potom zvedla hlavu a usmála se na mě.

„Myslím, že ji beru od těch dětí. Ty gangy mi dávají význam, sounáležitost, citovou podporu, prostě téměř veškeré živiny.“

„Cokoli funguje,“ dodal jsem.

Byli jsme chvíli potichu, zatímco déšť padal a whisky v nás pracovala. V tom tichu nebylo žádné napětí. Kdokoli z nás promluvil, když měl co říci. Ani jeden z nás neměl potřebu mluvit, když neměl co.

„Znáte hierarchii potřeb podle Maslowa?“ zeptala se Erin.

„Nemám ponětí, kdo je to Maslow.“

„Maslowovy studie naznačují, že lidé mají sestupný pořádek základních potřeb: tělesné naplnění, jídlo, teplo, prostě tyhlety věci; potom bezpečí, lásku a sounáležitost, a taky sebeúctu. Kdokoli — nebo cokoli — se jim postará o ty potřeby, bude disponovat jejich láskou a loajalitou.“

„Což gangy dělají.“

„Ano.“

Znovu jsme se odmlčeli. Erin dopila a odložila sklenici. Nalil

jsem další pití. Erin řekla: „Existuje dokonce i dívčí parta. Strašně divoká, zlá a nepřátelská.“

„Zdržím se poznámek o dívkách tohoto druhu,“ řekl jsem.

„Život v ghettu ženy extrémně diskriminuje,“ pokračovala Erin, „v partách jsou ženy druhořadými, méněcennými členy, dobré na sex a možná trochu víc. Asi to má něco společného s matriarchální společností. Možná, že hlavní důvod je — stálý souboj mezi matkou a synem o jeho svobodu. Nemám na to žádnou teorii — vlastně nemám na nic žádné teorie. Nemám na to čas.“ Znovu se napila a na okamžik se zdála ztracená v myšlenkách, k nimž jsem neměl přístup.

„Mluvila jste o tom dívčím gangu,“ připomněl jsem jí.

Potřásla hlavou, napůl s úsměvem.

„Říkají si The Crockettes. Jsou drsnější než kdokoli jiný. Jedna z těch holek, jmenuje se Whistle, nevím proč ubodala svou matku a uzavřela o tom dohodu se svým nevlastním otcem.“

„A potom žádala o shovívavost, protože byla sirotek, ne?“

„Zní to skoro jako vtip, že? V té dohodě platila sexem. Dokonce i v nejdrsnějších ženských partách je tohle jejich výhoda. Za to, co chtějí, platí šukáním.“

Erinin hlas ztvrdnul. Věděl jsem, že to slovo vybrala velice opatrně.

„Takže nakonec nezáleží na tom, co dělají ještě dalšího, stejně se snaží zachránit své postavení,“ podotkl jsem. Erin pomalu souhlasně přikývla, zírajíc za mě do tmy, na padající déšť.

„Jediná věc, která je může zachránit — jedno, jestli kluky nebo holky — jediná věc, která funguje, je, když se jim podaří navázat pozitivní přátelství s dospělým. Oni nemají žádné vzory, nikoho, kdo by jim demonstroval způsob života lepší, než ten jejich … nebo církev. Já vím, že to zní hloupě, ale jestliže se tyhle děti dostanou k víře, něco mají. Muslimové jich hodně zachránili.“

„To je zase jiný druh gangu.“

„Jistě. Muslimové, baptisti, námořní pěchota — kdokoliv, cokoliv, co jim může poskytnout Maslowovu hierarchii, co jim může ukázat, že jsou částí něčeho, že na nich záleží.“

Erin se ve své židli nakláněla dopředu, zapomenutou sklenici držela oběma rukama na klíně. Pozvedl jsem svou proti její, pokynul k přípitku a napil se.

„V co doufám, sestro Macklinová, je, že tuhle víru nikdy neztratíte … a že získáte ještě něco navíc.“

Usmála se na mě a řekla: „To by bylo hezké.“

31

Dorazil jsem domů, právě když ze Susaniny ordinace odešel poslední pacient. Susan zrovna telefonovala, což dělala velice často. Znala víc lidí než Ivana Trumpová a se všemi dlouze hovořila skoro každý den, když skončila práci.

Perla baštila v kuchyni nějaké psí instantní žrádlo, smíchané s vodou a byla v hlubokém rozporu, má-li mne jít přivítat nebo pokračovat v jídle. Věnovala mi jeden rychlý výpad a potom se vrátila ke své večeři. Ale zatímco se cpala, divoce na mě mávala oháňkou. Dostatečná pozornost. Susan na mě zamávala, ale zůstala u telefonu. Nevadilo mi to, docela rád jsem poslouchal, jak telefonuje. Bylo to něco jako představení — živé, čilé, důvěrné, podmanivé, bohaté na spodní tóny, vyzařující zájem. Ani jsem kolikrát nevěděl, s kým to vlastně mluví a o čem. Měl jsem rád ten zvuk hovorů, asi tak jako zvuky hudby.

Vyndal jsem si z lednice kus svíčkové, potřel medem a posypal rozmarýnem a dal do trouby. Zatímco se maso peklo, připravil jsem těsto na kukuřičné placky a nechal ho odpočívat. Potom jsem připravil salát z bílých fazolí a paprik, které jsem polil olivovým olejem a cilantrem. Když bylo maso hotové, vyndal jsem jej z trouby a nechal odpočinout, než se opečou placky. Připravil jsem si taky trochu ostružinového džemu, že si ho dám s plackami a konečně jsem se posadil k jídlu.

Když jsem končil s plackami a džemem, Susan zavěsila telefon, přešla přes kuchyň a políbila mne. Lehce sešpulila rty a potom pokývala hlavou: „Ostružiny.“

„Ano.“

„Dostali jsme je loni na podzim u toho stánku v Belfastu, stát Maine.“

„Citlivý jazýček a výborná paměť,“ ocenil jsem.

„A přeborník v líbání?“

„Každý to říká. Dáš si něco k večeři?“

Usmála se a zavrtěla hlavou: „Vezmu si něco později. Ještě musím jít do klubu.“

„Aerobic?“

„Ano. Mám hodinu stepu a potom budu asi ještě trochu posilovat. Na mě jíš moc brzo.“

Přikývl jsem. Zeptala se: „Nějaký pokrok?“

„Trochu,“ souhlasil jsem, „zjistili jsme jméno Devonina přítele.“

„Můžete ho najít?“ ptala se Susan.

„Může utíkat, ale nemůže se schovat.“

„Není tohle nějaké sportovní úsloví?“

„Jo. Joe Louis to prohlásil o Billy Connovi.“

„Myslíš si, že má něco společného s Devoninou smrtí?“

„Najdeme ho a zeptáme se.“

Přikývla a podívala se na moji večeři. „Vypadá to dobře,“ prohlásila nejistě. „No, musím se pohnout. Ještě mám ty mé ohavné povinnosti.“

„Vím, že to zní hloupě, ale když se ti zdají ohavné, proč je provozuješ?“

„To je teda opravdu hloupé,“ odpověděla.

„Věděl jsem to, už když jsem se ptal. Ale každopádně ti ty tvé povinnosti skvěle formují postavu.“

„Díky,“ řekla a odběhla se převléknout.

Při pokračování v jídle a sledování prvních pořadů v televizi jsem uvažoval o tom, že Susan skoro nikdy nevidím nepospíchat. Nijak moc mi to nevadilo, ale vnímal jsem to méně, když jsme žili odděleně.

32

Byli jsme na Hafford Avenue. Přetrvávající déšť nepřetržitě zaměstnával stěrače vozu, které už to samy stěží zvládaly.

„Vždycky jsem si myslel, že ,posse` je z jamajštiny,“ řekl jsem.

„Jazyk se tu mění strašně rychle. Teď to prostě znamená menší gang, pět nebo šest dětí, jestli to je všechno, co tu v sousedství bydlí,“ vysvětlila mi Erin.

Zabočili jsme na McCrory Street, do blízkosti Double Deuce a potom doleva na Dillard Street. Potom jsme se vyhoupli na rampu opuštěné benzinové stanice. Stojany už odtud dávno zmizely a místa, kde byly vyrvány z ostrůvků, vypadala jako otevřené rány. Okna benzínky byla nahrazena překližkami, které byly, stejně jako celé stěny, pokryté fluorescentními nápisy a kresbami všeho druhu. Vysouvací dveře k servisnímu okénku byly vytažené a bylo vidět, že uvnitř sedí porůznu na rozbitém nábytku asi půl tuctu dětí a dívají se na déšť. Odněkud z rádia uvnitř burácela na plné pecky rapová skupina a hoši si podávali džbán bílého vína Concord Grape.

„Ten s tou kozí bradou je Tallboy,“ řekla Erin. Seděl rozvalený na rozbitém gauči. Byl zavalitý, ne moc vysoký, na sobě měl červenou teplákovou bundu s kapucou. „Tallboy?“ podivil jsem se.

„Říká se mu tak, protože obvykle pije pivo z vysokých, 24 uncových plechovek,“ vysvětlila mi Erin. Potom stáhla okénko a zavolala: „Tallboyi, potřebuji s tebou mluvit.“

„S kým to tam sté, slečno Macklinová?“ křikl Tallboy.

Nepohnul se z místa, ale trochu se natáhl kupředu. Všichni se natáhli a zírali na mě z té tmavé jeskyně.

„Přítel. Potřebuju s tebou mluvit. Mohl by sis k nám na chvíli sednout do auta?“

Tallboy pomalu vstal a ještě pomaleji se blížil k vozu. Kráčel houpavě, s nohama daleko od sebe. Možná byl trochu opilý. Usadil se vzadu a nechal dvířka otevřená.

„Co potřebujete, slečno Macklinová?“

„Znal jsi Devonu Jeffersonovou?“

„Já?“

„Já vím, že ano, Tallboyi. Bylo to tvoje děvče.“

„A co?“

„A byla zavražděná.“

„Vo tom nic nevím,“ řekl a drsně se na mě podíval. „Vy sté kdo?“

„Chlápek, který hledá lidi co zabili tvojí holku.“

„Vod novin?“

„Ne.“

„Tak co se staráte, kdo ji zhasnul?“

„Zabili taky tvoje dítě,“ řekl jsem.

„Hej, člověče, proč mi říkáš ty sračky? Tys mou malou holku vůbec neznal.“

Čekal jsem. Tallboy se ohlédl zpátky ke garáži, kde zůstal džbán.

„Asi byla moje. Byla mi podobná.“ Znovu zaletěl pohledem k vínu. Sáhl jsem pod přední sedadlo a vytáhl láhev Glenfiddich Single Malt Scotch Whisky. Je to šikovné, mít něco takového po ruce, častokrát to funguje daleko lépe, než peníze.

„Zkus trochu tohohle,“ řekl jsem mu. Tallboy chvíli koukal na láhev, pak ji vzal a trochu se napil.

„Zatraceně,“ povídá, „to je teda něco, člověče. Ňáký těžký pití.“

„Víš, kdo ji zabil?“ zeptal jsem se.

Uhnul očima a dal si další hlt whisky. Pak se na mě znovu podíval a jeho oči slzely. Byl opilejší, než jsem si myslel a skotská mu ještě přidala.

„Jasně, že víš, ale je ti to fuk. Chceš, aby jim to prošlo,“ dodal jsem.

Pozvedl oči k Erin.

„Tak to přece není, slečno Macklinová!“

„Já vím,“ ozvala se Erin, „já vím, že nechceš, aby jim to prošlo jen tak.“

Natáhla ruku dozadu, on se jí chytil a ona ho držela za ruku. SI

zy se mu teď už kutálely po obličeji. Byl jsem potichu. Čekali jsme. Znovu se napil.

„Zabili mi i to zatracený dítě. Čuráci.“

„Kdo?“ ptala se Erin.

„Zasraný Hobartové,“ drmolil. Musel jsem pořádně natáhnout uši, abych mu rozuměl.

„Prodával jsem pro ně ňákou klasiku a zrovna sem byl švorc, chtěl sem jim to dát, ale zrovna sem měl málo. A ty svině oddělali mou holčičku.“

„Jseš si jistej?“ zeptal jsem se.

„A kdo jinej by to byl?“ podíval se na mne udiveně.

„Víš, kterej Hobart to byl?“

Zavrtěl hlavou. .“Eště není po všem. My, Dillardové, si kšefty pohlídáme. Nemůžou s náma jen tak vyjebat a vodjet.“ Hlava mu padla na prsa. Mluvil do flašky a taky z ní.

Podíval jsem se na Erin a kývl hlavou.

Řekla: „Díky, Tallboyi. Ty víš, jak mě sehnat, viď?“

Tallboy kývl hlavou.

„Kdyby sis o tom chtěl ještě popovídat, zavolej mi.“

„Jasan, slečno Macklinová.“

Tallboy se vykolébal ven z auta, nepouštěje se lahve skotské. Držel ji v ruce a mával s ní na zbytek party.

„Fajn,“ povídal a začal ještě něco hulákat. Moc mu to ale nešlo, tak toho nechal a odklátil se do garáže, pryč z deště. Nastartoval jsem motor, zařadil rychlost a rozjel se.

„Tenhle vůbec není drsný,“ poznamenal jsem.

„Samozřejmě, že není. Snaží se to hrát, ale není,“ řekla Erin.

„Surovost je ale jediná možnost, jak tady přežít,“ řekl jsem.

„Já vím,“ řekla Erin. „Někteří jsou drsnější, než by člověk myslel… a někteří ne.“

33

Erin, Hawk a já jsme upíjeli trochu irské whisky v mé kanceláři. V Back Bay už byla tma. Déšť přestal, ale všechno bylo ještě mokré a když jsem vyhlédl z okna, ulice se černě leskly.

„Když se řekne, že to udělali Hobartové, je to, jako by se řeklo, že to udělal Major,“ pronesl Hawk do ticha.

„Jestli má Tallboy pravdu,“ doplnil jsem.

„Tallboy nebude nikdy vypovídat před soudem,“ řekla Erin.

„To nebude zapotřebí,“ řekl Hawk.

„Spenser už mi něco takového říkal,“ pokračovala Erin.

„Ptala jsem se ho, jestli může něco podniknout na vlastní pěst. A on řekl, že by mohl.“

Hawk se usmál a trochu se napil whisky. Chvíli ji převaloval na jazyku a potom polkl. Postavil se, šel k umyvadlu v rohu a natočil si trochu vody. Zatímco tam stál, pokyvoval hlavou sám pro sebe. Potom se vrátil na svou židli.

Erin se ozvala: „Co byste vy považoval za vhodné udělat?“

„Mohli bychom ho zabít,“ odpověděl jí Hawk.

Erin na mě pohlédla. „Vy?“ zeptala se.

„Někdo ho zabije,“ řekl jsem.

„Nemyslím si, že byste ho měl prostě popravit sám“ řekla směrem ke mně. Přešel jsem to, nebylo k tomu co dodat. Pohlédla zpátky na Hawka a řekla: „Vy necítíte žádný soucit s těmi dětmi, že?“

Hawk se tvářil přátelsky, ale zmateně.

„To nemá nic společného se soucitem. Je to moje práce. Při práci, kterou dělám, občas prostě někoho zabijete. Major se zdá být zrovna tak dobrý na zabití, jako kdokoli jiný.“

„Když vám bylo dvacet,“ ozvala se Erin, „nejspíš jste se moc od Majora nelišil.“

„Ale teď jo,“ řekl Hawk a dal si další hlt whisky. Erin svírala svou sklenku oběma rukama. Chvíli do ní upřeně hleděla a potom řekla: „Dostal jste se z toho. Asi jste na tom nebyl líp než on a dostal jste se z toho.“

Hawk se na ni díval přátelským pohledem.

„Teď jste svobodný člověk, autonomní, jistý si sám sebou, nebojácný, bez výčitek. Žádný negr.“

Hawk zdvořile poslouchal, zdálo se dokonce, že ho to zajímá.

„A zaplatil jste ohromnou cenu.“

„Stálo to za to,“ řekl Hawk.

„Vím, co jste zač. Vídám takové mladíky, kteří byli silnější, odvážnější nebo chytřejší, a z těch vyrůstají lidé jako vy. Mladí lidé, kteří odložili stranou city, kteří vytvářejí Thoreauovskou ctnost z toho, že zredukují svůj emocionální život jen na nezbytné minimum.“

„V současné době je to asi nejrozumnější,“ řekl Hawk.

„Samozřejmě, že ano. je to nejspíš to, co musí udělat, aby mohli žít. Ale co je to za tragédii, odložit stranou něco, co dává životu smysl a cenu proto, aby mohli přežít!“

„Horší je, když tohle všechno uděláte a pak stejně nepřežijete,“ řekl jí na to Hawk.

„To ano,“ souhlasila Erin.

Chvíli jsme jenom tak seděli, opatrovali své pití, naslouchali zvukům dopravy z Berkeley Street na křižovatce s Boylstonem. Erin se stále dívala do své skleničky. Když pozvedla hlavu, všiml jsem si, že má vlhké oči.

„Není to jenom Major, pro kterého truchlíte,“ řekl jsem.

Tiše zavrtěla hlavou.

Pokračoval jsem: „Když už Hawk mluví o těchhle věcech, což většinou nedělá, mohl vám taky říci, že jste ho špatně pochopila. To, co vidíte jako nepřítomnost emocí, je spíše něco jako klid.“

„Klid?“

Přikývl jsem.

„Byl jsem horší než Major,“ ozval se Hawk, „zlepšil jsem se a dostal se z toho. Dostal jsem se z toho sám.“

„A to vám dává pocit klidu?“

„Vím, že můžu věřit sám sobě.“

„A vy byste Majora zabil?“

„Nevím, jestli to udělám, ale vím, že bych mohl.“

„A bylo by vám to jedno. Tohle já prostě nemůžu pochopit,“ řekla Erin, jejíž oči teď byly upřené na Hawka. Už se nedívala do sklenice.

„Tomu opravdu nerozumím.“

„Já vím,“ řekl Hawk.

„A ani tomu nechci rozumět.“

„To vím taky,“ ukončil to Hawk.

34

Když Hawk dojel se svým jaguárem na prostranství před Double Deuce a zastavil, už nepršelo, ale ještě stále bylo zataženo a dost chladno na to, že bylo jaro. Před námi na mokrém asfaltu, kde jsme obvykle parkovali, leželo tělo. Hawk nechal motor běžet, když jsme vystoupili a šli se podívat. Byl to Tallboy. Ležel na zádech, ústa otevřená, oči zírající vzhůru na deštivé mraky, jednu nohu ohnutou pod druhou. Nebylo zapotřebí mu kontrolovat puls, byl ztuhlý smrtí. Hawk i já jsme to už znali.

„Znáš ho?“ zeptal se Hawk.

„Jmenoval se Tallboy, byl to přítel Devony Jeffersonové a asi taky otec jejího dítěte.“

„Vždyť jsi s ním zrovna mluvil.“

„Jo.“

„Takže on je tady pro nás připravený.“

„Jo.“

Hawk přikývl. Pomalu se rozhlížel po sídlišti, kde se nic nehýbalo. Podíval se znovu dolů na Tallboye.

„Nezdá se být příliš vysoký.“

„Měl rád vysoké plechovky piva,“ vysvětlil jsem.

Hawk ještě chvíli kýval hlavou, stále se dívaje téměř bezmyšlenkovitě na chlapcovo tělo. Šaty měl mokré, to znamenalo, že ho tu nechali, ještě když pršelo. Uprostřed hrudníku, na přední straně červené bundy, měl tmavou skvrnu od krve.

„Nikde žádnej krám, co střílel,“ ozval se Hawk.

Znovu si prohlížel sídliště.

„Říkal, že se chystá pomstít se za svou holku. Byl opilý.“

„Asi byl ještě opilý, když to zkoušel,“ řekl Hawk, očima stále prozkoumávaje tiché budovy okolo.

„Myslíš, že nás odněkud pozorují?“ zeptal jsem se.

„Jsou to děti. Určitě se dívají, aby viděly, co uděláme.“

Já se musel pořád dívat na Tallboye. Neobtěžoval jsem se pátráním po ganqu. Kdyby tam byli, Hawk by je viděl.

V klidu, způsobeném smrtí, se zdálo, že Tallboyovi je tak asi šestnáct let. Jemný obličej, vůbec ne podlý. Typ dítěte, které mělo opravdu raději zůstat doma a povídat si se svou mámou a tetičkami, jestli nějaké měl a byly zrovna střízlivé a jestli ho jejich milenci neprofackovávali. Nemusel by tu teď takhle ležet, kdybych za ním nešel, nemluvil s ním a nerozčilil ho svým ptaním, kdo zabil jeho holku a její dítě, které mohlo být také jeho dítětem. Asi tu holčičku měl rád, ne jako otec, že by jí vyměňoval plenky, vydělával na ni a staral se o ní — to by na něho bylo moc. Ale byla to asi psina holčičku chovat, byla roztomilá a jemu by se asi líbilo, kdyby mohli oni tři být sami pohromadě a hrát si. Začalo znovu pršet, ne moc, jenom takové drobné mrholení, které se perlilo na Tallboyově bezbranném obličeji, obráceném vzhůru. Hawk řekl: „Třetí dům zprava, druhý patro, tři střední okna.“ Pomalu jsem vzhlédl, ne směrem k oknům, ale šikmo od nich a podíval jsem se tam jen koutkem oka. Za okny bylo vidět jen nezřetelné stíny a nějaký pohyb. „Proč si myslíš, že to jsou oni?“ zeptal jsem se. „Byl jsem tu každý den, zatímco jsi s tou učitelkou lítal po ghettu. V tom patře nikdo nebydlí.“

„Takže, možná nějakej úhybnej manévr a vybafneme na ně?“ „Jasně,“ Hawk na to, „taky trochu hraní.“ Najednou ukázal směrem do prázdna přes ulici. Otočil jsem hlavu, abych viděl, kam gestikuluje.

Řekl: „Teď vlítneme do auta.“

Tak jsme to provedli a vyrazili s kvílejícími pneumatikami, které se protáčely na mokré ulici.

Zabočili jsme za roh na McCrory Street a hned zase do uličky k zadnímu traktu toho třetího domu. Hawk rychle otevřel víko kufru a oba jsme hrábli po zbraních. Když jsme se blížili k zadním dveřím paneláku, oba jsme ve stejný moment zacvakli zásobníky.

„Tohle by se dalo zhudebnit,“ komentoval jsem to. Zadní vchod byl dříve zavřen visacím zámkem, ale petlice teď byla vypáčená a volně visela spolu s nedotčeným zámkem ochable vedle pootevřených dveří. Vstoupili jsme, já po pravé, Hawk po levé straně. Ocitli jsme se v kalném šeru sklepa, plného kartónových krabic, které zvlhly, ztratily tvar a to, co v nich kdysi bylo, se vysypalo a časem se proměnilo na blíže neidentifikovatelnou masu pokrytou plísní. Uprostřed sklepa, mezi ostatní nerozeznatelnou sutí na zemi, trůnil nefungující bojler, stěny pokryté rzí. Obešli jsme ho směrem ke schodům. Hawk se ve svých vysokých teniskách značky Reebok pohyboval v tom harampádí jako nějaký tmavý duch. Osmirannou brokovnici držel v pravé ruce, jako by to byla taktovka. Vypadal, jako by se vznášel. Nehlučně jsme vyšli dvě řady schodů. Udělali jsme přestávku na tmavé, klaustrofobické chodbě. Hawk od počítával dveře, dokud nenašel ty, které hledal. Postavil se za ně, přiložil k nim ucho a poslouchal. Všude po celé chodbě bylo odpadků až po kotníky — rozbité sklo, papíry od jídel, plastikové lahve, plechovky od piva, kartony a zbytky jídel, teď už neidentifikovatelné. V napjatém tichu bylo slyšet chroustání hmyzu v odpadcích. Čekal jsem a Hawk naslouchal. Potom kývl hlavou a usmál se na mě. Natáhl jsem levačku a otočil pomalu knoflíkem na dveřích, brokovnici stále v pravé ruce. Šlo to, dveře se otevřely dovnitř, Hawk vešel směrem doleva a já ho následoval vpravo. Bylo tam osm dětí seskupených u oken, zvědavých, kam jsme se poděli. Vedle okna stála veliká cívka od kabelu, povalená na stranu. Na ní ležela automatická puška Tec-9, která byla schopna vystřelit dvaatřicet salv, kdybychom ji nechali. Jeden z kluků se po ní rychle otočil. Byl to tentýž rychlý klučina, kterému jsem před pár dny vzal Browning v dodávce. Vystřelil jsem na stojan s kabely, zasáhl, z rukověti Tec-9 odlétly štěpiny plastu a odštípl se i pořádný kus dřevěné horní části. Zbraň se odrazila od stěny a přistála na zemi. Zásobník se oddělil a byl odmrštěn na druhý konec místnosti, pár broků poďobalo zeď.

Všichni ztuhli.

V tichu, které následovalo po výstřelu, se Hawkův hlas zdál být téměř pronikavý.

„Kde je Major?“ zeptal se klidně.

Nikdo mu neodpověděl.

„Hádám, že si sem pro to asi nepřijde,“ řekl Hawk.

Nikdo neřekl ani slovo. Všech osm stálo nehybně a tiše. Nezdáli se být vyděšeni z namířených zbraní, které jsme měli. Vypadali spíš jako kluci, vyplašení z toho, že se jim lumpárny vymkly z rukou. Vlastně to tak bylo, ale bylo to také ještě něco jiného: kluci, kteří mohli zastřelit čtrnáctiletou holku a její tříměsíční dítě. Byly to taky děti, které mohly zastřelit jejího kluka a nechat ho ležet na dvore jako svoje prohlášení. To byla ta obtížnější strana, když si uvědomíme, že to nebyli žádní nelidští predátoři, ale že takhle skutečně existovali. Pomyslel jsem si: Člověk musí mít ledový mozek, aby mohl hledět na to nic, co není a na to nic, co je.

Zeptal jsem se: „Mládenci, četl někdo z vás Wallace Stevense?“

Žádná odpověď.

Uklidňovalo mě, jak je brokovnice příjemně těžká a solidní. Ve vzduchu se vznášel slabý pach vystřelené nábojnice.

„Zjistíme druh kulky, co zabila Tallboye,“ povídá Hawk, „prověříme Tec-9 a uvidíme, čí otisky tam budou.“

Spočinul klidně pohledem na klukovi, který se první pohnul pro zbraň.

„Ty seš ten střelec, Shoe?“

Hawk trochu přeháněl. Nebylo mi jasné, jak by Tec-9 mohla ještě někdy vystřílet testovací dávku, a otisků prstů na ní bylo možná víc, než na dveřích metra, ale na kluky to zapůsobilo.

„Nikoho jsem nevoddělal,“ ozval se Shoe.

„Myslíš si, že za to nebudeš sedět?“ povídá Hawk. „Možná si myslíš, že máš dole ve městě spoustu vlivu a že tě nestrčí do báně, jakmile tě tam přivedem? Jestli se nám vůbec bude chtít se s tebou otravovat.“

„Nevoddělal jsem Tallboye,“ opakoval Shoe.

„To je přece fuk, jestli jo nebo ne. My dokážeme, že jo a bude o jeden problém v Double Deuce míň. A to, že dokážeme, že jste všichni spoluviníci, nám vyřeší všechny problémy v Double Deuce.“

„Nic jsme neudělali.“ To se ozval tlustý výrostek, kterému říkali Goodyear. Jeho hlas měl trochu astmatický přídech.

„Jen jsme se dívali z okna, co se děje.“

„Máme vás na místě zločinu, a s vražednou zbraní,“ řekl jsem. „To máme tři vyřešené vraždy, když vás obžalujeme. Myslíte si, že nemůžeme?“

„Shoe to neudělal,“ řekl Goodyear.

„Ale jo, udělal,“ trval na svém Hawk.

„Ne,“ vykřikl Shoe a v jeho hlase bylo slyšet vztek. Ostatní zamručeli, že to skutečně nebyl on.

„Vopravdu ne,“ řekl Goodyear.

„Hněte se,“ povídá Hawk, „zavoláme do města z mýho auta.“

Nikdo se nehnul. Drže brokovnici v jedné ruce, vrazil Hawk její hlaveň pod nos na horní ret Shoea.

„Když už stejně prohráváš, Shoe, mohl bys taky umřít jako Walpole.“

„V tomhle státě se nepopravuje na elektrickým křesle,“ řekl Shoe.

„Za zabití tříměsíčního dítěte?“ usmál se Hawk.

„To sem nikdy neudělal.“

„A její mámy?“

„Ne,“ řekl Shoe a trochu ucouvl před tlakem hlavně.

„A Tallboye? Budeš m ít kliku, když dopadneš jako Walpole,“

„Ne,“ řekl Shoe.

„Moh’ to samozřejmě taky udělat Major.“

„Ne. Major to neudělal,“ popíral Shoe.

Hawk byl dlouho zticha, zatímco jsme tam stáli a čekali. Konečně dal hlaveň pistole dolů.

„Táhněte!“ řekl.

Chvíli všichni stáli bez hnutí, potom se Shoe vydal kolem Hawka ven otevřenými dveřmi a ostatní ho jeden po druhém následovali. Nikdo nepromluvil. Ve chvilce jsme tam zůstali jen sami dva, v ponuré místnosti spolu se zbytky zničené Tec-9.

35

„Není to fascinující?“ řekla Susan, „oni se ani nehnou.“

Seděli jsme u pultu v kuchyni. Já jsem popíjel pivo Catamount a ona, aby se nechovala nespolečensky, smočila občas horní ret ve sklenici bílého Cabernetu. Perla se rozprostírala na zemi, všechny čtyři nohy natažené, oči téměř zavřené, a čas od času se rozhlédla, aby zkontrolovala, jestli se mezitím nějak záhadně neobjevilo jídlo.

„Byli vyděšeni, to ano,“ řekl jsem, „Hawk by nahnal strach i Mount Rushmore. Ale nevzdali to.“

„To je zajímavé, že? Tyhle děti mají spoustu ctností i neřestí jako ostatní děti, ale používají je úplně špatně.“

„Používají je v situacích, které tam mají,“ řekl jsem a Susan přikývla: „Ano, a následky mohou být smrtelné.“

Naproti pultu, v kuchyňce, bylo vidět důkazy, že Susan připravovala něco k jídlu … nebo že tam řádil nějaký vandal. Jelikož na sporáku stál hrnec s něčím, co se slabě vařilo, předpokládal jsem, že půjde o to první.

„Bylo to tak, že jsme všichni věděli, že zabíjel Major. Oni to věděli, my to věděli, oni věděli, že to víme, my jsme věděli, že to vědí…

„Obdivuješ jejich loajalitu,“ podotkla Susan. Měla na sobě černé legíny a cvičební trikot a tahle výstroj odhalovala na jejím těle téměř všechno. Díval jsem se jí do očí a cítil to, co vždycky — že můžu dýchat mnohem hlouběji, když se na ni dívám, že vzduch je přesycen kyslíkem a že budeme žít věčně.

„Okna do duše,“ pronesl jsem.

Ušklíbla se: „Trochu zvýrazněné očními linkami.“

„Co je to v tom hrnci?“ zeptal jsem se opatrně.

Otočila se ke sporáku: „Ježíš!“

Vyskočila a vrhla se k hrnci. Vzala velkou lžíci a odstrčila s ní pryč pokličku. Podívala se dovnitř a usmála se:

„Je to oukej.“

„Možná, že ti k vánocům koupím chňapku.“

„Někde ji mám, ale teď ji zrovna nemůžu najít a bála jsem se, aby se to nespálilo.“

Snažila se balancovat pokličkou na lžíci a dát ji zpátky na hrnec. Poklice se zakymácela, Susan se ji snažila zachytit levou rukou, spálila se, bolestí ucukla a poklice sletěla na zem.

„Do prdele,“ bylo to, co se vzápětí tlumeně ozvalo.

Perla vyskočila, hned jak se ozvala rána a schovala se mezi nohy mé židle, odkud hleděla na Susan pohledem, vyjadřujícím něco jako nesouhlas.

„Každý je kritikem,“ řekla Susan, která si toho všimla.

„Co to bude?“ prohodil jsem neutrálně.

„Dušené maso Brunswick,“ řekla, „byl na to recept v novinách.“

Pod převráceným cedníkem objevila chňapku, zvedla s ní horkou poklici ze země a dala ji zpátky na hrnec.

„Jedno z mých oblíbených jídel,“ řekl jsem.

„Já vím. Proto to dělám.“

„Určitě mi bude chutnat.“

„A kdyby ne, tak prosím tě, lži.“

„To mám v úmyslu, spolehni se.“

Prostřela na pult před námi, dolila mi pivo a naběračkou nandala na talíře dvě porce Brunswickova dušeného. Ochutnal jsem. Bylo to docela dobré. Vzal jsem si ještě.

„Neobjevil jsem tady náhodou knedlík?“ zeptal jsem se.

„Ne. Snažila jsem se zahustit omáčku, a to, co jsi objevil, je žmolek z mouky.“

„To se dělá tak, že nejdřív smícháš mouku s trochou studené vody a potom, když je to hladké, to přimícháš k masu.“

„Je, to je chytré, že?“ řekla Susan a já věděl, že to nemyslí vážně. Rozhodl jsem se nepodávat žádné další užitečné návrhy. Chvíli jsme jedli potichu. Ty moučné žmolky chutnaly lépe, když jsem si ještě myslel, že to jsou knedlíky. Když jsem dojedl, vstal jsem a šel si okolo Perly ke sporáku pro druhou várku.

„Proboha, nechovej se ke mně tak shovívavě!“ řekla Susan.

„Mám hlad a maso je dobré. Nebo ho snad schováváme ke snídani?“

„To maso není dobré a ty to jíš jenom proto, abys mi udělal radost.“

„Není to sice pravda, ale i kdyby. Co by na tom bylo zlého?“

„Do hajzlu!“ vykřikla a oči se jí plnily slzami.

Povídám jí: „Suze, ty přece nikdy nepláčeš.“

„Tentokrát to nefunguje,“ ozvala se velice slabým a roztřeseným hlasem. Vstala, vyšla z kuchyně a slyšel jsem, jak za sebou zavřela dveře ložnice.

Chvíli jsem tam stál, talíř v ruce, a díval jsem se za ní. Potom jsem se podíval na Perlu. Soustředila se na maso v mé ruce.

„Je to tak,“ řekl jsem jí, „že Susan má pravdu.“

A postavil jsem talíř na zem, aby to za mě dojedla.

36

Tony Marcus souhlasil, že se s námi setká v pasáži na Jižním nádraží u stánku s vdolečky.

„Tony rád vdolečky?“ zeptal jsem se Hawka.

„Tony má spíš rád otevřená veřejná prostranství,“ odpověděl.

„To dává smysl,“ povídám, „kdybys uváznul na místě jako je Locke-Ober, mohli by tě umlátit deštníkama.“

Jižní nádraží bylo nové. Téměř. Vyvýšili původní starou fasádu a za ni vecpali nové nádraží. Tam, kde kdysi poletovali holubi a ochmelkové vyspávali v pološeru na lavičkách, tam dnes stály stánky s vdolečky, svítila spousta světel a jezdily modely vláčků. To, co bylo kdysi zatuchlým pozůstatkem starých dobrých časů, bylo teď uhlazené a křečovitě veselé jako nabídka jídla v katalogu supermarketu.

Stánek s vdolečky byl po pravé straně, za stánkem se zmraženými nízkokalorickými jogurty. Tony Marcus byl u jednoho roztomilého kovového stolečku. Sám. U sousedního stolku seděl jeho osobní strážce, flegmatický černoch velikosti Nairobi. Jmenoval se Billy. Tony byl středně stavěný černoch, trochu změkčilý, s nesmělým knírkem. Vždycky mi připadalo, že vypadá jako Billy Eckstine, ale Hawk si toho nevšiml.

Zastavili jsme se u pultu. Koupil jsem dvě kávy, jednu podal Hawkovi a šli jsme se posadit k Tonymu.

„Nazdárek, Billy,“ řekl jsem, „pokaždé, když tě vidím, jseš mi sympatičtější.“

Billy na mě tupě zíral bez jakéhokoli výrazu.

Tony se ozval: „Dáte si vdoleček?“

Oba jsme zavrtěli hlavami.

„Jsou dobré,“ pokračoval Tony, „obzvlášť ty s čokoládovými hoblinkami jsou bezva.“

Hawk řekl jenom: „Ježíši Kriste.“

Tony měl dva vdolečky před sebou na papírovém talířku a ukusoval způsobem, jakým jíme jablka.

„Tak co potřebujete?“ zeptal se s plnou pusou.

„Gang kluků, co kšeftujou s drogama v sídlišti na Dvaadvacáté Hobart Street,“ řekl jsem mu.

Tony pokýval hlavou a dál přežvykoval.

„Bylo tam zabitejch pár lidí,“ dodal jsem.

Tony zakroutil hlavou: „Zasraná mladá generace.“

„Jo. Jde to všechno do háje,“ povídám já. „Nájemníci v Double Deuce si nás najali, abysme v tom chaosu zjednali pořádek.“

Marcus se otočil na svého osobního strážce: „Slyšíš, jak mluví? Udělat z chaosu pořádek. To je něco!“

„A nejúspěšnější místní televizní show o tom dělá pětidílný seriál.“

To upoutalo Tonyho pozornost.

„Jaká show?“

„Morge Eagenová Live,“ řekl jsem.

„Ta blondýna s těma velkejma kozama?“

Usmál jsem se. Hawk se taky usmál.

„A vo čem bude ten seriál?“

„Chtějí přijít na to, co je špatného v ghettu,“ povídá Hawk, „kdo kšeftuje s drogama, jak uchránit děti před gangy, jak to udělat, aby černý lidi byli jako bílí.“

Marcus se odmlčel na dobu, než spořádal druhý vdoleček. Když skončil, zeptal se: „Vy jste v tom nějak zapojený?“

„Probíhá to souběžně,“ vysvětlil jsem mu.

Marcus lehce sešpulil ústa a dlouho pokyvoval hlavou, jako by zapomněl, co dělá. Pozvedl k ústům svůj šálek s kávou a zjistil, že je prázdný. Billy mu přinesl nový. Tony do kávy pečlivě zamíchal tři lžičky cukru, lžičku odložil a usrkl. Potom se na mě podíval: „Takže co?“

„Pátrání se teď soustředí na sídliště,“ řekl jsem a stočil pohled k Billymu, „a i když bych nerad působil nějak neskromně, Bille, toto takzvané pátrání půjde směrem, kterým ho povedeme my.“

Billy stále skrýval své pobavení.

„Takže co?“ opakoval Marcus.

„Všechny drogy, co tam jdou, jsou od tebe,“ řekl jsem. Tony se opřel ve své židli dozadu, vyvalil oči a rozhodil ruce.

„Ode mě?“

„A jestli se kolem toho kšeftu s drogama rozjede v Double Deuce a v okolí pořádné vyšetřování, pak budeš slavnější než Oliver North.“

„Ale když …?“ zkoušel to Tony.

„Voilá!“ zvolal jsem.

Tony řekl: „Přestaň mě srát, Spensere. Něco chceš, tak se vymáčkni .“

„Přestěhuj živnost.“

„Kam?“

„Kamkoli, mimo Double Deuce.“

„Hawku?“ otočil se Marcus tázavě na Hawka, který souhlasně přikývl.

„Copak to jde? Řekněte, můžu je nějak donutit, aby šli jinam?“

„Když se ti to povede, budeš slavnej jako John Marsh.“

„Kdo je to, do prdele, John Marsh?“

„Jedna nula pro mě,“ odpověděl jsem.

Do stanice dorazil vlak s nejméně hodinovým zpožděním a z nádraží se unaveně trousili lidé.

„Oukej,“ povídá Marcus.

„Dobře,“ pokračoval jsem, „a ještě jedna věc.“

Tony vyčkával.

„Kluk jménem Major Johnson. Bude muset jít do háje.“

„Proč?“

„Zabil tři děti.“

Marcus pokrčil rameny: „Tam, odkud přišel, jich bylo daleko víc.“

37

V neděli ráno jsme se Susan popíjeli kávu a jedli ostružinové palačinky. Východním oknem se do kuchyně draly záplavy slunce a Susan vypadala jako královna ze Sáby ve svém bílém hedvábném oblečení a s černými vlasy, volně rozpuštěnými okolo obličeje. Vidličkou podala kousek palačinky Perle.

„Je to pro ni dobré. Celozrnná mouka, čerstvé ovoce — vítaná změna od té věčné kostní moučky a sojových hranolků.“

„Téměř cokoliv by bylo lepší,“ podotkl jsem.

„Oblékneš si košili, než přijde Jackie?“

„Myslíš, že ji to udrží, aby se na mě nevrhla?“

„Jistě. Proč vlastně přijde?“

„To neříkala. Jen že si potřebuje promluvit a jestli budeme doma.“

Perla se mi čenichem zavrtala pod ruku a strkala mi do ní.

„Samozřejmě, hned to bude,“ řekl jsem jí a ukrojil kus z hromady palačinek na talíři přede mnou a podal jsem jí ho.

„Myslíš, že bychom takhle toho psa mohli zkazit?“ zeptal jsem se Susan.

„Samozřejmě, ale jak jinak se naučí jíst u stolu?“

Podíval jsem se dolů na Perlu. Byla dokonale soustředěna na jídlo, její pohled skákal z jednoho na druhého, podle toho, kdo zrovna jedl.

„Americká psí princezna,“ řekl jsem.

„Na tom není nic špatného,“ řekla Susan.

Zazvonil zvonek. Zvedla se a šla otevřít.

Opustil jsem svůj talíř a šel si do ložnice obléknout košili. Když jsem se vrátil, Perla stále seděla nehybně na svém místě, pozorujíc můj talíř, ale ten byl teď prázdný a čistý. Podíval jsem se na Perlu. Jasné oči, nevinný pohled, čekala na další příležitosti.

„No jo, lovecký pes,“ řekl jsem jí.

Susan se vrátila zpátky s Jackie, kterou jsem lehce objal a políbil na tvář. Perla poskakovala okolo. Susan nalila Jackii kávu, ta odmítla palačinky. Já si jich ale ještě pár dal.

„Odpusťte, že vás přepadávám takhle v neděli ráno, ale musím s vámi mluvit o Hawkovi,“ řekla Jackie.

Přikývl jsem.

„Je záhadný, že?“ řekla Susan.

Jackie pohodila hlavou: „Ty ho znáš, viď?“ otočila se ke mně, „určitě ho znáš lépe, než kdokoliv jiný.“

Povzbudivě jsem se usmál.

„Myslím, že jsem se do něho zamilovala,“ pokračovala Jackie.

Susan i já jsme se povzbudivě usmáli.

„Ale já …“ hledala ten správný způsob, jak se vyjádřit, „… já nemůžu … on nebude …“

„Nemůžeš se k němu dostat blíž,“ řekl jsem.

„Ano.“ Jackie zmlkla a přemýšlela o tom, jako by právě objevila tu správnou formulaci a snažila se ji použít nějakým užitečným způsobem.

„Myslím, jako, komu by se to nelíbilo. Je s ním legrace, zná spoustu věcí, je skvělý milenec … ale prostě … já k němu nemůžu proniknout blíž.“

Snědl jsem pár palačinek. Byly moc dobré, připravoval jsem je z pohankové mouky. Jackie se na mě dívala. Já se koukal na Susan. Tohle bylo její pole a já doufal, že do něj vkročí. Ale ona ne, dívala se na mě taky. Další, kdo se na mě díval, byla Perla. Ale všechno, co chtěla ona, bylo jídlo. Se psy je to jednodušší.

„Dost podstatným Hawkovým rysem je, že se k němu nedá dost dobře přiblížit,“ začal jsem. „Erin Macklinová se domnívá, že to je cena, kterou musel zaplatit za to, že se z toho dostal.“

„Dostal z čeho?“ ptala se Jackie. „Z toho, že je černoch? Být černý je těžké pro každého, kvůli tomu ho nevyřazuju.“

Susan zůstávala zticha a vypadala jako někdo, kdo sleduje podařený film.

„No, když jseš určitej druh chlápka …“

„Chlápka? To je ono? Zase nějaký zasraný tajemný chlapský záležitosti?“

„Jackie, nebyl jsem to já, kdo k tobě přišel a řekl: Dovol mi, abych ti vysvětlil Hawka …“

Zhluboka nabrala dech, se sevřenými rty jej na chvíli zadržela, potom pomalu vydechla a přikývla: „Samozřejmě, že ne. Promiň. Jsem jenom ve velkém stresu.“

„Být zamilovaný do Hawka, to přináší stresy,“ souhlasil jsem.

„Myslím, že ho ještě skutečně nemiluji, ale asi brzy budu a já bych ráda na tohle všechno přišla dřív, než bude pozdě.“

Přikývl jsem. Susan nás se zájmem pozorovala.

„Co jsi to povídal?“ ptala se Jackie.

„Představ si, že víš, kdo jseš, co znamenáš — a jsi taky pevně rozhodnutá zůstat sama sebou a jediná cesta, jak to udělat, je uzavřít se, být nepřístupný. Obzvlášť, řekl bych, když jsi černoch. A ještě víc to platí v případě, že děláš ten druh práce, co Hawk.“

„Tak proč to dělá?“

„Protože ví jak. Je to něco, v čem je dobrý.“

„A to znamená, že nemůže nikoho milovat?“

„To znamená, že si kus sebe musí nechat jenom pro sebe,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Suze,“ zeptal jsem se, „neměla bys nějakou interpretaci?“

„Ne.“

Podíval jsem se na Perlu. Zdálo se, že sní o palačinkách z pohankové mouky.

„Nepředpokládám, že by ses spokojila s nějakým výmluvným pokrčením ramen,“ řekl jsem Jackie.

„Ne, pokud ovšem nepřipustíš, že jsi zabředl v nesmyslech, které jsi tu napovídal a teď nevíš, jak se z toho dostat.“

„Tohle ale nejsou nesmysly,“ řekl jsem, „ale je to něco, co člověk spíš cítí, než o čem přemýšlí a je strašně těžké vysvětlovat to někomu, kdo nežije Hawkovým stylem.“

„Obzvlášť ženské?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Hawk občas zabíjí lidi, lidi se občas snaží zabít Hawka. Zůstat pohromadě, neporušený při téhle práci, vyžaduje strašně moc energie a rozhodnosti a ta musí být opatrně chráněna.“

„Dokonce i před někým, kdo ho miluje?“

„To obzvlášť,“ řekl jsem.

Zůstali jsme všichni potichu. Potom se ozvala Jackie:

„Takže tohle, co mám, je asi všechno, co kdy můžu od Hawka čekat.“

„Nejspíš jo,“ souhlasil jsem.

„Myslím, že mi to nestačí.“

„Mohlo by,“ ozvala se Susan, „jestliže tomu přizpůsobíš svá očekávání.“

Jackie se na nás podívala: „Měli jste štěstí. Myslím, že vám závidím.“

Susan na mě zpříma pohlédla a já ucítil to spojení mezi námi. Po chvilce řekla: „Štěstí s tím nemá nic společného.“

38

Seděli jsme s Hawkem u mě v kanceláři. Bylo pozdní odpoledne a byl to takový ten den, kdy se cítíte, jako když jste tu navěky. Na stromech v Common Street rašily pupeny, v parku rozkvétaly rané odrůdy květin a školní mládež vesele rozhazovala odpadky všude po nábřeží na Storrow Drive, chytajíce bronz za Bostonskou univerzitou.

Trvalo to už pár týdnů, co jsme sháněli Majora, ale čím víc jsme se vyptávali kde je, tím méně všichni věděli.

„Však on vyplave,“ ozval se Hawk.

„Zabil možná tři lidi,“ řekl jem, „bylo by lepší, kdybychom my našli jeho, než naopak.“

„Uslyšíme o něm. Bude muset vědět.“

„Vědět co uděláš?“

„Co udělám já a co udělá on, až to udělám,“ tvrdil Hawk.

„Dal’s mu příliš mnoho času. Viděl jsem tě už rychleji ztratit trpělivost s lidmi, kteří tě rozčilovali daleko méně, než Major,“ povídám.

„Možná jsem byl zvědavý, co udělá on.“

„Myslel jsem si, že to tak nějak bude.“

„Uslyšíme o něm,“ trval na svém Hawk.

A měl pravdu.

Asi tak po šesté hodině večer zazvonil telefon, právě když jsme absolvovali nádherný západ slunce. Byl ale stále ještě jasný den. Hlas v telefonu řekl: „Mám vzkaz pro Hawka.“ Byl to Major.

„Jasně, je tady,“ řekl jsem a přepnul na hlasitý odposlech.

Hawk řekl: „Tak pokračuj.“

„To je Hawk?“

„Jo.“

„Víš, kdo volá?“

„Jo.“

„Nemůžeš dokázat, že jsem oddělal ty lidi, co?“

„Jestli mi chceš něco říct, tak to řekni.“ „Možná, že jsem je nevoddělal.“

„To je všechno, co mi na to řekneš?“

Hawk mu vůbec neodpověděl.

„Hledal jsi mě.“

„Hm.“

„Nemůžeš mě najít.“

„Zatím.“

„Nikdy mě nenajdeš, pokud já sám nebudu chtít.“

Hawk znovu mlčel.

„I kdybys mě našel, nemůžeš nic dělat. Nemáš žádný důkazy.“

„Vím, že’s to udělal,“ řekl Hawk.

„Ty si jen myslíš, že sem to udělal.“

Hawk mlčel.

„Tak co uděláš, když mě najdeš?“

Hawk neodpověděl.

„Tak co si myslíš, že uděláš?“

Další ticho.

„Nemůžeš udělat ani hovno, človeče.“

„Jojo.“

Sluchátko slabě vrčelo do ticha. Hawk se opíral bokem o desku psacího stolu, ruce založené. Vypadal, jako by čekal na autobus.

„Seš tam eště?“ ozval se Major.

„Jasně.“

„Chceš se se mnou sejít?“

„Jasně.“

„Znáš to na stadiónu ve Fenway? U Park Drive?“

„Jo.“

„Buď tam v pět ráno.“

„Zítra,“ řekl Hawk. Znovu to praskající ticho, převalující se ve sluchátku a potom Major zavěsil. Vypnul jsem hlasitý odposlech a zrušil spojení. Hawk se na mě podíval s úšklebkem.

„Myslíš, že je sám?“ zeptal jsem se ho. „Ne. Oni ho neopustí.“

„Ani když jim řekne Tony Marcus?“

„Když Majora sbalíme, tak půjdou, ale teď ho neopustí.“

„A budou asi pěkně otravovat, až ho budeme chtít sbalit.“

„Je jich jen dvacet,“ na to Hawk.

„Proti nám dvěma? Tenhle poměr se mi líbí.“

Hawk pokrčil rameny.

Na chvíli jsme zmlkli a naslouchali hluku aut, který sem přicházel z ulice.

„Nevíme, jestli to udělal,“ řekl jsem.

„Slyšel jsi, že by řekl, že to neudělal?“

„Neslyšel jsem, že by to popřel. Přesně.“

„Co si myslíš o velikonočním zajíčkovi?“ zeptal se Hawk.

„Možná se Major jen předvádí. Připadá si důležitej, že je hlavní podezřelej,“ zauvažoval jsem nahlas.

„Uvidíme ho zítra a zeptáme se ho,“ ukončil to Hawk.

39

Hawk odešel a já zůstal sedět ve své kanceláři, aniž bych rozsvítil světla a díval jsem se na nablýskaný nový dům naproti v ulici. Všechno v Double Deuce se rozhoupávalo rychleji než by mělo.

Hawkův scénář — a já věděl, že mu věří — dával smysl. Tallboy se vyhýbal zaplacení za ten kšeft s drogami a Major mu za to zabil holku a asi nešťastnou náhodou i to mimino. Potom, když Tallboy cítil, že se musí pomstít, nebyl zrovna ve formě a Major ho zhasnul taky. To nemá chybu. Takové věci se stávají.

Vstal jsem a vyhlédl z okna, ruce založené. Tak co mě tedy trápí?

Jedna věc byla, že jsem tipoval, že se to zítra vystupňuje a Hawk Majora zabije. Někdo to pravděpodobně dříve či později stejně udělá, já si jen nebyl jistý, že bychom to měli být my.

Druhá věc ale byla, že to všechno nevypadalo jako Majorův styl. On byl vejtaha. Kdyby ho přišel Tallboy vyzvat, Major by si to s ním spíš rozdal před publikem, a ještě by se s tím chlubil. Zrovna tak, jako se chvástal, že jeho dodavatelem je Tony Marcus. A kdyby se v jakémkoli kšefte, kde částí je Tony Marcus, objevila jedna nebo dvě vraždy, proč taky neuvažovat o možnosti, jestli to nebyl právě Tony?

Stál jsem u okna, díval se ven a chvíli přemýšlel o Tonym. Nikam mě to nedovedlo. Dole pode mnou, na Berkeley Street věnčil nějaký člověk tři chrty na trojitém vodítku. Slyšel jsem, že je ve městě nějaká organizace, která zprostředkovává odprodej přestárlých závodních psů. Možná bych měl uvažovat o změně kariéry.

Měli jsme se s Majorem sejít ráno. Znal jsem Hawka dost dobře na to, abych věděl, že nezaváhá. Neznal jsem ho ale zase natolik dobře, abych věděl, proč. Bylo tady něco, co se týkalo Majora, něco, co bylo jenom mezi nimi dvěma. Hawk by na schůzku šel každopádně, jedno, jestli se mnou nebo beze mě. A já ho nemohl nechat jít samotného.

Ten člověk s chrty zahnul za roh na Stuart Street a zamířil ke Copley Square. Koukal jsem za nimi, dokud nezmizeli za starou Hancockovou budovou.

„No tak jo,“ řekl jsem nahlas sám sobě, „radši něco udělat.“

A protože mě nenapadlo nic jiného, co by se dalo udělat, sedl jsem do auta a jel do Double Deuce.

V okně ve druhém patře, kde jsme s Hawkem nedávno dělali zátah, svítilo světlo. Vyšel jsem po temném schodišti, přešel smutnou chodbu ke světlu, které prosvítalo pod dveřmi. Svoje bělošství jsem tentokrát cítil daleko víc, než když jsme tu byli naposledy s Hawkem. To jsme za něčím šli. Teď jsem tu byl jako vetřelec ze země, těm dětem stejně cizí jako Tasmánie.

Zhluboka jsem nabral dech, pomalu vydechl a zaklepal na dveře. Zvuky v místnosti ustaly a světlo zhaslo. Slyšel jsem kroky a potom se skrz zavřené dveře ozvalo: „Co je?“

Hlas měl slabě chraplavý přízvuk, takže patřil nejspíš Goodyearovi.

„Spenser. Sám,“ řekl jsem.

„Co chcete?“

„Promluvit si.“

„Vo čem?“

„Vo záchraně Majorovy prdele.“

„Není tady.“

„Ty mi budeš stačit. Nemám moc času.“

Slyšel jsem nějaké šeptání, potom odemykání zámku, dveře se otevřely a já vstoupil do tmavé místnosti.

40

Když jsem se dostal domů, bylo už skoro půl deváté a v televizi běžel zápas Braves a Dodgers. Susan bylo slyšet v kuchyni. Na jídelním pultě stála v nádobě s ledem láhev Krug Rose Champagne a vedle ní dvě štíhlé skleničky. Susan měla oblečené šaty se vzorem jarních lístečků v barvě světle zelené a zlaté. Byla to zvláštní barva, ale šla bezvadně k jejím tmavým vlasům. Další předností těch šatů bylo, že měly pěkně krátkou sukni. Perla se nacházela na pohovce, která zabírala větší část zadní stěny, blízko velkého proskleného okna, odkud, když jste tam byli v pravý čas, jste mohli pozorovat západ slunce. Teď už bylo vidět jenom tmu. Perla chvíli skotačila okolo, aby mně přivítala a potom se vrátila na gauč.

Pohlédl jsem na šampaňské.

„Tohle má být pro mě nebo čekáš nějakou společnost?“

„To abychom měli co upíjet, když budeme mluvit. Otevřeš to?“

Otevřel jsem láhev, opatrně nalil dvě skleničky a jednu jí podal. Lehce s ní ťukla o moji: „Na nás!“

„Tak na to se napiju,“ řekl jsem a podíval se dolů na její nohy, jejichž větší část byla odhalena krátkou sukní. „Nádherný kolena,“ řekl jsem.

„Díky. Obávám se, že jsem byla zatracený blázen.“

„Všechno je možné,“ poznamenal jsem.

Upili jsme oba trochu šampaňského.

„Tak za prvé: musím prohlásit to, co je asi zřejmé — miluju tě.“

„Ano, to vím.“

„Za druhé: bojím se, že je to taky zřejmé, daleko lépe se vypořádám s dětstvím druhým lidí, než s vlastním.“

„To asi my všichni,“ potvrdil jsem.

„Vyrůstala jsem na poklidném předměstí, byla vychovávána poměrně bohatými rodiči. Můj otec byl obchodník, matka byla doma s dětmi. Mého otce zcela pohltila vášeň pro obchod, matka se starala o domácnost. Ode mě se očekávalo, že se vdám za muže — obchodníka — a budu šťastná, když budu moci zůstat doma s dětmi a starat se o domácnost.“

Nekomentoval jsem to. Perla vychutnávala pohovku, zadní nohy natažené, hlavu na předních packách, nehybná, kromě očí, které nás pozorně sledovaly.

,,No a já to tak udělala,“ řekla

Susan, polkla doušek vína, odložila skleničku na pult a dívala se, jak v ní bublinky stoupají vzhůru k hladině.

„Akorát, že manželství bylo příšerné, děti jsme žádné neměli a já se dala rozvést a musela začít pracovat a pak jsem potkala tebe.“

„Sbohem, vidino sladké americké manželky!“ řekl jsem a Susan se usmála.

„Zbytek už z převážné části znáš. Oba ho známe. Když jsem odjela ze Sunnybrook Farm, chtěla jsem se pomstít — vyzbrojená PhD — a rychle do velkého města. Zprvu byla většina tvého šarmu v tom, jaký jsi byl světácký. Působil jsi nebezpečně, byl jsi svůj a nikoho jiného. A nechal jsi mi prostor.“

Dolil jsem jí opatrně skleničku tak, aby nevyšuměla a nepřetekla přes okraj.

„Ale vždycky jsem selhávala. Nevedla jsem domácnost, nevychovávala děti, něco u mě fungovalo špatně. To byl také jeden z důvodů, proč jsem tě opustila.“

„Ale ne nadlouho,“ poznamenal jsem.

„A taky to byl důvod, proč jsem chtěla, abys bydlel se mnou.“

„Tak to nebylo proto, že jsem tak kouzelný?“

„No, to taky, ale hlavně jsem chtěla předstírat, že jsem něco, co jsem nikdy nebyla.“

„Což je, řekněme něco jako tvá matka.“

Susan se znovu usmála: „Vsadím se, že bys vyhrál v soutěži o nejsilnější krk ze všech Freudovců v celé zemi,“ řekla.

„Nejsem si tak úplně jistý touhle výzvou. Druzí by byli patrně bratři Joyceové.“

„A tak jsem tě dokopala k tomu, aby ses přistěhoval a to nebyla vůbec žádná legrace.“

„Možná, ovšem kromě poslední neděle, když jsem nechal Perla venku.“

„Jo, kromě toho.“

Ztichli jsme na chvíli a upíjeli. .

„Takže jaký máš plán?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že bychom měli žít odděleně,“ ozvala se Susan. „Nerozuměj mi špatně. Myslím, že bychom spolu i nadále měli mít intimní vztah, být si věrní… ale ne tak těsně.“

„Tak těsně …“ opakoval jsem.

Susan se zasmála, i když jenom málo.

„Ano. Ne tak bezprostředně těsně. Koneckonců jsem to já, kdo má PhD z Harvardu.“

„Za to se nemusíš tak stydět.“

„Jaký je tvůj názor na to, žít zase odděleně?“

„Souhlasím se všemi tvými analýzami a sdílím všechny jejich závěry.“

„Nevadí ti to?“

„Ne, líbí se mi to.“

„Bude to zase takové, jaké to bylo?“

„Možná lepší. Už si nebudeš přát, abychom bydleli spolu.“

„Kam půjdeš?“

„Nechal jsem si svůj byt.“

Susan na mě vyvalila oči: „Fakt?“

Přikývl jsem, upil trochu šampaňského, nabídl jí posunkem také, ale ona ze mě nespustila oči a jenom zavrtěla hlavou.

„To teda nebyla zrovna přesvědčivá podpora našeho sestěhování,“ řekla.

Na to mě nenapadla žádná vhodná odpověď, tak jsem raději mlčel. Zřídka kdy jsem litoval toho, že jsem něco neřekl. Slíbil jsem si, že na tom budu ještě pracovat.

„Tak tys věděl, jaký jsem byla ztracený blázen,“ vydechla Susan.

„Věděl jsem, že to pro tebe bylo důležité. Věřil jsem ti, že se z toho dostaneš.“

Natáhla se a poplácala mě po ruce. „Nezklamala jsem se v tobě.“

„Ne, to ne.“

Zazvonil zvonek u dveří.

Susan řekla: „Chtěla jsem, abychom spolu jako spolubydlící povečeřeli důstojně.“

Usmála se krásným úsměvem. „Tak jsem zavrhla předstírání a nechala jsem raději přinést jídlo z čínské restaurace na Inman Square.“

Pozvedl jsem skleničku: „A votre santé!“

Susan šla dolů, přinesla jídlo ve velkém bílém papírovém pytli, který postavila nahoru na lednici, aby na něj Perla nedosáhla.

„Než se navečeříme,“ řekla, „myslela jsem si, že bychom si mohli chtít nejdřív pořádně zasouložit.“

„Něco jako uvítání svobody,“ řekl jsem.

„Přesně,“ odpověděla.

41

Fenway je částí toho, čemu Frederick Law Olmsted říkal „smaragdový náhrdelník“, když to tu projektoval v 19. století — nepřerušený pás zeleně podél Charlesovy řeky, odbočující podél toku Muddy River k Jamajskému rybníku a pokračující z města ven, k Franklinovu parku a Arboretu. Byl to takový demokratický zelený prostor, jež zůstal příjemný i přes mnohé demografické přeměny, které ten náhrdelník občas dostaly do poněkud nevhodného sousedství.

Podél úseku Fenwaye, kudy vedla silnice Park Drive, bylo to, co urbanisté pravděpodobně nazývali „přechodová část“. Tuhle silnici lemovaly byty plné ošetřovatelek a studentů a naproti Fenway byl vidět pyšný zadní trakt Galerie výtvarného umění. Na Fenway stála Simmonsova kolej, blok od ní Severovýchodní univerzita a hned na začátku ulice se tyčil Harvardský lékařský institut. Fenway ale sám o sobě fungoval jako jakýsi druh Riviery jak pro černošské, tak pro latinskoamerické gangy, které příležitostně opouštěly své povinnosti v ghettu. A nemusely chodit daleko. Ghetto se zatvrzele roztahovalo až za galerii a univerzitu. Stadion na jihozápadním konci střední části Fenwaye byl na všech stěnách pokryt graffiti od umělecky založených členů gangů.

Ráno, za dvě minuty pět, jsme s Hawkem zaparkovali nahoře na trávníku blízko Victory Gardens, kde se od Park Drive oddělovala Boylston Street. Pokládali jsme za moudré přijít od tohoto konce a mít přehled o tom, co se na stadionu děje. Byl ještě slabý provoz a když jsme vcházeli do Fenwaye, tráva byla plná rosy. Nad Muddy River se povalovala mlha a dvě ranní kachny vesele vypluly zpod klenutého kamenného můstku.

„Odhadli jsme přesně, co děláme?“ zeptal jsem se.

Měl jsem na sobě modrou bundu s ustřiženými rukávy a džíny, na nohou bílé kožené tenisky New Balance. V hnědém koženém pouzdře jsem měl 9 mm Browning, trochu posunutý dopředu na pravém boku a na očích zabijácké brýle proti slunci Ray Ban.

„Přemýšlím o zatýkání občanů,“ řekl Hawk. Byl oblečený do saténové, černé oteplovací soupravy Adidas s červeným lemováním, na nohou tenisky Asics Tiger. Bundu měl do poloviny rozepnutou a zdálo se, že pažba toho, co jsem zahlédl, patří protitankové pušce, schované pod levou paží.

„Nechci ho zabíjet, když to nebude nutné,“ řekl jsem.

„Stojí v cestě a když ho z ní nedostaneme, budou problémy v Double Deuce pořád. A mimo to — zabil tři lidi a má se tady klidně procházet?“

„Jestli vážně zabil všechny tři,“ řekl jsem.

„Udělal to — pokud mi nenajdeš někoho lepšího.“

„Pracuju na tom.“

„Tak to si pospěš. Máš na to asi třicet pět vteřin, než otevřou bránu.“

Před námi se rozprostíral stadion, litý beton s tribunami, zvedajícími se po obou stranách. Jedno prostranství na baseball bylo na bližší straně a druhé bylo vklíněno mezi administrativní věž a vzdálenější konec. Tohle místo muselo být postaveno někdy ve třicátých letech. Mělo to neorománský vzhled, jako Colosseum v Los Angeles, ovšem v menším měřítku. Věž byla zavřená, jako vždycky, nikdy jsem ji neviděl otevřenou.

Jak jsme se blížili k otevřenému konci stadionu od severní strany, viděl jsem asi tak dvacet černých kluků s kšiltovkami Raiders. Seděli vedle sebe v horní řadě na východní tribuně a mlčeli. Za zády jim vycházelo slunce.

Šli jsme dál a náhle zpoza věže vystoupil Major a kráčel pomalým krokem proti nám.

Hawk se potichu zasmál: „Major asi koukal na westerny.“

Major byl celý v černém — košile, džíny, vysoké kecky a kšiltovka Raiders. Když se trochu přiblížil, zahlédl jsem odraz slunce od pistole, kterou rněl zastrčenou za pasem.

„Má ji za pasem, vpředu,“ řekl jsem tlumeně Hawkovi.

„Jo.“

Byli jsme už před Hobarty. Zastavili jsme se. Major se zastavil ve stejný okamžik, asi 15 yardů od nás. Jeden bod pro nás — musíte být sakra dobří, abyste se mohli spolehnout na střílení z téhle vzdálenosti. Hawk i já jsme byli dost dobří. Výhoda byla, že Major nebyl. Jejich výhoda zase byla, že kdyby se sebrali všichni najednou, někdo nás mohl zasáhnout. Ovšem zase ne všichni měli zbraně.

„Život je nejistej,“ povídám Hawkovi. Ten mi odpověděl s pohledem upřeným na Majora:

„Co teď potřebujem, je pořádně přemýšlet.“

„Včera večer jsem mluvil se Shoem a Goodyearem,“ řekl jsem. Hawkovy oči se pomalu pohybovaly mezi Majorem a ostatními na tribuně.

„Říkají,“ pokračoval jsem, „že Devonu nezabil Major.“

„A co Tallboye?“ zeptal se Hawk.

„Major zabil Tallboye, protože za nim přišel opilý a mával puškou.“

„Tak co, kámo Hawku,“ ozval se Major, „co se děje?“

„Uvidíme,“ řekl tiše Hawk.

„Přišli jste mně sebrat, ty a Mickey?“ „Já,“ řekl Hawk.

„Tak proč ho taháš sebou?“

„Netahám ho, přišel sám.“

„Vypadáš vedle něj jak strejček Tom, co přisluhoval bělochům.“

„Tys mě pozval, hochu, máš něco na srdci. Proč s tím nezačneš?“

„Dobrej tah. Uklidni ho,“ poznamenal jsem.

Hawk se ušklíbl.

„Čemu se směješ? Mně se nikdo smát nebude,“ řekl Major. Odmlčel se a ohlédl se po členech svého gangu. Všichni stáli, nehnutě lemovali horní sedadla tribuny. Hrál pro ně. Otočil se k nám: „Znáš to zasraný právo v tyhle zemi, Hawku. Úcta a vážnost. Ty sám seš, jak když‘s to právo udělal. Nezachází se se mnou s úctou, tak na to dohlídni.“

„Slyšel jsem, že jsi asi zastřelil čtrnáctiletou holku,“ řekl jsem. „To je potom těžký tě respektovat.“

„Seru na tebe, Ire. Žádnou couru jsem nezastřelil. A kdyby jo, co ty bys vo tom moh’ vědět. Nevíš ani hovno. Bydlíš v nějakým zasraným bělošským domě, řídíš si tu svoji zasranou káru. Víš vo mně hovno. Žiješ sice tam kde já, ale ty máš respekt a nikdo ti nedává sežrat, že seš míň než sračka. Nevadí, koho sereš a jak, ale máš respekt. Hawk to zná. Mám pravdu nebo ne, Hawku?“

„Kvůli tomu jsi nemusel zabíjet čtrnáctiletou holku,“ řekl mu Hawk.

„Myslíš, že sem to udělal. Mysli si, do prdele, co chceš. Každej tě zná, seš někdo. Ty seš ten, co nastavil laťku. A teď jsem tady já, kdo určuje standard, máš to? Všichni tyhle tady,“ pohodil hlavou ke své bandě, „na mě koukaj. Chci je mít tady — jsou tady. Když nechám někoho, aby mě nasral, nasere taky je. To pak znamená, že nějaká běhna musí zkapat.“

Výmluvně pokrčil rameny.

„Je jich tu plno. A víš jak to, že sem to zrovna já, kdo je vede? Mám někoho voddělat, tak ho voddělám. Sou tu bráchové větší než já, některý Hobarti sou fakt silný hoši, třeba John Porter. Ale ani von, ani nikdo jinej neni ten pravej. To sem já. Víš proč? Protože jen já jsem dost šílenej. Sem tak šílenej, že udělám cokoliv. A každej to ví. Možná někdo musí zhebnout. Já můžu. Du na to. Nemám strach umřít, vůbec ne. Když umřu, co ztratím?“

Major udělal přestávku. Hawk vyčkával.

„Takže, jestli si myslíš, že jsem sejmul tu Tallboyovu buchtu, tak se pleteš. Ale kdybych chtěl, tak sem ji zabil a zvysoka bych sral na to, co si ty nebo ten irskej kecal nebo kdokoli vo tom myslí.“

Hawk byl v naprostém klidu, perfektně uvolněný jako ostatně vždy v podobných okamžicích. Ale tentokrát v tom bylo ještě něco navíc. Najednou jsem si uvědomil, že vůbec nechce Majora zabít. Věděl jsem, že by to udělal, kdyby nebylo zbytí, ale po všechny ty roky, co jsem ho znal, jsem na něm nikdy nepoznal, jestli to chce udělat nebo ne. Zabíjení byla pro Hawka prostě jen otázka profese.

„Když‘s to nebyl ty, tak kdo?“ zeptal se Majora.

„Hawku, ty a já sme stejný. Když to musí bejt, tak dem na to. Nemáme strach zabít, nemáme strach umřít.“ Major hrál pro své publikum a jak jsem začal zjišťovat, hlavně pro Hawka.

„Kolik z nich asi má zbraně?“ zeptal jsem se polohlasem Hawka.

„Kromě Majora počítám tak dva, tři. Mají je, předávají si je. Ten s pláštěnkou, pod ní má asi pušku. Ten v bundě asi taky.“

„Vo čem se bavíte? Rači byste měli poslouchat, co říkám,“ ozval se Major.

„Hádáme se, kdo z nás tě pošle na křeslo.“

„Ty, Hawku,“ v jeho hlase bylo skoro slyšet něco jako panika. „Ty a já a ne nějakej zasranej Ir.“

Pečlivě jsem pohledem prozkoumával jednotlivé členy gangu. Hawk měl pravdu. Jen dva z nich na sobě měli kabáty, které mohly ukrývat zbraně. Někteří je ale mohli mít schované pod košilí nebo v pouzdře na kotníku, ale bylo dobré vědět, že na ty v kabátech bude třeba střílet jako první.

Major pozvedl hlas: „John Porter!“

Zpoza rohu hlavní tribuny se vynořil John Porter s Jackie Rainesovou. Držel jí ruku zkroucenou za zády a k hlavě jí tiskl revolver. Jackie měla obličej ztrhaný strachem. Šla ztuhle, snažila se nejít příliš ochotně, ale nebyla dost silná na to, aby odolala Porterovi.

„Máme tuhle fajnovou černou dámu,“ řekl Major.

Jackie se na nás dívala široce rozevřenýma očima.

„Hawku!“ řekla a znělo to jako prosba. Hawk se ani nepohnul, v obličeji se mu nic nezměnilo.

„Přišla bez tebe,“ jásal Major a v hlase mu zvonil smích, který se vzápětí dostal do šíleného tremola.

„Vona řekla: Vím, že se máš setkat s Hawkem a von mi neřek kde, Tak sem jí řek: Řeknem ti kde, děvko. Vemem tě s sebou.“

Hawk mi šeptl: „Až to začne, vem tu tribunu.“

Zamručel jsem: „Hm.“

Major řekl: „Řek jsem ti, rači mě poslouchej, Hawku. Chceš svou děvku zpátky, tak dávej bacha, co říkám.“

Hawk hleděl upřeně na Majora a pomalu přikývl.

„Chceš tu děvku zpátky? Hezky mě poprosíš, řekneš prosím, pane Major, a já možná řeknu Johnovi Porterovi, aby ji pustil.“

Hawkův pohled nezakolísal. Čekal. Major ho neznal tak, jako já. Major si myslel, že váhá.

„Tak poď, člověče. Řekni prosím, pane Majore Johnsone.“

Major byl rozčilený. Pohyboval se dopředu a dozadu, nohy široce rozkročené. Pistole, co měl za pasem, byl Glock, 9 mm, který se prodává asi za 550 dolarů. Stačila k tomu, aby si člověk nostalgicky zavzpomínal na staré dobré pořádné bouchačky.

„Hawku,“ řekla znovu Jackie, „prosím.“

„Tak si pospěš, Hawku, rači mě popros, hezky zdvořile, než jí to napálím do prdele.“

Na tribuně vytáhl kluk v černé saténové bundě Uziho.

„Ne,“ zařval Major. „Nikdo nestřílejte! Tohle jsem jen já a Hawk!“

Hawk sáhl zamyšleně pod paži a vytáhl veliké Magnum. Otočil se k Majorovi a Jackii bokem.

„Hawku,“ zakřičela Jackíe. „Ne!“

„Střelíš na mě, Hawku,“ ječel Major, „a John zabije tu ženskou!“ Jeho hlas byl vytočený do plných obrátek. Hawk zamířil na svůj cíl.

„Nedělej to!“ křičela znovu Jackie.

„Zabije jí, jestli mě hezky nepoprosíš,“ řval Major.

Sáhl jsem po svém Browningu a natáhl kohoutek. Vypadalo to najednou, jako by se všechno pohybovalo malátně a vy se na to dívali skrz tekutý krystal. Hawk zamířil a vystřelil. Porterova tvář se zkřivila a zbraň od něho odlétla ve vířivém pohybu. Rozhodil ruce a padl dozadu na zem za Jackie. Ta stála a obě ruce si tiskla na široce otevřená ústa. Vypadala, jako kdyby se snažila křičet a nemohla. Kluci na tribuně se ani nepohnuli.

Hawk zvolna kráčel k Majorovi, obrovské Magnum stále v ruce, volné visící podél těla. Když k němu došel, zpříma se na něj podíval. Pak mu sebral Glocka a hodil si ho do kapsy. Podíval se dolů na Portera. Ten teď seděl, levou rukou pevně svíral své pravé rameno. Mezi prsty jeho ruky mu zvolna protékala krev a pomalu znečišťovala jeho fešáckou oteplovací bundu na zip. V obličeji se mu ještě neobjevila bolest, jen překvapení a přitroublý šok.

„Kdo zabil Devonu Jeffersonovou?“ zeptal se Hawk.

Nemluvil nijak hlasitě a přesto se zdálo, že jeho hlas v tom děsivém tichu burácí.

Schoval jsem svou zbraň, přešel k nim a postavil se k Jackie. Okolo Fenwaye se pomalu objevovala první auta ranní dopravní špičky.

„Kdo ji zabil?“ opakoval Hawk.

Major vypadal omráčeně, zíral na Hawka, jako by ho viděl poprvé v životě. Kachny, vylekané výstřelem, uplavaly pryč. Vzal jsem Jackie okolo ramen. Nikdo nepromluvil, nikdo se nepohnul.

Potom řekl Major: „Marcus. Tallboy nám zatajoval část peněz z toho, co prodal a Tony povídal, že to bude dobrá lekce pro všechny.“

„On sám to neudělal,“ řekl Hawk.

„Udělal to Billy. Tallboye zabil taky a nechal ho ležet v Double Deuce, abysme to viděli a pamatovali si to.“

„Slyšel jsem, že Tallboye si zastřelil ty,“ poznamenal jsem.

„Řekli to každýmu, ale udělal to Billy.“

„Marcus si to bude muset zodpovědět,“ řekl Hawk.

Major přikývl. Ochromeně valil na Hawka oči.

„Chci, abyste vypadli z Double Deuce,“ řekl Hawk.

Major přikývl: „Pudeme. Tony to už říkal.“

„Tony půjde do háje. To říkám já.“ .

Všichni setrvávali na svých místech. Hawk ještě dodal:

„O Johna Portera se postarám.“

„Tak my pudem,“ řekl Major. Hawk přikývl a Major se otočil a odcházel pryč ze hřiště směrem k otevřenému konci. Z tribuny v dlouhé a tiché řadě šli za ním černí kluci v kšiltovkách Raiders, skákali dolů po vysokých schodech jeden za druhým a v tichosti ho následovali.

„Mohl’s mě zabít,“ řekla Jackie.

Hawk nehnutě stál a díval se za Majorem.

„Proboha, Hawku,“ pokračovala Jackie ještě stále roztřeseným hlasem, „mohl’s mě zabít, jak jsi vystřelil.“

„Ne. Nemohl,“ řekl Hawk a podíval se znovu dolů na Portera sedícího na zemi. Ten měl sklopené oči a čekal na cokoli, co se bude dít. Hawk opatrně uložil své Magnum zpátky do podpaží a zahleděl se za Majorem, který už teď byl se svou tlupou na druhé straně trávníku.

„Bude nám k něčemu? Zůstane?“ zeptal jsem se.

„Hawk přikývl. Slunce už nám teď stálo nad hlavami, kachny se vrátily a znovu se potápěly v Muddy River.

„Ten kluk je jako já. Víc než spousta jinejch lidí,“ řekl Hawk.

42

Seděli jsme s Belsonem v baru jménem Grill 23, naproti policejnímu ředitelství, dva bloky od mé kanceláře. Oba jsme pili Martini. V mém plaval kousek citrónové kůry. Kolem nás seděla spousta mladých pojišťovacích úředníků a kreativních typů z reklamní agentury v drahých oblecích, hovořících usilovně o obchodu a sportovních aktivitách. Zdálo se, že tu frčí Campari se sodou.

„Byl postřelen jeden z Hobart Raiders,“ řekl Belson.

Ve skleněné misce na baru byla směs různých oříšků. Vybral jsem několik kešu ořechů a snědl je.

„Opravdu?“ podivil jsem se.

„Frajer jménem John Porter. Někdo ho přivez’ do špitálu s kulkou v rameni. John Porter neřekl kdo.“

„John Porter?“ nevycházel jsem z údivu.

„Jo.“ Vy ste měli co do činění s Raiders v poslední době, ne?“

„Svět je tak malý,“ řekl jsem a usrkl svůj drink. Chvíli to trvá, než přivyknete zvláštní chuti Martini, ale každopádně to stojí za tu námahu.

„Raiders se odklidili ze sídliště v Double Deuce,“ pokračoval Belson, „Sbalili se a vypadli. Slyšel jsem, že jim to řek’ Tony Marcus.“

„Má smysl pro veřejné mínění,“ poznamenal jsem.

„Tony? Ten jo. Každopádně jsou pryč.“

Belson dopil svoji sklenici a objednal další. Jeho sklenky byly plné, mixované s ginem a zdobené olivou. Moje se kamarádily s Absolut vodkou na ledě. Taky jsem si objednal další.

„To abych byl zdvořilý a abyste si nepřipadal jako mazavka,“ řekl jsem mu.

„Díky,“ odpověděl Belson a jal se třídit oříšky. „Vy jste vyjedl všechny kešu?“

„Samozřejmě.“

„Parchante sobeckej.“ .

Objevil ještě polovinu posledního kešu oříšku, slupnul ji spolu se dvěma brazilskými a zapil to koktejlem. Měl rozepnuté sako a já zaregistroval pažbu jeho zbraně, vyčuhující z pouzdra u pasu.

„Mluvil jsem s Martym. Hádám, že ať už postřelil Portera kdokoliv, prokázal nám laskavost. Byl chvíli venku, chvíli v lapáku většinu života. Lamač končetin, taky nějaký zabití, který jsme nemohli prokázat.“

Oba jsme upili. Okolo nás vířily scény ze sociálního vyžití pracovníků po pracovní době v koláži z kravat v pastelových barvách, bílých kalhot, parfémů a kolínských, koktejlů a diskusí o Stair Masters, skupinové terapii a nejnovějších filmech.

„Dost starej na takovou partu. Je mu skoro třicet,“ povídal Belson. Souhlasně jsem přikývl. Prohledal jsem důkladně, leč zcela bezúspěšně misku s oříšky. Žádné zapomenuté kešu. Snědl jsem tedy místo toho tři lískové oříšky.

„Ten kluk se dokonce zdá bejt hrdej na to, že byl postřelenej. Zdá se, že v gangu tomu přikládají dost velkou váhu,“ řekl Belson.

„Nemají nic jiného, čemu by mohli přikládat důležitost,“ poznamenal jsem.

„Asi ne,“ souhlasil, „ale to není to, co mě trápí. Vyšetřuji střílení a i když tohle bylo pravděpodobně nezbytné, očekává se ode mě, že to prošetřím.“

„A taky jste za to báječně placen.“

„No, to určitě.“ Belson pozvedl svou sklenku a prohlížel si bar přes čirou tekutinu, obdivuje lom barevných paprsků. Potom trochu usrkl a pití zase odložil.

„Spensere, Marty a já se domníváme, že Porterovi jste to udělal buď vy nebo Hawk. Asi to nemůžeme nijak dokázat, ale i kdybychom mohli, proč bychom to dělali, že?“

„No, to je fakt, proč?“

„Ale nerad bych, abyste si myslel, že to nevíme.“

„To chápu. A taky vím, že kdybyste si mysleli, že to udělal třeba Joe Broz, a mohli byste to dokázat, tak byste to udělali.“

Belson se na mě chvíli díval beze slova a potom dopil svůj drink. Postavil sklenici na bar a natáhl ke mně pravou ruku, dlaň: vzhůru. Lehce jsem ho do ní plácnul a řekl jsem: „Devonu a mimino zastřelil Tony Marcus.“

„On sám?“

„Ne. Nechal to udělat Billyho. Mám svědka.“

Rozhlédl jsem se po baru. Bylo tu k vidění pár mladých atraktivních žen z vyšších úřednických vrstev, oblečených do troufalých modrých kostýmků s těsně obepnutými zadečky. Mohl jsem některou požádat, aby se ke mně připojila za účelem diskuse o dopadu Madonniny ikonografie na masovou kulturu. Tahle myšlenka způsobovala, že se mi začala vařit krev.

„Koho máte?“ vyzvídal Belson. Jeho nové pití stálo nedotčené na baru.

„Majora Johnsona.“

„Toho, co vede Hobart Street Raiders?“

„Jo. Byl v té dodávce, když to chytla. Nepřizná to, ale asi Billymu označil, která to je.“

„A?“

„Potřebuje imunitu.“

„To můžu zařídit. Může na to upíchnout Tonyho?“

„Slyšel, když Tony dával Billymu příkaz,“ řekl jsem. „Celá ta akce měla být exemplární případ pro gangy. Tony chtěl, aby si všichni pamatovali, kdo je za co zodpovědný.“

Belson přikývl.

„Dost nebezpečná pozice, být jediný svědek proti Tonymu Marcusovi.“

„Budeme ho chránit,“ řekl jsem.

„Vy a Hawk?“

„Jo.“

„Stejně ale tady stojí proti sobě jeho slovo proti slovu Tonyho. Tony není nic moc, ale Hobarti taky ne.“

„Už jsem o tom přemýšlel.“

„Máte nějaký plán?“ ptal se.

Usmál jsem se. „Děláte si srandu.“

Belson odstrčil své netknuté Martini stranou a opřel se lokty o bar.

„Tak mi o tom povězte.“

Tak jsem mu to řekl.

43

Restaurace International Place byla v ohybu High Street, šikmo k Central Artery, zrovna přes ulici naproti Rowe’s Wharf — pozemku na nábřeží, kde se chystala nová stavba.

Budova, kde je restaurace, má asi čtyřicet poschodí. Jen atriový vestibul zabírá čtyři patra, plná skla a mramoru. Část vestibulu je zařízena jako jídelní sál, na jehož konci je stánek s francouzským sladkým pečivem.

Seděli jsme s Hawkem u jednoho z titěrných stolků před stánkem, před sebou kávu. Chovali jsme se, jako kdybychom patřili právě sem. Skleněnými stěnami zvenku pronikala spousta slunce a ruchu městského hemžení. Bylo 10.20 ráno a většina stolků byla prázdná. Vedle nás kulaťoučká mladá žena vychutnávala kávu s umělým sladidlem a čokoládový rohlík.

„Tony ví, jak to vypadá?“ ptal se Hawk, který byl dnes oblečen do tvídového saka, černé hedvábné košile, džín a černých kovbojských bot. Seděl pohodlně opřený v křesílku, nohy natažené, zkřížené přes kotníky. Já jsem si vzal modrou bundu a kecky. Kdyby tu byl nějaký hledač talentů z General Quarters, mohli bychom udělat kariéru.

„Major je oukej?“ zeptal jsem se zase já.

„Jo. Řek sem mu, jak se vyjádřil Tony, když slyšel, že Major bude muset jít za katr.“

„Tam, odkud přišel, jich bylo daleko víc?“

Hawk se ušklíbl. „Co Majora štve, není to, že by to Tony všechno hodil na něj, ale že mu na něm vůbec nezáleží. Major je rád, když je důležitej,“ zašklebil se Hawk.

„Teď má šanci.“

Upili jsme trochu kávy a prozkoumávali jsme sekretářky, které sem přišly na svačinu. Byla tu jedna z kaštanovými vlasy v šatech z úpletu, které jí pěkně padly. Tu jsme sledovali zvlášť pozorně.

„Mluvil si s Jackie?“ zeptal jsem se.

„No jo.“

„Jaké to bylo?“

„Jackie nemá ráda střílení.“

„Na tom není nic neobvyklého.“

„Jedině, že já střílím často.“

Mladá žena s kaštanovými vlasy a těsnými šaty se zvedla a odcházela pryč z jídelny. Dívali jsme se za ní.

„Povídala, že by nemohla milovat žádného pistolníka,“ dodal Hawk.

Přikývl jsem.

„Zeptal jsem se jí, jestli by nechtěla, abych se dal taky na žurnalistiku.“

„Hezký kompromis.“

Hawk se zašklebil. „Jackie řekla, že by tu možná ještě byla třetí alternativa. Takhle vona mluví — třetí alternativa] Řek’ sem jí, že už jsem trochu moc starej na třetí alternativy.“

„Nikdy není pozdě.“

Hawk na chvíli zmlkl. Z výrazu jeho tváře nebylo možné nic vyčíst, ale jeho pohled byl dost vážný.

„Jo, asi je. Na to, abych se měnil, už bylo pozdě dávno před tím. Cokoliv, kromě toho, co jsem teď, by byl velkej krok zpátky.“

„Jo,“ řekl jsem.

„Ty seš chytrej. Můžeš dělat i jiný věci.“ Pokrčil jsem rameny.

Hawk pokračoval: „Proč vlastně děláš zrovna tohle?“

„Je to něco, co umím dělat. Jsem v tom dobrej.“

Hawk se zazubil: „Chtělo by se ti kšeftovat s vinylovým těsněním?“

„To bych radši umřel.“

„Jackie to vůbec nechápe,“ povzdechl si.

Další směna začala přicházet na svačinu a na kávu. Hawk i já jsme dávali bedlivý pozor, ale žádná se nedala srovnat s tou s kaštanovými vlasy.

„Tony má zpoždění,“ poznamenal Hawk. „To mě tedy udivuje. Zvlášť, když tu všude kolem mají tolik sladkostí.“

Jedna blondýnka ve světle šedých kalhotech se zvedla a šla si koupit cappuccino a celozrný rohlík. Když se vracela zpátky ke svému stolu, šla kolem nás a oba jsme nasáli vůni jejího parfému.

„Takže Jackie odešla?“ zeptal jsem se.

„No jo.“

„To je blbý.“

Hawk jenom pokrčil rameny.

„Vadí ti to?“ pokračoval jsem.

„Nebylo to v plánu.“

„Byla to pěkná ženská.“

„No jo.“

„Miloval’s ji?“

„To se fakt tak nudíš nebo co?“

„Ne, já jenom, že Susan se mě bude určitě vyptávat, a kdybych jí řekl, že jsem se tě nezeptal, potřásla by hlavou, beze slov. A teď, když to udělá, bude to znamenat, že si myslí něco o tobě a ne o mně.“

Hawk se zasmál: „Věříš na lásku, co?“

„Mám,k tomu důvod.“

„Jo, asi jo. Ale ty máš ten důvod, protože na ní věříš, ne naopak.“

„Kam se asi dostanem s těma řečma o mně.“

Hawk udělal rukou gesto, které znamenalo, že to je v pohodě.

„Nikdy mi to nepřipadalo moc dobrý věřit v lásku. Daleko jednodušší vždycky vypadalo zůstat nedotčený.“

Ztichli jsme. Káva už byla dopitá, slunce, které nám ještě před chvílí svítilo na stolek, se teď přestěhovalo na bar.

„Erin měla pravdu,“ řekl jsem.

„Když mluvila o mně?“

„Jo. Zaplatil jsi vysokou cenu.“

„Nikdy jsem netvrdil, že ne.“

„A někdy to asi bolí.“

Tohle byla nejzazší mez, kam jsem ho kdy dotlačil.

„No jo.“

Tohle přiznání bylo nejdál, kam byl kdy ochoten jít.

44

Z venkovní haly, přes jídelnu, přicházel procházkovým tempem Tony Marcus. Billy se klátil za ním. Tony nás zahlédl a zamířil k našemu stolu. Cestou se obrátil k Billymu: „Přines mi pár čokoládových rohlíčků, kafe, tři cukry a spoustu šlehačky.“

Billy se mlčky odvalil k pultu. Nikdy jsem ho neslyšel promluvit. Objedná to nebo bude jenom ukazovat? Marcus se posadil a obrátil se na Hawka. Pokud vyloženě nemusel, nikdy nemluvil se mnou, nikdy se na mě ani nepodíval.

„Tak co potřebuješ teď, Hawku?“

„Potřebuju někoho, kdo může za zabití Devony a Crystal Jeffersonových. Už jsem ti to říkal.“

„Dal jsem ti toho kluka, Johnsona.“

„Ten to neudělal.“

Marcus pokrčil rameny: „No a co? Tak proved něco jinýho. Zavřete ho za to.“

„Udělals to ty, Tony.“

Marcus znovu pokrčil rameny: „No a co?“

„Chtěl jsi připomenout těm dětem z gangu, jak seš drsnej. Musí to bejt složitý, kšeftovat s klukama z ghetta, nejsou zrovna normální a vůbec…“

„To’s pochopil dobře,“ řekl Marcus.

„Takže jsi nechal Billyho, aby zabil Devonu.“

„Bylo třeba, aby si dávali bacha. To mimino nikdo neviděl. Průser se stane.“

Billy se vrátil s kávou a zákusky a Marcus se do nich pustil s velkou péčí.

„Billy použil devítku,“ řekl Hawk.

Billy stál blízko svého šéfa a jeho silueta bránila v průchodu většině světla na tuhle stranu místnosti. Hawk se pohodlně opřel ve své židli a upřeně se na něho zadíval: „Vsadím se, že ses jí ještě nezbavil. Složit nějakou čtrnáctiletou holku v ghettu — kdo si toho všimne? Vsadím se, že tu devítku ještě máš.“

Billy udělal skoro nepostřehnutelný pohyb směrem k pravému boku a Hawk se zašklebil: „A taky se vsadím, že ji máš zrovna u sebe.“

Marcus přestal žvýkat svůj zákusek:

„Přestaň s těma kecama, Hawku. No co, Billy prostě sejmul tu holku, jak sem mu řek a ten kluk si myslí, že to dosvědčí. No a co? Jsou to všechno kecy. I když se dostane k tomu, aby vypovídal, nikdo takovýmu grázlovi nebude věřit. Já ti předvedu dvacet váženejch lidí, který vodpřisáhnou, že sem s nima hrál karty v Albany, Georgia, když se to stalo.“

„Albany, Georgia?“ opakoval jsem.

„Kdekoli budeš chtít. Tak už přestaň s těma kravinama a řekni, co chceš.“

Hawk se na něho roztomile zazubil. Z druhého konce místnosti se k nám blížili Quirk a Belson. Marcus je ještě nezaregistroval. Zahlédl jsem také několik policajtů v civilu, které jsem znal, jak postávají okolo východu. Hawk si rozepnul sako a pod ním se objevil mikrofon, zapíchnutý v jeho černém hedvábném tričku.

„Kukuč!“ řekl. Marcus vytřeštil oči na mikrofon.

„Štěnice! Ty kurvo, ty sis na mě vzal mikrofon!“

„Říkal jsem ti, že to někdo musí odskákat za ty dvě holky.“

Quirk a Belson dorazili k našemu stolu.

„Pověz jim všechny ty sračky o jejich právech, Franku,“ řekl Quirk. „Billy, dej mi ten kvér.“

Belson začal recitovat předepsanou zatýkací litanii, jako když žáček přeříkává abecedu. Billy se díval na Marcuse, který měl stále oči vyvalené na Hawka.

„Tak dělej, Billy.“

Quirkův hlas zněl ostře. Billy na něj učinil prudký výpad, kterého si, jak se zdálo, Quirk sotva povšiml. Vypadal, jako by myslel na něco docela jiného. Ale udělal při tom nějaký nepatrný pohyb a Billy sebou praštil na podlahu jako nějaký neohrabaný mrož. Quirk mu podržel pravou ruku v nehezkém úhlu za zády levačkou a pravou rukou mu sebral Browning. Byl nerezavějící, s rukojetí z ořechového dřeva.

„Pěknej kousek, nemáš taky takovej?“ zeptal se mě.

Aniž by udělal přestávku ve své recitaci, Belson vytáhl igelitový pytlík, otevřel ho a Quirk do něho hodil pistoli.

„Můj je černý, s černou plastikovou rukojetí. A vepředu má takovou hezkou bílou tečku,“ řekl jsem.

Belson skončil se svým přednesem, Tonymu Marcusovi i Billymu nasadili pouta a odvedli je pryč. Marcus pořád koukal na Hawka, dokud nám nezmizel z dohledu.

„Myslím, že se cítí podveden,“ poznamenal jsem.

Hawk se rozhlédl po místnosti a přikývl. Každý se tady na nás díval nebo se snažil nedívat se.

„Myslíš, že se ta s těma kaštanovejma vlasama vrátí na oběd?“ zeptal se Hawk.

45

Seděli jsme se Susan v jídelně hotelu Harbor, naproti International Place a dávali si večeři. Já měl před sebou sklenici Absolut Martini se spoustou ledu a citrónovou šťávou. Susan si vybrala ryzlink, který nejspíš zůstane nedopitý.

„Byla to ta zbraň?“ zeptala se.

„Ano.“

„Můžou ho s tím usvědčit?“

„Zbraň, mikrofon, Majorovo svědectví, to bude stačit.“

„Jsem překvapena, že je Major ochoten vypovídat.“

„Hawk říkal, že bude.“

„Protože ho o to požádal?“

„Jo, myslím, že jo. A taky — je to příležitost, jak být důležitý.“

„Zajímavé, co? Musel od začátku vědět, že ho Hawk porazí.“

„Daná struktura velení. Myslím, že jakýkoli příkaz je lepší než žádný.“

Susan si opřela hlavu o dlaň. Slabé světlo, pronikající sem z přístavu, zvýrazňovalo její hluboké tmavé oči.

„Mluvila jsem s Jackií,“ řekla po chvíli.

„Je toho na ní moc?“

„Ano. Ona je — nejlepší výraz, jak to popsat - ona je naprosto zdrcena.“

„Nejen tím násilím,“ řekl jsem.

„Ne. Počítám, že to bylo poprvé, co viděla skutečného Hawka.“

„Zachránil jí život.“

„To ví. Ale mohlo to být provedeno jinak. On střelil těsně vedle její hlavy a ani trochu nezaváhal“

„Bylo to to jediné a nejlepší, co mohl udělat.“

Susan přikývla. „Jasně. Jsem si jista, že jo. Možná, že Jackie si to uvědomuje taky… ale ona, … chápeš … ona nemůže být s člověkem, který je toho schopen.“ ‘

„Chápu. Ale ty můžeš, že jo.“

„Já s ním jsem.“

Upil jsem trochu Martini a zkontroloval sklenici. Ještě tam zůstaly tak dva hlty.

„Myslíš, že jí ještě uvidíme?“ zeptal jsem se.

Susan pomalu zavrtěla hlavou, bradu stále v dlaních. Číšník přinesl jídelní lístky. Objednali jsme si. Číšník odešel. Soumrak venku přešel v tmu a voda v přístavu, narážející na hráz, byla úplně černá.

„Co myslíš, existuje pro Majora a ty děti okolo něj nějaká budoucnost?“

„Pochybuju,“ řekl jsem.

Číšník se vrátil s jídlem. Překonal jsem touhu dát si alespoň třináct dalších Martini a když jsme dovečeřeli, odcházel jsem stále ještě střízlivý. Naplňovalo mě to hrdostí. Jeli jsme nazpět do Cambridge a zaparkovali na silnici u jejího domu na Linnaean Street.

„Myslíš, že by to některý z nich zvládnul?“ zeptala se.

„Někdo z Double Deuce? Ne, asi ne.“

„Hawkovi se to povedlo.“

„Určitým způsobem.“

„To je pochmurná vyhlídka,“ řekla Susan.

Pokrčil jsem rameny: „Možná, že se pletu.“

Opřela si hlavu dozadu o čalouněné opěradlo.

„No, tak dobře. Jak ty vždycky říkáš: Nikdy není po všem, dokud není po všem.“

„To jo.“

Ve světle pouliční lampy kroužily spousty hmyzu, jen o trochu většího než smítka prachu. Občas se mezi nimi mihla nějaká můra.

„První noc, kdy nebudeme spolu,“ řekla Susan a natáhla ke mně ruku. Uchopil jsem ji a chvíli jsme mlčeli. Potom pokračovala: „Musím ti něco říct.“

„Jasně.“

„Těším se, že budu zase sama.“

„Já taky.“

„Bože, to je úleva.“

„Já vím.“

„Uvidíme se tenhle víkend.“

„Ano. Zítra večer vyzvednu Perlu, aby u mě přespala. Jako dřív.“

„Ano.“

Susan se ke mně natáhla a dlouze a šťastně mě políbila.

„Miluji tě,“ řekla a vystoupila z auta. Díval jsem se za ní, dokud nezmizela v domě. Potom jsem se rozjel a zamířil zpět přes řeku k mému bytu v Marlborough Street.

V bytě bylo dusno a tak jsem ze všeho nejdříve zotvíral okna, aby tu mohl proudit jarní vzduch. Potom jsem šel do kuchyně, vyndal z lednice vodku a zpod dřezu trochu vermutu a udělal si velké Martini se spoustou ledu a citrónové šťávy. Sklenici jsem postavil na stolek k posteli a nechal led pracovat. Mezitím jsem se vysprchoval a vydrhnul froté ručníkem. Pak jsem se vrátil a zalezl do postele. Polštáře jsem naskládal do výšky a dálkovým ovládáním zapnul televizi. Braves byli pořád jedničky a teď zrovna hráli proti Giants. Usrkával jsem Martini, sledoval hru a poslouchal komentář Skipa Caraye.

Sám.

Všiml jsem si, že se usmívám. Ron Gant střelil double do levého rohu. Upil jsem a hlasitě promluvil do tmavé místnosti.

Řekl jsem: „Perfektní.“