Robert. B. Parker

Bledí Králové

l

Slunce krátkého prosincového dne slabě svítilo západním oknem do kanceláře Garretta Kingsleyho. Vytvořilo na perském koberci tenkou podlouhlou skvrnu a zmizelo.

„Eric Valdez byl dobrej reportér,“ říkal mi Kingsley, „a taky dobrej chlap, ale i kdyby nebyl, smrt by si nezasloužil.“

„Tu si nezaslouží většina lidí,“ řekl jsem.

„Ti, co zabili Erika, jo,“ řekl Kingsley.

„Záleží na tom, proč ho zabili.“

„Aby utajili největší operaci s kokainem na východě.“

Kingsley byl malý a trochu baculatý. Potřeboval ostříhat a jeho hustý, šedý knír nebyl upravený. Měl na sobě vlněnou košili se zelenými a černými kostkami a koženou vestu. Brýle-půlky měl nasazené na nose níž, aby se přes ně mohl dívat, když mluvil. Vypadal jako obtloustlý Titus Moody. Patřily mu třetí největší noviny ve státě a měl víc peněz než Yoko Ono.

„Ve Wheatonu?“ zeptal jsem se.

„Přesně tak ve Wheatonu — 15734 obyvatel, z toho téměř 5 000 Kolumbijců.“

„Moje babička pochází z Irska,“ já na to, „to ještě neznamená, že prodávám brambory?“

„Brambory se neprodávají libra za 170 000 dolarů,“ řekl Kingsley.

„To je fakt.“

„Jeden chlapík po válce vlastnil ve Wheatonu textilní továrnu a měl příbuzný v Kolumbii, ve městě Tajo. Lidi z města začal najímat na práci v továrně. Brzy jich bylo ve Wheatonu víc, než v samotném Tajo.“

Kingsley vytáhl z jedné kapsy u vesty dýmku z kukuřičného klasu a z druhé pytlík tabáku s příchutí třešní. Nacpal dýmku, pravým ukazováčkem upěchoval tabák, z další kapsy vesty vyndal sirku, rozškrtnul ji o nehet palce a zapálil si.

„Pak se seběhlo pár věcí,“ řekl. „Ten obchod s oblečením ve Wheatonu zkrachoval — dneska funguje už jen jedna továrna — a kokain, jakožto kolumbijský vývozní artikl, předběhl i kafe.“

„A Tajo je jedním z největších vývozních center,“ řekl jsem.

Kingsley se usmál. „Jsem rád, že držíš krok,“ povídá.

„A Wheaton se stal takovým Tajo severu,“ řekl jsem.

„Kolumbijci obchodují s kokainem od dob, když tvoji předci pobíhali po Irsku namalovaný na modro,“ řekl Kingsley. Dlouze potáhl z dýmky a vypustil kouř.

„Kukuřičná je skvělá,“ povídá, „nemusí se zakuřovat a když se ucpe, tak ji zahodíš a koupíš si jinou.“

„Klidně se mi svěřte úplně,“ řekl jsem.

Kingsley se opřel a položil si na stůl nohy v plátěných botách. Oči se mu pobaveně zatřpytily.

„Měl byste tomu, sakra, raději věřit,“ povídá.

„Asi jezdíte ve wagoneer-jeepu,” řekl jsem „nebo ve foidu-pick-upu.“

„No ne,“ povídá Kingsley, „a piju burbon a kleju a manželka mi musí vázat kravatu.“

„Prostej chlap,“ povídám.

„Jsme třetí největší noviny ve státě, Spensere, desátý největší deník na severovýchodě a největší město, ve kterém vycházíme, je Worcester. Naše noviny jsou krajový a takovej jsem i já.“

„Tak vy jste poslal toho kluka Valdeze dolů, aby okouknul trh s koksem.“

Kingsley přikývl. Ruce měl sepnuté za hlavou a obě nohy na stole. Vesta se mu rozevřela, jak se zhoupl v židli dozadu, a já jsem zahlédl široké červené suspensory.

„Byl to španělskej kluk, prarodiče z Venezuely, mluvil plynně španělsky, společník Neimana, dobře psal, dobrej reportér.“

„A někdo ho zastřelil.“

„A vykastroval. Nejspíš potom. A vyhodil z auta na devítce u windsorský přehrady na jižním konci Quabbinský nádrže.“

„Co říkají poldové?“

„Ve Wheatonu?“ Kingsley vytáhnul z pusy dýmku, aby si mohl odfrknout. „Valdez byl proutník, o tom není pochyb. Říkají, že ho nachytal nějaký žárlivý manžel.“

„Vy tomu nevěříte?“

„Byl proutník od ty doby, co vyrostl z puberty. Jak je možný, že by se kvůli tomu dostal do maléru měsíc po tom, co se začal zajímat o obchod s koksem ve Wheatonu.“

„Nasvědčuje tomu ta kastrace,“ řekl jsem. „Maj poldové na někoho spadeno?“

Kingsley si opět odfrknul. „Tamní šéf je vejtaha. Naparuje se s pětačtyřicítkou vykládanou perlama. Myslí si o sobě, že je Wyatt Earp. Je to takovej maloměstskej tyran.“

„Nechce žádnou pomoc zvenčí?“

„Nepřizná, že by nějakou potřeboval,“ řekl Kingsley.

„Je čistej?“

Kingsley pokrčil rameny. „Možná, možná příliš hloupej a ubohej, než aby se nechal podplatit.“

„A co zbytek oddělení? Koks, to jsou peníze a peníze, to je korupce.“

„Cynik, pan Spenser.“

„Stařík, pan Kingsley.“

„Možná jsou stejný,“ řekl Kingsley. „A možná máte pravdu. Nevím. To je právě to, na co se měl Valdez podívat.“

„A vy tam nechcete posílat další reportéry.“

Kingsley zavrtěl hlavou. „A nechat zabít dalšího? Jsou to novináři, ne pistolníci. Většina z nich jsou mladičcí, co právě začínají.“

„Myslíte, že já jsem pistolník?“ zeptal jsem se.

„Vím, kdo jste. Podrobně jsem se o vás informoval. Chtěl bych si vás najmout, abyste tam jel zjistit, kdo zabil toho kluka, abychom ho mohli postavit před soud.“

„I v případě, že se jedná o žárlivého manžela?“

„Ano.“

„Kopii toho, co napsal, máte?“

„Ne, ani žádné poznámky.“

„Nějaké poznámky by měly existovat.“

„Samozřejmě,“ povídá Kingsley, „ale neexistují. Byl tam měsíc, okukoval situaci, mluvil s lidmi. Nějaké poznámky si dělat musel.“

„Víte s kým mluvil?“

„Ne. Ani s kým se mohl tahat, i když v jeho případě se skutečně mohlo jednat o kohokoli. Mám jenom jeho fotku a materiály.“

Nechali jsme mu volnou ruku. Řekli jsme mu, aby jel dolů, zabydlel se tam, okoukl to a moc se nehonil. Většina novin musí vydělávat. Tyhle vydělávají, i když nemusí. Pro mě je to zábava. Už můj děda vydělal všechny peníze, které bychom mohli kdy potřebovat.“

„Poslali jste ho tam tajně,“ řekl jsem.

„Víceméně,“ řekl Kingsley.

„A co já?“

„Vy můžete jet legálně,“ řekl Kingsley. „Pracujete pro mě, a můžete to říci, komu chcete. Nebo taky nikomu. Dělejte, jak myslíte. Nenajímám lidi proto, abych jim vysvětloval, jak mají pracovat.“

„A peníze?“

„Peníze mě nezajímají, řekněte, jakou potřebujete zálohu, a na zbytek mi pošlete účet, až bude po všem. Vy mě nepodvedete.“

„Myslíte?“

„Vy ne,“ řekl Kingsley. „Říkal jsem vám přece, že jsme se o vás podrobně informovali. Vím, co jste zač.“

„To mě uklidňuje,“ řekl jsem. „Často to nevím sám.“

2

Popíjeli jsme s Ritou Fiorovou, asistentkou DA z Norfolku, pivo Kilian Red v přízemním baru Parker House. Pokud nepočítáte mě, pak je ona mezi právníky nejhezčí osoba z Bostonu. Nedá se vlastně tak docela říci, že bych měl s právničinou něco společného a Rita vlastně taky žádný pivo nepila. Ve skutečnosti popíjela Glenfiddich s ledem a kouřila dlouhé Tareytonky. „Ten chlápek z drogovýho se jmenuje Fallon,“ řekla Rita. „Znám ho tak dva, tři roky. Je v pohodě, ale nesmíš na něj moc pospíchat.“

„A moc se asi nevytahovat, co?“

Přikývla. Husté mahagonové vlasy jí splývaly po ramenou a černý, na míru šitý kostým zvýrazňoval křivky jejího těla. Měla na sobě punčochy s květinovým vzorem. Celkově působila upraveně a velmi elegantně.

„Vypadáš líp, než když jsem tě viděla naposled,“ řekla.

„Když jsi mě viděla naposled, měl jsem na kahánku.“

„Tak to jo. Teď už je ti líp?“

„Daleko líp,“ řekl jsem.

„Vrátil ses k ty svojí pusince?“

„Má raději, když se jí říká Suzan,“ řekl jsem.

Rita upila trochu ze svojí skotské. „Jistě,“ řekla. „Vlastně jsme nikdy neprodiskutovali ty důležitý věci.“

Přikývl jsem.

„Pokud vím, tak jsme si tenkrát chtěli nezávazně promluvit o nás dvou.“

„Tenkrát by se mi to bývalo líbilo,“ řekl jsem.

„Ale teď už ne.“

„Teď ne.“

Rita se usmála. „To už je můj osud,“ řekla. „Jenom pitomci se na nikoho nezavěsí.“ Zapálila si plynovým zapalovačem, zhluboka a pomalu vypouštěla kouř.

„Jsi svobodná, protože to chceš,“ řekl jsem.

„Jsem svobodná, protože jenom pitomci se na nikoho nezavěsí,“ řekla. „Výskyt nezadaných pitomců v oblasti Boston—Cambridge je celonárodně potvrzený fenomén. A když náhodou narazíš na nepitomce, tak je zamilovaný do někoho jiného a někdo po něm střílí.“

„Kdyby to tenkrát bylo pro tebe jednodušší, radši bych po sobě střílet nenechával,“ řekl jsem.

Rita si znovu usrkla skotské. „To říkáš teď,“ řekla.

Objednal jsem další pivo a Rita souhlasila s další skotskou. Bar v přízemí Parker House byl vykládaný dubovým dřevem a působil, díky malému pódiu pro kapelu na jednom konci místnosti a velkým fotografiím bostonských hvězd na stěnách, dojmem nějakého klubu.

„Se svou prací jsi spokojen?“

„Jasně,“ řekl jsem.

Potřásla hlavou. „Ty neřáde jeden,“ řekla.

„Neřád jsem asi taky.“

Vedle Rity přistoupil k baru středně velký muž s nazrzlými vlasy sčesanými na jednu stranu. Měl brýle se zlatými obroučkami.

„Rito,“ povídá, „ty vypadáš den ode dne líp.“

„Kristepane, Fallone,“ řekla, „to říkáš pokaždý, když se vidíme.“

„Vždyť je to taky pravda,“ řekl Fallon a mrkl na mě, „pokaždé, když tě vidím.“

Rita se unaveně pousmála. „Spensere, tohle je Phil Fallon.“

Potřásli jsme si rukama. Fallon měl na sobě šedý oblek a modrou košili, repsovou kravatu s šedočervenými proužky a černé špičaté boty. Posadil se na barovou židli vedle Rity. Seděl vlastně naproti mě. Odděloval nás pouze roh barového pultu.

Barman přišel k nám.

„Beefeater martini,“ řekl Fallon, „hodně suché, promíchat, ale netřepat. A dochutit dvěma olivami, prosím.“ Podíval se na mě. „Rita mi říkala, že jdete po něčem ve Wheatonu a chcete ode mě nějaké informace.“

„To je pravda,“ řekl jsem.

„Co byste chtěl vědět?“

„Povězte mi něco o tamním obchodu s kokainem.“

Fallon ochutnal právě donesené martini, zašklebil se a mávl na barmana.

„Příliš vermutu,“ povídá. „Řekl jsem zřetelně suché.“

„Promiňte, pane,“ řekl barman a odnesl si martini pryč.

„Wheaton,“ řekl. „Zajímavý případ. Takové malé městečko ve středu Massachusetts a možná tudy projde víc koksu než jakýmkoli jiným místem severně od Miami.“

„Ale vy je nemůžete dostat.“

Fallon potřásl hlavou. Barman mu přinesl další martini. Fallon ochutnal a přikývl.

„To už je lepší,“ řekl. Dal si doušek a položil sklenku.

„Ne, skutečně je nemůžeme dostat. Nemáme žádné lidi. Naši jsou roztroušeni po celém státě. Oddělení se samozřejmě nejvíc orientuje na jižní Floridu.“

Přikývl jsem. Rita se na mě podívala, zakoulela očima a dopila svou druhou skotskou.

„I tam,“ řekl Fallon, „máme nedostatek lidí. A ve Wheatonu se o nás skoro neví.“

„Uvědomujete si však, že Wheaton je největším kokainovým centrem.“

„Zásobuje celý severovýchod. Kdybychom tak dostali z tamní policie trochu víc,…“ zabručel Fallon.

„Je podplacená?“ zeptal jsem se.

„Možná,“ odpověděl. „Maloměstské policejní oddělení není nikdy tak silné, aby nepodlehlo penězům a metodám, které přináší obchod s kokainem.“

„A co federálka?“

„To je to samý,“ řekl Fallon, „V Brookfieldu mají svoje kasárna a jejich spádová oblast dosahuje dvou a půl tisíc čtverečních mil. Většinou jsou spojeni s dálničními hlídkami.“

„A jak to funguje?“ zeptal jsem se.

„Cože?“

„Jak to celý funguje? Začíná to v Kolumbii…“

Fallon natáhl ruku pro jednu Ritinu cigaretu, vložil si ji do úst, potom si vzal její zapalovač, připálil si, potáhl a zvolna vypustil kouř.

„Chci přestat kouřit,“ podotkl. „Ale zatím jsem si jen přestal kupovat cigarety.“

Usrkl ze svého martini a pohodlně se opřel o bar.

„Ve skutečnosti,“ pokračoval, „to většinou začíná v Bolívii a Peru.“

Věděl jsem to také, ale lidi jako Fallon vás rádi opravují. Uvědomil jsem si, že ho nejlépe pobídnu, když řeknu na úvod nějakou hloupost.

„Opravdu?“ zatvářil jsem se překvapeně.

„Někdy v Kolumbii, ale většinou v Peru a Bolívii. Pro koku je totiž nejlepší výška od pěti set do dvou tisíc metrů. Potřebuje stálou mírnou teplotu okolo šedesáti pěti stupňů Fahrenheita. Není to na nás moc čísel?“

„Na chvíli mě zarazila ta teplota ve stupních Fahrenheita,“ řekl jsem, „ale už je to v pořádku.“

Přikývl a dal si další doušek martini. Rita upila trochu rozpuštěného ledu ze dna sklenky a mávnutím přivolala barmana.

„Farmáři tam pěstují koku všude. Takovej farmář sklidí sto až sto padesát kilo koky a z ní má asi tak kilo suchého extraktu.

Rita zívla a objednala pro všechny.

„Farmář obvykle jedná prostřednictvím jakéhosi agenta, který bývá stejné národnosti. Ten k němu přivede kupce, což jsou většinou Kolumbijci. Vyzvedne je na hranicích, přivede je a sjedná celý obchod. Nikdo z nich totiž nevěří cizincům. Peruánec jedná pouze s peruánským agentem, Bolívijec s bolívijským, je vám to jasné?“

„Jako primitivní kmeny,“ podotkl jsem.

„No jistě, vždyť tam v těch horách nedávno skončila doba kamenná. Tak jako tak, zboží putuje přes hranice zpět do Kolumbie, je zpracováno v primární laboratoři a odtud jde do větších, sekundárních laboratoří u větších měst, kde se složitým způsobem krystalizuje.“

Barman přinesl nápoje. Když viděl Fallon druhé martini, zatvářil se trochu překvapeně. Půlku prvního měl ještě před sebou.

„Koukám, že jsem mezi starými pijáky,“ řekl Fallon.

„To teda jo,“ zamručela Rita Fioreová. Fallon ji sjel pohledem, zamračil se a obrátil se opět ke mně a svému tématu.

„Materiálem pro krystalizaci je veškeré zboží. Je to jako s pampeliškovým medem, chápete? Zatím je to jen surovina pro výrobu, která potřebuje další zpracování. Když někdo mluví o čistém kolumbijském koksu, lže, jak když tiskne. Většinou to tvrdí překupníci, aby si jejich klienti mysleli, že uzavírají dobrý obchod.“

„Phile,“ Rita si podepřela bradu rukou a položila si loket na barový pult, „kdy už se konečně dostaneme k tomu Wheatonu?“ Měla už třetí skotskou.

Fallon se usmál. „Ty ženský,“ řekl mi. „Chtějí to rychle, když ty chceš pomalu, a pomalu, když ty chceš rychle.“ Potřásl hlavou. Rita zírala do zrcadla za barem.

„Stejně se už dostáváme k Wheatonu,“ řekl Fallon. „Když dosáhnou krystalické podoby, propašují vše do Států. Ze zřejmých důvodů většinou přes jižní Floridu. Někdy to dopravujou v malých množstvích prostředníci, jindy to jde po metrákách. Většinou jde překupník na předem určené místo, řekněme do nějaké plážové vily na Floridě, zkontroluje zboží, koupí svůj díl a odveze ho domů.“

„Domů znamená do Wheatonu?“

„Pravděpodobně,“ řekl Fallon. „Potom ho uloží v nějakém bezpečném domě, řekněme ve Wheatonu. Tam ho převáží, otestuje, a pak se metody různí. Může ho něčím říznout. Zabalí ho a prodá distributorovi, který ho rozprodá po malých dávkách dealerům. Ti ho říznou skoro vždycky. Dealeři ho říznou, poddealeři ho říznou, část taky ukradnou pašeráci a něčím to nahraděj, takže když si nějakej blazeovanej atlet myslí, že má v hlavě gram nebo dva, je na omylu, protože už to je jen okolo dvanácti procent čistýho koksu. Asi polovina lidí, kteří berou, reaguje na tu cizí látku, a když pak dostanou čistej koks, myslí si o něm, že není dobrej.“

„A ceny?“ zeptal jsem se.

„Různé. Závisí na tom, jakou cestou koks prošel. Teď, tady — okolo sta až sto dvaceti dolarů za gram.“

„Čím ten kokain řežou?“ zeptal jsem se.

„Prokristapána, toho je,“ řekl Fallon. „Lidocainem, manitolem — to je dětské mléčné projímadlo, sacharózou, vitamínem B, kofeinem, amphetaminem, benzocainem a dalšími sloučeninami, které jsme zatím neidentifikovali.“

„Mohli byste se trochu víc zaměřit na Wheaton,“ řekl jsem.

„Zaměřit,“ řekla Rita, „vždyť o nás ani neví.“

„Kdo o nás ani neví?“ zeptal se Fallon.

Rita se usmála a potřásla hlavou.

„Wheaton,“ zopakoval jsem.

„Město má dvacet policistů a tři detektivy. Šestnáct lidí, které jsme loni zadrželi v souvislosti s přepravou kokainu, mělo vazby na Wheaton. I zatčení na jiných místech mívají ve Wheatonu bankovní účty, vlastní tam bary nebo tam mají příbuzné. Znám dokonce případ, kdy si desetiletej kluk nechal ve Wheatonu proplatit šek na devět tisíc dolarů.“

„Je to dobrý peněžní kanál?“ zeptal jsem se.

„Jistě,“ odpověděl Fallon. „Je. Ale všichni se stahují na Miami. Víte, to místo má osobní kouzlo. Funguje tam protekce a je středem pozornosti tisku. Po nás nikdo ani nevzdechne.“ Podíval se na Ritu.

Rita upila trochu skotské a přitom vyfoukla kouř. Masivní sklenice s jantarovým nápojem, kterou odložila na pult, teď vypadala jako nějaký čarodějnický kotel, protože z hladiny se vznášel obláček dýmu.

„Ocenil bych tudíž jakoukoliv pomoc od vás,“ řekl mi Fallon.

„Jistě.“

„Kupříkladu, co jste zatím stačil zjistit,“ řekl Fallon.

„Jeden reportér z Central Argus — byl to ještě kluk, jmenoval se Eric Valdez — jel do Wheatonu, aby něco vyšetřil a podal o tom zprávu. Zabili ho a vykastrovali.“

„To vyšetřování se týkalo kokainu?“

„Ano.“

„A souvisí jeho smrt nějak s kokainem? Ten případ mi nic neříká.“

„Místní policie tvrdí, že šlo o vyrovnání osobních účtů. Valdez se tahal s něčí ženou.“

„Vědí, o čí ženu šlo?“

„Pokud vím, tak ne. Zdá se, že byl Valdez dost na ženský.“

„Kde jen byl, když jsem ho potřebovala,“ povzdechla si Rita.

„A ty noviny si vás najaly, abyste se tam šel trochu poohlídnout?“

„Jo.“

„Buďte opatrný,“ řekl Fallon. „Člověk tam sám nemá příliš velkou šanci.“

„Díky, Harry Morgane,“ řekl jsem.

Fallon se zatvářil zmateně. „Mít a nemít,“ poradila mu Rita. Stejně vypadal zmateně. U schodiště jsem přes jeho rameno uviděl Susan. Měla na sobě červený kožený kabát s širokými rameny, na kterém si ohrnula límec.

,,Á, začíná mi rande s večeří,“ řekl jsem.

Rita se přes místnost podívala na Susan.

„To je ona,“ řekla.

„To je Susan,“ opravil jsem ji.

Rita na ni upírala oči. „Začínám to chápat,“ řekla.

3

Wheatonská policejní stanice sídlí v přízemí cihlové neogotické radnice na jihu města. Město se nachází poblíž dolního konce nádrže Quabbin. Ta je nějakých sto mil západně od Bostonu a ještě mnohem dál od jakékoliv další civilizace. Náčelník se jmenoval Bailey Rogers a právě se mi snažil vysvětlit marnost mého riskantního počínání.

„Všechno je to jenom podělanej výmysl tisku,“ řekl mi Bailey. „Lidi odtud kšeftujou s koksem stejně, jako lidi od těch vašich novin ve městě. Proč nejdete čmuchat tam?“

„Najali si mě, abych to okoukl tady,“ já na to. „Může to být jenom trik, jak mě svést na falešnou stopu.“

„Nemám zapotřebí, aby se mi do věcí ve městě sral nějakej mizernej čmuchal z Bostonu, je to jasný?“

„Takže mě nepotřebujete?“ zeptal jsem se.

Rogers měl tlustý krk. Jinak jeho proporce, i když byl veliký, působily normálně. Jen ten jeho krk přetékal přes límec — obličej měl rudý, jako když se dusí. Naklonil se v židli výhružně dopředu, jako by se na mě chtěl vrhnout.

„Ne, nepotřebuju. A nesnaž se na mě ušít nějakou boudu, ty grázle, nebo ještě budeš prosit, abychom tě honem rychle vrátili, kam patříš.“

Obdivně jsem se na něj usmál. „Vy ale jste drsnej chlap.“

„Myslíš, že si z tebe dělám srandu?“

„Myslím, že sem k vám přijel kluk, aby napsal článek do novin, někdo ho zabil, vy nevíte kdo a teď tady řvete na celý kolo, jen abych to nepoznal.“

„Ten idiot to na sebe přivolal,“ řekl Rogers. „Myslel si, že může beztrestně vošoustávat manželky těch lidí. Koledoval si o to.“

„Jakých lidí?“

„Kolumbijců, vždyť víte, co jsou zač.“

„Tady je fůra Kolumbijců,“ povídám.

„Jasně, asi pět tisíc. Přišli sem makat do továrny, jenže tu zavřeli, takže jsou teď doma, rodí potomky a žijou z podpory.“

„Ale žádnéj koks?“

„Jasně že i koks. Ale jak jsem říkal, koks je všude a tady ho není o nic víc než jinde. Kdybychom tu měli na podpoře Kanaďany, tak by nikoho ani nenapadlo na kokain se ptát. Ale jenom proto, že jsou to Kolumbijci, … vypadá to tu snad jako Miami?“

„Značná část Miami jako Miami vůbec nevypadá,“ řekl jsem. „Proč si myslíte, že Valdeze zabil žárlivý manžel?“

„Vošoustal všechno, co jen trochu zavrtělo prdelí. Když jsme ho našli, neměl koule. Tak co byste si o tom myslel?“

„Jsou nějací podezřelí?“ zeptal jsem se.

Rogers složil ruce. „Natáhli jsme jich sem celou bandu, trochu jsme je podusili, ale z nikoho jsme nic nevytáhli.“

„Máte podezření na někoho konkrétního?“ zeptal jsem se. „Nechci být moc zvědavý, ale jestli víte, s kým se tahal, tak musíte znát nějaká jména.“

„Poslyšte,“ — mrknul na moji vizitku zastrčenou pod odchlíplým rohem stolní desky — „Spensere, jakmile se začnete vyptávat v tý jejich čtvrti, skončíte s uříznutýma koulema jako on.“

„Smuteční obřady budou sponzorovat členky feministického hnutí,“ řekl jsem. „Tak máte nějaké jméno?“

Rogers zavrtěl hlavou. „Ne a to je pro vás štěstí. Nepleťte se do toho. Všechno jsme prověřili a nedá se tam ničeho chytit. Nemám žádné právo sdělit vám jména lidí, kteří byli zbaveni podezření, abyste je vy a ty vaše posraný noviny mohli pronásledovat.“

„Bailey,“ řekl jsem, „Cením si vašeho postoje. Podle mě sice stojí za hovno, ale cením si ho. Vy byste si na druhou stranu měl cenit mého postoje. Přišel jsem sem jako přítel, myslím, že jsem dokonce okouzlující, plně si vážím vašich zkušeností se střežením zákona a prosím vás, abyste vy pomohl mně vyřešit případ vraždy, která se stala ve vašem okrsku, protože vám samotnému se to ještě nepodařilo. Říkáte mi, abych zmizel. Když se teď vrátím ke svému zaměstnavateli a řeknu mu, že jsem se snažil vyřešit ten zločin, ale že mi místní náčelník policie řekl, abych zmizel — co myslíte, že mi asi napíše do doporučujícího dopisu na další místo?“

„Na to se můžu vysrat,“ řekl Rogers.

„Věřím vám, Bailey. Zdá se, že je to heslo vašeho oddělení. To mi ale moc nepomůže. Budu se zřejmě muset trochu porozhlídnout po tom vašem zapadákově a možná všem ukážu, že jste naprosto nekompetentní vůl.“

Rogersovi zrudly tváře a krk ještě víc. „Dej si pozor,“ řekl. „Dej si setsakramentskej pozor.“

Vstal jsem a šel ke dveřím. Otevřel jsem, zastavil se a ještě jednou se po něm ohlédl.

„Ty taky,“ řekl jsem. Potom jsem vyšel, zavřel za sebou dveře a celou dobu, co jsem procházel policejní stanicí, jsem se pochechtával. Ty taky. Ach jo, Spensere, ty jeden komediante, čert tě vem.

4

Valdez bydlel v třípatrovém betonovém motelu Reservoir Court s barem v západním křídle. Beton byl natřen na zeleno a třetí patro imitovala mansardová střecha z umělých šindelů. Ta umělá střecha dávala motelu osobité kouzlo stejně jako fakt, že další nejbližší ubytování bylo vzdálené padesát dva mil odtud.

Schoval jsem svoji munici do prádelníku a přikryl ji košilemi. Holící potřeby jsem dal do koupelny a sešel do baru. Na tabuli u vchodu do baru-restaurace byly vyznačeny křídou dnešní speciality. Měli lososa za 5.95 dolarů a polskou mísu za 4.95. Tomu říkám nabídka.

Bylo půl čtvrté a v místnosti byli jen dva hosté a barmanka. Sedl jsem si k baru a objednal si točené pivo. Barmanka ho natočila a položila opatrně na papírový tácek, který se samozřejmě nalepil na dno sklenice, když jsem ji zvedl, abych se napil.

„Mám to napsat?“ zeptala se.

Přikývl jsem, ona namarkovala pivo a položila přede mě účet rubem nahoru. Místnost byla obložená tmavou překližkou, která dost nezdařile imitovala dřevo. Na stěnách byly obrázky pstruhů, orlů, medvědů, jelenů a loveckých psů. Napil jsem se trochu piva. Tácek se přilepil na dno, tak jsem ho sundal, roztrhal a vhodil do popelníku.

„Bydlíte tady v motelu?“ zeptala se barmanka. Měla na sobě černé kalhoty, bílou košili a plátěnou loveckou vestu, pošitou zepředu řadou poutek na náboje. Světlé blond vlasy měla vzadu stočené do francouzského drdůlku, oči měla silně podmalované modrými stíny. Její obočí bylo rovné a tmavé. Na vestě měla připnutou hnědou jmenovku s bílým nápisem „Virgie“.

„Ano, bydlím,“ odpověděl jsem.

„Projíždíte?“

„Ne, chci zůstat chvíli ve městě.“

„Obchodník?“

„Hm.“

„To mě překvapuje,“ řekla.

„Proč?“

„V barech už pracuju nějakej ten pátek. Myslím, že už dovedu lidi dost dobře odhadnout, ale vás bych na obchodníka neřekla.“

„Proč ne?“

„Nevypadáte tak,“ ona na to. „Víte, obchodníci vždycky působí unaveně, mají nějaký to kilo navíc a pořád mají naspěch, dokonce i tady, u baru. Většinou kouří, pijou kořalku a hrajou si na tvrdý hochy. Vy jste zatím ani jednou nezavtipkoval.“

„Nemám smysl pro humor.“

„Přímo naopak,“ poznamenala Virgie. „Tipla bych vás spíš na nějakýho ochranáře, co pracuje v terénu. Je jich tu hromada. Quabbin je velká přírodní rezervace.“

„Já vím.“

„Nebo, že byste snad byl atlet? Na to jste už ale asi trochu starej.“

„Stále však ještě mrštný a silný.“

Virgie se zašklebila. „No, rozhodně jste asi dřív byl,“ řekla. „S takovým nosem jste se určitě nenarodil.“

„Kdysi jsem boxoval.“

„Tak vidíte, alespoň v něčem jsem se trefila.“

Napil jsem se trochu piva.

„Tak o jaký obchod jde?“ zeptala se Virgie. Opírala se bokem o basu piv postavenou pod barovým pultem. Když se mnou mluvila, musela otočit hlavu doleva.

„Jsem detektiv,“ řekl jsem. „Přijel jsem sem, abych zjistil, co se stalo s Ericem Valdezem.“

Virgie se narovnala a otočila se čelem ke mně. „Ježíšikriste,“ povzdechla si.

„Proto tu jsem.“

„Já o tom nic nevím,“ řekla. Napil jsem se trochu piva. Virgie odešla na druhý konec barového pultu a začala krájet citrón na tenké plátky. Možná zápasila s chutí něco mi říci. Dopil jsem pivo.

„Můžu dostat ještě jedno, prosím?“ zeptal jsem se.

Natočila mi pivo, postavila ho přede mě na papírový tácek, napsala cenu na účet a položila ho zpět na barový pult.

„Virgie, jste naštvaná, protože jsem detektiv?“ zeptal jsem se.

„S tou Valdezovou záležitostí nemám nic společného,“ řekla.

„Asi jste o něm vůbec nikdy neslyšela.“

„Poslyšte, je možný, že jste tvrdej hoch, ale …“ Místo dokončení věty jen zakroutila hlavou.

„Valdez tady bydlel,“ řekl jsem. „Je skoro jisté, že se musel občas zastavit v baru. Rád flirtoval. Musel s vámi mluvit.“

„Já už mluvila s takovou spoustou lidí. Vždyť je to součást mojí práce.“

„Jistě. A samozřejmě si nic o nikom nepamatujete. Rozhodně ne víc, ne to, jestli mají, nebo nemají zlomený nos.“

„Vy jste od federálky?“

„Ne, soukromý očko.“ odpověděl jsem.

„Soukromý detektiv?“

„Hm.“

„A přijel jste se sem optat na Erica Valdeze?“

„Hm.“

„Ví o tom, že jste tady, náčelník Rogers?“

„Sdělil mi, že jsem mizernej čmuchal a že mě nepotřebuje,“ řekl jsem. Virgie stěží zadržovala smích.

„Neznáte nějakou ženu, se kterou Valdez chodil?“

„Ne a nevím ani nic jinýho. Jasný? O Valdezovi nic nevím. Stavil se tady, dal si pár drinků, trochu jsme pokecali a on odešel. Víc toho nevím.“

„Je ve městě nějak podnik, kde to trochu žije?“ zeptal jsem se.

„Jak to myslíte, žije?“

„Chlast, muzika, ženský, zábava,“ řekl jsem.

„Tady,“ Virgie na to.

Rozhlédl jsem se. „Chcete snad říct, že se tu každý večer shromáždí davy, aby se pobavili nad plátkem lososa?“

Virgie se ušklíbla. „Pro svobodný tu nic jinýho není.“

Upil jsem trochu piva.

„Pro koho pracuješ?“ zeptala se Virgie.

„Pro Central Argus.“

„To jsem si myslela,“ přikývla.

„Protože Valdez pro ně pracoval?“

„Ti tady čmuchají už delší dobu.“

„A není to náhodou tak, že to tady u vás už delší dobu smrdí a oni o tom chtějí psát?“

Virgie se znovu ušklíbla. „Jasně, oni vám platí.“

„Je tu v okolí hodně koksu?“ zeptal jsem se.

„To mě tedy podrž,“ zasmála se. „Vy snad nějakej sháníte?“

„Možná.“

Virgie zavrtěla hlavou. „Vy určitě. Vy máte s koksem společnýho asi tolik, co já s kaviárem. Nejste ten typ.“

„To dělají ty moje modrý oči a mužná čelist,“ řekl jsem. „Vždycky mě prozradí.“

„To tedy ano,“ povídá. „Máte už nějakou stopu?“

„Ne,“ řekl jsem. „Doufal jsem, že snad o něčem budete vědět vy.“

„Vy jste mě snad vůbec neposlouchal. Možná to pochopíte, když vám to zopakuji ještě jednou. O Valdezovi nic nevím.“

„A o koksu?“

„Taky nic.“

„A o náčelníku Rogersovi?“

„Ne.“

„Vy si prostě nanejvýš jen tak s někým pokecáte.“

„Přesně tak,“ přikývla. „Konečně to začínáte chápat.“

„Na koho byste se obrátila, kdybyste byla na mém místě?“ zeptal jsem se.

„Kdybych byla na vašem místě, jela bych domů.“

„A kdybyste domů nejela, co byste dělala?“

„Nic,“ řekla. „Vůbec nic.“

5

Speciality motelové restaurace za moc nestály, tak jsem šel do samoobsluhy, koupil si něco k jídlu a šest lahví piva a vrátil se zpět do motelu, abych o samotě povečeřel. Vzal jsem si trochu ledu z ledničky na chodbě a ochladil si pivo v koši na odpadky. Můj nákup obsahoval dva saláty — zelný a z tuňáka, celozrnný chleba, papírové talíře, umělohmotné příbory, balík toustového chleba a nakládanou zeleninu. Zelenina je důležitá.

Připravil jsem večeři a přitom jsem se sám sobě obdivoval, jak moc jsem v případu pokročil za jediný den. Policejní náčelník mi řekl, abych odjel a barmanka mi řekla totéž, i když jsem na ní opatrně vyzkoušel svůj drsný sex-appeal. Mým jediným dosavadním úspěchem bylo, že mě nelegitimovali ve wheatonské prodejně s alkoholem. Napil jsem se z láhve piva Samuel Adams. Soukromý, pivní, americký večírek. Snažil jsem se prokázat, že je pivo z místního pivovaru čerstvější a tudíž lepší. Pivo Sam Adams bylo čerstvé a chutnalo dobře, což moji domněku potvrdilo. Kdo říkal že nic nedokážu odhalit? Kdo říkal, že se snažím hledat jehlu v kupce sena? A kdo říkal, že se Valdez po městě poflakoval s Kolumbijkami?

Málem bych býval zapomněl, byl to samozřejmě Bailey Rogers. To on mi sdělil doposud nejklíčovější informaci. Měl-li Valdez poměr s Kolumbijkou, pak se počet podezřelých osob snížil z 15 734 na méně než 5 000.

Znovu jsem se napil piva a nechal ho pomalu stékat hrdlem. Podíval jsem se na etiketu a musel obdivovat, jak pěkně je na ní vyvedený starý Sam. Jako detektiv jsem zatím udělal pěkný kus práce. Stačil jeden rozhovor a už jsem vyloučil více než deset tisíc podezřelých. Z těch pěti tisíc zbylých byla žen jen polovina, a to včetně dětí a stařenek, které do případu nezapadaly. Vždyť já už ksakru skoro tu ďáblici měl!

Pivo bylo čerstvé a chutnalo dobře, takže jsem vypil tři ještě dříve, než jsem začal připravovat večeři. Možnosti, jak se ve Wheatonu večer pobavit, byly dosti omezené. Myslím, že jsem si vybral tu nejlepší. Namazal jsem opatrně salát z tuňáka na celozrnný chleba, přidal na něj trochu zelí a vyrobil dva sendviče, které jsem rozkrájel na čtyři trojúhelníkovité kousky. Naaranžoval jsem je na papírový talíř (koupil jsem si ten dražší s lakovaným povrchem) a ozdobil zeleninou. Papírový ručník z koupelny jsem použil jako ubrousek, sklenici nahradil kelímkem na vodu. Aperitiv se samozřejmě dá pít z lahví — v jistém smyslu je to dokonce lepší, večeři je však třeba dát slavnostnější ráz. Sedl jsem si k malému kulatému stolku u okna, díval se ven na parkoviště a povečeřel.

Rozhovor s Virgie jenom posílil můj dojem, který jsem nabyl z náčelníka Rogerse. O Valdezově případu nebylo radno hovořit. Virgie měla hrůzu, abych ji do něčeho nezatáhnul a vyloženě ji pobavilo, že se do toho hrnu, aniž by za mnou stála policie.

Snědl jsem jeden kousek sendviče. Zelný salát chutnal přesně tak, jak chutná zelný salát z obchodu, ale jíst se dal. Pivo jeho chuť samozřejmě zlepšilo.

Nechtěl jsem dělat ukvapené závěry, ale první dva lidé, se kterými jsem hovořil, nechtěli o vraždě Valdeze mluvit a byli by nejraději, kdyby se na ni rychle zapomnělo. Jak by řekli policajti z detektivky, cítil jsem ve vzduchu, že tu něco smrdí. Soukromý čmuchal Spenser.

Snědl jsem další kousek sendviče a trochu nakládané zeleniny. Můj nos se dal do práce.

Pivo, které jsem teď upíjel z kelímku na vodu, mělo pěknou jantarovou barvu, asi jako pivo starých námořníků.

Cyrano de Spenser.

Když jsem dojedl sendviče a dopil pivo, bylo skoro sedm. Zavolal jsem Susan.

„Ahoj,“ řekla. „Už jsi našel viníka?“

„To ví snad jen můj nos.“

„Pán si dal k večeři pivečko.“

„Ne jedno,“ řekl jsem, „ale nechtěl jsem vypadat opile, až ti budu volat.“

„Pán se držel na uzdě.“

„Sebekontrola je mou přirozeností.“

„O tom jsem nikdy nepochybovala.“

„Jediné, co jsem zatím zjistil, je to, že místní lidé nechtějí, abych něco zjistil,“ postěžoval jsem si.

„To mě u tebe vůbec neudivuje.“

„Máš pravdu. Začínám si na to pomalu zvykat. Nechceš za mnou v pátek večer, až skončíš v ordinaci, přijet?“

„Do Wheatonu?“

„Ano, můžeme společně povečeřet v lovecké restauraci motelu Reservoir Court místní specialitu a potom se projít po dvaatřicáté ulici a prohlédnout si vrakoviště.“

„Ne že by snad ten program nezněl roztomile, ale nepřijel bys raději ty domů? Můžeme zajít na oběd k Rudimu a potom na výstavu Renoira.“

„To jste celí vy, děti velkoměsta. Vždycky pohrdáte venkovem a přitom pravá Amerika je právě tady.“

„Hm.“

„A kromě toho, já, na rozdíl od zhýčkaných povalečů z města, musím pracovat i o víkendu.“

„Ty ale dokážeš mazat med kolem huby. Dobře, přemluvil jsi mě,“ řekla Susan. „Beru vše, kromě té místní speciality.“

„Jistě najdeme alternativní řešení.“

„To doufám. Poslyš, mohla bych vědět, jak daleko jsou ti lidé schopni jít, aby ti zabránili dozvědět se něco o Valdezovi?“

„Je možné, že se mě pokusí zabít,“ odpověděl jsem.

„To jsi mě tedy uklidnil.“

„Já se jen tak nedám.“

„Já vím a počítám s tím.“

„Já taky.“

„Přijedu v pátek kolem osmé,“ řekla Susan.

„Budu čekat,“ odvětil jsem. „Než zavěsíme, můžeš mi říci ještě jednu věc? Obdivuješ mou sebekontrolu víc než mé svalnaté tělo?“

„Jo,“ odpověděla.

„Nechceš, abych ti přeci jen ještě jednou tu otázku zopakoval?“

Susan potlačovala smích. „Zeptej se mě raději, jestli tě miluji.“

„Miluješ mě?“

„Ano miluji.“

„Miluji já tebe?“

„Ano, miluješ.“

„Tomu ale říkám shoda náhod.“ .

6

Wheaton leží v kopcích. Nejsou to žádné velehory, ale přesto bylo moje raní několikakilometrové běhání v tomto terénu pozoruhodným výkonem. Běhal jsem v lesklé teplákové soupravě, kterou mi dala Susan k vánocům. V pravé kapse bundy jsem měl schovanou dvaatřicítku S&W. Do Wheatonu jsem si vzal dvě zbraně: jednak tuhle dvaatřicítku a pro případ, že by snad byl hledaný zločinec medvěd, velký kolt Python 0,357, který váží asi jako koule na kuželky, takže jsem ho při joggingu raději nechával v zásuvce psacího stolu.

Nová tepláková souprava byla leskle černá s červeným lemováním. Jak jsem tak funěl po okolí, připadal jsem si jako Lord Fountleroy. Měl jsem zbrusu nové, černobílé tenisky, které šly skvěle k teplákové soupravě. K dokonalosti mi chyběly jen karmínové návleky. Třeba je dostanu k narozeninám.

Když jsem se vrátil do teplého a vzdušného motelu, udělal jsem si pár kliků a dřepů a dal si sprchu. Ve čtvrt na deset už jsem seděl v autě a mířil do centra Wheatonu. Kolt Python jsem měl zastrčený v ramenním pouzdře pod koženou bundou. Jelikož mám stejně jako můj kolt velikost 48, dalo mi dost námahy, než jsem sehnal bundu, která by nám oběma padla.

Zastavil jsem se na snídani v restauraci u Friendlyho na rohu Main Street a North Street, poslechl si ostatní hosty, jak mluví o počasí, dětech a televizní show, nenarazil na žádnou stopu, zaplatil účet, koupil si s sebou jedno kafe a vypil ho ve svém autě.

Policie mi vůbec nepomohla. Valdez nenapsal žádný článek a jeho poznámky se vypařily. Potřeboval jsem někoho, s kým bych promluvil, někoho, kdo by se zmínil o někom jiném a odkázal mě na něj a ten by mě zase odkázal na někoho dalšího a tak dál. Pomalu jsem se rozjel nahoru po Main Street. Barvírna, okresní soud, hasičská stanice, pizzerie Acropolis, Wheatonská družstevní banka, divadlo Olimpic. V centru města, nakupeném kolem úzké a hluboké říčky, stály asi čtyři cihlové budovy textilky z devatenáctého století. Teď fungovaly jako prodejny s oblečením, látkami a vlnou. Někdo se pokoušel zašlé budovy poněkud zvelebit tím, že natřel okna moderními pastelovými barvami a zasadil v okolí nějakou zeleň, ale pokus to byl chabý. Dno říčky bylo pokryto balvany, které sem po staletí valila bílá voda tekoucí kanálem. Nyní byla hladina nízká, zřejmě kvůli přehrazení výš po proudu. Nebo zamrzla. Stejně jako celé město.

Otočil jsem auto na kruhovém objezdu pod železničním mostem a vracel se pomalu po Main Street do města. Cestou jsem minul železářství a jídelnu u Wallyho, za kterou jsem zahnul doprava na North Street. V příštím bloku stála wheatonská veřejná knihovna. Byla to červená, cihlová budova a vypadala jako městská radnice. Zřejmě ji ve stejné době postavil stejný architekt. Zaparkoval jsem na ulici a vstoupil dovnitř.

Jakýsi starý muž pracoval u xeroxu, dva důchodci četli noviny v čítárně a za pultem stála žena s hrubými rysy a krátkými vlasy. Měla dlouhý, rovný nos, stála vzpřímené, měla na sobě chundelatý růžový svetr a přes něj příliš malou vestu, což zvýrazňovalo její velké poprsí a ostatní bylo skryto za pultem. Pokud dolní partie jejího těla odpovídaly horním, pak by mohla na místě dělat osobního strážce. Došel jsem pomalu k pultu a prohlížel si reklamní plakát na wheatonského výrobce reflektorů. Potom jsem se opatrně ohlédl. Měla na sobě světle šedé, volné šaty. Dolní část těla odpovídala horní. Můj instinkt se mýlí zřídka.

„Promiňte,“ řekl jsem, „hledám něco o historii Wheatonu. Pomůžete mi?“

Zvedla oči od práce. V koutcích úst se jí rýsoval slabý úsměv a v očích jí zablesklo. Měla velmi široká ústa.

„Ještě ne,“ řekla. „Právě takovou knihu sestavujeme.“

„Opravdu? A kdo se tím zabývá?“

„Historická komise, já a další dva lidé.“

„To mám tedy z pekla štěstí. Jak jste s tím daleko?“

„Zatím shromažďujeme potřebná data. Do dokončení nám bohužel zbývá ještě spousta práce.“

„To je škoda. Asi mi tedy ještě nemůžete příliš pomoci.“

„Obávám se, že máte pravdu. Zajímá-li vás však něco konkrétního, mohla bych vám možná pomoci.“

Do místnosti vstoupila mladičká dívka s vlasy sčesanými k jedné straně. Na očích měla tlustou vrstvu líčidla, na rtech jí svítila výrazná rtěnka, byla nacpaná v úzkých kalhotech, které končily pod kotníky a stěží balancovala na vysokých podpatcích. Jak tak drze přežvykovala, připadala mi jako kobyla. Starší kluci na wheatonské střední na to ale asi mají jiný názor. Vracela sbírku eseji Dopisy od Scarlet a obrázkovou knihu o Ricky Nelsonovi.

„Abych pravdu řekl, zajímá mě nejvíc historie imigrace Kolumbijců do Wheatonu.“

Úsměv na její tváři se prohloubil. „To je natolik široká otázka, že ji nemohu zodpovědět tady na místě,“ odpověděla. „Styky s Kolumbijci navázal muž jménem Abner Norton, který zde, ve Wheatonu, vedl největší textilní továrnu, a zároveň měl obchodní styky s městem Tajo v Kolumbii. Tady měl problémy se získáváním pracovních sil, a tak přivezl do Wheatonu lidi z Kolumbie. Dědeček pana Nortona daroval městu peníze na stavbu knihovny.“

„Pan Norton žije někde poblíž?“

„Ne.“Jak asi víte, textilky zkrachovaly a většina průmyslu se přesunula na jih a Norton odešel s ním. Kolumbijci zůstali, většinou zcela bez prostředků.“

„Aha. A jaký dopad má na malé město, jak Wheaton, fakt, že tu žije tak početná skupina zcela odlišného obyvatelstva?“

„Dopad na život města je veliký. Taky jsme tu trochu odtržení od světa.“

Starší muž, který pracoval u xeroxu, si přišel stěžovat na došlý papír. Knihovnice to šla zařídit.

Když se vrátila, zeptal jsem se: „Můžete mi říci něco konkrétního?“

„Existuje tu samozřejmě stálé napětí mezi Američany a Kolumbijci.“

„Něco ve smyslu: nechte utlačované masy svobodně nadechnout.“

„Asi tak. Lidé tu nejsou o nic lepší, než kdekoli jinde. Problémy nastanou všude, kam se přistěhuje cizí etnická skupina.“

„Asi jo.“

„V současné době Kolumbijci dosáhli, jak bych tak řekla, určité institucionalizace. Americké děti nechodí do jejich čtvrtí a naopak. Kolumbijci drží při sobě. Občas dojde někde ve škole ke rvačce, no a k tomu všemu vandalství, báchorky o divokém sexuálním životě kolumbijských žen a tak dál.“

„Americký sen se opět hroutí.“

„To ale není problém jen našeho města, pane …?“

„Spenser.“

„Caroline Rogersová.“ Potřásli jsme si rukama.

„A co drogy?“ zeptal jsem se. „Nechci omílat, co už bylo tolikrát řečeno, ale…“ nechal jsem větu nedořečenou a zatvářil se kajícně, jako nějaký školák.

„Mladí lidé propadají drogám, ať už jde o Kolumbijce, či ne.“

„Je to smutné, ale máte pravdu. Abych však pravdu řekl, měl jsem na mysli spíš obchod s drogami. O Kolumbijcích se často mluví v souvisloisti s kokainem. Alespoň v bulvárním tisku.“

Podívala se na mě trochu přísněji. „Četl jste už někdy Argus?“ zeptala se.

„No jistě. Jsou to přece místní noviny.“

„Nejsou místní. Vydávají je ve Worcesteru.“

„Je něco pravdy na tom, že tu existuje trh s drogami?“

„Myslím že toho chcete po knihovnici trochu moc. To už není součástí práce historické komise.“ .

„A když se vás zeptám jen tak, jako řadového občana?“

„Proč se vůbec ptáte?“

„Tak dobrá. S poctivostí nejdál dojdeš. Jsem detektiv a vyšetřuji okolnosti smrti Erica Valdeze.“

Protáhla obličej a zhluboka se nadechla.

„Aha.“

„Přesně tak,“ řekl jsem. „Aha.“

Dlouze se na mě podívala, hlavu mírně zakloněnou dozadu.

„Víte o tom, že je můj manžel policejním náčelníkem ve Wheatonu?“

„Ta shoda jmen mi neušla.“

„Mluvil jste s ním?“

„Ano, paní.“

„A?“

„Nedá se říci, že by mou snahu podpořil.“

„Ode mě podporu taky nečekejte. A jestli si myslíte, že tady budete slídit a falešně se přetvářet…?“

„Znáte snad jiný způsob, jak se přetvářet?“

7

Před knihovnou stál za mnou zaparkovaný vůz wheatonské policejní hlídky a dva policajti se opírali o moje auto se založenýma rukama a čepicemi naraženými do čela jako někde na cvičišti. Jeden měl límec s hodností kapitána a druhý seržantskou uniformu. Kapitán měl kulaťoučké břicho a dlouhý krk, na očích zrcadlové brýle. Seržant byl vysoký a kostnatý, hustý knír mu zakrýval koutky úst. Také měl nasazené zrcadlové brýle.

„Promiňte,“ řekl jsem, „nejste vy náhodou Tonton Macoutes?“

Kapitán na mě zamířil svými zrcadly. „To má bejt jako vtip?“

„Jo.“

„J. D., zdá se ti to vtipný?“ otočil se kapitán k seržantovi.

Seržant žvýkal tabák. Zavrtěl hlavou a odplivnul si na ulici.

„Řekl bych, že je to nějakej dotěrnej hajzl, Henry.“

„Uvízlo ti kus tabáku na knírku,“ řekl jsem.

„Co takhle, kdybys jel s námi na stanici a pobyl si chvilku v chládku. Máme tam pro tebe bezva ložnici,“ řekl mi kapitán,

„Díky za péči. Ale mám trochu naspěch.“

Oba páry brýlí se ke mně otočily. Viděl jsem svůj obraz ve všech čtyřech sklech. Naklonil jsem se trochu k seržantovi, abych viděl lépe svůj obraz, ohrnul jsem rty a zkontroloval si stav chrupu.

„Ty si asi doopravdy myslíš, že jsi vtipnej, že jo,“ řekl J. D.

„Jo. Taky mám bezvadný zuby, za což vděčím párátkům. Když je člověk používá po každém jídle …“ Nadzvedl jsem si ukazováčkem horní ret a zkontroloval levé horní stoličky. J. D. ucukl hlavou na stranu.

„Tak už dost,“ řekl.

„Pokud máš něco proti ústní hygieně, tak prosím…“

Kapitán Henry mě přerušil: „Nejsme tu od toho, abychom si s tebou hráli, chlapečku. Přišli jsme ti říct, že tu nemáš co dělat a pokud jsi jen trochu rozumnej, tak se odsud pakuj, než se dostaneš do maléru!

Seržant J. D. vytáhl z pouzdra obušek a výhružně s ním plácal do pravé dlaně.

„Podívejte,“ řekl jsem. „Já jsem soukromý detektiv, na což mám licenci a provádím tady naprosto legální vyšetřování. V případě, že mě napadne policie, mám právo se obhajovat a myslím, že takoví dva pitomci, jako jste vy, budou potřebovat trochu víc důkazů, než jen vzájemné svědectví.“

„A co takhle, že bychom tě sebrali za odmítání zatčení,“ řekl Henry.

„Pokud si, ty nádivo, myslíš, že tohle je odmítání zatčení, tak mě moc neprovokuj, abys náhodou nezjistil, jak takový odmítání vypadá doopravdy.“

„Myslí, že je drsnej,“ řekl Henry seržantovi.

„Hraje si na drsňáka, protože si myslí, že mu pomůže ta jeho zasraná licence.“

„Kápli jste na to. Jsem drsnej a hlavně mě už nebaví vybavovat se tu s vámi,“ řekl jsem.

Prošel jsem kolem nich a cestou se otřel ramenem o seržanta. Otevřel jsem dveře auta.

Henry řekl: „Budeme ti pořád v patách, ty inteligente.“

„To doufám. Možná se něčemu přiučíte.“

Nastoupil jsem do auta, nastartoval a vyrazil od chodníku. Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak tam stojí a dívají se za mnou. Odolal jsem chuti sešlápnout naplno plyn. Nemělo smysl chovat se jako puberťák. Důstojný odjezd působí mnohem dospěleji.

8

Zbytek dne jsem strávil tím, že jsem se snažil získat obrázek o Wheatonu. V kopci nad knihovnou byla čtvrť, ve které žili obyvatelé s dobrými příjmy, podél 9. silnice na Quebbin stáli domy středně zámožných a hispánská čtvrť byla v jihovýchodní části města po obou březích řeky a pod starými budovami textilní továrny.

Stál jsem u pultu v malém baru předělaného z obchodu v třípatrovém činžáku, jehož zdi byly obložené dřevem. Stálo tam několik starých hracích automatů a jukebox, který hrál španělskou hudbu. Pil jsem pravý budweiser z láhve s dlouhým hrdlem. Ne, že bych měl něco proti sklenicím, ale nikdo mi žádnou nenabídl. Na baru vedle mě stály mísy s nakládanými vejci a vuřty. Bylo tam asi osm mužů, všichni Kolumbijci. Seděli u dvou stolů uprostřed místnosti. Barman sledoval na druhém konci baru nějaký seriál v černobílé televizi. Podíval se směrem ke mě. Mávnul jsem na něj láhví piva v ruce. Přikývl a přinesl mi další.

„Promiň,“ řekl jsem, „neznáš náhodou chlápka jménem Valdez?“

„Ne,“ odpověděl a sebral prázdnou láhev.

„Byl to reportér od novin.“

Barman zavrtěl hlavou. V obličeji neměl naprosto žádný výraz.

„A co ta žena, se kterou chodil?“

Barman zase zavrtěl hlavou. „Nic nevím,“ řekl a odešel s prázdnou lahví.

Položil jsem na pult pětidolarovku, vzal si pivo a popošel ke stolu, u kterého seděli hosté.

„Znal někdo z vás, pánové, Erica Valdeze?“

Všichni čtyři se na mě podívali. Nejstarší z nich, tmavý muž s prošedivělými vlasy a bílou rozepnutou košilí, zavrtěl hlavou.

„A co tu ženu, se kterou chodil?“

Starý muž zavrtěl znovu hlavou. Ostatní mlčky seděli.

Podíval jsem se k druhému stolu. Dva z mužů, kteří tam seděli, vrtěli hlavou.

„A kde bych se dostal k nějakýmu koksu?“ zeptal jsem se.

Jeden z chlapů u druhého stolu se uchichtl. Pak bylo ticho. Šedovlasý muž řekl: „Nevím. O těch věcech nic nevím, pane.“

Vytáhl jsem z kapsy navštívenky a nabídnul jsem postupně všem kolem stolu, aby si vytáhli. Nikdo si nevzal, tak jsem jich několik na každém stole nechal.

„Bydlím v motelu Reservoir Court,“ řekl jsem. „Za informaci nabízím tučnou odměnu.“

Nikdo nic neřekl, nikdo se ani nepohnul, nikdo si nevzal mou navštívenku, nikdo neuhnul před mým pronikavým pohledem.

„Nejsem nepřítel,“ dodal jsem.

9

Usadil jsem se pohodlně a poprvé stlačil ruce k sobě. Závaží jsem měl nastavené na 120 kilogramů. Vydechnul jsem. Posilovací závaží se nedalo na větší hmotnost nastavit. Cvik jsem zopakoval ještě jedenáctkrát, pak jsem slezl dolů, nastavil závaží na 110 kilo, dvanáctkrát udělal cvik, pak na 100 kilo a znovu totéž. Slezl jsem ze stroje, nadechl se a trochu protřepal ramena. Vedle mě dělal nějaký chlapík totéž.

Měl krátké, kudrnaté, blond vlasy a byl oblečen do šedé teplákové soupravy. Na hlavě měl modrou čelenku. Byl středně vysoký a měl vypracovaný hrudník jako někdo, kdo se posilování věnuje už delší dobu.

„Váží to pořád stejně, co?“ řekl.

„To tedy jo,“ přikývl jsem. „Nenarazil jsi náhodou někdy na chlápka jménem Eric Valdez? Pracoval tady.“

„Ten, co ho zabili?“

„Jo.“

„Ne, nikdy jsem ho nepotkal. Ty ho znáš?“

„A co jeho přítelkyně?“ odpověděl jsem otázkou.

„Neznám jeho ani ji. Proč se na ně vůbec ptáš?“

„Mohl bys na tom vydělat.“

Blonďák zvedl ruce, jako by se vzdával. „Tak moment,“ řekl. „Abychom si rozuměli, nemám nic společného s Valdezem a tvoje špinavý peníze mě nezajímají. Oukej?“

Vytáhl jsem ze zadní kapsy vizitku a podal mu ji. „Bydlím v motelu Reservoir Court.“

Vzal si automaticky vizitku, podíval se na ní, pak na mě a odložil ji na dřevěnou lavičku u dveří.

„Řekl jsem, že o tom nic nevím.“ Odkráčel z místnosti.

Seděl jsem u pultu ve Wallýho jídelně, pil kafe a jedl opékaný sýrový sendvič. Wally, v bílém tričku a s baseballovou čepicí s nápisem Jack Daniel’s, pracoval za pultem. Byly čtyři hodiny odpoledne a v jídelně kromě mě nikdo nebyl.

„Poslyš, Wally, nevíš náhodou, kde bych se tady ve městě dostal k nějakýmu koksu?“ zvolil jsem novou taktiku.

„Vypadám snad jako nějakej feťák?“ ohradil se Wally.

Upřímně řečeno, vypadal Wally dost bídně, ale věděl jsem, že by mi upřímná odpověď moc nepomohla.

Řekl jsem proto: „To ne, ale vypadáš jako chlápek, co má přehled. Jen se tak ptám.“

Wally oškraboval zeleninu z grilu.

„Nejsem žádnej feťák,“ řekl.

„To je jasný. Taky na feťáka nevypadáš.“

Dojedl jsem půlku sendviče.

„Víš o někom, kdo by mi v tom mohl pomoci?“ zeptal jsem se.

„Nepodávám žádný informace.“ Wally oškraboval dál spálené kusy a házel je pod poklop do odpadkového koše.

„Říká se, že tu někde zavraždili nějakýho reportéra.“

Wally neodpovídal. Dokončil práci a otřel špachtli do zástěry, kterou měl uvázanou kolem pasu.

„Taky se říká, že si zahrával s něčí manželkou.“

„S tím na mě nechoď. To je věc Kolumbijců. Jestli tě to zajímá, tak běž a zeptej se jich.“

„Valdeze zabil Kolumbijec?“

„Nic o žádným Valdezovi nevím. Byl to španělskej kluk, takže to je jejich problém. Oni sem nechodí.“

„To tedy nechápu proč. Jídlo je dobrý, inteligentní obsluha …“ zavrtěl jsem nevěřícně hlavou.

„Dělá to dva a čtvrt dolaru,“ řekl Wally. Nechal jsem na pultu tři mince. Bez tuzéru. A máš to, Wally.

Koupil jsem si Globe v malé trafice vedle pojišťovací agentury Beal and Church. Prodavačka nevěděla nic o Ericu Valdezovi. Nic nevěděl ani majitel holičství, ani mladý taxikář, ani servírka v kavárně Devon, ani vyzáblá prodavačka s šedým drdůlkem v místním lahůdkářství a vůbec nikdo, koho jsem se toho a následujícího dne ptal. Ve čtvrtek odpoledne už mě znalo celé město. Děti se za mnou otáčely na ulici a šeptaly si: „To je ten soukromej detektiv z Bostonu.“ Znali mě všichni a nikdo mě neměl rád. Byl jsem v podobné situaci už několikrát v životě, ale nikdy se ke mně lidi nechovali s takovou neústupností. Nesnášeli mě i ti, se kterými jsem se vůbec osobně nesetkal. Vycítil jsem, že se ve Wheatonu děje něco divného. Lidé měli strach mluvit o Valdezovi. Věděl jsem, že se obecně soudí, že Valdezův případ spadá do kolumbijské komunity. Také jsem věděl, že moje urputnost může přinést ovoce. Třeba moje vyptávání vyprovokuje někoho k akci a až mi ten někdo vstoupí do cesty, budu mít trochu víc jasno. Možná se objeví nějaká stopa nebo jméno.

Zatím jsem neměl nic, jen jsem se cítil unavený. Zmeškal jsem příjezd Susan v pátek odpoledne. Podařilo se jí dorazit do Wheatonu o pár hodin dřív.

Zajel jsem ještě jednou do wheatonské knihovny. Caroline Rogersová měla službu společně s mladou dívkou, která tu asi pracovala na částečný úvazek.

„Dobrý den.“

„Přejete si vypůjčit nějakou knihu, pane Spensere?“ zeptala se.

„Ne, chtěl jsem se zeptat, kde v okolí Wheatonu mohu dobře povečeřet.“

„Povečeřet?“

„Ano. Přijede za mnou na víkend moje dívka, a tak se sháním po restauraci, kde by podávali i jiné speciality, než je nářez z lososa.“

Caroline na mě chvilku zírala a pak řekla: „To je zvláštní — ani ve snu by mě nenapadlo, že byste mohl mít dívku.“

„To snad žertujete. Vždyť jsem naprosto neodolatelný.“

Usmála se: „Abych pravdu řekla, viděla jsem ve vás dosud jen nepříjemného vetřelce a rozhodně ne osobu, která má soukromý život a chuť dobře povečeřet.“

„Poradíte mi tedy, kde bych tak mohl učinit?“

„No — tohle není zrovna kulinářský kraj.“

„To jsem už poznal. Proto jsem taky přijel za vámi.“

„Zřejmě vás opět zklamu. Skutečně tady kromě motelu, ve kterém bydlíte, nic není. Pokud byste ovšem nechtěl zajet do Springfieldu nebo Amherstu.“

„Pokusím se zaimprovizovat. I tak díky.“

„Tentokrát je mi skutečné líto, že jsem vám nemohla pomoci. Už jste nějak pokročil… v té jiné záležitosti?“

„Bohužel ne.“

„Kéž byste s tím přestal. Z toho opravdu nic dobrého nekouká.“

„No, snad se mi i tady podaří zaimprovizovat.“

Zastavil jsem se v malém obchůdku u silnice a koupil si dva sendviče s rybou, jeden s krůtí pomazánkou a jeden se zeleninou. Všechny byly rozkrojené napůl a zabalené do fólie. Také jsem se zastavil v obchodě s nápoji a koupil láhev Chianti. Od pondělka mě sledoval policejní vůz, ať jsem se hnul kamkoliv. Kromě Henryho a J. D. se mnou nikdo nemluvil, ale dávali mi vědět, že jsou mi stále v patách. Když jsem vystoupil z obchodu s nápoji, byl policejní vůz pryč. Díkybohu byl pátek. Pro policii končí pracovní týden v pátek úderem páté hodiny. Nasedl jsem do auta a vydal se po 9. silnici směrem k motelu. Po policejní hlídce ani vidu ani slechu. Připadal jsem si jako nějaký kavalerista z westernu, který říká: „Je tu ticho a klid,“ a jeho kámoš dodá: „Jo, až moc.“ Zpozoroval jsem ve zpětném zrcátku, že se na mě zavěsil malý, modrý pickup. Zpomalil jsem v místě, kde by mě mohl předjet, ale on také zpomalil. Oukej. Šlápnul jsem na plyn — on taky. Z vedlejší silnice se přede mě zařadil nový, červený ford s bezovou střechou. Vytáhl jsem z pouzdra kolt Python a položil ho na sedadlo spolujezdce. Všechna tři auta, zavěšená na sebe, pomalu stoupala do kopce a potom sjížděla do údolí. Podél silnice se objevil les. Na větvích stále zůstávaly zbytky špinavého sněhu, stejně jako na některých místech mezi stromy. Zahnuli jsme doleva a opět začali stoupat. Silnice se stáčela v opačném směru než na prvním kopci. Kromě nás nebylo na silnici žádné jiné auto. Těsně pod vrcholkem kopce zatáčela silnice ostře doprava nazpátek. Přímo v zatáčce, v našem jízdním pruhu, stála rozbitá, zelená dodávka. Byla obrácená na střechu a ležel pod ní chlápek v červeném vlněném kabátě. Ford zastavil vedle dodávky a já za ním. Pickup zastavil napříč přes silnici, takže zatarasil vozovku v téměř celé šíři za mnou. Bylo pozdní prosincové odpoledne, takže jsme už měli rozsvícená světla. Auta stála zaparkovaná v různých směrech a reflektory tak křižovaly nad prázdnou silnicí i nad okolním lesem. Chlap, který ležel pod kapotou dodávky, se najednou zvednul. Viděl jsem, že má na hlavě lyžařskou kuklu. Z pickupu za mnou vystoupil jeden a z fordu dva chlapi. Všichni měli na hlavách lyžařské masky a v rukou baseballové pálky, kromě toho chlápka z rozbité dodávky. Ten držel v ruce něco, co připomínalo násadu od sekyry.

Vystoupil jsem z auta. Pythona jsem držel v ruce tak, aby ve tmě splýval s nohou. Nikdo nic neříkal. Z lesů šlo hrobové ticho. Žádní ptáci, žádné šumění ve větvích. Bylo slyšet jen motory našich aut a bušení mého srdce. Obešel jsem auto na stranu spolujezdce tak, abych byl blízko okraji silnice. Tři muži se seskupili přede mnou a kráčeli pomalu ke mě. Chlap z pickupu zůstal stát za mnou, pálku, kterou držel za rukojeť, přehozenou přes pravé rameno. Všiml jsem si, že ji stisknul pevněji.

„My už tě naučíme, že tu nemáš co pohledávat, kamaráde,“ řekl chlápek v červeném kabátě. „Po dobrým to nešlo, tak to zkusíme jinak.“

Ti tři už byli docela blízko. Na kuklách měli různobarevné kliki-háky, což vypadalo dost legračně. Ten v červeném kabátě došel až k předku mého auta.

„Chcete vyjednávat?“ zeptal jsem se.

„Vyjednávat?“ zasmál se. „No to ses tedy přepočítal, kamaráde. Vyjednávat můžeš za chvíli v nemocnici.“

Praštil pálkou do mého vozu a rozbil přední světlo na straně řidiče.

„Moje auto má snad taky opustit město?“ zeptal jsem se.

Rozbil druhé světlo. Tma už byla větší, ale silnice byla stále osvětlena reflektory, takže postavy mužů s pálkami vrhaly dlouhé, surrealistické stíny. Pomalu jsem se zhluboka nadechl, natáhl kohoutek revolveru a zmáčkl ukazovákem spoušť. Střelil jsem do levého stehna chlápka v kabátě. Mířil jsem těsně nad koleno, abych pokud možno poranil jen sval. Kdyby se náhodou zlomila kost, tak by to byla jen lehká zlomenina. Střela, která ho zasáhla, jím otočila a povalila ho na vozovku silnice. V předchozím tichu zazněl výstřel jako hrom. Pak se ozvala rána, jak spadla na asfalt baseballová pálka, a bylo slyšet, jak se kutálí z kopce, dokud se nesvalila do příkopu.

Chlápek v kabátě křičel: „Ježišikriste, on mě postřelil.“ Ostatní na chvíli zkameněli a já se dvěma dlouhými skoky uklidil do stínu Ten v kabátě stále jen bědoval: „Ježišikriste, ježišikriste.“

Myslím, že byl spíš vyděšený, než že by ho to tolik bolelo. Zatím byl v šoku, kdy člověk bolest příliš nevnímá.

Ostatní muži se shromáždili kolem něj, což od nich byla pěkná blbost. Vystavili se jako na přehlídce, takže jsem je mohl všechny krásně a bez nabíjení dostat.

Jeden z nich, takový tlouštík v modrém kabátě, řekl: „Co budeme dělat?“ Těžko říci, na koho se vlastně obracel.

Stál jsem ve tmě za stromem, necelých pět metrů od nich.

„Stáhněte něčím ránu a odvezte ho do nemocnice,“ řekl jsem.

Tlusťoch se otočil ve směru mého hlasu.

„Tys ho postřelil, ty hajzle.“

„A jestli odtud všichni neodprejsknete, tak přijdete taky na řadu.“

Řidič pickupu si kleknul vedle raněného. „Budeš v pořádku,“ řekl.

Ozval jsem se z lesa: „Vemte kapesník, kus hadru, šátek nebo něco takovýho, přikryjte tím ránu a stáhněte to opaskem. Pak ho uložte do auta a odvezte do nemocnice, nebo tady vykrvácí.“

Zvedli ho a táhli směrem k autu. Položili ho na zadní sedadlo a jeden si sedl vedle něj. Řidič pickupu obešel moje auto a opatrně se díval směrem k místu, odkud jsem se před chvíli ozval. Nasedl do svého auta a popojel směrem k mému. Zastavil a pak něco mrštil po mém autě. Slyšel jsem, jak se tříští sklo a auto mizí v plamenech. Pickup nastartoval a rozjel se pryč s fordem v patách. Zůstal jsem sám v lese a pozoroval svoje hořící auto.

10

Do motelu to bylo asi tři kilometry, takže jsem tam došel za necelou půlhodinku. Susan seděla v hale s nohama opřenýma o kufr.

Políbili jsme se. Řekla, že ji nechtějí pustit do pokoje, protože není zapsaná.

„Opatrnosti není nikdy dost. Co kdyby tě náhodou napadlo odložit si tam šaty! Uznej, že to je dost pohoršující.“

„Uznávám.“

Měla na sobě svítivě žlutý kabát z vynikajícího materiálu, jehož střih vypadal dost rafinovaně. Při chůzi odhaloval zelené splývavé šaty. Voněla drahým parfémem a rtěnkou. V očích se jí mísila chytrost s nadšením. Nikoho takového jsem dříve nepotkal a nikdy už asi ani nepotkám.

Do jedné ruky jsem vzal Susan a do druhé její kufr. „Pojď se mnou, holčičko, já tě propašuju.“

Recepční se na nás díval dost upjatě, když jsme stoupali po schodech směrem k mému pokoji. Odemknul jsem dveře a vstoupil první. Pokoj byl tichý a prázdný. Rozsvítil jsem světlo. Susan vstoupila a zavřela za sebou dveře. Podívala se na mě trochu káravě, abych věděl, že jí mám příště dát přednost, a pak přejela pohledem místnost.

„To je ale strašný pokoj,“ řekla.

„Má koupelnu a je čistý. Nesmíš být tak náročná.“

„Myslíš, že náročná dívka tráví víkendy ve Wheatonu, v Massachusetts?“ Odložila si kabát, přehodila jej přes opěradlo židle, otevřela kufr a začala vybalovat.

Na cesty se Susan balí tak, aby měla šaty pro každou příležitost: intimní večeři v Bílém domě, šlechtickou zahradní slavnost, koktejl na vernisáži, ale i plavení dříví po řece. Ani tentokrát na nic nezapomněla. Kromě všemožných převleků byly v kufru naskládané střevíčky, jezdecké boty, šperky, klobouky, rukavice, pásky … Vypadala jako kouzelník, který se snaží šokovat náštěvníky ve varieté tím, že tahá z bezedného kufru další a další rekvizity.

Plně se soustředila na vybalování. Jako psychoterapeutka se dokázala neuvěřitelně koncentrovat na každou práci, což jsem velmi obdivoval.

„To je neuvěřitelné. Ty přikládáš úplně všemu naprosto stejnou důležitost,“ řekl jsem.

„Podmíněný reflex,“ odpověděla a opatrně skládala blůzu, aby ji mohla uložit do prádelníku.

Seděl jsem na posteli a pozoroval ji. Pozoroval jsem ji rád. Křivku její paže, polohu hlavy, tak příznačnou v okamžicích, kdy se o něčem rozhodovala. Líbilo se mi, jak vypadá — neměla jedinou chybičku. Oblečení jí dokonale padlo, bezvadně nalíčená, husté tmavé vlasy jí spadaly na ramena přesně tak, jak se mi to líbí. Obdivoval jsem její pěkná lýtka a štíhlé kotníky i to, jak si maličko okusuje dolní ret, když se rozhoduje, kterou blůzu umístit až navrch hromádky. Mohl jsem ji pozorovat donekonečna. Jako by se na chvíli zastavil čas.

Nakonec s vybalováním skončila.

„Hotovo,“ řekla. „Co dál?“

„Plánoval jsem, že si tady dáme malou soukromou večeři v italském stylu, ale bohužel jsem ji spálil.“

„Ty jsi vařil?“

„Ne, ale vezl jsem ji v autě, který zapálil jeden tlustý řidič pickupu.“

„Zapálil tvoje auto?“

„Jo. Netušil, že vezu takové pochoutky.“

Susan na mě okamžik zírala a pak řekla: „Očekávám, že mi o tom později řekneš něco víc.“

„Jistě, ale zatím budeme asi muset vzít zavděk místní restauraci.“

„Oukej,“ skousla si dolní ret. „Já mám také malý návrh: půjdu se teď vykoupat a hned potom tě svedu. A až teprve potom půjdeme společně na tu báječnou večeři.“

„To zní slibně.“

Usmála se, naklonila se ke mně a políbila mě. „Miluji tě,“ řekla a odešla do koupelny. Odložil jsem revolver na noční stolek, Pouzdro zavěsil na opěradlo židle a lehl si na postel s rukama složenýma za hlavou. Susan vyšla za čtvrt hodiny z koupelny, zabalená jen do tenké osušky.

Zvolala: „Ta dá!“, spustila osušku na zem a svedla mě. Bylo to snadné.

Do restaurace motelu jsme se dostali krátce po deváté. Za barem stála Virgie a nějaký druhý barman, šedovlasý muž s kostěnými brýlemi a červeným obličejem. Na baru bylo plno a stoly byly také téměř všechny obsazené. Našli jsme si jeden vzadu u okna s výhledem na silnici.

Když jsme se usadili, objevila se servírka a my si.objednali nápoje. Já si dal pivo a Susan vodku s martini na led a se čtyřmi olivami.

V místnosti byl hluk. Lidé se hemžili, popíjeli bourbon a cpali se rosbífem. Podívali jsme se na jídelníček. Číšnice se vrátila s objednanými nápoji.

Susan si dala salát a krevetový koktejl.

„To je vše?“ zeptala se číšnice.

„Ano,“ odpověděla Susan a usmála se na ni.

Já si objednal kuře a další pivo. Servírka vrhla pohled na plnou láhev na stole.

„Já vím,“ řekl jsem. „Ale než sem dojdete, budu už mít tohle v sobě.“

„Dáte si k jídlu víno?“

„Ne, díky.“ Podíval jsem se na druhou stranu jídelního lístku. Nabízeli převážně těžká vína značky André a Cribari.

„Jednou jsem večeřela s jedním mužem v restauraci blízko Sterlingu a on objednal k jídlu víno. Donesli mu sklenici portského,“ řekla Susan.

„Říkal jsem si, že bude lépe neobtěžovat sklepníka.“

Susan si usrkla ze sklenice. V martini byly ponořené čtyři olivy nadívané červenou paprikou. „To se příliš často nevidí,“ řekla.

„Znám podnik, kde ti ozdobí pivní sklenici kroužkem salámu.“

Usmála se a položila ruku na stůl. Přikryl jsem její dlaň svojí.

„Tak mi něco pověz o té naší soukromé večeři,“ požádala mě.

„Krůtí pomazánka a zeleninový salát všehochuť. Neboj, bez cibule.“

„No ne.“

„A láhev Chianti.“

„Z papírových kelímků?“

„Chtěl jsem ti nabídnout hotelovou sklenici a sám pít z lahve.“

„To je od tebe milé. A jak to, že všechno shořelo?“

„Nějací lidé se rozhodli doprovodit mě cestou do hotelu. Umínili si, že tu nemám co pohledávat.“

„Aha.“ Susan upila ze své sklenice, já dopil své pivo. K mému štěstí se objevila číšnice s další lahví.

„Budu potřebovat další,“ řekl jsem.

Servírka přikývla a odešla. Podle vizitky přišpendlené na šatech se jmenovala Gert.

„Tak co se vlastně stalo?“ zeptala se Susan.

Všechno jsem jí řekl. Pozorně mě vyslechla.

„Nikdo z nich neměl španělský přízvuk?“ ověřila si.

„Ne.“

„A nikde v dohledu nebyla žádná jiná auta, i když se to stalo kolem páté odpoledne v pátek.“

„Přesně tak.“

„A nesledoval tě žádný policejní vůz — úplně poprvé.“

Přikývl jsem.

„To je skutečně znepokojující. Jaký z toho plyne závěr?“

„Je v tom možná zapletená wheatonská elita.“

„Třeba z té silnice na chvíli odklonili dopravu. Neobjevilo se tam náhodou zvýšené množství aut, když si odcházel?“

„V těchto končinách vůbec neznají, co je to zvýšené množství aut. Ale několik mě jich cestou do motelu minulo.“

„Neznamená to, že má ve smrti toho reportéra prsty místní policie?“ .

„Je to možné. Anebo je policie namočená do obchodu s kokainem a ten má co do činění s vraždou, anebo jenom nechtějí, abych pokazil nějaký konkrétní obchod. Ve Wheatonu se peníze nevydělávají lehce.“

Susan přikývla. Gert se objevila se salátem a postavila jej před Susan. Zmrzlý salát, čtvrtka skleníkového rajčete, dvě kolečka mrkve, to vše zalité lžící francouzského, oranžového nálevu.

Susan se podívala na misku: „Ten salát je mražený,“ řekla. Nabrala trochu na vidličku a ochutnala.

„Zřejmě do nálevu použili místo oleje sádlo,“ zkonstatovala.

„Skvělý nápad.“

Gert se objevila s mým třetím pivem. „Chcete ještě jedno martini?“ zeptala se Susan.

„Ne, děkuji,“ usmála se Susan vděčně.

Gert odešla.

Nalil jsem trochu piva do sklenice. „Znepokojuje mě, že ti chlápci na silnici zřejmě nebyli poldové.“

„Jak to víš?“ zeptala se Susan. Rozkrojila rajče napůl a snědla jeden díl.

„Myslím si to.“

„Uvědom si, že jde o policii v malém městě.“

„Jistě, ale poldové jsou poldové. Wheaton je sice malé město, ale jede tu velký obchod s kokainem, takže poldové, ať už jsou čistí nebo ne, vědí dobře, oč tu kráčí, a chovají se spíš jako by pracovali ve velkém městě. Tihle chlápci byli naprostí zelenáči. Žádní profíci, spíš hlupáci. Polda si věří a když náhodou ne, tak to na sobě nedá znát. Je vždycky ve střehu a žádná přestřelka ho nepřekvapí.“

„A tyhle „útočníky“ střelba překvapila.“

Přikývnul jsem. „A také nevěděli, jak ošetřit zranění,“ dodal jsem. „Jako poldové by to museli znát.“

Gert mi přinesla kuře a Susan krevetový koktejl. „Ten salát už mohu odnést?“ zeptala se.

„Ne, děkuji. Ještě jsem nedojedla.“

„Mám ten krevetový koktejl přinést až později?“

„Ne, dám si to dohromady.“

„Dáte si ještě jedno pivo?“ obrátila se Gert na mě.

Zavrtěl jsem hlavou. „Tři jsou přesně akorát.“

Gert se zašklebila a odešla.

Ochutnal jsem svoje kuře.

„No to snad ne!“ řekl jsem.

„Copak? Z konzervy?“

„Ne, já doufal, že bude z konzervy, ale oni ho asi skutečně připravili tady.“

„Budeš schopen to pozřít?“

„Doufám.“

„Kdo to tedy podle tebe byl, když ne policie,“ vrátila se Susan k původnímu tématu.

„Nemám zdání. Možná kamarádi policajtů, možná ne-Kolumbijci, co jedou v kokainu, možná chlápci, který si policie najala na špinavou práci, zatímco zablokuje silnici.“

„Anebo možná někdo, o kom vůbec nic nevíš.“

„To by mi bylo podobný.“

„Myslíš kvůli tomu, že zásadně pracuješ v ztížených podmínkách?

„Ano.“

„Ani zdaleka nejsi sám. V podstatě jsme na tom všichni stejně. V tvém zaměstnání to je ale viditelnější.“

„To měla být filozofická lekce?“

„Myslím, že ano,“ odpověděla Susan.

11

V neděli večer jsem odvezl Susan zpátky do Bostonu a nechal si její auto.

„Najmu si nějaké, ale zaplatíš to ty,“ řekla.

„Zaplatí to Argus.“

A pak už bylo zase pondělí ráno, Susan byla pryč, a já dál slídil po Wheatonu a snažil se narazit na nějakou stopu. Připadal jsem si jako ošklivý chlápek na seznamovacím plese. Vešel jsem do Friendlyho restaurace, posadil se k baru, dal si anglický puding a šálek kávy.

„Slyšel jsem, že se onehdy večer něco semlelo na Quebbin Road,“ řekl jsem. Mladá žena za barem se na mě prázdně podívala.

„Fakt?“ zeptala se. „A co konkrétně to jako mělo být?“

„Nevím jistě,“ obrátil jsem se na muže, který seděl vedle mě. Měl na sobě leskle šedou teplákovou soupravu a černé mokasíny. „Vy jste o tom nic neslyšel?“

Namáčel kůrku topinky do žloutku smaženého vajíčka. Na chvíli přestal, zvednul hlavu a zamumlal: „Ne.“ Tvář měl zarostlou dvoudenním šedivým strniskem, ale vlasy měl stále hnědé.

„O čem jste slyšel, pane?“ ptala se dívka od baru. Bylo jí tak devatenáct, ale už vypadala dost vyčerpaně.

„Ale, jenom nějaká nehoda, prý tam někoho postřelili, nebo co.“

„Postřelili? Na mou duši?“

„Říkám, co jsem slyšel.“

Zarostlý chlápek vedle mě se zeptal: „Víš koho?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Taky tam prý shořelo auto.“

„No to mě podrž,“ řekla dívka od baru.

Do restaurace vstoupili dva policajti. Sedli si na bar tři stoličky vedle toho starouše.

„Poslyš, Lenny,“ obrátila se na jednoho z nich barmanka, „co se to onehdy stalo na Quabbin Road? Tady ten chlápek říká, že tam někoho postřelili.“

Nalila jim oběma kafe, aniž si o něj řekli.

Lennymu bylo asi dvacet pět, měl hustý světlý knír a policejní čepici naraženou jako vojenský pilot při padesátém třetím letu.

„Co to má znamenat?“ zeptal se.

„Zaslechl jsem, že na Quabbin Road byla nějaká přestřelka a taky že tam shořelo nějaký auto.“

„Kde jsi o tom slyšel?“

„Od chlápka, co u toho byl.“

Lenny se podíval na svýho parťáka: „Ty o tom něco víš, Chucku?“

Chuck byl také blonďák, ale vyšší a s hladkou, chlapeckou tváří. Napil se kávy. Držel hrnek ležérně oběma rukama a seděl celý nahrbený. Tvářil se jako Jack Palance ve filmu Shane. Dal si další lok, položil hrnek na bar a otočil ke mně nedbale oči.

„Nic o tom nevím. A být tebou, dal bych si velikýho bacha, než začneš po městě roznášet drby, kamaráde.“

„No jasně,“ řekl jsem. „Asi to není pravda, jen tak jsem něco zaslechl.“

„Víš co, chlapečku — až zase příště něco uslyšíš, tak přijď za námi, nebo raději drž klapačku. Rozumíš?“

Díval se na mě ještě chvíli svým drtivým pohledem, což bylo dost směšné vzhledem k tomu, že to byl blonďák a navíc holobrádek.

„Oukej. Díky pánové, že jste mi to osvětlili.“ Nechal jsem na pultě tři jednodolarovky, vstal a vyšel na ulici.

Susan měla úplně nové auto. Byl to japonský sporťák s turbo motorem, který měl zrychlení otáček z O na 5 miliónů za 2,5 sekundy. Jezdila v něm jako Chuck Yeager, což mě dohánělo k šílenství a kdykoliv to jen bylo možné, řídil jsem já, a to tak, aby vůz nepřekročil rychlost světla. Pomalu jsem teď vyjel od chodníku a vydal se do Wheatonské městské nemocnice. Téměř okamžitě jsem si ve zpětném zrcátku všimnul policejního vozu. Zase se na mě zavěsili a dávali mi to okázale najevo.

Asi o půl kilometru dál se k nám ještě připojil stříbrný Ford Escort. Ať žijí přehlídky!

Wheatonská nemocnice byla čtvercová, dvoupatrová budova ze žlutých cihel. Vchod zdobilo vykládání ze skleněných dlaždic. Šipka ukazovala, že pohotovost a ambulance jsou vzadu. Zaparkoval jsem a vstoupil.

Byla tam čekárna, ve které seděli tři lidé, za ní prosklená recepce se dvěma ženami v bílých pláštích a dál pak chodba s jednotlivými ordinacemi.

Vstoupil jsem do recepce a obrátil se na jednu žen: „Slyšel jsem, že sem v pátek okolo šesté přivezli muže se střelnou ránou na stehně.“

„Promiňte, prosím, pane?“

Druhá žena pozdravila policistu, který kousaje jablko vstoupil za mnou: „Ahoj Dave.“

„Zajímalo mě, jak se má ten muž, co byl v pátek večer postřelen,“ řekl jsem.

Policajt spolkl kus jablka a obrátil se na ženu, se kterou jsem mluvil: „Poslyš, Jenny, přijdeš s Kevinem na ten večírek softballového teamu?“

Přikývla, podívala se na mě a řekla: „Je mi líto, pane, ale nemám tady žádný záznam o postřelené osobě.“

„Ani to neprověříte?“

„Takové zranění by byla novinka, která se neutají, pane. Rozhodně sem nikoho postřeleného nepřivezli.“

Policista ukousl další kus jablka. Žena, se kterou jsem mluvil, se podívala nejdřív na něj a potom na svou kolegyni.

„Víš snad něco o člověku zraněném střelnou zbraní, Marge?“

Marge vyšpulila dolní ret a zavrtěla pomalu hlavou. Do čekárny vstoupila malá žena s černými vlasy a posadila se.

Ten policajt byl malý, měl kulatý obličej a čepici si spustil do týla. Držel v ruce ohryzek a rozhlížel se po odpadkovém koši. Žádný neviděl, tak ho položil do popelníku.

Recepční ohrnula nos a zahodila ohryzek do koše pod svým stolem. „Ty se někdy skutečně chováš jako vesnickej balík, Dave,“ řekla.

Ušklíbl se na ni a pak se poprvé podíval na mě. „Pokud se nemýlím, tak tady žádný postřelený člověk není.“

„Jsem já to ale hlupák!“ řekl jsem a začal se vracet. Ta malá černovláska v čekárně se pekelně soustředila, aby o mě okem nezavadila. Vyšel jsem na parkoviště a vyrazil z nemocnice pryč. Policajt z recepce vyběhl ven, nasedl do svého auta, zatočil ostře kolem pohotovostní ambulance a znovu se na mě zavěsil. Když jsem byl na konci příjezdové cesty, vyšla ze dveří ta malá černovláska z čekárny a mířila ke svému autu. Pár set metrů níž na silnici jsem se podíval do zpětného zrcátka a viděl jsem, že se malý Ford Escort opět zařadil za policejní vůz. Možná nesledovala mě, ale Dava — nechtěl jsem být příliš egocentrický. Projel jsem přímo městem a vydal se po Quabbin Road do motelu. Zaparkoval jsem a vydal se směrem k hale. Policejní vůz kolem mě profrčel a otočil se zpátky do města. Ford Escort dojel na konec parkoviště a zastavil. Vešel jsem do haly a díval se skrz prosklené dveře na malou černovlásku, jak pomalu kráčí směrem k motelu. Celou dobu se dívala směrem, kterým odjel policejní vůz. Když vešla do haly, stál jsem poblíž dveří do baru.

„Dáte si se mnou koktejl?“ zeptal jsem se.

Podívala se na mě a řekla: „Ano,“ vešla za mnou do baru a posadila se ke stolku u vzdálené stěny. Posadil jsem se naproti. Do restaurace se začínali stahovat lidé na oběd. Za barem byla Virgie.

„Co vám mám objednat?“ zeptal jsem se.

„Sodovku se stroužkem citrónu.“

Stoupnul jsem si a šel objednat k baru: „Jednu sodovku a láhev piva, Virgie.“, „Citrón?“

„Do sodovky.“

„Přinesu vám to ke stolu.“

Šel jsem zpátky a posadil se. Černovláska si zapálila cigaretu a vyfoukla kouř, právě když jsem si sedal.

„Nevadí vám to?“ zeptala se.

Zavrtěl jsem hlavou.

Virgie obešla bar s nápoji na podnose, postavila je před nás a vrátila se.

Žena, která seděla naproti mně nebyla moc stará: dvacet šest, možná dvacet sedm. Měla španělské rysy, vystouplé lícní kosti a protáhlé tmavé oči, nad kterými se klenulo husté obočí. Nebyla vůbec nalíčená. Dlouhé černé vlasy byly stažené dozadu sponou z želvoviny. Měla na sobě bílou košili s límečkem, pánské khaki sako a hnědé kožené boty s gumovou podrážkou. Kolem odhaleného krku měla obtočený náhrdelník z modrých a bílých korálků a na pravém ukazováku jí zářil stříbrný prsten s velkým tyrkysem.

Se sklenicí ve stejné ruce jako cigaretu ke mě pokynula: „Salud!“

Přikývnul jsem, nalil trochu piva do sklenice a zopakoval po ní gesto. Oba jsme se napili. Jednou musím přijít na to, odkud se vzalo všechno to ťukání sklenicemi — lidé jsou tím úplně posedlí. Ona by se prostě nenapila dřív, než jsem si nalil a přiťuknul si s ní.

Položili jsme sklenice a podívali se jeden na druhého. Sepjal jsem ruce, opřel si o ně bradu a čekal jsem.

„Jmenuji se Juanita Olmo,“ řekla.

„Víte, jak já?“

„Spenser.“

Přikývl jsem.

„Proč jste se ptal, jestli si s vámi zajdu na skleničku?“

„Všiml jsem si, že mě sledujete. Viděl jsem vás v nemocnici a potom tady, jak parkujete, když policajti odjeli.“

Přikývla.

„Asi by vás zajímalo, proč jsem vás sledovala.“

„Myslel jsem, že vás zaujalo mé mužné vzezření a kvalitní vůz.“

Neusmála se. „Nezajímáte mě jako osoba,“ řekla.

„Nic jiného na mě není.“

Pokrčila rameny na znamení omluvy.

„Nechtěla jsem vás urazit. Jsem sociální pracovnice. Sdílím s vámi váš respekt k jednotlivci.“

„Skvělé. Věděl jsem, že si budeme rozumět. Chcete klíč od mého pokoje?“

„Pane Spensere, prosím vás, myslím to vážně — jsem tu kvůli důležitým věcem. Nemám náladu na žertování.“

„Chápu.“

„Přijel jste sem, abyste vypátral okolnosti smrti Erica Valdeze.“

Vážně jsem přikývnul.

„Znala jsem Erica.“

„Hm.“

„Myslela jsem, že bych vám mohla nějak pomoci.“

„Takže proto jste mě sledovala.“

„Chtěla jsem se k vám dostat, až vám nebude v patách policie,“ řekla „a … a chtěla jsem si o vás udělat obrázek, co jste zač.“

„To jste si chtěla udělat obrázek ob jedno auto?“

„Chtěla jsem se přiblížit, ale pak jste mě zastavil tady v hale a já pochopila, že jste mě viděl.“

„Takže chcete chvíli jen tak sedět a pozorovat mě, než cokoli podniknete?“

„Ne a také bych byla nerada, abyste mě bral s takovou rezervou. Nejsem hloupá.“

„To se uvidí.“

Slabě se usmála: „Oceňuji vaši upřímnost.“

Čekal jsem.

Trochu se napila. „Máte nějaké podezření ohledně Ericovy smrti?“ zeptala se.

„Ne. Eric sem přijel, aby proniknul do místního byznysu s kokainem, takže se logicky nabízí možnost, že byl zabit právě kvůli tomu.“

„A že to udělal nějaký divoký Kolumbijec.“

„Možná.“

„Tomu neříkám logika, ale rasismus a rasismus není logický.“

„A logika není rasistická. Nechci mluvit o trhu s kokainem, protože se týká Kolumbijců, ale protože to je důvod, za kterým sem Eric přijel a protože v něm figurují nepředstavitelné sumy ilegálních peněz.“

„A také jste si naprosto jistý, že kokain znamená automaticky Kolumbii.“

„Po pravdě řečeno, tím jsem si téměř jist.“

„Já jsem Kolumbijka,“ řekla, celá se při tom vzpřímila a zabodla do mě své tmavé oči.

„Máte u sebe nějaký kokain?“

Zbledla a řekla: „O tom právě mluvím.“

„Já vím a jsem s vámi za jedno. Někdy asi vtipkuji na nesprávném místě.“

„Nemyslím, že byste byl obzvlášť vtipný.“

„Tak jaká je tedy vaše teorie o smrti Erica?“ zeptal jsem se.

„Myslím, že ho zabila policie.“

„Proč by to dělala?“

„Náčelník je tyran a rasista. Eric byl Hispánec.“

„To má být všechno?“

„Co se vám na tom nelíbí?“

„Vy myslíte, že se náčelník jednoho dne sebral a zastřelil Erica jen tak, protože to byl Hispánec?“

„Nevím. Eric odhalil věci, které chtěl náčelník udržet v tajnosti.“

„Vy myslíte, že má náčelník tajnosti?“

„Já vím, že je to zloduch a tyran.“

„Řekněte mi něco o místním obchodu s kokainem.“

„Je pravda, že tu takový problém existuje a jsou v něm zainteresováni Kolumbijci. Pro nás je prostě koka součástí života už od dob před Kolumbem.“

„Koka není kokain.“

„Ale kokain u ní začíná. Kokain je kolumbijské dědictví, stejně jako kukuřice pro jiné americké kmeny.“

„Kukuřice není tak nebezpečná.“

„Pokud se z ní nedělá whisky.“

„Možná,“ přisvědčil jsem. „A kdo šéfuje obchodu s kokainem tady, ve Wheatonu?“

Zavrtěla hlavou.

„Nevíte, nebo neřeknete?“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Policie o tom ví?“

„Samozřejmě.“

„A za finanční odměnu nad tím přivírá oči.“

„Samozřejmě,“ zopakovala.

„Jedou v tom všichni?“

Zatvářila se se neurčitě.

„Tak jak mi vlastně chcete pomoci?“ zeptal jsem se.

„Byla bych ráda, kdybyste nebral na všechny Kolumbijce stejný metr,“ řekla a sebevědomě se přitom ke mě nakláněla. „A také bych ráda dopadla ty, co Erica zabili.“

„Měli jste něco s Ericem?“

„Ne tak, jak myslíte. Byli jsme přátelé.“

Přikývl jsem. „Měl Eric i jiné přítelkyně?“

„Ano, co se týká žen, byl Eric velmi společenský.“

Přikývnul jsem. „Náčelník Rogers tvrdí, že ho zabil žárlivý manžel.“

„To je jenom zástěrka.“

„Chodil Eric s nějakou vdanou ženou?“

Nepodívala se na mě.

„S nějakou kolumbijskou ženou?“ řekl jsem.

Zírala prázdně na stoly za mým pravým ramenem. Pomalu zavrtěla hlavou.

„Nikdy nemůžete najít pravdivou odpověď, pokud si již předem budete o pravdě jistá.“ ….

Obrátila ke mě oči. „Podívejte se na sebe, pijete tady pivo a mentorujete proti drogám.“

„Nementruju proti drogám. Pouze se snažím vydělat peníze za to, že vypátrám vraha Erica Valdeze.“

„Nepřemýšlel jste někdy o tom, proč jsou některé drogy legální a jiné ne?

„Ne, nepřemýšlel.“

„Vládnoucí třída ponechává alkohol i nikotin legální a drogy bezvýznamných lidí posouvá mimo zákon. To se týká kokainu stejně jako marihuany, což jsou drogy, které v jejích kruzích nefigurují.“

„Proto jsem o tom nepřemýšlel. Nelegální drogy ale způsobily nelegální smrt Erica Valdeze a následovně to, že jsem byl najat, abych se na to podíval. Říkáte, že chcete pomoci, a zároveň chcete bránit hispánské obyvatele Wheatonu. Je možné, že nemůžete dělat obojí najedou. Je možné, že Erica zabil kolumbijský dealer kokainu. Je možné, že ne. Asi by bylo nejlepší najít pravdu.“

Zírala na mě.

„Také je to asi lepší, než žvanit o třídním boji,“ dodal jsem.

Pořád na mě zírala.

„Podle čeho soudíte, že v tom můžete něco udělat?“ zeptala se.

„Mé úmysly jsou čisté a nemám žádné předsudky.“

„Sám proti celému městu.“

„Jsem houževnatý.“

Dopil jsem své pivo, Juanita se na svou sodu ani nepodívala.

„Chcete se podívat na mé svaly?“ zeptal jsem se.

„Emmy Esteva,“ řekla.

„Díky.“

Objevily se jí v očích slzy. Náhle se vztyčila, vyšla z baru, prošla halou, nasedla do svého auta a odjela.

Emmy Esteva.

12

V telefonním seznamu se objevilo jméno Esteva jen jednou. Esteva Wholesale Produce Inc., Mechanic Street 21. Vytočil jsem číslo a zeptal se na Emmy.

„Není tady,“ odpověděl mi hlas se španělským přízvukem. „Nepracuje tady, je doma.“

„Jedná se o paní Estevu?“ zeptal jsem se.

„Jistě,“ odpověděl hlas v telefonu. „Chcete mluvit s jejím manželem?“

„Ne, díky. Potřebuji mluvit s ní. Jakou má adresu domů?“

„Omlouvám se, pane, ale tuhle informaci vám nemohu dát. Jak se, prosím, vlastně jmenujete?

„Gabriel Heatter.“

„Měl byste asi raději promluvit s panem Estevou.“

Položil jsem. Domácí adresu jsem v telefonním seznamu nenašel. Nasedl jsem do auta a odjel do městské knihovny.

Caroline Rogersová stála za pultem a mluvila s obtloustlým chlapcem, který vypadal přesně jako její manžel. Podávala mu hnědý papírový sáček.

„Nezapomeň to dát v práci do lednice, nebo se mléko zkazí,“ říkala.

„Ach jo, mami, nedělej ze mě pitomce. Nemyslíš, že už jsem dost velkej, abych věděl že se mlíko kazí?“

„Jen jsem ti to chtěla připomenout.“

Chlapec si vzal oběd a vyšel hlavními dveřmi, aniž by mi věnoval pozornost. Šel jsem k pultu s okouzlujícím úsměvem na rtech.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem. ,

Caroline Rogersová se na mě mlčky podívala.

„To je ale zima, co? Člověk je rád, že vůbec žije.“

„Co chcete?“ řekla.

„Zajímalo by mě, jestli knihovna vlastní seznam městských ulic.“

„Támhle,“ ukázala hlavou, „za kartotékou, v oddělení s katalogy“

„Díky,“ řekl jsem. Okouzlující úsměv zabere vždycky. Kdybych se tvářil kysele, tak by mě možná uzemnila jedinou, dobře mířenou ranou.

Wheatonský seznam ulic byl velký jako telefonní seznam. Na zelených plastikových deskách byly reklamy místních firem a úplně dole nápis: Veřejná publikace — vydal Central Argus. Byly tam obsaženy všechny ulice s adresami a jmény lidí, kteří na nich žijí. Je zvláštní, že lidé, kteří si dají tu práci a zařídí, aby se jejich adresa nevyskytla v telefonním seznamu, vždycky zapomenou na seznam ulic.

Začal jsem podle abecedy u Arcon Street a četl postupně všechna jména. Nebyl nejmenší důvod, proč by Esteva nemohla bydlet v Arcon Street. Také nebyl nejmenší důvod, proč bych musel procházet celou knihu. V brzkém odpoledni jsem našel jméno Esteva ve Water Street.

Vrátil jsem seznam na polici, usmál se vítězoslavně na Caroline a vykráčel z knihovny. Stále odolávala mému šarmu, ale byla to jen otázka času. Příště na ni zkusím chlapeckou nevinnost.

Water Street nemá žádný důvod ke svému jménu. Nachází se na kopci za městem a jediný záblesk vody, který odtud vidíte, je koryto wheatonské řeky o několik set metrů níž. Estevovi žili v čísle tři na slepém konci krátké ulice, ve čtvercovém dvoupatrovém domě natřeném na růžovo. K této části domu s rovnou střechou bylo připojeno jednopatrové křídlo, jehož střecha se zřejmě v létě používala jako terasa. Okolo pozemku stál železný plot s ostnatým drátem. Brána před příjezdovou cestou byla otevřená a opatřená elektronickým zařízením, které se dalo dálkově ovládat. Před vchodem bylo malé prostranství bez jakékoliv zeleně. Zdálo se, že plot obklopuje celý dům. Na příjezdové cestě stál stříbrný sportovní Mercedes.

Zaparkoval jsem na ulici před domem, vešel otevřenou bránou a zazvonil na zvonek u dveří. Slyšel jsem zaštěkat psa, potom něčí kroky a pak byla chvíle ticha. Zřejmě mě někdo pozoroval kukátkem. Nakonec se dveře otevřely.

Objevila se žena se psem, kterého držela na krátkém vodítku. Byl to velký lovecký pes s kovovým obojkem. Žena byla téměř stejně vysoká jako já a byla oblečená do zelených hedvábných šatů. Pes se na mě díval zcela bez zájmu na rozdíl od své paní, která na mě shlížela s jistou rezervovaností. „Ano?“ zeptala se mě.

Měla na sobě zelené kalhoty s širokým pasem, zelené střevíčky na velmi vysokém podpadku a zelenou hedváůbnou blůzu s hlubokým výstřihem. Dlouhé černé vlasy jí držela z čela čelenka ve stejné barvě. Krk jí zdobil zlatý náhrdelník vykládaný smaragdy, který tvořil nádhernou soupravu s prstenem a náramkem, vykládanými stejnými kameny. Byla hodně nalíčená — rudou rtěnkou a kolem očí šedými stíny. Její tvář měla spíš indiánské než španělské rysy. Byla to tvář, která má obvykle pohrdavý výraz, tvář zvyklá shlížet na ostatní shora. „Emmy Esteva?“ zeptal jsem se. „Esmeralda,“ opravila mě.

„Mohl bych s vámi, prosím, na chvíli mluvit?“

„Mohu vstoupit?“

„Ne.“

„Ale prosím vás, nebudeme přece chodit kolem horké kaše.“

„Jestli mi něco chcete říci, tak prosím.“

„Znala jste Erica Valdeze?“

„Ne.“

„Bylo mi řečeno, že ano.“

„Kdo vám to řekl?“ Pes jí stále seděl bez hnutí u nohou.

„Někdo, kdo o tom ví.“

„Lže. O Ericovi Valdezovi nic nevím.“

„Bylo mi řečeno, že jste s ním měla intimní styk.“

„Je to lhář. Když na vás pustím svého psa, rozdrásá vám hrdlo.“

„Nebo naopak,“ ujistil jsem ji.

Podívali jsme se jeden na druhého. Esmeralda ustoupila o krok dozadu a pes s ní. Dveře se zavřely. Nic dalšího se nestalo. Mohl jsem ještě jednou zazvonit, ale nechtěl jsem zastřelit toho psa. Zdálo se, že je to hodný pes a já mám psy rád. Jestli měl Eric Valdez skutečně něco s touhle paní Estevou, tak to byl vážně frajer. Já bych se bál.

Vrátil jsem se do auta a jel zpátky do města. Když jsem byl asi v půlce kopce, minula mě dodávka s nápisem Esteva Produce vedeným ve smaragdově zelené barvě. Řídil ji syn Caroline Rogersové.

Neměl jsem nic jiného na práci, tak jsem se otočil a jel jsem zpátky do kopce za dodávkou. Stála před domem manželů Estevových a ten kluk právě vstupoval do dveří s kartónovou krabicí v náručí. Objel jsem dům a zaparkoval v půli cesty dolů. Sledoval jsem ve zpětném zrcátku, co se bude dít. Malý Rogers vyšel asi za dvě minuty z domu, nasedl do dodávky a předjel mě na cestě směrem do města. Zavěsil jsem se na něj a projeli jsme městem. Svítivě červený sporťák sice není nejlepším vozem pro nenápadné sledování, ale abych pravdu řekl, neměl jsem nijak velký zájem nebýt spatřen. Na východním konci města jsme pod železničním nadjezdem zahnuli doprava a dodávka projela přes parkoviště před velkou modrou továrnou se zeleným nápisem Esteva Produce. Tak jsem se alespoň dozvěděl, kde je Mechanic Street. Dodávka zmizela za tovární budovou a já zaparkoval kousek dál v ulici tak, abych nebyl na očích.

Syn policejního náčelníka pracoval pro Estevu, jeho manželka zřejmě chodila s Ericem Valdezem a náčelník říkal, že Valdeze zabil žárlivý manžel.

Uprostřed volantu byly namontovány rádiové kontrolky. Podíval jsem se na ně a řekl si: Aha!

13

Jel jsem zpátky do motelu, což bylo západním směrem, takže mi slunce svítilo skrz přední sklo přímo do očí a pálilo mě, přestože jsem měl tmavé brýle a čepici s nápisem Red Sox naraženou až na nos. Auto bylo vybaveno rádiem s automatickým laděním stanic, ventilací, kde se dala digitálně stanovit optimální teplota, takže zůstávala v zimě v létě stabilní, otáčkoměr, turbo chlazení a pípátko, které upozorňuje řidiče, že nechal zapnutá světla, ale když člověk mířil v době pozdního odpoledne na západ, neumělo tohle super auto udělat proti tomu zatracenýmu slunci dočista nic. Svým způsobem se mi to, abych pravdu řekl, zamlouvalo. Nechal jsem postupně ladit místní stanice, ale ty hrály buď Barryho Manilowa, nebo ten neidentifikovatelný hluk, o němž jsem se nedávno doslechl, že se jmenuje heavy metal. Nakonec jsem našel stanici z Worcesteru, která si říkala Jazzový zvuk, kde jako první zahráli trumpetové sólo Chucka Mangione, tak jsem to zase elektronicky vypnul a zazpíval si pár pecek od Midnight Sun. Nádherně.

Možná, že bylo moje aha, když jsem sledoval, Rogersova syna, trochu přehnané, ale proti tomu, co jsem získal až doteď, to byla velká věc. Konečně nějaká stopa. Náhody existují, ale mně se nikdy nevyplatilo věřit jim.

Když jsem se dostal do motelu, slunce právě zapadlo. Zaparkoval jsem a vstoupil dovnitř. Recepční, malý mužík v hnědém třířadém obleku, po mně mrknul. Měl uvázanou kravatu s velikými květy a zpod saka mu koukala bílá košile.

„Nějaký pán na vás čeká v restauraci, pane Spensere,“ řekl stroze.

Vedle vchodu sedělo nečinně pár mužů v kabátech. Rozepnul jsem si koženou bundu a vstoupil do baru. Virgie stála na svém místě. Pár lidí pojídalo v jídelně za barem pozdní oběd, nebo brzkou večeři a v baru, u kulatého stolu pro šest, seděli tři muži. Ten prostřední měl elegantní bílý vlněný kabát s vycpávkami a ohrnutým límcem. Zpod rozhaleného kabátu byla vidět bílá kravata uvázaná na tmavé košili. Měl obličej ve tvaru klínu, který je v dolní části přeříznutý přísnou křivkou úst. Vysoké čelo se klenulo nad hluboce zasazenýma očima. Nebyla to tvář Španěla, ale Indiána. Muž po jeho levici byl vysoký s povadlým tenkým knírkem a dlouhými vlasy. Seděl nedbale opřený o opěradlo židle a vypadal jako typický Hispánec z komiksů. Byl oblečený do zelené prošívané bundy, pod kterou bylo vidět tričko s nápisem Anchor Steam Beer. Poslední muž seděl úplně skrčený a byl narvaný v zelenomodrém vlněném saku zapnutém až ke krku, které mu bylo asi o dvě čísla menší. Husté a kudrnaté vlasy, které potřebovaly přistřihnout, měl přikryté malým kloboukem s ohrnutou krempou. Jeho malé, černé, pichlavé oči svítily nad širokým a placatým nosem.

„Jmenuji se Spenser,“ řekl jsem.

Muž v zelené bundě pokývnul k prázdné židli. Pozoroval mě, když jsem si sedal. Podíval se na mě i muž v bílém kabátě, jen ten malý v klobouku mi nevěnoval žádnou pozornost.

Po chvíli ticha se mě ten v bílém kabátě zeptal: „Víš, kdo jsem?“

„Ricardo Montablan,“ tipnul jsem si.

Zase jsem musel opětovat jejich přísné pohledy.

„Tvůj výkon v Khanově hněvu byl naprosto obdivuhodný,“ dodal jsem.

Bílý kabát se podíval na zelenou bundu. Zelená bunda se zašklebila.

„Jsem Felipe Esteva,“ řekl ten v bílém kabátě.

„To nemůže být pravda. U Ricarda se nikdy nemýlím. Jednou jsem ho na vlastní oči viděl na ulici v Santa Monice. Jel v Chrysleru LeBaron a měl na sobě úplně stejný bílý kabát, jako je tenhle,“ vrtěl jsem hlavou. „Jste si jistý?“

Chlápek v zelené bundě se ke mně nahnul přes stůl a povídá: „Koleduješ si o pěknej malér, kamaráde.“

„Malér? Ale proč? Splést se přece může každý. Zvlášť, když mají oba ty bílý kabáty.“

Esteva promluvil: „Tak už dost. Nepřišel jsem sem, abych poslouchal nějaký kecy, přišel jsem ti něco říct.“

Čekal jsem.

„Dneska jsi šel do mého domu a mluvil s mou ženou,“ řekl.

Přikývl jsem.

„O čem jste mluvili?“

„Ptal jsem se, jestli znala Erica Valdeze.“

„Proč ses jí na to ptal?“

„Slyšel jsem, že ho skutečně znala.“

„Od koho jsi to slyšel?“

„Od člověka, který by to měl vědět.“

„Kdo to je?“

Zavrtěl jsem hlavou: „To je důvěrné.“

Esteva se podíval na toho v klobouku: „Cesar možná změní tvůj názor.“

„Nebo taky možná ne.“ Cesar se nehýbal, dokonce ani nemrknul. Podle všeho nás vůbec neslyšel.

„Nebuď blázen, Spensere. Myslíš si o sobě, že jsi drsnej hoch a někteří mí známí to tvrdí taky. Ale Cesar …“ Esteva zavrtěl hlavou. Cesar mlčel dál.

„Na Cesara nemáš,“ dodal chlápek v bundě. Když to říkal, zahlédl jsem, že mu chybí několik horních zubů.

„Jistě,“ řekl jsem. Chvíli jsme seděli mlčky.

„Nechci, abys mluvil s mou ženou,“ řekl Esteva.

„Doufám, že tě to neurazí, ale já mám přesně opačný názor.“ „Myslíš, že máme něco společnýho s Valdezem?“

„Možná. Řekli mi, že se Valdez zapletl s nějakou kolumbijskou paničkou a potom ho zabil žárlivý manžel.“

Esteva se na mě chvíli díval beze slov. Potom řekl něco španělsky svým kumpánům a ti se odebrali posadit z doslechu na bar.

„Za to tě můžu zabít,“ procedil Esteva mezi zuby.

„Jistě. Nebo za to, že jsem si tě spletl s Ricardem Montablanem, nebo proto, že mi budeš chtít dokázat, jak je Cesar drsnej. Beru na vědomí všechny možnosti. Ale přestaňme už konečně plýtvat časem. Z tvýho vyhrožování nemám strach, i když bych možná měl mít. Ale skutečně nemám. Pokaždý, když mi říkáš, že mě necháš zabít, musím vymyslet nějakou chytrou odpověď, abych ti dokázal, že si z toho nedělám žádnou hlavu a zbytečně tak oba plýtváme energií. Měli bychom si už konečně promluvit vážně.“

Esteva vytáhl dlouhý tenký doutník, jaký kouřili ve starých filmech velcí šéfové. Zapálil ho a soustředil se na prvních pár šluků. Potom přikývl: „Máš pravdu.“

Natáhnul z doutníku a vypustil úzký proužek dýmu.

„Tak ty si myslíš, že moje žena měla něco s Ericem Valdezem.“

„Nevím.“

„A myslíš, že jsem ho zabil.“

„Taky nevím.“

Chvíli mlčel.

„Proto jsem se byl zeptat.“

„Třeba si myslíš, že je na mě naštvaná, protože jsem ho zabil a řekne ti to.“

„I to se stává.“

„Emmy se nezaplétá s nikým. Kdyby snad ano, určitě bych ho zabil, to je pravda. Ji možná taky. Ale ona to nedělá. Miluje mě a váží si mě. Rozuměl jsi dobře, Spensere?“

„Jo.“

„Ještě nějaké otázky?“

„Valdézův šéf si myslí, že toho kluka zabili, protože šťoural v místním obchodu s kokainem.“

„To má být otázka?“

„Ano.“

„V jakém obchodu s kokainem?“ zeptal se Esteva. Dal si doutník do koutku úst a kouřil, aniž by ho vyndal.

„Na to jsem se ptal tebe.“

„Nevím nic o žádném kokainu.“

„Tvým oborem je velkoobchod?“ podíval jsem se na něj tázavě.

„Ano.“

„A ti dva chlápkové na tebe dohlíží, kdyby tě náhodou přepadnul nějakej zelinář.“

„Jsem bohatý. Američani nemají bohaté Kolumbijce příliš v lásce.“

„A co syn náčelníka policie? Jak to, že pracuje právě pro tebe?“

Esteva se zašklebil. „Nic mi to neudělá, když mám prokázat službičku policejnímu náčelníkovi. Je to svým způsobem obchod.“

„Ale vždyť ten kluk je jenom řidič náklaďáku.“

„Ten kluk je především prosťáček. Taková práce je pro něj až moc dobrá.“

„Neposlal jsi onehdy pár chlapíků na Quabbin Road, aby mě trochu zpracovali?“

Esteva zavrtěl hlavou.

„Myslel jsem si to.“

„Myslíš, že bych ti to řekl?“

„Jak to mám ksakru vědět? Nevím, co se děje, tak se tu tak trochu potloukám a otravuju lidi, aby snad nakonec někdo něco řekl nebo udělal, co mi trochu pomůže, a pak se zase potloukám a zase otravuju lidi a tak dál. Pořád je to lepší, než si sednout na strom s kukátkem a tvářit se jako špión.“

„Fakt je ten, že otravuješ lidi,“ přisvědčil Esteva. „Jednou se pěkně spálíš.“

Vstal, kývnul na svoje gorily a všichni tři společně vyšli z baru. Když došli do vstupní haly, dva muži v kabátech se zvedli a přidali se k nim. Cesar se zastavil ve dveřích do haly a podíval se na mě. Jeho pohled jsem oplatil. Bylo to, jako bych se díval do hlavně pušky. Potom se otočil a vyšel jako poslední ven.

„To je víc než jistý,“ řekl jsem. Nikdo mě už ale neslyšel.

14

Deset minut po sedmé ráno mi volal Garett Kingsley.

„Zabili Baileyho Rogerse,“ sdělil mi. „Chytili jsme to z policejního rádia asi před patnácti minutami.“

„Kde?“ zeptal jsem se.

„Někde na Ash Street,“ odpověděl Kingsley. „Víš, kde to je?“

„Jo, nahoře za knihovnou.“

„Dobře, jeď tam a zjisti, co se děje.“

„Bude tu někdo od vás?“

„Právě jsem tam poslal reportéra a fotografa, ale v tom článku se musí objevit nějaká souvislost.“

„S Valdezem?“

„Samozřejmě.“

„Podívám se na to. Ještě něco dalšího?“

„Ne to je všechno. Jediný co máme, je to hlášení na policejním rádiu.“

„Kdo je ten reportér?“ zeptal jsem se.

„Jmenuje se Murray Roberts, ale ještě nevím, jakého tam pošlu fotografa.“

„Oukej. Budu ti průběžně podávat zprávy.“

Měl jsem na sobě běžeckou soupravu, ale byl jsem už naštěstí oholený a osprchovaný. Převlékl jsem se do džín a růžového svetru. Vyměnil jsem dvaatřicítku za kolt Python. Kožená bunda, sluneční brýle a byl jsem připraven na cokoli.

Na horním konci Ash Street stáli čtyři policejní auta, jedno z nich patřilo federálce. Sanitka stála zaparkovaná ve svahu na pravé straně silnice před Oldsmobilem Cutlass s malou střešní anténou. Přední dveře Oldsmobilu byly otevřené a stáli u nich dva zdravotníci. Jeden z nich měl hlavu uvnitř a druhý stál za ním a opíral se levou rukou o střechu auta. Všude bylo slyšet bzučení a šumění policejních vysílaček. V okruhu místa byla postavená žlutá ohrádka, uvnitř které přecházelo čtyři nebo pět wheatonských policistů a jeden z federálky. Vně kruhu se tísnilo asi dvacet civilistů v rozličných oblecích, od županu až po oblek s kravatou. Něčí labrador očuchával pneumatiky auta federální policie. Henry, ten zavalitý wheatonský kapitán, který se mě snažil zastrašit, když jsem byl poprvé v knihovně, stál za Oldsmobilem a utěšoval Caroline Rogersovou. Zdálo se, že není ve své kůži.

Zaparkoval jsem u kraje silnice, vystoupil a kráčel k Oldsmobilu. Spozoroval mě J. D., ten seržant, který byl tenkrát s Henrym.

„Co tady sakra chceš?“ řekl.

„Doslechl jsem se, že to náčelník koupil.“

„Tady se vyšetřuje zločin a víc tě nemusí zajímat.“

„Myslel jsem si, že byste se mnou mohli chtít mluvit.“

„O čem?“

„Policie obvykle vyslýchá všechny, kteří byli jakýmkoliv způsobem ve spojení s obětí zločinu,“ odpověděl jsem hbitě. „Zvlášť, když se jedná o vraždu policisty.“

„Dostane se na tebe.“

Ten z federálky, který před chvílí mluvil se zdravotníky, mě viděl se seržantem a přišel k nám.

„Kdo to je?“ zeptal se.

„Soukromý detektiv z Bostonu,“ odpověděl J. D.

Byl veliký, jak už to ostatně u chlapů z federálky bývá, blond vlasy měl ostříhané na ježka a veselou, růžolící tvář.

„Z Bostonu, aha,“ řekl. „Znáte někoho, koho bych mohl znát já?“

„Healyho. Pracoval v Essexu pro kancelář armádního oddělení. Teď je, myslím, v oddělení 1010 — Commonwealth.“

„Odborník na vraždy,“ doplnil mě. „Co tady děláte?“ J.D. rychle zmizel.

„Central Argus si mě najal, abych zjistil, co se stalo jednomu z jejich reportérů.“

Přikývnul. „Valdez. Jo, něco jsem o tom taky slyšel. Je v tom buď koks, nebo žárlivý manžel, nebo obojí. Zatím jsme se s tím moc daleko nedostali.“

„Stejně jako kdokoliv jiný. Myslíte, že je tu nějaká souvislost?“

Zašklebil se. „Město jako Wheaton, čtyřicet let žádná vražda a teď najednou dvě v jednom měsíci? Trochu velká náhoda, nemyslíte?“

„Přesně tak to vidím já.“

„Už vás něco napadlo?“ zeptal se.

„Ne. Ještě ne.“

Přikývnul. Vyndal z kapsy vizitku a podal mi ji.

„Kdybyste na něco narazil, dejte mi vědět: Kde bydlíte?“

„V motelu Reservoir Court.“

„Máte vizitku?“ zeptal se. Jednu jsem mu dal.

Usmál se: „Tak nashle,“ a odešel ke svému autu. Byl to jenom velkej chlap ve švihácký uniformě. Teď právě se určitě na mě informoval vysílačkou z auta. A oni hned zkontaktují Healyho a budou z něj tahat, co na mě má. Od okamžiku, co jsem se tu objevil, mu netrvalo mu víc než deset sekund, aby mě zaregistroval. Jestli byla pravda, že toho v případu Valdeze moc neměli, pak toho asi ani moc nebylo. Anebo to vězelo hlouběji, než jsem měl možnost proniknout.

Kráčel jsem podél policejních zátaras. Zdravotníci už byli pryč. Teď tam byl policejní fotograf a dělal fotoaparátem s bleskem snímky.

Caroline Rogersová vzhlédla a zpozorovala mě. Řekla něco kapitánovi, on se na mě podíval a zavrtěl hlavou. Svěsila hlavu a šla ke mně. Měla napětí v obličeji, ale její hlas byl tichý, když řekla: „Pane Spensere.“

„Váš manžel,“ podíval jsem se na ní tázavě.

Vážně zakroutila hlavou.

„Je mi to moc líto,“ řekl jsem.

Stále kroutila hlavou. „Zabili ho,“ zašeptala.

Čekal jsem.

Nic dalšího neřekla.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptal jsem se.

Upřeně se na mě podívala, obrovské panenky jako brány do pekla. Tiše dýchala. Kůže jako by se jí stále více napínala přes lícní kosti.

„Možná… Možná byste mohl.“

„Najdete mě v motelu Reservoir Court.“

„Já vím.“

Policista od federálky stále seděl ve svém voze a domlouval se s někým vysílačkou. Kapitán Henry přistoupil k jeho autu, opřel se rukama o střechu a čekal, až na něj bude mít čas.

Fotograf skončil se svou prací a zdravotníci teď vyndávali mrtvé tělo z předního sedadla auta a dávali ho do pytle. Objal jsem Caroline Rogersovou kolem ramen a otočil ji čelem k sobě.

„Zvládnu ten pohled,“ řekla.

„Tím jsem si jistý, ale určitě existují lepší způsoby, jak si ho zapamatovat. „

Zavrtěla hlavou: „Chci si to zapamatovat až do konce.“

Sundal jsem ruce z jejích ramen, ona se otočila a dívala se, jak jejího manžela zapínají do pytle, pokládají na vozík a vezou ho k sanitce. Složili kolečka a zašoupli nosítka do sanitky. Nechali na střeše blikat světlo, ale siréna zůstala vypnutá. Už nebylo kam spěchat.

Caroline se dívala, jak odvážejí mrtvé tělo jejího manžela. Když sanitka zmizela za zatáčkou, otočila se opět ke mně. Její pohled byl úplně prázdný, vypadala bezradně, jako by nevěděla, kam má jít a co má dělat, teď když už je po všem.

„Děti?“ zeptal jsem se.

„Mám jenom Bretta a ten tu zrovna není. Ještě o tom neví.“ Zdálo se, že neví, co má dělat s rukama. „Nikdy spolu moc nevycházeli,“ sepjala ruce před tělem. „Bailey byl na Bretta velmi náročný.“

Upravená černovlasá žena v úpletové plisované sukni k nám přistoupila z druhé strany ohrazení.

„Caroline,“ řekla, „pojď s námi domů.“

Caroline na mě na okamžik pohlédla. Přikývl jsem a ona také. Potom se obrátila na tu ženu: „Ano. Dala bych si šálek kávy.“ Podlezla zátaras, nechala se vzít od ženy v sukni za ruku a kráčela s ní přes silnici k pěknému bílému domu se zelenými okenicemi.

Podíval jsem se na vizitku, kterou mi dal před chvílí policista od federálky. Brian P. Lundquist. Podíval jsem se směrem k jeho vozu. Už stál venku a hovořil s kapitánem. Potom oba ke mně přistoupili.

„Poručík Healy říká, že byste nám mohl být užitečný,“ řekl Lundquist. „Říkal, že jste pracoval dříve u policie.“

„Taky říkal, že tě odtud vyhodili,“ dodal Henry. Lundquistovy oči přejely krátce ze mě na Henryho a zpět.

„Což se sem rychle doneslo a z vás se stal kapitán,“ nenechal jsem se.

Lundquist se usmál.

Henry ne. „Tohle je záležitost našeho oddělení,“ řekl. „Nepotřebujeme tady žádné přistěhovalce, aby nám říkali, co máme dělat.“

Lundquist sklonil pokorně hlavu a mile se zatvářil. „Samozřejmě že ne, kapitáne. Váš šéf by si určitě přál, abyste se o všechno nestarali sami. Každý šéf by to tak chtěl.“

„Máte zatracenou pravdu.“

„Víte co, já si teď vezmu tady Spensera do svého vozu, sepíšeme výpověď a vy se postaráte o to důležité.“

Henry řekl: „To…“ ale nedokončil slovo, mávnul rukou a odkráčel k oldsmobilu. Lundquist ukázal prstem jako pistolí na své auto. Posadil se na sedadlo za řidičem a já na místo spolujezdce. Lundquist vytáhl poznámkový blok, který měl zastrčený za ochranným štítem proti slunci a pero z kapsy u košile.

„Řekněte mi, co víte.“

„Vím, že byl Valdez zastřelen,“ začal jsem. „Vím, že mi Rogers řekl, že to byla vražda z žárlivosti a že ve Wheatonu neexistuje žádný obchod s kokainem. Vím, že mi chlápek jménem Fallon z drogovýho řekl, že je Wheaton hlavním distribučním centrem na severovýchodě. Vím, že mě tu Rogers nechtěl a že mě poldové sledují od té doby, co jsem se ukázal. Vím, že mě jednou večer na Quabbin Road zastavili čtyři chlápkové a chtěli mě odtud dostat násilím. Jednoho jsem postřelil do levého stehna. Zapálili mi auto. Vím, že mi sociální pracovnice jménem Juanita Olmo řekla, že měl Valdez poměr s Esmeraldou Estevou. Byl jsem u Esmeraldy. Všechno popřela. Později mi její manžel v doprovodu čtyř chlapíků jemně naznačili, že bych měl zmizet. Řekl mi, že jeho žena s Valdezem žádný poměr neměla a že ve Wheatonu neexistuje byznys s kokainem. Řekl, že za mnou neposlal žádný chlápky na Quabbin Road. Tyhle části věřím. Nebyli to Španělé ani profíci. Vím, že Rogersův syn řídí pro Estevu náklaďák.“

„Jak jste dostal z té Juanity informaci o Estevě?“

„Nejsem si jist. Zdálo se, že jí vadí diskriminace vůči Hispáncům.“

„Ano?“

„Znala Erica Valdeze. Alespoň to říká. Myslí, že ho zavraždila policie.“

„Proč by vám ale potom říkala něco o Esmeraldě?“ Lundquist si dělal poznámky, ale nikdy se nemusel dívat do bloku na jména.

„Přitlačil jsem na ní.“

„Aha. Může tam být nějaký jiný důvod?“

„Kdybych mohl hádat, řekl bych, že tam figuruje žárlivost. Možná s Valdezem chodila a byla naštvaná, že jí ho Emmy přebrala. Možná má naopak něco s jejím manželem. Možná, že zabila Valdeze ona, aby pak svalila vinu na někoho jiného.“

„Ale způsobila přesný opak. Obrátila pozornost na sebe.“

„Neříkal jsem, že je chytrá.“

„Proč si myslí, že Valdeze zabila policie?“

„Z jejích řečí jsem vyrozuměl, že je důvodem jeho hispánský původ. Taky říkala, že byl Rogers zloduch.“

„O tom nic nevím, ale rozhodně to byl pěknej vůl.“

„A tak trochu bouchač?“

„Choval se tak. Většinou se snažil dát lidem najevo, že je tady pánem,“ odpověděl Lundquist.

Přikývl jsem.

„Máte ještě něco?“

„Ne.“

„I tak jste postoupil dál než my. Proč si myslíte, že se na vás nalepili poldové?“

„Nevím. Rogers mi říkal totéž, co před chvílí Henry.“

„A kdo byli ti chlápci, co vám zapálili auto?“

„Tipnul bych to na několik místních hochů, které poslal Rogers. Poldové to ale nebyli, když jsem toho jednoho postřelil, nevěděli co s ním mají dělat. Nebyli to Španělé.“

„Anebo si Esteva spočítal, že bude lepší poslat bílé hochy,“ řekl Lundquist.

„Je to možný. Co se stalo Rogersovi?“

„Dostal to dvakrát zblízka do hlavy. Velká ráže. Našel ho jeden hlídkový vůz kolem šesté hodiny ráno. Zdá se, že ho zastřelili, když seděl uvnitř, zřejmě ze zadního sedadla. Svou pistoli měl připnutou u pasu. Když ho našli, byla už krev suchá a nastával rigor mortis, takže se to stalo o dost dřív. Až dostanu lékařskou zprávu, dám vám vědět.“

„Díky,“ řekl jsem.

„Kdybyste na něco přišel vy, tak se taky ozvěte.“

„Wheatonskou policii vynechat?“

Lundquist se zašklebil: „To by od vás bylo milé.“

15

Juanitu Olmo jsem nalezl v její kanceláři v administrativní budově Quabbinské okresní nemocnice. Na dveřích byla připevněná malá hnědá tabulka s bílým nápisem Oddělení sociálních služeb.

„Dobré ráno,“ pozdravil jsem.

„Dobré ráno.“

„Mohl bych vás na chvíli vyrušit?“ zeptal jsem se a posadil na židli vedle jejího pracovního stolu. V kanceláři nikdo jiný nebyl, ani tu nebylo pro nikoho jiného místo.

„Zdá se, že je to oddělení řízené jedinou osobou,“ řekl jsem.

„Ano, na plný úvazek jsem tu jediná. Ale máme tu externí pracovníky na konzultace.“

„Už jste slyšela o smrti náčelníka Rogerse?“

„Ano a nebudu pokrytecká. Nemohu říci, že by mi to bylo líto.“

„Přesto je dobré alespoň zachovat, co se sluší: Máte nějaký nápad, kdo by to mohl být?

„Já? Co já s tím mám společného?“

„Říkala jste, že to byl tyran a zloduch. Také jste měla pocit, že by býval mohl zavraždit Valdeze.“

„Na tom pořád trvám.“

„Myslíte, že je možné, aby ty dvě vraždy spolu nějak souvisely?“ zeptal jsem se.

„Nevím, proč by měly. Nebude vám vadit, když si zapálím?“

„Ale prosím.“ Juanita si vzala cigaretu z balíčku na stole a zapálila si reklamním zapalovačem. Podívala se na mě skrz vydechovaný kouř. Zvedla obočí. „A co vy?“

„Jestli si myslím, že je mezi těmi dvěma vraždami nějaká souvislost? Jistě. Pokud se ve městě, jako je toto, vyskytnou během jediného měsíce dvě vraždy, pak je mezi nimi s největší pravděpodobností nějaká souvislost.“

„Ale nemusí.“

„Ne, máte pravdu. Pokud to ale připustím, tak se dál nedostanu. Pokud naopak budu předpokládat, že Valdeze i Rogerse zabili titíž lidé, pak se mi nabízí celá řada míst, kam zajít. A lidí, se kterými si promluvit.“

„Máte na mysli třeba mě?“

„Třeba vás.“

„Nemám nejmenší tušení, kdo zabil náčelníka Rogerse.“

„Co takhle Felipe Esteva?“ zeptal jsem. se.

„Ne!“

„Ne?“

„Ne, i když to samozřejmě budete chtít na něj hodit. Je to úspěšný Kolumbijec, takže se ho budete snažit dostat na kolena. Ale on je na rozdíl od vás velký … velký muž.“

„Úspěšný v čem?“

„V byznysu, a to je právě to, co mu závidíte. Porazil vás ve vaší vlastní kapitalistické hře.“

„Mojí hře? Kapitalistické? Zdá se mi, že mě poněkud přeceňujete.“

„Vy víte, co mám na mysli.“

„Nic z toho neznamená, že nemohl Esteva zabít Rogerse, protože začal vědět víc, než je zdrávo.“

„Vinen, dokud není prokázána nevina?“ řekla vztekle Juanita a dokončila jedním dlouhým zuřivým šlukem zbytek cigarety.

„Lidé, kteří se zaobírají legálním obchodem, nezaměstnávají gorily, jako je Cesar.“

„Neznám žádného Cesara,“ odsekla.

„Proč jste mi vlastně řekla o Valdezovi a Estevově ženě?“ změnil jsem téma.

„Napálil jste mě.“

„Jsem mazaný ďábel. A jaká je vůbec paní Esteva?“

„Ona je jeho slabá stránka,“ odpověděla. Potáhla krátce z cigarety, kterou držela mezi prsty pravé ruky a pak ještě jednou. Povzbudivě jsem na ni kývnul.

„Je to coura, ale on před tím zavírá oči.“

„Má hodně milenců?“

Juanita zavrtěla hlavou.

„Vy kromě Valdeze o nikom nevíte?“

Znovu zavrtěla hlavou.

„Když kromě Valdeze o nikom nevíte, jak můžete říkat, že to je coura?“

„Vím to.“

„Jak?“

„Říkám, že to vím.“

„Spala jste někdy s Valdezem?“

Výraz v jejím obličeji se změnil. Oči se jí rozšířily a na rtech se objevil neupřímný úsměv. „Myslím, že už si nemáme co říci,“ řekla stroze.

„Z ničeho vás neobviňuji, ale jsou tu ti dva mrtví. Někdo tu vraždí a já potřebuji zjistit, kdo to je.“

Její škleb už se nedal rozhodně nazvat úsměvem. Roztřeseným hlasem řekla: „Okamžitě odtud vypadněte, nebo zavolám nemocniční bezpečnost.“

„Panebože!“ zatvářil jsem se vyděšeně.

„Myslím to naprosto vážně. Vypadněte — teď hned!“ Chtěl jsem zůstat. Vypadala jako sopka těsně před výbuchem. Chtěl jsem tu erupci vidět.

„Spala Emmy s vaším přítelem?“

Nesouměrnosti v obličeji se ještě zvětšily, vykulené oči po mě metaly ohnivé blesky. Vstala od stolu, obešla mě rázně ke dveřím a vyrazila ven. Šel jsem za ní. Po patnácti metrech zašla na dámské toalety. Zastavil jsem se v chodbě za dveřmi, do kterých právě z druhé strany zahýbala zdravotní sestra. Chvíli jsem váhal, pak jsem se otočil a šel pryč. Některá tabu nelze překročit.

16

Právě jsem popíjel šálek kávy u Wallyho, když vstoupil Lundquist. Zimní slunce se odráželo od jeho naleštěného pouzdra na pistoli. Posadil se vedle mě.

„Šálek čaje, prosím,“ řekl Wallymu. Wally se zamračil, což mu Lundquist oplatil úsměvem. „Vím, že s tím máte víc práce než s kávou, ale mě prostě chutná víc. Dejte mi taky, prosím, plátek citrónu.“

Wally začal připravovat čaj.

„Rogers byl zasažen dvakrát zezadu do hlavy střelnou zbraní ráže čtyřicet jedna. Domníváme se, že se jednalo o revolver. Nenašli jsme žádné nábojnice, ale ty mohl pachatel uklidit po spáchání zločinu.“

„Jednačtyřicítka?“ ověřil jsem si.

„Divný, co?“

„Kolik je tu registrováno zbraní tyhle ráže?“

Dostavil se čaj. Lundquist vymačkal do hrníčku citrón a máchal ve vodě sáček, dokud nebyl spokojený s barvou. Potom sáček vytáhl a položil na podšálek.

„Cukr, prosím,“ požádal mě. Podal jsem mu cukřenku a díval se, jak trhá po délce dva sáčky najednou a sype je do šálku. Opatrně zamíchal čaj.

„V celém státě není registrovaná jediná zbraň ráže čtyřicet jedna,“ odpověděl se spožděním na mou otázku.

„Ještě něco?“

„Našli jsme za jeho autem stopy od pneumatik, ale to možná nic neznamená. Stalo se to sice na odlehlém místě, ale lidi tu parkují. Země byla zmrzlá. Na odlitek to bohužel nestačilo.“

Lundquist přiložil opatrně hrnek k ústům, trochu čaj pofoukal a dal si lok. Zašklebil se a zavrtěl trochu.hlavou. „Není to dobrý. Voda nebyla dostatečně horká a navíc to je neznačkovej čaj.“

„Myslel jste si snad, že má Wally někde vzadu čajové plantáže“ zasmál jsem se.

Lundquist zavrtěl hlavou. „Paní Rogersová říká, že její muž odešel ráno do práce, stejně jako jiné dny. To prý bylo naposledy, co ho viděla. Domů se už nevrátil. Neměla žádnou zvláštní obavu, protože často zůstával v práci dlouho. Někdy i celou noc.“

„Tady ve Wheatonu?“

„To mě taky napadlo,“ přitakal Lundquist. „Doktor říká, že pravděpodobně zemřel brzy večer, ale ten mráz trochu komplikuje přesné určení, pokusí se zjistit, kdy naposledy jedl.“

Lundquist se napil ještě trochu čaje. Wally k nám přistoupil, položil před nás na pult účet a zase odešel.

„Takže se na to místo dostal asi brzy večer po setmění a setkal se s nějakými lidmi přímo v autě. Jeden z nich ho pak střelil dvakrát zezadu do hlavy.“

„Proč myslíte, že jich bylo víc?“ zeptal se Lundquist.

„Kdyby byl jeden, sedl by si vedle Rogerse na místo spolujezdce. Byli nejméně dva. Jeden seděl vpředu a druhý vzadu.“

Lundquist přikývnul. „Musel je znát. Žádný polda si nenechá jen tak do auta nastoupit dva cizince, jednoho z nich dokonce dozadu.“

„Nechtěl s nimi ale být viděn,“ dodal jsem.

„Jistě, proč by si jinak dával uprostřed zimy schůzku na odlehlém místě v autě,“ přitakal Lundquist.

„Mohl tam mít rande?“ zeptal jsem se napůl sám sebe.

„Se dvěma ženami, z nichž jedna byla ozbrojená jednačtyřicítkou?“

„Není to nemožné,“ namítnul jsem. „S touhle ráží se vyrábí i krátké pistole a mohly to být dvě ženy, které se na něj domluvily, protože je obě podváděl.“

„Možné to je, ale nepravděpodobné.“

„Nebo ho podpláceli a měl zrovna schůzku kvůli předání peněz, jenže něco neklaplo …“

„To je pravděpodobnější.“

„Vy na Rogerse něco víte?“

„Ne, ale byl to policejní náčelník ve městě, kudy proudí důležitá kokainová tepna.“

„A Felipe Esteva je tu přes kokain šéf,“ řekl jsem.

„To si myslíte vy.“

„Ano.“

„Možná si to taky myslím.“

„Jo, a možná se nám podaří zjistit, kdo zabil Valdeze.“

„Anebo nepodaří,“ řekl jsem. „Anebo ho skutečně najdem, ale nebude to mít s kokainem nic společného.“

„Všechno by bylo jasnější, kdyby s tou vraždou nebyl spojený ten sexuální symbol — to že Valdeze vykastrovali.“

„Třeba nás to má jenom zmást,“ řekl jsem.

„Třeba. Jestli jo, tak to funguje dobře. Žádné řešení toho případu nevylučuje ani jeden z motivů,“ dodal Lundquist, dal si poslední lok čaje a vstal. Šálek zůstal zpola plný.

„Vezmete to na sebe?“

„Jistě, mám zálohu na výdaje.“

Lundquist poděkoval, posunul si pouzdro na pistoli na bok a vyšel zpět do slunného zimního dne. Zaplatil jsem účet, nechal Wallymu půldolar spropitného a vrátil se do motelu.

17

Ukryl jsem se za skupinkou zelených stromů na kopci nad Mechanic Street, odkud byl pěkný výhled na Estevovu továrnu za řekou. Ulice za továrnou vedla podél řeky, pak se zanořila pod most navazující na Main Street a mizela z dohledu. Už třetí den jsem vysedával ve vypůjčeném sporťáku a sledoval, co se v továrně děje. Kdykoliv někdo vyšel z budovy a kdykoliv tam zaparkoval náklaďák, zamířil jsem na to místo svůj dalekohled, takže jsem všechno jen tak sledoval zpovzdálí. Vykládali z velkých náklaďáků plné bedny zeleniny, přepravovali je do budovy a potom tytéž bedny opět vynášeli a nakládali je do menších zásobovacích náklaďáků.

Vzhledem ke svému aerodynamickému tvaru a červené barvě, nebylo Susanino auto ideální pro tajné pozorování, ale jestli mě Esteva, nebo někdo z jejich lidí viděl, tak jim to zřejmě nijak nevadilo. Zatím za mnou nikdo nepřišel, aby mi řekl, že mám vypadnout.

Byl jsem vybaven termoskou s oslazenou bílou kávou. Měl jsem utkvělou představu, že je to nejlepší způsob, jak skončit s kofeinem docela. Taky jsem měl několik sendvičů (tuňáka s žitným chlebem, krůtu s celozrnným a salát s majonézou), které jsem si připravil večer před tím po nákupu ve wheatonské tržnici, kde jsem našel ten žitný chleba v oddělení s dovezenými potravinami. Podařilo se mi donutit Wallyho, aby mi naplnil termosku, aniž by na ni v podstatě sahal. Musel jsem sám ocenit moc své silné osobnosti. Napil jsem se trochu kávy a ukousl si sendviče. Zvuk kousání přerušil ticho. Od úterka to byly okamžiky největšího vzrušení, jaké jsem zažil. Přes řeku jsem zahlédl, že z budovy vyšel člověk a kráčel k náklaďáku zaparkovanému u železného plotu na vzdáleném konci dvora. Nesl spací pytel. Položil jsem termosku na rádio a sendvič na palubní desku. Zvedl jsem dalekohled ze sedadla spolujezdce.

Ta osoba se spacím pytlem byl Brett Rogers.

Bylo to poprvé, kdy jsem ho zahlédl od té doby, co jsem tu seděl. Otevřel dveře velkého tahače, vhodil dovnitř spací pytel, vyšplhal se nahoru a za chvíli jsem už viděl, jak z výfuku za střechou tahače stoupá dým.

K čemu má ten spacák?

Tahač bez přívěsu pomalu vyjel ze dvora a zahnul doprava podél řeky. Nastartoval jsem rychle auto, směřoval na most navazující na Main Street a na druhé straně řeky pod něj, na Mechanic Street. Zařadil jsem se za náklaďák, moc jsem od toho nečekal, ale bylo to lepší, než jen tak sedět a nedělat nic. Alespoň nějaká činnost. Ty tři dny vysedávání nic nepřinesly. Jestli budu nějakou dobu Bretta sledovat a taky z toho nic nebude, vyjde to na stejno.

Mířili jsme podél řeky na jih a právě když jsme projížděli mýtem, chytli jsme dopravní špičku, což mi dovolovalo nepozorovaně sledovat náklaďák z větší vzdálenosti. Všude byla spousta aut, takže nebylo nic zvláštního na tom, že člověk za sebou opakovaně spatřil tentýž vůz. Byla to příjemná jízda. Kopce na západ od Worcesteru se pomalu zvedají a slabé zimní slunce dodávalo všemu krásný lesk. Všude byly samé lesy. Kdykoliv tudy projíždím, vzpomenu si na Williama Pynchona s jeho družinou, jak míří touhle krajinou na západ, aby se usadili v Springfieldu.

Na východ od Worcesteru jsme odbočili na silnici 495 a začali směřovat k severu. Tahle silnice byla postavena v šedesátikilometrovém okruhu kolem Bostonu v naději, že se jednou, podobně jako silnice 128 vzdálená asi patnáct kilometrů od centra, stane součástí města. Kolem silnice 495 nebylo ještě tolik továrních a obchodních budov, ale nikdo neztrácel naději. Podél silnice stály stovky reklamních cedulí k prodeji pozemků v této zaručeně perspektivní oblasti. Byla tu vysázena mladá zeleň, ale pořád tu člověk zahlédl i stáda dobytka.

Silnice končí na hranicích s okresem New Hampshire, kde se napojuje na silnici 95. Ta vede na pobřeží do Salisbury. Brettův náklaďák najel na devadesátpětku směrem na sever. Tou dobou jsem měl už kafe vypité a sendviče snědené. Slunce pomalu začínalo zapadat. Na jih odtud projížděla silnice 95 Smithfieldem, kde žila Susan až do minulého roku. Bylo mi trochu smutno. Už šest dní jsem ji neviděl. Ještě štěstí, že jsem opravdu silnej chlap, jinak bych se snad rozbrečel. Brett zastavil na kafe a záchod u motorestu mezi Portsmouthem a Portlandem. Šel jsem na záchod, když si dával kafe a naopak. Když byl na záchodě, napil jsem se já. Asi by mě nepoznal. Podíval jsem se na něj v knihovně a pak ještě jednou, když jel do Estevova domu, ale on neměl ani jednou důvod prohlédnout si mě.

A potom zase na silnici, směrem na sever. Brett si na cestu koupil pár hamburgerů, ale já zůstal jen u kávy. Dal jsem si něco malého v motorestu, po kteréžto zkušenosti jsem dal přednost hladu.

Bylo něco málo před osmou, když jsme dorazili k motelu Holiday Inn, hned vedle silnice. Nedaleko stálo ještě několik dalších.

Brett vylezl i se spacákem z náklaďáku a zašel do motelu. Zaparkoval jsem na konci řady aut, zhasnul světla a nechal puštěný motor, aby šlo dál topení. V tomhle autě vlastně žádné topení nebylo. Byl tu digitální termostat, na kterém jste nastavili jakoukoliv teplotu a ta se pak podle potřeby spínala nebo vypínala. Nastavil jsem to na dvacet tři stupňů.

Brett zaparkoval a odešel se spacákem do motelu. Mohl-li jsem posoudit z četby detektivek Dicka Tracyho, byla tohle stopa, která napovídala o tom, že se schyluje k spánku. Bohužel se z této stopy nedalo zjistit, kdy hodlá sledovaný vstát a vydat se opět na cestu. Vypnul jsem motor. Kdybych si šel najmout do motelu pokoj a pak bych ráno Bretta propásl, připadalo by mi že nejsem hoden svého údělu, což by přesně vystihovalo skutečnost. Ohrnul jsem si límec kožené bundy, zapnul se až ke krku a sklopil si sedadlo. Kdybych náhodou usnul, zvuk startování náklaďáku mě probudí. Kromě toho v autech a letadlech špatně spím.

Okolo půlnoci jsem opět nahodil motor a nechal chvíli běžet topení, dokud se kabina auta trochu nezahřála. Kdybych nechal motor spuštěný celou noc, mohl bych mít ráno málo benzínu a ten by mi pak mohl dojít dřív, než bude Brett stavět u pumpy. Pokud to ovšem nebylo poslední místo, než opustíme naše vozy a vydáme se po svých někam do divočiny. V motelech okolo téhle silnice není kolem druhé hodiny ráno žádná zábava. Začal jsem znatelně pociťovat hlad a zdálo se mi, že jsem už vystřídal všechny spací polohy, které nabízí sportovní auto aerodynamického tvaru. Opět jsem nastartoval, abych se alespoň trochu ohřál.

Kromě světla v hale motelu a hvězd nad hlavou jsem kolem sebe viděl jen sbírku tichých náklaďáků a aut. Když jsem se vydal do zimy na obchůzku kolem motelu, slyšel jsem, jak právě nějaké vozidlo odjíždí na silnici. Vrátil jsem se.

Svítání nastalo dost pozdě. Okolo šesté se začaly objevovat první náznaky šednutí oblohy a teprve za chvíli se začaly v ranním světle vyjasňovat kontury věcí. Kuchyně motelu se pustila do práce. Cítil jsem kávu. V půl sedmé vyšel z motelu Brett a mířil si to ke svému náklaďáku. Z parkoviště před motelem jsme vyrazili téměř současně. Sbohem, vůně kávy.

18

Blízko Brunswicku jsme odbočili z naší silnice na jedničku, která se táhne podél pobřeží a projíždí městy, jako je Damariscotta a Waldoboro u Rocklandu a Camden až do Belfastu.

Belfast se rozkládá na úbočí kopce, jehož druhá strana spadá kolmo do moře v místě zátoky Penobscot. Je to nejdůležitější město v oblasti, s mnoha malými domky a chudým předměstím. Všude byla cítit vůně oceánu. Jako by klid tohoto města nebyl způsoben jen zimním obdobím, ale tím, že se tu zastavil čas.

Brettův kamion směřoval k přístavu a nakonec zaparkoval před skladištní budovou z vlnitého plechu. Na přední straně budovy bylo napsáno velkými bílými písmeny Dary moře — Penobscot Inc. Brett vystoupil z náklaďáku a vstoupil předními dveřmi do budovy. Zaparkoval jsem před nedalekým železářstvím výš na kopci a sešel jsem k přístavu.

Ledový vítr od vody byl nepříjemný a cesta značně klouzala. Kolem skladištní budovy zůstával starý, špinavý sníh. Tvořil mantinely kolem parkoviště, na kterém stálo pět nebo šest chladicích přívěsů. Ve vzduchu byl cítit silný zápach ryb a dýmu, který vychází z komínu v kancelářské části budovy. Zapadl jsem do vchodu obchodu, který nabízel duhovou zmrzlinu. Toho dne nebylo počasí na zmrzlinu, takže vchodem neprošla ani noha. Nebe bylo tmavě šedé a začalo hustě sněžit. Řidiči spínali stěrače na nejvyšší rychlost. Bylo mi špatně z hladu a nedostatku spánku a začínala mě bolet hlava, protože jsem už téměř dvacet čtyři hodin neměl kávu. Celý jsem se roztřásl. Bodla by teplá sprcha, talíř kukuřičných placek s javorovým sirupem, dva hrnky dobré kávy, dvanáct hodin spánku a pak večeře se Susan. Do jejího bytu, kde se všechny tyto vymoženosti naskýtaly, to nebylo dál než čtyři hodiny jízdy. Mrzly mi nohy. Tenisky Avia jsou sice báječné a pohodlné, ale nejsou jaksi dělané na postávání v zasněženém průchodu domu, který se nachází téměř na molu nad oceánem.

Brett vyšel z rybárny s vysokým mužem v červené flanelové košili a dlouhé kožené vestě. Nastoupil do kabiny svého tahače a muž ve vestě šel k jednomu chladicímu přívěsu. Brett nastartoval a otočil náklaďák. Vysoký muž ho navigoval a napojili společně na tahač přívěs bez jakéhokoliv nápisu. Potom ten muž vyskočil na stupátko a říkal něco Brettovi skrz otevřené okénko kabiny. Seskočil a vrátil se do budovy. Brett otočil kamión a vydal se na zpáteční cestu. Nasedl jsem do auta a vydal se za ním. Návaly sněhu se za jízdy zvětšily, takže jsem zapnul stěrače na nejvyšší rychlost.

Brett se vydal domů jinou cestou. Vzal to po trojce a v Auguste se napojil na dálnici směrem na jih. Prodíral jsem se za ním stále sílící sněhovou vánicí. Tohle auto bylo sice báječné pro jízdu na suché dálnici, kde mohlo dosáhnout až rychlosti zvuku, ale na kluzkém povrchu se ovládalo se značnými potížemi. Otáčky motoru byly tak vysoké, že měla kola tendenci proklouzávat, kdykoliv jsem přidal plyn. Brett byl naštěstí nervózní ze sněhu a jel maximálně stovkou, takže jsem se ho mohl lehce držet.

Krátce po poledni zaparkoval Brett kamión na odpočívadle jižně od Portlandu a zašel do restaurace. Zaparkoval jsem poblíž, pečlivě zamknul a klíče zastrčil do kapsy. Přešel jsem ke kamiónu. Byl zamčený. Přešel jsem dozadu k přívěsu. Také zamčený. Přešel jsem zpátky ke kabině, který byla schovaná pod stříškou restaurace, sedl si na stupátko, schoulil jsem se v bundě, ruce strčil do kapes a roztřepal se.

Brett se za čtvrt hodiny vrátil. Nesl si v papírovém sáčku nějaké jídlo. Když mě spatřil, jak sedím na stupátku kabiny, zastavil se. Byl to tlustý kluk. Měl na sobě šedé tepláky, napůl rozvázané pracovní boty a černooranžovou fotbalovou bundu Wheatonské střední školy.

„Promiňte,“ řekl, jako by byl chlap sedící na stupátku jeho kamiónu ve sněhové vánici u dálnice normální zjev.

„Jistě,“ seskočil jsem a ustoupil stranou.

Vyšplhal se nešikovně na stupátko, v jedné ruce sáček s jídlem a druhou se přitahuje za postranní zrcátko. Když stál na stupátku, vyndal z kapsy bundy klíče a odemknul dveře. Vytáhl jsem pistoli a zamířil na něj. „Obrať to na Havanu.“

Podíval se na mě, a když uviděl pistoli, vykulil oči.

„Co?“ řekl vyděšeně.

„Stal jsi se obětí únosu. Slez dolů a dej mi klíče.“

„Co jste to říkal o Havaně?“

„To byl jen vtip, chlapče. Slez dolů a dej mi ty klíče.“

Slezl dolů. Vzhledem k tomu, že měl obě ruce plné, nebylo to pro něj snadné. Musel seskočit se stupátka. Doskočil špatně, podklouzlo mu to a sáček s jídlem se vysypal do sněhu. Zase si dával hamburger a hranolky.

Nevěřícně na mě zíral a stále držel v jedné ruce prázdný sáček a v druhé klíče od kamiónu. Podal mi je.

„Můžeš se vrátit do restaurace, objednat si něco dalšího a v klidu to sníst,“ řekl jsem.

„Nemám už žádné peníze.“

Zasunul jsem klíče do kapsy u kalhot, vyndal levou rukou peněženku, vytáhl zuby pětidolarovou bankovku, vrátil peněženku do kapsy a podal peníze Brettovi.

„Tak jdi,“ pobídl jsem ho.

Vzal si bůra a zíral na mě. Oba jsme museli kvůli sněhu mhouřit oči.

Kývl jsem hlavou směrem k restauraci a znovu ho pobídl: „Tak jdi.“

Přikývl, pomalu se otočil a vykročil k restauraci.

Vlezl jsem do kamiónu, strčil klíče do zapalování a nastartoval. Brett šel se sklopenou hlavou pomaleji a pomaleji. Zkusil jsem spojku a vyrazil pomalu kupředu. Je to už přeci jen nějaký ten pátek, co jsem naposledy řídil náklaďák. Skrz sněhové vločky jsem viděl, že se Brett zastavil a ohlížel za mnou. Nemohu to tvrdit na sto procent, ale myslím, že plakal.

Zařadil jsem podle zvuku nějakou rychlost a vydal se v pravém pruhu dálnice na jih. Jestli byl tento náklad v pořádku, pak mohl Brett klidně zavolat policii, a já bych si pak užil pár horkých chvilek vysvětlování na policejní stanici. Na druhou stranu, proč by Esteva, jakožto majitel velkoskladu, kupoval zboží od zásobovatele v neoznačeném přívěsu? A proč nebylo zapojeno chladicí zařízení, aby se ryby nezkazily? Nechtělo se mi věřit, že spoléhají na okolní mráz. Navíc se mi přímořské město s rybářským průmyslem zdálo výhodnou stanicí pro překládání zásilek kokainu.

Asi ve čtyři hodiny jsem dorazil na silnici 128 severně od Bostonu. Sjel jsem z ní a dopravil podjezdem kamión na parkoviště obchoďáku v Peabody. Zaparkoval jsem na cestě za obchodem. Jednak to bylo méně nápadné a jednak jsem si nebyl jist, že bych zvládl parkování mezi auty s náklaďákem na deseti kolech. Sníh se začal mísit s deštěm. Vystoupil jsem a šel do obchodního domu. Prošel jsem sportovními potřebami a zastavil se v oddělení s nářadím, kde jsem koupil páčidlo, kladivo s ocelovou násadou, nový zámek a baterku. Potom jsem se vrátil ke kamiónu. Zámek se mi podařilo zneškodnit během deseti minut. Uvnitř přívěsu byly bedny s makrelami a většinou dost zapáchaly. Pod dnem krabic jsem narazil na přibližně tři sta kilogramů kokainu, pečlivě zabaleného v igelitových pytlích. Není divu, že nikdo policajty nevolal.

19

Zavolal jsem Susan z telefonního automatu v nákupním středisku. Její hlas zněl ospale.

„Jsem v nákupním centru v Northshore,“ sdělil jsem jí, „a potřebuji, aby sis mě tu vyzvedla.“

„Kde je moje auto?“ zeptala se.

„Na jednom odpočívadle. Parkuje bezpečně za bufetem Burger King.“

„Na odpočívadle?“

„Později pro něj zajedeme. Je v pořádku.“ .

„A ty jsi teď v obchoďáku v Northshore?“

„Jo, tam jak je kino. Ve velkém náklaďáku.“

„Náklaďáku?“

„Jo.“

„Ježišikriste!“

„Věděl jsem, že se na tebe mohu spolehnout.“

„Budu tam asi za hodinu.“

Susan trochu přeháněla. Ve skutečnosti se ukázala až za hodinu a třicet pět minut, ale dochvilnost byla vždy její slabá stránka. Samozřejmě, že si najala ten nejsportovnější vůz, jaký bylo možné, v tomto případě červeného mustanga se stahovací bílou střechou, která smutně světélkovala do zimní noci. Vystoupila a kráčela ke mně osvětlena reflektory svého auta. Měla na sobě šedé boty, džíny a kožich ze stříbrné lišky. Účes měla bezvadně upravený, stejně jako makeup. Vždy jsem měl podezření, že by si na učesání a nalíčení našla čas, i kdyby ji ve tři hodiny ráno vzburcovala tajná policie. Sestoupil jsem z kabiny, rozevřel náruč, Susan se opřela o mou hruď, objala mě a políbila. Jako vždy jsem z její přítomnosti pocítil úlevu. Ospalost i bolest v zádech na chvíli ustoupily.

„Jednou snad omdlím štěstím,“ pošeptal jsem jí do vlasů.

„Hm,“ zabručela.

„Poskytla bys mi v takovém případě dýchání z úst do úst?“

„To dělám právě teď,“ políbila mě ještě jednou. „Preventivní léčba,“ řekla s ústy blízko mých. „Tak co se děje?“ Když jsem jí vše vyprávěl, stáli jsme stále v pevném objetí.

„Tři metráky kokainu?“ řekla, když jsem skončil. „Jsme boháči!“

„I když necháme něco pro tvůj mlsný nosík. Běžná cena v Bostonu je sto dolarů za gram. V případě kvalitního zboží i sto dvacet.“

„To bude na nové auto stačit.“

„Hm.“

„Co s tím budeme dělat?“

„Nevím přesně,“ řekl jsem.

„Předáme to policii?“

„Ne teď hned.“

„Proč ne?“

„Chvíli si to podržíme, jako rukojmí.“

„Není to náhodou protizákonné?“

„Je.“ Susan se nahnula až k mé bradě. „To jsem si myslela.“

Vyložili jsme z náklaďáku pytle kokainu a přemístili je do kufru

mustangu.

„Nebyl by to senzační titulek: Psycholožka z Cambridge zadržena na kokainovém večírku?“

„Dokázal bych každou porotu přesvědčit, že se jednalo o akt otrocké lásky.“

Susan zavřela kufr. „A co s tím náklaďákem?“

„Necháme ho tady. Brzy bude někdo zvědavý, co tu tak dlouho dělá, zejména jestli se oteplí.“

Nasedli jsme do mustangu, Susan na místo řidiče.

„Vrátí ten náklaďák majiteli?“ zeptala se Susan.

„O tom pochybuji. Řekl bych, že má falešnou registraci.“ Susan vyrazila z parkoviště na silnici 128 jako blesk.

„Nebylo by dobrý nechat se odchytit policií za překročení rychlosti s kufrem naloženým až po okraj kokainem,“ upozornil jsem ji.

„Vždyť jedu sotva stovkou.“

„Já vím, jenom mi dělá starosti, že brzy přeřadíš na trojku.“

Viděl jsem, jak se usmála, když stahovala nohu z plynu a zpomalila na povolenou rychlost. Opřel jsem si pohodlně hlavu.

„K tobě, nebo ke mně?“ zeptala se.

„Ke mně.“

„Unavený?“

„A hladový a s abstinenčními příznaky z nedostatku kofeinu a sexuálně neuspokojený už šest dní,“ doplnil jsem ji.

„Na to vše existuje lék. Věř mi, jsem PhDr.“

Zavřel jsem oči a zatímco jsme jeli po jedničce a přes Mystic Bridge, trochu jsem podřimoval. Když jsme ale zaparkovali na parkovišti v úzké uličce za mým domem na Malborough Street, spal jsem už jako dudek. Susan mi sdělila: „Tak jsme tu,“ a tím mě probudila.

Vytáhl jsem z kapsy klíč, vstoupili jsme do domu, vyšli do druhého patra, odemkl jsem dveře mého bytu a vstoupili jsme. Zastavil jsem v obývacím pokoji a sundal si bundu. Susan šla do ložnice. Hodil jsem bundu na pohovku a šel za ní. Rozestílala postel. Odložil jsem zbraň, svlékl se a skočil do peřin.

„Nepřečteš mi nějakou knížku?“ škemral jsem.

„Dneska ne. Potřebuješ spánek. Ale co přijde ráno, je ve hvězdách.“

20

Následující ráno jsem spal do půl jedenácté. Probudila mě vůně kávy. Překulil jsem se na druhý bok. Cítil jsem vůni parfému na polštáři, ale nepamatoval jsem si, kdy si ke mně vlezla. Posadil jsem se. Šaty, které jsem včera odhodil na zem, zmizely. Vylezl jsem z postele, protáhl se a podíval se z okna. Slunce se odráželo od tenké vrstvy sněhu, která se udržela na Malborough Street. Vstoupil jsem do obývacího pokoje.

Susan na mě pohlédla od pultu, který odděloval obývák a kuchyň.

„Dobrý bože, že se nestydíš, vždyť ty jsi úplně nahý,“ zvolala.

„Právě jdu do sprchy. Nemohu za to, že jsi v daný okamžik na daném místě.“

„Jestli nejsi moc unavený, tak se také ohol.“ Míchala něco, v misce, ale neviděl jsem pořádně co.

„Pokusím se,“ řekl jsem a odkráčel do koupelny.

O deset minut později jsem voněl čistotou, byl jsem hladce oholen a šířil jsem kolem sebe vůni kolínské. Obtočil jsem kolem sebe osušku a vyšel z koupelny.

„Vymydlen?“ zeptala se Susan.

„Ano.“

„Hladce oholen?“

„Ano.“

„Zuby vyčištěné?“

„Hm.“

„Dobře. Takže se můžeme pomilovat a pak si dát snídani.“

„Báječný plán. Ale co tví pacienti?“

„Je neděle. Dnes neordinuji.“

„Neděle?“ zeptal jsem se překvapeně.

Susan přikývla. Měla na sobě džíny a přes ně volný, bílý svetr. Kolem krku měla dva zlaté řetízky, v uších zlaté náušnice ve tvaru trojúhelníků, kolem levého zápěstí zlatý náramek, řetízek a zlaté hodinky a na pravé ruce velký bílý náramek.

„Jen dívka v tunice a vonná káva a sladké pomeranče na prosluněné terase,“ zarecitoval jsem.

„Eliot?“ zeptala se.

„Stevens,“ položil jsem ruce kolem jejích ramen. „A zelená volnost papouška nad hlavou.“

„Takhle jsem to ještě nikdy líčit neslyšela,“ zašeptala mi do ucha, políbila mě a ukázala hlavou směrem k ložnici s úsměvem, kterým by ošálila i ty nejmazanější chlapíky.

Bylo téměř poledne, když jsme se dostali k snídani. Měl jsem na sobě červený župan se saténovým lemováním a Susan žlutou hedvábnou košili s červeným proužkem, kterou si u mě schovávala. Udělala kukuřičné placky, které jsme teď pojídali s medem a zapíjeli černou kávou. Placky byly ještě teplé.

Přiťukl jsem si s ní na dálku kávovým šálkem.

„Naprosto zaražen odhalením toho nejstaršího tajemství.“

„Hodláš citovat celou knihu?“ zeptala se.

„Celou bohužel neznám zpaměti.“

Susan se usmála. „To je jen malá útěcha. Raději mi povídej, co hodláš dělat s třemi metráky kokainu v kufru mého najatého auta.“

„Prozatím je tam zřejmě necháme. Zajedeme k motorestu pro tvé auto a já se pak mustangem vrátím do Wheatonu.“

„A tam co?“

„Myslím, že nás čeká zcela neobvyklý obchod se zcela neobvyklým zbožím. Ten kluk se bude divit.“

„Myslíš náčelníkova syna?“

„Hm. Přinejmenším ho můžu zmáčknout za překupnictví drog.“

„Jseš si jist? Uvědom si, že může všechno popřít. Ten náklaďák je v Peabody a koks máš u sebe ty.“

„Ale vím, že ho přebral on v rybím skladu v Belfastu, a vím, jak vypadá ten chlápek, od kterýho zboží přebíral. Pokud nebude vyhnutí, navlíknu to z tohoto konce.“

„Proč ne hned?“

„Byl jsem najat, abych našel Valdezova vraha, a ne, abych mařil obchod s koksem. Je ale možný, že se mi podaří obojí, nebo že budu-li chtít vyšetřit jedno, budu muset vyšetřit i druhé. V jádru všeho je Wheaton a já bych se tam měl vrátit a pustit se zase do práce.“

Susan se ke mě naklonila a políbila mě.

„To se mi na tobě líbí nejvíc — že bereš svou práci naprosto vážně. Hraješ si na seriózního chlapa, veškerá pravidla obracíš vzhůru nohama, ale dáváš si moc dobrý pozor, jaký uděláš další krok,“

„Není mnoho jiných věcí, na které by si člověk musel dávat pozor.“

„Vliv křesťanského světa, ve kterém jsme vyrůstali.“

„Ještě si dávám pozor na tebe.“

Ukrojila si kus placky a přenesla jej opatrně na svůj talíř. Z řezu se vznesl proužek páry.

„Jo. Na mě a na nás.“

„Ty taky.“

„Oba jsme se naučili dávat na sebe navzájem pozor.“

Podívali jsme se jeden na druhého. Vlastně jsme se probodli pohledy.

„Navždy spolu,“ řekl jsem nakonec.

Susan přikývla.

Napil jsem se trochu kávy a pozoroval při tom Susan přes hranu hrnku. Potom jsem ho položil a ukrojil si další kus placky. Cítil jsem intenzitu ticha. Bylo to, jako když je hrnek přespříliš naplněn a tekutinu udržuje jen její povrchové napětí. Zhluboka jsem vydechl.

Susan se usmála.

„Spojíš se s tím šéfem přes kokain?“ zeptala se.

„S Estevou? Možná. A taky s tím klukem. Uvidím, co se z toho vyklube.“

„Co myslíš?“

„Ještě nevím. Připadám si jako kapka vody, která chce zjistit, co je to oceán, ale naprosto se v něm ztrácí.“

„Myslíš, že bude Esteva zuřit?“

„Jo.“

„Budeš potřebovat pomoc?“

„Proti hordě chladnokrevných zabijáků? To si snad děláš legraci.“

„Uděláš, prosím, pro mě něco?“ zaškemrala. „Vezmi si s sebou Hawka.“

„Možná. Když tak pěkně prosíš.“

Usmála se. „Díky. Přemluvit tě je ale velmi snadné. Nebo snad nemám pravdu?“

„No, možná ne.“

„Chtěl jsi to udělat tak jako tak.“

„Ale ne kvůli sobě. Celé společnosti nejlépe prospívá, máli Hawk co na práci.“

21

V pondělí, těsně před polednem, jsem zaparkoval vypůjčeného mustanga na příjezdové cestě k domu Caroline Rogersové. Cesta byla rozrytá a vedla až k vstupním dveřím do domu, který měl dvě patra. Čelní část prvního patra byla obložena kameny a boční části druhého podlaží byly vykládané červeným cedrovým dřevem. Vstupní dveře byly natřené na zeleno. Zazvonil jsem na zvonek. Přišla mi otevřít Caroline. Byla oblečená a učesaná a na ústech měla rtěnku. Nebyly na ní znát žádné zvláštní známky utrpení. Zármutek je na lidech vidět méně, než obecně lidé očekávají. Lidé zasaženi osobní katastrofou vypadají často docela normálně.

Řekl jsem: „Dobrý den, paní Rogersová, mohu vstoupit?“ Usmála se, přikývla a ustoupila stranou. Vstoupil jsem do obývacího pokoje s dřevěným nábytkem polstrovaným tištěnou látkou. Někde v domě byla slyšet televize. „Dovolte, abych vám vzala kabát.“

Svlékl jsem si svou koženou bundu a podal ji jí. Zbraň v nára-menním pouzdře ji vůbec nepřekvapila. Byla to žena policisty. Zbraně už ve svém životě viděla mnohokrát.

„Kávu,“ zeptala se. „Je připravená.“

„Děkuji.“

Vrátila se za necelou minutku s konvicí kávy, smetanou a cukrem na malém podnose. Konvice byla bílá, vyzdobená velkým červeným jablkem. Položila podnos na malý stolek a pokývla - směrem k pohovce.

Posadil jsem se. Upravila si pletenou sukni a posadila se s koleny způsobně u sebe na čalouněnou židli proti mě. Měla na sobě krémově bílé punčochy a levné sáčko. Složila ruce do klína. Všiml jsem si, že nemá ani jeden prsten.

„Jak se vám daří?“ zeptal jsem se.

„Dávám se dohromady.“

Nalil jsem trochu smetany do kávy, přidal dvě kostky cukru a vše zamíchal. Dáte-li cukr až nakonec, je káva nejchutnější.

„Jak se má syn?“

„Zdá se, že je v pořádku. Moc si s otcem nerozuměli.“

Napil jsem se kávy.

„Žádné prstýnky.“

„Ne,“ řekla. „Pomáhá mi to začít nový život. Stýská se mi po něm, ale mám před sebou ještě dlouhý kus cesty.“

Přikývl jsem.

„Je váš syn doma?“

„Ano, je ve svém pokoji.“

Na chvíli jsem sevřel rty. „Potřebuji s ním o něčem mluvit, vlastně s vámi oběma.“

„O co jde?“

„Potřebuji vás k tomu oba dva.“

Caroline se už dál nevyptávala. Vstala a vyšla z obývacího pokoje. Vrátila se za chvíli i s Brettem. Nezaregistroval jsem jeho první reakci. Měl nechápavý výraz v obličeji, přesně jako dítě, kterému jeho matka sdělí, že s ním chce mluvit nějaký muž. Když na mě pohlédl podruhé, viděl jsem už jeho reakci přesně. Zastavil se, vykulil oči a pak ustoupil o jeden krok nazpět k matce.

„Jo, jsem to já,“ řekl jsem. „Ten chlápek od motorestu.“

Zavrtěl hlavou, otevřel pusu a zase ji sklapl.

„O jakém motorestu to mluvíte?“ ptala se Caroline.

Díval jsem se na Bretta. Nic neříkal.

„Brette?“ podívala se na něj Caroline tázavě.

Jeho obličej zčervenal. Nepodíval se ani na mě ani na svou matku. Jeho ruce vězely v bočních kapsách modrobéžové teplákové bundy.

Caroline se podívala na mě: „Pane Spensere?“

Zhluboka jsem se nadechl: „Před několika dny jsem neměl nic jiného na práci, tak jsem zevloval před budovou Estevovy továrny, a když z ní pak vyjel Brett s velkým tahačem bez přívěsu, tak jsem ho sledoval.“

Brett a jeho matka se ani nepohnuli. Postava toho tlustého kluka se jako by choulila do sebe.

„Jel do Belfastu, naložil tam v rybím velkoobchodě chladicí přívěs a směřoval zpět domů. Unesl jsem jeho náklaďák u motorestu, odvezl domů, vyložil a našel v něm tři sta kilogramů kokainu.“

Caroline postoupila ke svému synovi.

„Brett o tom určitě nevěděl.“

Nic jsem neřekl.

„Dělal jenom, co mu přikázali. Nevěděl, co veze.“

Podíval jsem se na Bretta.

Caroline zvýšila hlas: „On by to neudělal. Je to jenom dítě. Převážel pouze zásilku.“

„To není pravda,“ vložil se do diskuse Brett.

Caroline k němu sklonila hlavu.

„Pan Esteva mi věřil. Byl jsem jediný, komu věřil.“

„Brette …,“ zašeptala Caroline.

„To je pravda.“ Obrátil se na mě: „A ty jsi mi to ukradl a teď je pan Esteva na mě naštvaný.“

„Jak často jsi takový náklad pro Estevu vozil?“

„To ty jsi naštval pana Estevu,“ křičel Brett. „Měl jsem dobrou práci. Věřil mi. Byl jsem jediný, komu věřil.“

Brettův obličej zrudl, hlas přecházel do ječivé fistule. Caroline si tiskla obě ruce k ústům. Částečně svým tělem zaštítila chlapce, který byl ale mnohem tlustší, takže celkově působili směšně.

„Brette, já nejdu po tobě,“ snažil jsem se ho uklidnit. „Snažím se dostat na kobylku Estevovi.“

„Ne,“ odsekl.

„Ale ano. A ty mi můžeš pomoci.“

„Ne.“

Začalo se mi to vymykat z rukou. Jednou, až budu mít čas, se pokusím přijít na to, kdy jsem ztratil kontrolu nad během událostí.

„Dělal jenom to, co mu přikázal šéf,“ řekla Caroline. „Nic nevěděl. Nenese žádnou zodpovědnost. Vždyť je mu teprve sedmnáct.“

„To není pravda,“ sykl Brett skrz stisklé zuby. „Věděl jsem o všem.“

„Sakra Brette,“ zasyčela i Caroline. „Buď zticha!“

„Všechno jsi pokazil. Kvůli tobě je na mě pan Esteva naštvaný a vyhodí mě.“

„Brette!“

Brett se otočil a vyběhl z místnosti. Caroline zůstala na místě stát a dívala se za ním. Zašeptala ještě jednou: „Brette.“ Potom se podívala na mě.

„Je mu jenom sedmnáct, přeci nemůžete …“

„Ani nechci, jediný, kdo mě zajímá, je Esteva.“

„To je první práce, kterou kdy dostal. Nedokončil ani střední školu. Je …“

Brett se vrátil do místnosti se zbraní v ruce.

Všichni jsme ztichli.

Byla to velká jednoruční zbraň, revolver s dlouhou hlavní a niklovým vykládáním. Brett ji držel v pravé ruce ve výši prsou. Vypadal nemotorně — jako člověk, který drží revolver v ruce poprvé. U sedmnáctiletých kluků už tomu tak bývá. Skrčený loket držel těsně u těla a zápěstí bylo jakoby v křeči. Celý se choulil, jen hlavu měl nepřirozeně vytaženou z ramen. Z místa, kde jsem seděl, bylo poznat, že jde o větší zbraň než osmatřicítku. Možná čtyřiačtyřicítku.

Brett řekl: „Vypadni odtud, ty svině! Nech mě i moji matku na pokoji!“

Odpověděl jsem: „Brette, z té vzdálenosti mě trefíš jen stěží, pokud ovšem nejsi dobrý střelec!“

„Svině!“

„Kde jsi to proboha vzal, Brette?“ zeptala se Caroline.

V tu chvíli se mi nezdálo, že by to bylo až tak důležité.

„To je jedno,“ řekl Brett. Stále se na mě díval, rozpálený do červena, schoulený nad starým revolverem.

„Okamžitě to polož,“ přikázala mu Caroline.

„Je můj,“ odpověděl Brett, ale v hlase se mu objevil vzlyk.

„Hned,“ zopakovala Caroline.

Sklopil oči.

„Hned!“ ‘

Spustil ruku s revolverem. Caroline ho uchopila za hlaveň. Chvilku stáli bez hnutí — on s rukojetí a ona s hlavní v ruce. Nakonec ji pustil.

Stoupl jsem si, přešel pokoj a vzal si revolver do ruky. Brett svěsil hlavu a ruce spustil volně podél těla.

Podíval jsem se na zbraň. Byl to starý kolt, který používala námořní armáda, s osahanou rukojetí z ořechového dřeva. A nebyla to čtyřičtyřicítka, ale jednačtyřicítka. Otázka Brettovy matky získala na váze.

„Kde jsi vzal tu zbraň, Brette?“ zopakoval jsem otázku.

Zavrtěl skloněnou hlavou.

„Patřila vašemu manželovi?“ obrátil jsem se na Caroline.

Zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem ji neviděla. Po pohřbu jsem předala všechny manželovy zbraně Henrymu. Nechtěla jsem, aby se s nimi Brett dostal do styku.“

„Je to stejný kalibr, jakým byl zabit váš manžel. Je velmi neobvyklý.“ Otevřel jsem bubínek. Byly v něm čtyři náboje. „Kde jsi vzal, Brette, tu zbraň?“

„Našel jsem ji.“ Oči stále upíral k zemi.

Caroline měla oči dokořán. „Co jste to říkal?“

„Říkal jsem, že by to mohla být zbraň, která zabila vašeho manžela.“

„To je nesmysl. Takových zbraní jsou určité tisíce.“

„Ve státě není registrovaná ani jediná zbraň téhle ráže.“

„To ale, proboha, nic nedokazuje. Brett by přeci nezabil svého otce.“

„Jsem si jist, že ne a ta zbraň nic takového ani nedokazuje, ale potřebuji rozhodně zjistit, kde ji sebral.“

„Našel jsem ji,“ odpověděl Brett.

„Kde?“

„Na zemi.“

„Kde na zemi?“ přistoupil jsem k němu blíž.

„U knihovny.“

„Ve sněhu?“

„Jo.“

„Jak je možný, že není ani trochu zrezivělá?“

„Nevím.“

Brettův hlas s každou odpovědí slábl. Oči stále upíral na mód-ročervený koberec.

„Zdá se mi, že lžeš, Brette,“ řekl jsem.

„Ne.“

„Ale ano, lžeš.“

Brett začal natahovat moldánky: „Nene.“

„Tak dost,“ vložila se do našeho rozhovoru Caroline, „je to sedmnáctiletý hoch a nic špatného neudělal. Chováte se k němu jako ke zločinci.“

„Caroline, je to sice jenom sedmnáctiletej kluk, ale dopravuje kokain, ohrožoval mě nabitou zbraní a navíc zbraní, kterou byl možná zabit váš manžel.“

Objevily se jí v očích slzy. „Ach Brette.“

„Je mi to líto, mami, promiň.“

Oba dva teď vypukli v usedavý pláč.

Vyndal jsem čtyři náboje z revolveru a strčil je do kapsy u kalhot. Pak jsem ho zastrčil do pouzdra, otočil jsem se, přešel k oknu a díval se na zasněžený trávník.

To jsem tedy dopadl. Měl jsem tady hystericky brečící ovdovělou ženu s osiřelým synem. Co kdybych ještě skolil rodinného psa?

Za zády jsem slyšel Caroline, jak říká: „To bude v pořádku, miláčku. To bude v pořádku. Všechno se srovná, neboj. Všechno zase bude v pořádku.“

Otočil jsem se. Dívala se na mě a objímala při tom svého tlustého syna.

„Musíme to dát všechno do pořádku.“

„Já vím. Ale musíme také vědět, co vlastně dáváme do pořádku. Brett nám musí popravdě říct, kde k tomu revolveru přišel.“

„Slyšíš, Brette? Pověz mamince, kde jsi vzal tu zbraň. Nemusíš to říkat nahlas. Můžeš mi to jenom pošeptat.“

Brett přikývl.

Přiblížila ucho k jeho puse a on něco zašeptal. Přikývla.

„Dobře. A já to teď řeknu panu Spenserovi. Taky mu to pošeptám.“

Přešla ke mně a pošeptala mi do ucha: „Esteva.“

„Ježišikriste,“ řekl jsem si pro sebe.

22

Seděl jsem s Lundquistem v jeho služebním voze na parkovišti za knihovnou. Brettův revolver ležel zabalený v papírovém pytli na zemi v mustangu zaparkovaném vedle nás.

„Má to ale jeden háček,“ říkal jsem.

Lundquist přikyvoval.

„Je možné, že ta zbraň zabila Rogerse. Potřebuji provést balistickou zkoušku a ověřit si to.“

„To není žádný problém.“

Byl nádherný zimní den. Jasné sluneční paprsky se odrážely od okolního sněhu a ten mírně tál.

„No, možná ne, háček je ale v tom, že ti zatím nechci říkat, kde jsem k ní přišel.“

Lundquist přikývl: „To by asi mohl být problém.“

„Řekněme, že se prokáže, že to je ta zbraň a byla by jen velká náhoda, kdyby tomu tak nebylo, a vy pak budete chtít vědět, čí zbraň to je, a když vám to řeknu, tak budete chtít vědět, jak to vím, a pokud vám řeknu, jak to vím, tak vám budu muset říct věci, který říkat nechci.“

„Víš přeci, že na tebe můžeme trochu přitlačit.“

„Vím.“

„A víš, jak hodně dokážeme na někoho přitlačit, když už se do toho jednou pustíme.“

„Jistě, ale na druhou stranu, o tom, že tu zbraň mám, víš jen proto, že jsem ti to řekl. A když to odvolám, co budeš mít?“

„Abych pravdu řekl, můžeme tě trochu zmáčknout.“

„Hm.“

„Mám ale takový pocit, že už se ti to v minulosti někdy stalo.“

„Hm.“

„Takže jaký máš plán?“

„Já ti dám tu bouchačku, ty zjistíš, jestli zabila Rogerse a řekneš mi. Tím začneme.“

„Začneme co?“

„Co půjde. Budeme se muset trochu podívat na pár věcí.“

„Jako například?“

Zakroutil jsem hlavou.

Lundquist se zahleděl z okýnka na park před knihovnou. Jemně při tom bubnoval prsty o volant.

„Ne, že bych se tím zrovna hýbnul z místa, ale uvidíme.“

Vystoupil jsem z jeho vozu, otevřel dveře mého auta, vyndal jsem zbraň v papírovém pytli, vrátil se a podal sáček Lundquistovi. Otevřel ho a podíval se dovnitř.

„Otisky prstů?“

„Ne, otřel jsem je.“

„Skvěle.“

„Říkal jsem ti, že to má pár háčků.“

Lundquist přikývl: „Budu si to asi muset nechat tak trochu pro sebe.“

„Já taky,“ řekl jsem na to. Vystoupil jsem z jeho vozu. Lundquist položil zbraň v papírovém pytli na sedadlo vedle sebe, nastartoval auto a odjel. Díval jsem se za ním, jak ujíždí po North Street směrem dolů k Main Street. Vrátil jsem se do mustangu a posadil se.

Balistická zkouška prokáže, že tenhle revolver zabil Baileyho Rogerse. Další jednačtyřicítka v tak malém okruhu, do kterého spadal případ, by byla příliš veliká náhoda. Znamenalo by to, že Rogerse zabil Esteva. Ale nebyla by to zase tak veliká trefa do černýho, protože jedna věc je něco vědět a druhá věc je něco prokázat. Zbraň nebyla registrovaná a neexistoval žádný jiný způsob, jak ji spojit s Estevou, než pomocí Brettova svědectví. To by ale odhalilo jeho spojení s Estevou, na což ten kluk nebyl připraven. Nebyl jsem si vůbec jist, na co byl připraven. Jeho matka na to také nebyla připravena. Takže budu-li držet ochrannou ruku nad Brettem, nebudu mít vlastně vůbec nic. Jen pravdivou a nedokazatelnou jistotu, že Rogerse zabil Esteva. Mohl bych možná Estevu dostat na obchod s kokainem, ale i s tím by mi musel Brett pomoci a ten se nedal použít.

Bez Bretta byl Esteva v bezpečí.

„Ježíšikriste.“

Vystoupil jsem z auta a došel do knihovny.

Za pultem stála mladá bledá žena v brýlích.

„Je tady paní Rogersová?“ zeptal jsem se.

„Je v kanceláři nalevo od katalogů.“

Šel jsem do kanceláře. Caroline Rogersová seděla u stolu a probírala zásuvku s katalogizačními lístky. Když jsem vstoupil, vzhlédla a oči se jí rozevřely.

Zeptal jsem se: „Kde je Brett?“

„V práci. Oba jsme došli k názoru, že bude lepší, když se trochu rozptýlí nad prací.“

„Můžete mu zavolat?“

„Jistě, můžu. Ale proč?“

„Jestli se Esteva dozví, co víme o něm a té zbrani.. „

Caroline na mě chvíli zírala. „Ach bože, Brett by mu to přeci nikdy neřekl.“

„Jenom mu, prosím, zavolejte.“

Otočila se na židli a sebrala telefon ze stolu za ní. Vytočila číslo a čekala.

„Bretta Rogerse, prosím.“

Čekala. Na stojanu za stolem byl malý vařič na kávu s téměř odpařeným nápojem na jednom ohřívači. Vydávalo to hrozný zápach.

„Není tam?“ ptala se Caroline do telefonu. „Jste si jist, děkuji.“

Pověsila sluchátko a otočila se na židli ke mně.

„Řekli mi, že tam není. Že vůbec do práce nepřišel.“ Vzala aparát a vytočila další číslo. Čekala. Přešel jsem k vařiči a sundal konvičku z plotny. Pověsila telefon. „Nikdo to nezvedá. Jedu domů,“ řekla.

„Hodím vás tam.“

Vypadala, že chce něco říci, ale nakonec si to rozmyslela. Kabát jí visel na ramínku v kanceláři. Pomohl jsem jí do něj a vydali jsme se na cestu. Roztočil jsem kola mustangu, až trochu podklouzla na umrzlém povrchu, když jsme vjížděli na North Street. Caroline byla po celých deset minut jízdy k jejímu domu zticha. Také jsem neměl co říci. Stál jsem vedle ní, když strčila klíč do zámku vstupních dveří a odemykala je. Když jsem ucítil kordit, předběhl jsem ji. Obývací pokoj byl nablýskaný a čistý jako včera, jen uprostřed, na ručně tkaném koberci, leželo čelem k zemi tělo Bretta Rogerse s černající skvrnou na zádech flanelové košile. Kleknul jsem si k němu a zkontroloval tep. Žádný jsem nenahmatal. Kůže byla na dotyk studená. Vzhlédl jsem na Caroline. Stála v otevřených dveřích, ruce v bok, klíč v ruce, bez jakéhokoliv výrazu v bledém obličeji. Posunul jsem se, abych zablokoval její pohled na dítě. Pomalu se ve dveřích sesunula na kolena a začala ječet. Přiskočil jsem k ní a obejmul ji. Byla ztuhlá jako prkno a neartikulovaný křik se dral až odněkud z hlubin jejího těla. Hladil jsem ji po zádech pravou rukou. Nemělo cenu nic říkat.

23

Odjel jsem do Cambridge vzdálené sto třicet kilometrů od Wheatonu a seděl jsem v čekárně Susaniny ordinace, dokud neodešel poslední pacient. Susan vyšla ven, viděla mě, jak sedím v zeleném koženém křesle a čtu The New Yorker. Zasmála se na mě. Tím pacientem byla robustní žena v bavlněných kalhotech a s červeným batohem.

Susan se rozloučila: „Na shledanou ve čtvrtek, paní Lewisová.“

Paní Lewisová přikývla, ani se na mě nepodívala a vyšla ven. Susan za ní zamkla vstupní dveře, vrátila se ke mně a sesunula se mi do klína.

„Přišel jsi na správné místo. Tady ti můžu pomoci.“

Políbili jsme se.

„Znáš moji diagnózu?“ zeptal jsem se.

„Zatracenej šílenec,“ odpověděla.

„Odborné termíny mi vždy vyhovovaly. Mám nějakou naději?“

„Jedinou nadějí je trpělivost,“ řekla Susan. „Zlepšení se dostaví nečekaně.“

Opřel jsem hlavu o její prsa. Cítil jsem vůni drahého parfému. Slyšel jsem, jak jí tluče srdce.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Susan.

„Nevím. Potřebuji se navečeřet a promluvit si.“

„Jsem na večeři domluvená s Patti Grieffovou.“

Přikývl jsem.

„Máme schůzku v Harvestu. Kdyby ti to vyhovovalo, můžeš se k nám připojit a promluvíme si pak.“

„Jistě.“

Na Brattle Street byla tma, jenom světla z divadla se vesele odrážela od okolních výloh. Výloha pekárny byla zamlžená. Ve výloze budovy, kde sídlí designérská společnost, byly vystaveny různé tretky a elegantní židle. Zahnuli jsme do dvorany této budovy a došli až na konec, kde stojí v rohu restaurace Harvest. Susan mě držela za ruku.

Byla zima a Susan měla na sobě kožich ze stříbrné lišky s límcem z odlišné kožešiny, který si ohrnula tak, aby jí nebyla zima na uši. Zdála se mi ještě nádhernější než obyčejně. Kráčeli jsme mlčky.

V Harvestu bylo horko a hluk. Na levé straně stál bar obložený lidmi, kteří doufali, že se dočkají svých přátel. Z boxu před námi mávala blondýna v šedém klobouku s širokou krempou. Černobílý kabát měla rozepnutý a stažený z ramen.

„Támhle je Patti,“ sdělila mi Susan.

„To mi došlo.“

Sedli jsme si do boxu naproti Patti a představili se.

„Tak to je on?“ řekla Patti.

„No řekni, není to miláček?“

„Pravý americký kousek,“ potřásla Patti hlavou. „Ale jde z něj trochu strach.“

„To dělá ten můj ocelový pohled. Nedá se s tím nic dělat.“

Večeře proběhla v pohodě. Patti a Susan jsou staré přítelkyně a já zůstal skoro celý večer na okraji jejich zájmu. Po večeři vzala Patti účet a řekla: „Na tohle setkání jsem čekala celá léta, tak mi dovolíte, abych je oslavila tím, že zaplatím.“

Vyšli jsme z Harvestu. Venku se obě děvčata obejmula.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla Patti. „Jsem ráda, že jsem ho konečně potkala.“

„On je taky rád, že se s tebou setkal,“ řekl jsem na to.

„Je zamlklejší, než jsem si myslela.“

„Ano, je.“

Patti šla ke svému autu. Susan a já jsme kráčeli ruku v ruce přes Harvardské náměstí. Ve vzduchu bylo slyšet náš dech. V průchodu stál nějaký mladík, hrál na kytaru a zpíval do mikrofonu. Vedle sebe měl otevřený kufr na kytaru, do kterého vybíral drobné.

„Jsi zamlklejší, než jsem si myslela i já,“ řekla Susan.

„Vím, a proto jsem přijel domů.“

„Máš pravdu, já jsem tvým domovem a ty mým.“

„Ve Wheatonu to je zlý.“

Susan mlčela.

„Je tam žena, které zavraždili manžela a pak, o pár dní později i syna.“

„Byli zapleteni do obchodu s kokainem?“

„Možná. Háček je v tom, že jsem možná příčinou obou těch vražd.“

„Jak to?“

„Protože dělám to, co dělám — mluvím, tlačím na lidi, sleduji lidi, slídím…“

„A?“

„Manžel té ženy byl náčelník wheatoriské policie.“

„Rogers,“ řekla Susan. Je fakt, že přibližně jednou za měsíc ztrácí od něčeho klíč, ale co se lidí týká, nezapomene nikdy nic.

„Jo. Jeho syn pracoval pro Estevu, a když se nic nedělo, tak jsem ho sledoval.“

Na rohu Brattle Avenue a Mass Avenue stále trafika, kolem ní se hemžila spousta lidí. Zahnuli jsme na Mass Avenue.

„Vyzvednul náklad koksu a ty jsi ho unesl.“

„Jo a on na mě vytáhl bouchačku. A vzala mu ji jeho matka a byl to revolver jednačtyřicítka, což je ráže, která zabila jeho otce.“

„No nazdar.“

„A já se ho zeptal, kde sebral tu zbraň, což mi nechtěl říct, ale trochu jsme na něj přitlačili, takže nám nakonec řekl, že mu ji dal Esteva.“

„Proč by Esteva …?“

„To nevím. Tak jsem si tu zbraň se čtyřmi zbylými náboji vzal a nechal jsem udělat balistickou zkoušku přes jednoho poldu z federálky a moc jsem se nesvěřoval, kde jsem k ní přišel.“

„A on byl ochoten to udělat?“

„V tu chvíli ano. A pak mi došlo, že jediné, co mám na Estevu, je Brett a že jestli Esteva nějakým způsobem zjistí, co mi Brett řekl o tom revolveru…“

„Proč by mu to Brett říkal?“

„Byl trochu hloupý a Estevu ctil. Vzhlížel k němu. Když měl strach a byl zmatený, tak šel za Estevou. Na to jsem právě nepomyslel.“

„A ty jsi ho šel hledat a našel jsi ho mrtvého.“

Přikývl jsem. Zastavili jsme na rohu Church Street. „Jeho matka byla se mnou.“

Ruku v ruce jsme odbočili do Church Street. Bylo dost pozdě, takže na jasně osvětlené ulici nebylo ani živáčka.

„Křičela, dokud se úplně nevysílila a řev se nezměnil v šepot.

Pak přijeli poldové a sanitka, odvezli jsme ji do nemocnice, kde jí dal jeden doktor facku a ona omdlela.“

„To pro tebe muselo být hrozné.“

„A pro ní.“

„To jistě, ale já miluji tebe.“

„Kdybych se do toho nepletl, byl by ten kluk teď naživu. Možná i jeho otec. A Caroline Rogersová by neležela v nemocnici nadopovaná sedativy.“

Zastavili jsme u výlohy švýcarského hodinářství.

„Vždyť to víš,“ řekla Susan.

„Co vím?“

„Víš, že nemůžeš nic předvídat. Děláš, co je v tvých silách a jak nejlépe je to možné. Musíš přijímat i následky.“

Zašklebil jsem se a podíval přes ulici na snack bar.

„Dobře to víš. Víš, že někdy uděláš chybu, že se někdy zmýlíš a že se někdy přihodí něco zlého.“

Přikývl jsem.

„To se stává u většiny zaměstnání, ale ve tvém mohou být chyby osudnější. Umírají lidé.“

„Někdy jejich smrt způsobím já.“

„A někdy je zachráníš.“ Susan se ke mně otočila a vzala mě za obě ruce.

„Tak trochu jako ty.“

Susan přikývla: „Tak trochu.“

„Já do toho zatáhl toho kluka.“

„Ne, všechno si způsobil sám.“

„Mělo mi dojít, že s tím půjde za Estevou.“

Susan se teď ke mně tiskla celý tělem a držela mě pevně za ruce.

„Asi,“ řekla. „Asi ti to mělo dojít. Udělal jsi chybu. Ještě jich pár uděláš, než bude po všem. Ale pořád děláš méně chyb než většina lidí, které znám. A nikdo k nim nemá takové důvody.“

„Tahle chyba byla smrtonosná.“

„Celá tvoje práce je smrtonosná.“

„Jo,“ povzdychl jsem si.

„Jo. A tahle vlastnost tvojí práce je právě to, proč ji děláš. Kdyby taková nebyla, nudila by tě.“

„Nemám rád, když lidé umírají.“

„Už jsi jich taky pár zachránil.“

Přikývl jsem.

„Tohle znám navíc od tebe.“ „Co?“

„Smrt je matkou krásy.“

„Netušil jsem, že mě posloucháš,“ pošeptal jsem jí a pevně obejmul pod umělým světlem na prázdné, mrazivé ulici.

24

Seděli jsme v Susanině obývacím pokoji a popíjeli horkou čokoládu. V krbu hořel oheň. Tiskli jsme se vedle sebe na pohovce, nohy natažené na konferenčním stolku.

„Už jsi mluvil s Hawkem?“ zeptala se Susan.

„Ještě ne.“

„A když to hodláš udělat?“

„Brzy.“

Susan ke mně otočila hlavu: „Ty jsi ale paličák.“

„Sexuálně přitažlivý paličák.“

„Někdy,“ zasmála se. „Hodláš to vyřešit za každou cenu až do konce sám, jenom abys dokázal, že můžeš?“

„Ne, požádám o pomoc tebe.“

Susan zvedla obočí.

„Caroline Rogersová bude potřebovat pomoc. Kromě ní jsou v celém případu zapleteny další dvě ženy a na tobě bude, abys zjistila jak.“

„Ty chceš, abych zrušila všechny své schůzky a rozjela se do Wheatonu?“

„Pěkně řečeno.“

„Tady jsou také lidé, kteří potřebují pomoc,“ namítla. „Někteří dokonce velmi moc.“

„Já vím.“

Oba jsme se napili čokolády.

„Pověz mi o těch dalších ženách.“

„Juanita Olmo je sociální pracovnice, která znala Erica Valdeze.“

„Toho reportéra, který byl zavražděn jako první,“ doplnila mě Susan.

„Jo. Řekla mi, že měl Valdez poměr s Emmy Estevou.“

„Tak tohle jsou ty další dvě ženy?“

„Ano, Juanita je původem z Kolumbie, ale rodina už tu bude sídlit nejméně jednu generaci. Emmy se přistěhovala později.“

„Kde konkrétně vězí jejich problém?“ zeptala se Susan.

„Nějak mi to nehraje. Juanita mi řekla, že Emmy spala s Valdezem — což dává Felipovi motiv k vraždě a vykastrování Valdeze, přesně jak předpokládal Rogers. Ale Juanita trvá také na tom, že by to Esteva nikdy neudělal a že to naopak udělal Rogers. Zřejmě má nějaký komplex. Tvrdí, že je Esteva jakýsi kolumbijský Horatio Alger a že nás, Američany, porazil v naší vlastní kapitalistické hře — respektive v mojí kapitalistické hře.“

Susan se usmála.

„Navíc říká, že je Emmy jeho veliká slabost. Děvka, poběhlice a rudoška.“

„Možná, že sama něco má s Estevou.“

„Řekl bych, že zcela určitě.“

„My, měšťáci, se držíme ve vynášení soudů víc zkrátka. Slova jako možná a zřejmě jsou až ta nejzašší mez, kam jsme ochotni zajít.“

„Je tu ale jeden háček. Jestli je zamilovaná do Estevy, tak proč mi řekla o Emmy a Valdezovi, když to může ohrozit právě její milostný objekt. Zdá se ti snad i tohle zřejmé?“

„Lidé nedělají vždy jen zřejmé věci.“

„Řeknu ti, že pracovat s takovým profíkem, jako jsi ty, je opravdový svátek,“ zasmál jsem se. „Zeptal jsem se jí, jestli nespala s Valdezem, na což zrudla jako krocan a odešla na dámské toalety.“

„Myslel sis, že by mohla žárlit na Emmy kvůli Valdezovi?“

„Ano, a zároveň možná i kvůli Estevovi.“

„Jaký svátek pracovat s profíkem,“ oplatila mi Susan.

„Nenávidí Rogerse.“

„Proč? Zavdával k nenávisti nějakou příčinu?“

„Mně se zdá, že ano. Možná, že je jádro problému tam. Ale Caroline působí jako solidní žena a přitom ho milovala.“

Susan se zašklebila: „Nedíváš ty se na lásku trochu moc romanticky?“

„Dobří lidé mohou milovat i nedobré lidi.“

„To je pravda.“

Chvíli jsme mlčeli. Držel jsem v levé ruce svoji čokoládu a pravou rukou ji masíroval krk.

„To je pravda,“ zopakoval jsem tiše.

„Možná, že ho nenáviděla z nějakého konkrétního důvodu. Bylo by zajímavé zjistit to. Jak si myslíš, že bych nejlépe pomohla Caroline Rogersové?“

„To nevím. Dvě takové tragédie těsně za sebou ji musí poznamenat. A já nechci dopustit, aby se s tím musela vypořádávat úplně sama.“

„Možná, že to tak ale bude chtít ona.“

„Bylo by od tebe moc milé, kdybys mi tam přijela pomoci s Caroline, Emmy i Juanitou a …“

„A?“

„A s mou nezřízenou sexualitou.“

„Mám takový pocit, že jsi v tom Wheatonu trochu zvlčil.“

„Je to možné.“

Vypila zbytek čokolády.

„Oukej. Tak si na to plácneme. Pokusím se zreorganizovat svůj rozvrh, což mi bude asi den nebo dva trvat, a potom za tebou přijedu.“

„Ach,“ vzdychl jsem.

„Mám dvě podmínky: jednak, že už nikdy nebudeme večeřet v té příšerné motelové restauraci.“ Přikývl jsem.

„A jednak, že zítra ráno zavoláš Hawka, aby se k tobě připojil.“

„A když odmítne?“ zeptal jsem se.

„Já mu zavolám.“

„Ruku na to. Je to vážně svátek, pracovat s profesionálem.“ Susan se ke mně obrátila a přitiskla svoje rty na mé.

Zašeptala: „To ještě nic není.“

25

Vrátil jsem se do motelu Reservoir Court asi v osm hodin následujícího dne. Měl jsem tam vzkaz, že mám volat Briana Lundquista. Udělal jsem to.

„Je to ta zbraň,“ sděloval mi, „která zabila Rogerse. Valdez byl zabit jinou zbraní.“

„Máte něco na Bretta Rogerse?“ zeptal jsem se.

„Zatím víme jen tolik, že kdybys mi o něm řekl, když jsi mi dával tu pistoli, nebyl by teď možná mrtvý.“

„Možná. A kdybyste vy už dávno vyřešili ten případ Valdeze, mohli jsme teď všichni surfovat na Bahamách.“

„Hm,“ zabručel Lundquist. „Mám schůzku s několika důležitými lidmi z Wheatonu. Chceš tam jít se mnou?“

„Kdy?“

„V půl pátý dnes odpoledne na wheatonské policejní stanici.“

„Budu tam.“

Dorazil jsem tam o něco dřív a čekal před vchodem na Lundquista. Vstoupili jsme dovnitř společně. Henry, ten tlustý kapitán, se přestěhoval do Rogersovy kanceláře a vystupoval teď jako náčelník. Jeho kámoš J. D. seděl v rovné židli u stolu.

„Co tu, sakra, děláš ty?“ otočil se na mě Henry, když jsme vcházeli dovnitř.

„Požádal jsem ho o to,“ odpověděl mu Lundquist. „Myslel jsem, že by nám mohl v mnohém pomoci.“

J. D. sebral ze stolu papírový kelímek a odplivl do něj tabákovou šťávu.

„Já ho tu nechci,“ řekl Henry.

„Nedělej problémy, Henry,“ řekl Lundquist. „V tomhle případu uvítáme jakoukoliv pomoc.“

„Vedeme si krásně i bez něho,“ trval Henry na svém.

Vzal jsem si jednu židli, která stála opřená o stěnu, sedl si na ni a skřížené nohy natáhl před sebe.

„V posledním měsíci se tu staly tři vraždy. Jednou z obětí byl dokonce váš šéf a vy jste zatím nikoho nezadrželi. Nechtěl bych vidět chvíli, kdy se vám dobře nevede.“

„Jednou ti tu tvojí zasranou držku někdo pěkně srovná „ řekl J.D.

„Už se stalo.“

„Sklapni, Spensere,“ vložil se mezi nás Lundquist. „A ty mi, J. D. pověz, proč jste se do toho už trochu neobuli. Máme tady případ, na kterém je třeba pracovat. Jestli budete jeden na druhýho řvát, tak se nikam nedostanem.“ Podíval se na Henryho. „Ty v tomto pátrání chceš spolupracovat s federální policií, že jo, Henry.“

„No jo,“ odpověděl. „Tak se tedy posaďte.“

Lundquist si sedl vedle mne a řekl: „Takže zatím máme zbraň, která zabila Baileyho. Podařilo se nám u ní zjistit výrobní číslo. Výrobce udává, že byla vyrobena kolem roku 1916, prodána obchodníku se zbraněmi v San Diegu, jako součást velké zásilky a tady stopa končí. Ten obchodník je už mrtev a ta zbraň nikdy nikde nebyla registrována ani prodána. Spenser říká, že mu Brett sdělil, že ji dostal od Estevy. Brettova matka toto tvrzení dokládá.“

„Caroline je tak hysterická, že se nedá věřit ničemu, co říká,“ řekl Henry.

Lundquist se podíval na Henryho: „Ty jsi mluvil s Estevou. Co ti říkal?“

„Říkal, že ten kluk byl pěknek fracek a retardovanej vůl. Esteva mu dal práci jenom proto, aby udělal radost staroušovi.“

A ten metrák koksu, který Brettovi zabavil Spenser?“ zeptal se Lundquist. „Esteva říká, že to musí bejt nějaká bouda. Nic o tom neví a v Belfastu nikoho nezná.“

„Ověřili jste taky ten rybí sklad?“

„Jasné. Spojili jsme se s poldama s Belfastu. Říkali, že to místo je prázdný. Majitel žije v Baltimore a sklad už přej rok nepronajímal.“

„Vědí poldové z Belfastu, proč do toho skladu přijíždějí a odjíždějí z něj náklaďáky?“ zeptal jsem se.

„Říkají, že toho moc nevědí. Příležitostně tam přej parkujou náklaďáky přes noc na parkovišti.“

„Kde jsi přišel k tomu koksu, Spensere?“ obrátil se na mě J. D.

„Asi bychom tě měli zadržet za přechovávání. Metrák — to už by sis podle mě mohl pěkně napěchovat šrajtofli.“ ‘

„Jestli tak soudíš podle stupně svýho I.Q. tak potěš pánbůh.“

„Přibrzdi trochu, kamaráde, jednou tě federálka nepodrží.“

„Přestaňte zdržovat,“ vložil se mezi nás Lundquist. „Hledáme vraha, co s největší pravděpodobností zabil tři lidi.“

„Jestli to náhodou nebyl Spenser,“ řekl Henry.

„Jestli’s to náhodou nebyl ty,“ řekl na to Lundquist. „Nebo já. To ale asi není nejlepší přístup k věci, co?“

„Jasně, Briane. No jasně. Tak co tu ještě máme?“

„Ten kluk byl zastřelen třistapadesátsedmičkou. Dvě rány do hrudníku. Jedna zasáhla srdce a zarazila se o páteř. Druhá prošla trupem skrz levou podpažní jamku.“

„Našli jsme ji zaraženou ve zdi,“ doplnil J. D.

„Co zabilo Valdeze?“ zeptal jsem se.

„Osmatřicítka,“ odpověděl Lundquist.

„Má Esteva zbraň?“

„Nic registrovanýho.“

„Já vám říkám, že Esteva je čistej,“ řekl Henry. „Proč by, proboha, dával vražednou zbraň nějakýmu sedmnáctiletýmu mongolovi?“

„Asi nějaký gesto,“ řekl jsem, „Darovat dítěti zbraň, která zabila jeho otce.“

„No jasně. A nechat ho jezdit s náklaďákem naloženým koksem, kterej se prodává na ulici stovku za gram,“ dodal Henry.

„Na tom něco bude,“ řekl Lundquist.

„Přesně to, co chce Esteva. Proto využíval toho kluka,“ odsekl jsem.

„Jestli to je pravda,“ řekl Henry, „tak máme jenom tvoje svědectví.“

„Proč bych si to vymýšlel?“

„Kvůli těm zkurvenejm novinám. Už léta píšou o kokainovým trhu ve Wheatonu, pak si najmou tebe, ty na nic nenarazíš, až pak najednou se tu objevíš s metrákem zboží a tvrdíš, že je Estevy.“

„To těm novinám pěkně zvedne náklad.“ J. D. si zase odplivl do papírového kelímku.

„Oukej,“ řekl Lundquist, „Esteva to podle vás není, tak nám laskavě řekněte svoji verzi.“ ,,

„Kolem Baileyho se motala spousta lidí, co ho neměli rádi,“ řekl Henry.

„A zároveň jeho syna, jo?“ syknul jsem.

„Všechno postupně,“ řekl Henry. „Možná jejich smrti souvisí, možná ne.“

„Tak kdo podle vás neměl rád Baileyho?“ zeptal se Lundquist.

Henry si udělal pohodlí v křesílku a položil si jednu nohu na desku stolu.

„Nerad o tom mluvím, ale Bailey byl tak trochu na ženský.“

„Ženský?“ zeptal se Lundquist.

„Pár jich měl. Většina lidí o tom nevěděla. Ostatně, nic mi do toho nebylo, ale jak říkám, svého času…“ Henry se odmlčel.

„Jména?“ zeptal jsem se.

„Zatím žádná jména nemáme a nejsem si jistý, že kdybychom je měli, že bychom je řekli právě tobě.“

Lundquist se zeptal: „Jak víte, že byl na ženský, když neznáte žádný jména?“

„Proboha Briane, vždyť to znáš. Chlapi se tahaj s ženskýma, tak trochu o tom vtipkujou, aby se pochlubili, ale nikdy neřeknou žádnou podrobnost.“

Lundquist přikývl: „A vy si myslíte, že ho zabila nějaká milenka?“

„Možná. Anebo její muž. To se stává.“

„Ať už toho kluka zabil kdokoliv, byl normálně vpuštěn do domu. Žádný vyražený dveře, žádný rozbitý okna. Ten kluk ho pustil dovnitř.“

„Nebo ji,“ řekl J. D.

„Až dostaneme toho, kdo zabil Baileyho, bude snad lehčí najít vraha toho kluka,“ řekl Henry.

„Možná Caroline,“ řekl J. D. „Třeba Baileyho nachytala na švestkách.“

„Třeba to byla Madonna, protože Bailey kritizoval její zpěv,“ zasmál jsem se jízlivě.

„To má bejt zas nějakej zasranej vtip?“ zeptal se Henry.

„Celá tahle zatracená scénka je vtip. Esteva si prováží městem céčko, jako by se nechumelilo, a vy, idioti, tady sedíte a snažíte se vymyslet román o záhadné milence. Nevím, jestli jste tak pitomí, nebo jestli si vás Esteva koupil. Anebo obojí… to by tak asi odpovídalo, obojí.“

J. D. si stoupnul: „Ty svině, takhle se mnou mluvit nebudeš.“ Chtěl mě levou rukou chytit za límec ale zarazil jsem jeho zápěstí.

„J. D., nandej mu to,“ křičel Henry.

J. D. stále tlačil na mě ruku, ale já ji držel pevně.

Lundquist si stoupl mezi nás. Nic neřekl, jenom tam tak stál a čekal. Pustil jsem jeho zápěstí. J. D. o krok ustoupil.

„Já tě jednou dostanu, ty svině,“ řekl mi J. D.

„Budu se těšit.“

Lundquist řekl: „Tady se schyluje k bouři.“ Otočil se na Henryho: „Ozvu se.“

Henry přikývl.

„Jdeme,“ řekl Lundquist.

Otevřel dveře kanceláře a nechal mě vyjít. Zastavil jsem se ve dveřích, otočil na ty dva a pronesl: „Cherchez la femme.“

Lundquist vyšel za mnou a zavřel za námi dveře. Na parkovišti mi řekl: „Moc jsi tomu nepomohl.“

„Asi ne, ale bolelo to?“

„To ještě nevím. Spolupracovat asi moc nebudou.“

„To nedělaj tak jako tak.“

Lundquist přikývl. „Podle mě v tom má opravdu prsty Esteva.“

„Podle nich ne.“

„Nemají tě moc v lásce.“

„Asi proto, že bych mohl na něco přijít.“

„Možná,“ přitakal. „Dávej na sebe pozor.“

Nastoupil do služebního vozu, vycouval a odjel.

26

Caroline Rogersová seděla opřená v posteli svého nemocničního pokoje a sledovala nějaký seriál. Vlasy měla sčesané z čela a rty měla namalované rtěnkou. Měla na sobě bílou košili s modrým lemováním na límečku. V pokoji byly květiny.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem.

Odvrátila pomalu hlavu od televize a zaostřila na mě.

„Dobrý den.“

Vzal jsem ji za ruku.

„Jsem v pořádku,“ řekla, jako bych se jí ptal. „Cítím se trochu utupělá. Podle doktora je to šokem. Vím, že mám v sobě sedativa.“ Vyslovovala poměrně zřetelně, ale pomalu a jakoby bez duše.

Stále jsem ji držel za ruku.

„Když se soustředím pouze na sledování televize, jídlo nebo líčení rtěnkou, cítím se v pořádku,“ usmála se na mě trošku. Natočila hlavu na polštáři ke mně. „Ale když pomyslím na budoucnost, tak…“

V očích se jí objevily slzy. Pomalu je setřela rukou, kterou měla volnou.

„Nevím, co dělat.“

„Ale budete.“

„Budu?“

„Ano.“

„Ale jak?“

„Jste silná a mladá. Vylížete se z toho. Ještě vás čeká dlouhý život.“

Zase začala plakat a tentokrát se ani nenamáhala setřít slzy. „Pro co mám ještě žít?“

Seděl jsem na kraji postele. „Já nevím. Kdybych prodělal to co vy, asi bych také nevěděl.“

„Už se vám to někdy stalo?“

„Myslíte, jestli jsem někdy prožil něco podobného jako vy?“

„Ne. Už jste někdy uvažoval, proč vlastně žít?“

„Ano.“

„Ale nezemřel jste.“

„Ne.“

Plakala úplně potichu. Naklonil jsem se k ní a obejmul ji. Opřela se o má ramena a její slzy mi stékaly po krku.

„Proč ne?“ zeptala se.

„Proč jsem nezemřel? Nevím. Možná jsem věděl, že se z toho nějak dostanu a že mám ještě před sebou fůru práce, kterou chci udělat. Možná to byla jenom zvědavost, jak to všechno dopadne.“

„Zvědavost zachránila kočku,“ řekla téměř neslyšně.

„Přišel jsem na to, že když se někdy všechno hroutí, má člověk šanci udělat něco lepšího.“

„Lepšího, než žít klidně až do stáří?“

„Možná.“

„To se mi nezdá.“

„Chápu, teď se vám to asi ani nemůže zdát.“

„Už nemám žádnou rodinu.“

„Rodiče, sourozenci?“

Pomalu zakroutila hlavou položenou na mém rameni.

„Vy to dokážete sama.“

Znovu pomalu zakroutila hlavou. „Ne,“ zašeptala.

„Ale ano. A já vám v tom pomohu.“

„Chci zemřít.“

„To můžete udělat vždycky. Na to je vždycky dost času, až bude všechno nesnesitelné.“

Přikývla. „Vy mi pomůžete.“

„Pomohu vám žít.“

Byla potichu, ale stále držela ruce kolem mého krku a opírala si obličej o mé rameno. Během reklamy mezi seriálem vstoupila do místnosti sestra.

„Tak, paní Rogersová, je čas na prášky,“ řekla.

Caroline se opět opřela o polštář. Sestra jí dala dvě tablety a sklenici vody. Spolkla tablety, sklenici vrátila sestře a otočila hlavu směrem k televizi. Sestra na mě pokývla, usmála se a opustila pokoj. Za dalších pět minut Caroline Rogersová usnula.

Vyšel jsem z pokoje a zastavil se na sesterně.

„Dostává se jí nějaké citové podpory?“ zeptal jsem se.

Sestřička byla mladá, pěkná blondýna, s vlasy staženými zelenou sponkou do culíku pod čepečkem.

„Mluvil s ní doktor Wagner,“ odpověděla.

„To je její doktor?“

„Ano.“

„Co si o tom myslí?“

„Měl byste si asi raději promluvit přímo s ním, pane. Utrpěla hrozný šok, takže ji zatím udržujeme na sedativech.“

„Ano, všiml jsem si.“

„Doktor Wagner bude dělat vizitu po páté hodině. Jestli chcete, můžete na něj počkat a promluvit si s ním.“

„Je z Wheatonu?“

„Ano, pane.“

„Zavolám mu, děkuji.“

Vyšel jsem z nemocnice. Potřeboval jsem se Caroline zeptat na pár věcí, ale nemohl jsem se donutit. Stejně možná nic nevěděla. Ták to už jsme byli dva.

27

Když jsem se druhého dne ráno vrátil z běhání, stálo služební auto Lundquista na motelovém parkovišti. Motor byl spuštěný. Přešel jsem k němu, udýchaný s potem na zádech, kterému se pod třemi vrstvami mého jogingového obleku velmi dařilo.

„Nastup si,“ řekl mi.

Sedl jsem si na místo spolujezdce. Topení běželo naplno a v autě bylo teplo.

„Byl jsem odvolán,“ sdělil mi Lundquist.

„Skutečně?“

„Skutečně. Ponecháváme vyřešení celého případu místním kompetentním úřadům. Jsme připraveni kdykoliv pomoci, ale budu užitečný víc při obsluze radaru na dálnici.“

„Odkud to přišlo?“

Lundquist zavrtěl hlavou. „Došlo to ke mně až odněkud shora.“

„Někdo je tady kamarád senátora,“ řekl jsem.

„Zůstal jsi na to úplně sám. Udělám, co bude v mé moci, neoficiálně, ale znáš to …“ zašklebil se.

„Podívám se, co s tím může udělat Central Argus.“

„Dokud ti neřeknu, nic nepodnikej. Nevím, co se tu děje, ale na tvém místě bych si dával pozor na místní poldy.“

„Dneska se mi asi dostaví nějaká posila.“

„Doufám, že dobrá.“

„Tenhle hoch by mohl dostat za posilování mužstva zlatou medaili.“

Vystoupil jsem z auta.

„Až to tu všechno vyřešíš, přijdu rád zatknout vraha.“

„Dám ti vědět.“

„Zlom vaz.“

Díval jsem se za jeho autem, než odjelo, a pak se vrátil do motelu.

Oba členové mé posily seděli v hale a popíjeli kávu. Lesklé tmavé vlasy spadaly Susan na límec koženého kabátu s širokými rameny. Barva obrouček jejích slunečních brýlí šla výtečně s jeho barvou. Hawk měl na nohou kovbojské boty z krokodýlí kůže. Nohy si položil na sousední židli. Oblečené měl těsné džíny, bílou hedvábnou košili a černé sametové sako s ohrnutým límcem. Jeho černá vyholená hlava se blýskala ve světle, jako by byla natřená olejem. Přes čtvrtou židli byl přehozený černý kožený plášť se spoustou zipů a kapsiček.

„Chytré převleky,“ řekl jsem. „Nikoho by ani ve snu nenapadlo, že nejste odtud.“

Susan mě políbila.

Hawk se díval na moje volné tepláky. „Ty máš ale báječnej vohoz, drahouši.“

Posadil jsem se a objednal si kafe bez kofeinu.

„Stále přestáváš?“ zeptala se Susan.

„Už jsem skoro přestal.“

„Hm.“

„Susan mi cestou sem vyprávěla, jak jsi šířil své kouzlo po tomhle městě tak dlouho, že tě teď chtějí všichni lynčovat,“ řekl Hawk.

„I tebe sem moje kouzlo přitáhlo.“

„To bych řekl.“

Přinesli mi kávu. Přidal jsem si smetanu a cukr. Káva bez kofeinu je se smetanou a cukrem lepší. Trochu jsem usrkl.

„Mňam,“ zaliboval jsem si. „Oukej, zdá se, že ti Suze všechno řekla.“

„Možná i něco víc,“ zasmál se Hawk.

„Víš přeci, jak jsem ukecaná. Snad jsi nečekal, že budu mlčet jako hrob.“

„Myslel jsem, že jsi ukecaná, ale ráda si hraješ na záhadnou.“

„Jen v případě svých pacientů.“

„Je tady ještě jedna věc, kterou asi nevíte. Na tenhle případ byl nasazen jeden chlápek z federálky. Ostrej hoch. Jmenuje se Lundquist, a někdo ho z toho odvolal,“ sdělil jsem jim.

„Zdá se, že tu lidi mají konexe,“ řekl Hawk.

„To víš, kokain,“ řekl jsem. Hawk přikývl.

„Esteva?“ zeptala se Susan.

„Možná Esteva, možná poldové.“

„Místní poldové?“

„Možná.“

„Možná Esteva, na kterýho jsou poldové napojení,“ řekl Hawk.

„Možná.“

„Rozhodně by bylo asi lepší nežádat je o pomoc,“ řekl Hawk.

„To je pravda.“

„Takže všechno visí jenom na nás.“

„Jo.“

„Ty asi nechceš jenom dostat Estevu a odjet domů,“ řekl Hawk.

„Ani nevím jistě, jestli něco provedl.“

„No, víme alespoň, že jede v kokainu.“

„Ale nelze to dokázat,“ řekla Susan.

Hawk se usmál svým hřejivým, nic neznamenajícím úsměvem. „Důkazy pro mě, Susan, nic neznamenají. Stačí, že to vím.“

„Chci to komplet,“ řekl jsem.

„To chceš vždycky,“ řekl Hawk. „A co ta dáma?“

„Caroline Rogersová?“

„Jo. Tu budeme taky zachraňovat?“

„Jo.“

Hawkův úsměv se roztáhl.

„To jsem si myslel,“ řekl.

28

Susan odjela mustangem navštívit Carolinu Rogersovou.

„Její doktor dělá dnes po páté hodině vizitu,“ řekl jsem jí. „Jmenuje se Wagner.“

„Internista?“

„Ano. Vyhledal jsem si ho v telefonním seznamu.“

„Promluvím s ním. Sedativa pomáhají, ale ne moc dlouho. Po čase začnou prodlužovat proces reintegrace.“

„To bych byl nerad,“ řekl Hawk.

Susan se na něj usmála: „Není tvůj typ.“ Podívala se na mě a zpět na Hawka.

„Dávejte na sebe pozor.“ Potom nastartovala, zmáčkla plyn až na podlahu, takže odjela, jako vždy, příliš rychle.

Nasedli jsme do Hawkova jaguáru.

„Kam jedem?“ zeptal se.

„Asi si promluvíme s Estevou,“ odpověděl jsem. _

„Není možný, že by nás chtěl tak trochu zastřelit?“

„Trochu.“

„Vsaď se, že ne.“ Hawk zařadil jedničku a vyrazili jsme pryč z parkoviště.

Potichu hrálo stereo.

„Co to proboha je?“ zeptal jsem se.

„Waylon Jennings,“ odpověděl Hawk, naklonil se a vytáhl kazetu.

„To je tvoje?“

Hawk se po mně podíval. „Ale ne, Susan. Vždyť víš, že poslouchá tyhle lidovky.“

„Máš pravdu, je to chytrá, silná a dobrá tanečnice.“

Jak jsme projížděli Wheatonem, lidé se ohlíželi za jaguárem. Když jsme parkovali, pracovalo na prostranství před továrnou pár dělníků. Zírali na naše auto. Když jsme vystoupili, zírali na Hawka. Všechny je přehlédl svým neodolatelným pohledem, oni se otočili a začali si hledět své práce, eventuálně si nějakou vymysleli.

Zepředu vedly do budovy malé dveře. Byla na nich zavěšená tabulka s nápisem KANCELÁŘ. Vstoupili jsme dovnitř. Proti dveřím stál psací stůl a za ním na stěně polička. Za stolem seděl shrbený muž s hustými černými vlasy a dlouhým nosem. Cedulka na jeho stole nesla nápis SPEDITÉR. Na bílé visačce na kapse tmavomodré pracovní košile bylo napsáno „Arthur“.

„Můžu vám nějak pomoci?“ zeptal se. Podíval se na mě, pak na Hawka a rychle zpátky na mě.

„Esteva?“

„Pan Esteva má schůzi. Co mu chcete?“

„Řekněte mu, že je tu Spenser.“

Arthur vzal telefonní sluchátko a vytočil číslo. „Tady je Arthur,“ řekl do sluchátka. „Řekněte panu Estevovi, že je tu jakýsi pan Spenser ještě s nějakým jiným pánem a chtějí s ním mluvit.“ Asi minutu poslouchal a potom přikývl: „Oukej.“ Zavěsil a ukázal ke dveřím po naší pravé straně: „Půjdete těmi dveřmi, potom zahnete doleva. Na opačném konci haly jsou schody, po kterých vyjdete nahoru.“

„Díky,“ řekl jsem.

Prošli jsme dveřmi a objevili se v hale továrny. Byly tam pásové nakladače, dlouhé stoly a široké uličky, ve kterých se pohybovaly zdvižné vozíky. Na stolech stály seřazené bedny se zeleninou, kterou dělníci přebalovali a posílali po běžících pásech dál. Většina dělníků byla hispánského původu.

Dřevěné schody stoupaly vzhůru a točily se v pravých úhlech. Na vrcholku schodů byla kancelář s okny z mléčného skla. Byla jakoby zavěšena na stěně. Když jsme tam došli, dveře se otevřely a já vstoupil dovnitř. Hawk zůstal stát venku. Esteva seděl u svého psacího stolu. Cesar se opíral o zeď nalevo, ruce spuštěné podél těla. Na hlavě měl naražený malý klobouk. Koukl jsem do otevřených dveří. Stál za mnou chlapík v zelené bundě z motelu. „Pozvi kamaráda dál,“ řekl mi.

„Co kdybys přešel támhle ke stolu, abychom tě dobře viděli. On pak rád vstoupí.“

Ten v bundě se podíval na Estevu. Esteva udělal téměř nepozorovatelný pohyb bradou. Ten v bundě se zašklebil, nechal dveře otevřené a přešel na druhou stranu místnosti, ke zdi vedle Estevy.

Hawk vstoupil do místnosti a tiše za sebou zavřel. Podíval se na Cesara a ten se podíval bez jakéhokoliv výrazu ve tváři na Hawka. Já upíral zrak na Estevu a on na mě. Nikdo se nedíval na toho v bundě. Už si svoje odbyl. Na dost dlouhou dobu zavládlo ticho.

„Esteva je ten uprostřed,“ informoval jsem Hawka. „Ten s tím legračním kloboučkem je Cesar. Jméno toho v bundě neznám.“

„Proč má na sobě uvnitř bundu?“

„Možná, že nevlastní žádnou košili.“

„Jak mu budeme říkat?“ zeptal se ten v bundě. „Má nějaký jméno, nebo mu budeme prostě říkat Schwarze?“

„Říkají mi pan Tibbs,“ řekl Hawk. Stále ještě zíral na Cesara.

„Tak Tibbs, jo? To zní jako nějaký zasraný negerský jméno …“

„Drž hubu, Felici,“ řekl Esteva, aniž by se na něj podíval. „Střílí si z tebe.“

Opět jsme všichni ztichli a dívali jeden na druhého.

Esteva si zapálil jeden ze svých doutníků značky Gilbert Roland. Natáhl, vypustil oblak kouře a díval se skrz něj na mě. Opravdu dramatické.

„Přišel jsi uzavřít obchod?“ zeptal se Esteva.

„Možná,“ odpověděl jsem. „Jaký obchod máš na mysli?“

„Řekl bych, že máš něco, co mi chceš prodat.“

Vedle mě stál Hawk zcela bez pohnutí, stejně jako Cesar naproti. Jako by se od nás ostatních naprosto oddělili a oddali se pouhému zírání.

„Co je to něco?“ zeptal jsem se.

Esteva si potáhl z doutníku.

„Nemáte u sebe něco na nahrávání?“ zeptal se.

„Ať nás Felice prohmatá, jednoho po druhém.“ . ‘

Esteva se otočil k Cesarovi.

„Cesar ne, Felice.“

„Dobře,“ pokývl na Felice.

Felice mě pozorně prohmatal. „Má zbraň, pane Estevo,“ řekl Felice.

„Hm.“

Felice přešel pomalu k Hawkovi a také ho prohmatal. Ani tehdy nespustil Hawk oči z Cesara.

„Tibbs je taky ozbrojen, pane Estevo.“-

„Diktafon?“

„Ne.“

„Dobrá. To by šlo.“

Felice se vrátil na své místo u stěny.

Esteva řekl: „Takže můžeme přejít přímo k věci. Máš dva metráky kokainu, který patří mně.“

„Jeden metrák jsem musel dát poldům, abych jim mohl vysvětlit, co jsem měl s tím klukem.“

„Taky jsi mě chtěl dostat. Kdybych šel do lapáku, prodal bys to někomu jinýmu.“

„Přesně tak.“

„Rozumím obchodu. Dva metráky koksu je velkej byznys. Fůra peněz. Proto jsi ještě naživu.“ řekl důrazně.

„Protože vím, kde je schovanej,“ řekl jsem.

Esteva se usmál a přikývl.

„Na to jsem taky myslel. A přišel jsem na to, že až ti ho prodám, nebude žádný důvod, abych zůstal naživu.

„V tomhle obchodu jede spousta peněz. Ale je to riskantní,“ potáhl z doutníku, „a právě proto je v tom tolik peněz.“

„Tak chceš to koupit?“ ;

Esteva se zašklebil. Čekal jsem.

„Kolik za to chceš?“ zeptal se.

„Třicet dva tisíc za kilo.“

Esteva zavrtěl hlavou. „To je místní nákupní cena.“

„Já vím.“ ;

„Už jsem za něj jednou zaplatil. Nemůžu zaplatit tutéž cenu dvakrát,“ řekl.

„Hm,“ zabručel jsem.

Esteva nic neříkal. Ani já ne. Pod námi a za námi se ozývaly zvuky továrny. Klapání pásů a dunění dopadajících beden se zeleninou.

„Deset,“ řekl Esteva.

„V Bostonu můžu dostat přes čtyřicet.“

„Deset a nechám tě žít.“

Opět nastalo ticho. Hawk stojící vedle mě si začal potichu pískat mezi zuby. Nebylo to téměř slyšet ani vidět, protože měl semknuté rty. Pískal Vzpomínám na Georgii.

„Přemýšlej o tom. Nemusíš pospíchat. Nechám ti několik dní na rozmyšlenou,“ řekl Esteva.

„Popřemýšlím o tom,“ řekl jsem, otočil se a otevřel dveře. Hawk ukázal ukazovákem jako pistolí na Cesara, zašklebil se a řekl: „Beng.“

Cesar ani nemrknul. Hawk se pro sebe tiše zasmál. Potom se otočil a vyšel za mnou. Dole stál u schodiště Arthur a tři další chlápci, kteří na dělníky nevypadali. Ve dvou z nich jsem poznal ty, co seděli v hale motelu, když za mnou přišel Esteva. Beze slova jsme kolem nich prošli na prostranství před továrnou.

„Jak se ti líbil Cesar?“ zeptal jsem se Hawka.

„Asi má tuhej kořínek.“

„Asi jo.“

Nasedli jsme do vozu a pomalu odjeli.

„Nedá ti za ten koks žádný peníze,“ poznamenal Hawk. „V tomhle byznysu se neudrží nikdo, s kým by se dalo takhle mávat.“

„Vím. Je mazanej jako liška. Smlouval se mnou jenom proto, aby se zdálo, že mi hodlá zaplatit.“

„Nabídne ti cenu, ale až se ukážeš se zbožím, tak tě zabije.“

„Pokud ho v tom nepředběhneme.“

Hawk se zašklebil. „S Cesarem to asi bude dost těžký.“

„Copak my snad nejsme dost těžký?“

Hawkův škleb se změnil v úsměv. „Jasně, že jsme. Už máš nějakej plán?“

„Tak napůl. Držím si ty dva metráky koksu, aby si mě Esteva trochu cenil. Kdyby všechno klaplo, jak mělo, stačil by jeden metrák, aby se Esteva pěkně svezl a já pak mohl v klidu odevzdat i ty zbylý dva.“

„Jenže ono to neklaplo.“

„Což ovšem znamená, že v tom je nějaká další černota.“

„Narážíš na poldy?“

„Jo.“

„A kde je to zboží teď?“

„V podzemním skladišti sportovního klubu Harbor.“

„To je tak trochu nelegální.“

„Věděl jsem, že ti to nebude vadit.“

„Vadit?“ zasmál se Hawk. „Mně se to líbí. Akorát jsem nikdy nechápal, jak je možný, že se ti daří lidem diktovat, co chceš.“

„Abych řekl pravdu, i mně to někdy přijde zvláštní.“

„Víš, že tě Esteva bude chtít odbouchnout, když bude mít příležitost, kterou však zatím nemá, o čemž ani neví. Možná, že je hlavním šéfem pro celej severovýchod. Myslíš si, že zabil tři lidi včetně sedmnáctiletýho kluka. Podařilo se ti unést jeho náklaďák se zbožím a to zboží schovat a pak ho vydírat. Řekl bych, že Esteva i Cesar pomalu ztrácejí trpělivost.“

„Máš pravdu.“

„Ale,ty ho prostě nechceš jenom odbouchnout a zabalit to.“

„Ne.“

„V tobě není kouska praktičnosti, kámo.“

„Máš pravdu.“

„Chceš dostat několik lidí, jako před několika lety tam na západě.“

„Jo.“

„Ale ne hned.“

„Ještě nemám dost informací. Ještě o tom nevím všechno a Caroline Rogersová má právo to vědět.“

„Už jsi musel od té události na západě někoho zastřelit?“

„Střelil jsem tu před několika týdny jednoho chlápka do nohy.“

„Hm.“

„Nepískal jsi náhodou v tý továrně Willieho Nelsona?“ zeptal jsem se.

„To mi vnukla do hlavy Susan. Pouštěla to celou cestu sem.“

„A taky se ti tak trochu líbí, co?“

„Není to žádnej Jimmy Rushing,“ odpověděl.

29

Susan se vrátila z návštěvy u Caroline Rogersové. Vstoupila do baru, kde jsme tiše seděli s Hawkem a nechali se obsluhovat Virgie. Pili jsme pivo.

„Chtěl jsem šampaňský, ale ani se neptej, co mi přinesli,“ postěžoval si Hawk.

„Život na venkově,“ řekla Susan. Hawk ji pustil, aby si sedla mezi nás. Virgie přišla a podívala se na Susan.

„Margaritu s ledem a se solí,“ objednala si Susan.

„Na co myslíš?“ zeptal jsem se jí.

„Mluvila jsem s Wagnerem. Je v pohodě. Není to sice ten typ, co by dal nějak zvlášť na city, ale je rád, že mu s tím pomůžeme.“

„A co Caroline?“

„Je doma. Wagner ji propustil, když jsem tam byla a odvezli jsme ji společně domů. Ještě asi tři měsíce bude brát sedativa a potom jí začneme pomalu snižovat dávky.“

„Jinak se dostaví srdeční potíže,“ řekl Hawk.

Susan i já jsme se na něj na chvíli podívali.

„Přesně tak,“ přisvědčila Susan.

Hawk se usmál.

„Když se takhle zasměješ, vypadáš jako Mona Lisa, ale jde z tebe strach,“ řekla Susan.

Hawkův úsměv se rozšířil.

„Jak se k tobě postavila Caroline?“

„Rozporuplně,“ řekla Susan. „Chová se nedůvěřivě. Raději by u sebe měla tebe.“

„Hm.“

„Má pocit, že by si bez váhání skočil z posledního patra mrakodrapu.“

„No, z posledního zrovna ne.“

„Ale ať už by měla u sebe raději kohokoliv, ví, že potřebuje pomoc a zdá se, že alespoň částečně věří, že je to možné.“

„To zní optimisticky,“ řekl jsem.

„To ano. Beznaděj je těžká věc.“

„Domluvila sis s ní nějakou schůzku?“ zeptal jsem se.

„Stavím se za ní zítra. Potom se uvidí. Normálně doma neordinuji a nevím, jestli bude ochotná dojíždět dvakrát týdně šedesát kilometrů, aby mě navštívila.“

„Můžeš ji někomu doporučit.“

„Ano, výhledově. Ale v současné době má sklony k sebevraždě, a to jí zřejmě můžeš pomoci stejně dobře jako třeba já.“

„Co pro to můžu udělat?“

„Být nablízku, navštěvovat ji, opakovat jí, že s tebou může počítat. Upnula se na tebe v období, kdy se všechno ostatní zhroutilo.

„Ale já jsem, ksakru, za to zhroucení částečně zodpovědný.“

„To nevadí,“ řekl Hawk.

„To je pravda. Vůbec to nevadí. Je jako dítě, které se upne na svoji kojnou místo na matku. Když se někomu přihodí taková tragédie jako jí, téměř se zhroutí. Starý řád věcí zemřel — alespoň symbolicky.“

„V tomto případě zemřel doopravdy.“

„Ano. Takže Caroline se teď jakoby znovu narodila.“

„A upnula se na tebe,“ řekl Hawk.

„To jenom proto, že jsi tu nebyl ty, Mono Liso.“

„To je pravděpodobné.“

„Jde tu o něco víc než o zármutek,“ řekla Susan.

„O co?“ zeptal jsem se.

„Je tu i vina,“ řekla Susan.

Vina za co?“

„Ještě nevím, je to sotva znatelné, ale vina tu je.“

„Mnoho lidí pocítí vinu, když někdo z jejich blízkých zemře. Funguje tu syndrom ,byl lepší než já’ a ,kdybych tak byl na něj/ni hodnější’.“

„A taky syndrom ,kde vezmu peníze/sexuálního partnera’,“ dodal Hawk.

„Možná máte pravdu,“ řekla Susan, „ale ona už teď idealizuje jenom svého manžela a ne svého syna.“

„Což znamená?“

„Nevím, co to znamená. Ale rozhodně je to neobvyklá reakce v období smutku.“

„Neobvyklá?“

„Ano, neobvyklá. Psychologie se nedá zkoušet na pokusných zvířatech. Pokud už ale má člověk nějaké zkušenosti a viděl mnoho lidí v extrémních situacích, začne si pro sebe tvořit určité modely. A pak, kdy vidíš kohokoliv v extrémní situaci, který se oproti modelu chová jinak, tak ti nezbyde než zakřičet jako správný odborník Olé!“

„A Carolina se chová jinak.“

„Ano. Kdybych však mluvila s nějakým kolegou, nikdy bych nepoužila tak přímé formulace. Říkala bych častěji slova jako možná a neobvyklá situace a příští prohlídka možná něco odhalí, ale tobě to řeknu na rovinu: je tu pocit viny.“

„To mi říkáš, protože nejsem tvůj kolega?“

„Přesně tak, miláčku.“

Do baru vstoupil malý chlápek s kulatým obličejem v modrém kabátě a džínách, rozhlédl se a kráčel k nám.

„Spenser?“ podíval se na mě.

„Jo.“

„Jmenuji se Conway. Jsem ten polda, kterýho jste potkal v recepci Wheatonské nemocnice, jak jste tam byl.“

„Jak jsem se vyptával po tom postřeleném člověku.“

„Jo.“

„Tvářil jste se, že k žádnýmu střílení nedošlo.“

„Jo. Můžu si s vámi promluvit?“

„Tady je to v pořádku.“

„Tohle je soukromá věc.“

„Všichni za jednoho a jeden za všechny. Tady je to dobrý.“

Conway se nadechl a podíval na Virgie. Stála na opačném konci barpultu.

Ztišil hlas: „Jdete proti celýmu spiknutí.“

Přikývl jsem.

„Poldové nejsou na vaší straně.“

„Místní poldové?“

„Jo. Dělají pro Estevu.“

„To už mi došlo.“

„Za chvíli se tu objeví, prohledají váš pokoj a najdou tam nějaký kokain.“

„Který přinesou.“

„Myslí si, že tam nějaký najdou, ale i kdyby ne, stejně to na vás hoděj.“

„A zatknou mě.“

„Za přechovávám a distribuci.“

„Budou mít zatykač?“

„Můžou ho získat. Celý tohle město patří Estevovi. Pochopte to.“

„Bailey mu taky patřil?“

„To nevím.“

„Co tě přimělo, abys nás varoval?“ zeptal se Hawk.

Conway zavrtěl hlavou. „Už takhle dál nemůžu. S těmi chlapy jsem vyrostl, znám je celý svůj život. Ale dál už v tý špíně nepojedu.“

„Vyděsil tě Bailey nebo ten kluk?“

„Oba. Když dostali Baileyho, rozhodl jsem se tady s tím skoncovat. Pak zabili i toho kluka. Sedmnáctiletýho kluka,“ kroutil hlavou.

„Na federálce vypovídat nebudeš.“

„Ne, říkám to vám, protože další vražda by už na mě byla moc.“

„Myslíš, že by nás zabili, kdybychom odporovali zatknutí?“

„Dříve nebo později. Než vás oddělají, musí najít ten koks, ale jak vás do toho jednou zatáhnou, nemáte šanci. Nikdo z vás.“ Podíval se na Susan.

„Co hodláte udělat?“ zeptal jsem se.

„Vypadnu odtud. Jsem svobodný, mám jenom psa a ten už na mě čeká v autě. Našetřil jsem si asi tisíc babek, takže to zkusím v Kalifornii.“

„Chcete být i nadále poldou?“

„Jo. Dělám to rád, nebo spíš dělal jsem to rád. Ale pak se začaly tak jednoduše hrnout peníze a navíc jsem vám prásknul svoje kolegy … Nevím.“

„V Los Angeles najdete policejního poručíka jménem Samuelson. Je to specialista na vraždy. Jestli chcete, můžete za ním zajít. Třeba vám pomůže. Odvolejte se na mě.“

„Samuelson,“ opakoval si Conway. „To si zapamatuju. Díky.“

„A co ten chlapík, kterýho jsem onehdy na silnici postřelil do nohy?“ zeptal jsem se.

„Chuckie? Je v pořádku. Střela nezasáhla kost.“

„Kdo je najmul?“

„Esteva. Používal Chuckieho a jeho bratra na méně významný případy.“

„Jsem já snad méně významnej případ?“

„To jsme si mysleli.“

„Mohl bys nám říct ještě něco dalšího?“

„Ne, už vypadnu. Už jsem měl být dávno pryč.“

„Díky, „ řekla Susan.

„Jo,“ přitakal jsem. Hawk přikývl hlavou, jako projev nejvyššího vděku.

„Samuelson,“ zopakoval si ještě jednou Conway. „Budu si to pamatovat.“

„Co provedeme?“ zeptala se Susan.

„Nejdříve ze všeho tě odvezeme domů,“ odpověděl Hawk.

„Tak to tedy ne. Přijela jsem sem, abych vám pomohla, a to taky udělám.“

Přikývl jsem. Hawk se zakřenil: „Tak se mi zdá, že nejenom Spenser je tady paličák.“

„Neznamená to ovšem, že bych tu chtěla sedět a čekat, že mě zatknou.“

„Já taky ne. Pojďte, nasedneme do auta, trochu se projedeme a zamyslíme se.“

„Obojí najednou,“ řekl Hawk, položil na bar dvacku a vyšli jsme ven.

30

Na parkovišti vytáhl Hawk z kufru auta dvanáctiranou pistoli a krabici se střelivem. Do nějakého časopisu zabalil čtyři náboje a podal mi to. Sedl jsem si na zadní sedadlo s pistolí. Hawk a Susan seděli vepředu. Řídil Hawk.

„Nemůžeme opustit Caroline,“ řekla Susan. „Upnula se na Spensera jako na jediného možného záchrance. Muž i syn ji opustili, jestli to udělá i Spenser, může ji to klidně zabít.“

„Zůstaneme tady. Musíme tu poldům předvést, jak zacházíme se zbraněmi,“ řekl Hawk.

„Já vím,“ řekla Susan.

„Určitě jich tu nebude víc než padesát.“

„Potom se ale do našeho případu vloží všichni ostatní poldové, co jich na světě je.“

„To by nám mohlo dojít střelivo,“ řekl Hawk.

„Má sklony k sebevraždě?“

„Ano,“ odpověděla mi Susan. „Má sebevražedné sklony a zároveň utkvělou myšlenku, že budeš-li nablízku ty, nebude snad muset zemřít.“

Hawk zavrtěl hlavou. Ujížděli jsme z Wheatonu směrem k přehradní nádrži. „Tentokrát jsi nás dostal do pěkný šlamastyky, Ollie,“ řekl.

Susan seděla na předním sedadle natočená tak, aby viděla na oba dva. Paži nechala položenou na opěradle svého sedadla, pistoli jsem držel přitisknutou k levému stehnu, pažbu jsem opíral o zem. Susan se otočila přímo na mě.

„Cítí se vinna vůči svému manželovi,“ řekla mi. Nedívala se tak úplně na mě, ale ani na nic jiného. Měla mírně sklopenou hlavu, jako vždy, když o něčem přemýšlí. Čekal jsem. Dálková světla jaguára před námi utvářela prázdný, světelný tunel.

„Mohla ho zabít?“ zeptal jsem se.

„Ano, mohla. Nemyslím si to, ale možné to je.“

Zase začal padat sníh. Byl dost hustý, aby Hawk spustil stěrače.

Nastavil delší interval, takže každý jejich pohyb působil velmi arytmicky.

„Cítí se vinna za jeho smrt?“ zeptal jsem se.

„Za svého manžela. Jestli za jeho smrt, to nevím,“ odpověděla Susan.

Stěrače očistily okno a světelný tunel před námi se jakoby projasnil. Začalo sněžit hustěji. Vločky roztávaly na skle a stékaly v rovných linkách ke kraji skla. Potom stěrače opět očistily okno a prázdnota před námi zazářila.

„Možná, že tu vůbec o kokain nejde,“ poznamenal jsem.

„Možná, že jenom částečně,“ doplnil mě Hawk.

„Jo, ale úplně asi ne.“

„Myslíš na srdce plná vášně, žárlivosti a nenávisti?“ zeptal se Hawk.

„Možná.“

„Tím se točí svět.“

„Taková je láska.“

„Pořád totéž,“ řekl Hawk.

„Ne vždy,“ ohradila se Susan.

Jaguar téměř nevydával zvuk, jak se pohyboval ve tmě sněhovou vánicí.

„Musíme s ní promluvit,“ řekla Susan. „Touhle dobou to pro ni bude těžké, ale …“

„Je možné, že by teď mohla říci věci, které by nám za normálních podmínek nesdělila.“

Susan přikývla.

„O ni strach nemám. Teď mám strach o tebe. Můžou tě zatknout za přechovávání kokainu.“

„Jo.“

„Asi ti to budou moci přišít. Vždyť jsi unesl náklaďák s třemi sty librami koksu.“

„Kily,“ opravil jsem ji.

„Kila, libry, to máš jedno.“

„A dva metráky máš uložený ve sklepě Henryho Cimoli,“ dodal Hawk.

„Takže tě policie může zatknout kdekoliv. To, že zůstaneš mimo Wheaton, ještě neznamená, že budeš v bezpečí.“

„Svatá pravda.“

„A rozhodně nebudeš v bezpečí ve Wheatonu.“

„Taky pravda.“

„Takže si musíme promluvit s Caroline,“ řekla Susan.

„Ale co když je to příliš brzy po té … tragédii?“ zeptal jsem se.

„Nedá se nic dělat. Nemyslím, že by to bylo tak zlé. I pro její budoucnost bude lepší, když si ulehčí svědomí. Pokud ji to má zničit, pak ji to zničí tak jako tak. Ale tebe to zničit nemusí.“

„Tvoje auto zůstalo u motelu,“ řekl Hawk Susan.

„Stejně jako moje oblečení a kosmetika. Ach bože, celý můj obličej zůstal v motelovém pokoji.“

„Nedá se nic dělat,“ řekl jsem. „Do motelu nemůžeš. Kdyby tě chytli, dostali by přes tebe i mě.“

„Celý můj obličej.“

„Zapomeň na něj,“ řekl jsem.

Na chvíli jsme zmlkli a slyšeli jenom stěrače, jak se synchronně sunou po skle.

„Oukej, ale nesmíš se na mě od teď dívat.“

„Budu si prohlížet jen tvé tělo.“

„Takže teď jedeme navštívit Caroline?“ zeptal se Hawk.

„Nic lepšího mě nenapadá.“

Hawk přibrzdil a otočil auto do opačného směru.

„Myslíš, že budou mít zatím poldové plné ruce práce v motelu?“

„To doufám. Nemají nejmenší důvod domnívat se, že o tom víme.“

„Pokud ovšem ten kluk,“ řekla Susan, „jakže se jmenoval…?“

„Conway.“

„Pokud Conway nelhal.“

„Nelhal v čem?“

„To právě nevíme.“

„Možné to je, ale příliš komplikované.“

„Ano,“ přisvědčila.

„Pokud mám pochyby, snažím se přiklonit k jednodušším variantám.“

„Pokud ovšem nejde o mě.“

„O tobě nemám žádné pochyby.“

„Takže se zachováme tak, jako by Conway mluvil pravdu.“

„Zatím nám podal nejcennější informaci.“

„A jestli to není pravda?“

„Připraveni musíme být na všechno.“

31

V půl osmé večer byl Wheaton úplně mrtvý. Všichni se dívali na večerní seriály. Sníh jako by ještě více ztišil celé město. Po Main Street se pomalu pohyboval kupředu náklaďák s pluhem a rozprašovačem posypu. Žádní policajti, žádné zátarasy, žádní věrozvěstové s mikrofonem. Jenom poblíž pizzerie se honilo pár kluků v červených saténových bundách s bílým nápisem Wheaton a snažilo se dělat sněhové koule.

Caroline nevypadala překvapeně, když jsme přijeli. Hawk zaparkoval auto v garáži vedle jeepa a zavřel dveře. Vstoupil dovnitř s puškou a krabicí munice.

„Nikdy jsme neměli druhé auto,“ řekla Caroline. „Bailey vždycky používal služební vůz. Teď ho má Henry.“ Dívala se na Hawka a pušku, ale nic neříkala, a když jsem je představoval, potřásla mu srdečně rukou. Hawk položil krabici na konferenční stolek.

„Dáte si kávu?“ zeptala se Caroline.

„Ne, děkuji. Nemohu po ní celou noc spát,“ odpověděl jsem.

„Nebude vám vadit, když se tady trochu porozhlédnu?“ zeptal se Hawk.

Usmála se stejně srdečně, jako když mu tiskla ruku.

„Jen prosím.“

Hawk se vydal prozkoumat dům. Slyšel jsem ho, jak otevírá řetěz u zadních dveří. Caroline si sedla na opačný konec pohovky, než ležela puška a náboje a Susan vedle ní. Já se posadil naproti nim, vedle krbu, do židle s opěradly.

„Stalo se něco?“ zeptala se Caroline. Její hlas zněl jasně, ale nepřirozeně, jako neónové světlo.

„Ano. A my si musíme promluvit,“ odpověděla Susan.

„Co dalšího se ještě může přihodit?“ řekla Caroline tónem, jako by prožila jeden z těch dnů, kdy se vám ucpe pračka a kočka se vyčůrá na předložku.

„Wheatonská policie zřejmě pracuje pro Estevu a všichni společně chtějí zabít Spensera.“

„Policie?“

„Ano.“

„Co jste udělal?“ obrátila se Caroline na mě.

„Zdá se, že trochu pokročil v případu těch vražd,“ odpověděla za mě Susan. „A narušil dopravu kokainu tady ve Wheatonu.“

Musím říci, že poněkud nafoukla stav věcí, ale nepřerušoval jsem ji. Byl jsem si jist, že ví, co dělá. Navíc jsem měl příjemný pocit, že mě někdo chválí.

„Je na stopě vraha mého muže?“

„Ano.“

„A vy si myslíte, že je policie napojená na Estevu?“

„Ano.“

„Můj muž nebyl.“

Susan maličko přikývla. Viděl jsem, jak se pomalu, ale jistě mění před mýma očima na profesionální psychoterapeutku. Seděla úplně přirozeně a její přikývnutí nebylo ani dostatečně vertikální, aby znamenalo ano, ani dostatečně horizontální, aby jej kdokoliv mohl považovat za ne. Byl to takový ten pohyb hlavy, kterým naznačujeme: Ale? Řekněte mi o tom něco víc.

„Můj muž byl vždy věrný uniformě, byl to čestný muž.“

Susan zopakovala pohyb hlavou. Hawk se potichu vrátil do pokoje a opřel se o výklenek za mojí židlí.

„Esteva mu neplatil?“ zeptala se Susan.

„Rozhodně ne. Byl to … byl to veliký muž. Nedal by se nikým koupit. Zajímal se o svou práci jako o svou rodinu. Byl to vzácný muž.“

„A víte, kdo se koupit nechal?“ ptala se Susan dál.

„Ne, to nevím. Nikdo…“ odtrhla oči od Susan. Za oknem padal sníh stále víc, stále byl jemný, ale vytrvalý. „Bailey byl výborný otec a manžel. Nikdy by nás nezradil.“ Hlas se jí třásl. Odmlčela se a v místnosti bylo na chvíli úplné ticho. Nikdo z nás se ani nepohnul. Susan se na ní upřeně dívala neutrálním pohledem. Za zády jsem slyšel Hawkúv dech. Slyšel jsem i svůj.

„Velmi miloval Bretta, když byl ještě malý chlapec. Nosil ho stále na ramenou. Miloval mě. Skočil by pro mě do ohně. Miloval svou malou rodinu.“ Její hlas zesílil. Zněl po prášcích trochu tupě, ale jasně. .

„Ale Esteva zaměstnal vašeho syna,“ poznamenala Susan.

„To není pravda. Není pravda, že by ho zaměstnal kvůli Baileymu.“

Susan mlčela.

„Zaměstnal Bretta … Brett potřeboval nějakou práci. Byl to hodný chlapec. Zaměstnal ho, ale já nevím proč. Vím jenom, že Brett byl hodný chlapec, stejně jako jeho otec.“

Jakoby už Caroline nebyla s námi v jedné místnosti. Mluvila o lidech, které jsme neznali, o Baileym a Brettovi, jak jsem je nikdy nepoznal. Ti, co jsem poznal já, byli naprosto jiní. Byli to hajzlíci a stále víc hajzlíkovatěli, dokud jim v tom osud nezabránil.

„Bailey by mě nikdy nezradil.“

V rozích oken se usazovala vrstva neroztátého sněhu.

„A koho zradil?“ zeptala se Susan.

Caroline zavrtěla hlavou. Venku projel po ulici náklaďák s pluhem a vydával při tom charakteristický zvuk.

„Brett byl trochu zaostalý,“ zavrtěla Caroline hlavou a pohlédla do klína. „Velmi se snažil, ale stejně byl zaostalý. Nikdy se nemohl stát takovým mužem, jako byl Bailey, jakého ho chtěl Bailey mít…, jakého si zasluhoval. Snažili jsme se, ale …“

„Je těžké žít podle šablony, kterou vám narýsuje jiný člověk,“ poznamenala Susan.

Caroline vzhlédla a zamračila se.

„Co prosím?“ zeptala se.

„Snažit se žít přesně tak, jak to chce jiný člověk, musí být velmi obtížné,“ vysvětlila ještě jednou Susan.

„To ano, máte pravdu. Je to sakramentsky těžké. Já se o to snažila patnáct let.“

Susan zopakovala neutrální pohyb hlavou.

„Snažila jsem se, jak nejvíce to šlo,“ řekla Caroline a zahleděla se opět do klína. Měla na sobě světle šedou flanelovou sukni a tmavomodrý svetr. Kolem krku měla uvázaný zelený hedvábný šátek a vlasy měla pečlivě sčesané dozadu a stažené zelenou stuhou.

„Chtěl, aby bylo všechno v pořádku. Byl to výjimečný muž. Zasloužil si, aby bylo všechno v pořádku.“

„Hm.“

Caroline opět zavrtěla hlavou, tentokrát rychleji, jako by chtěla ze sebe něco setřást.

„Ale nešlo to. Já už nemohla. Nemohla jsem tak žít dál.“

„Jistě,“ přitakala Susan, „muselo to být velmi těžké.“

V Carolininých očích se objevily slzy a stékaly pomalu po tvářích. Plakala úplně tiše, bez vzlyků. Otřela si pravé oko kloubem ukazováku.

„Omluvte mě,“ řekla.

„To je v pořádku. Vyplakejte se a vypovídejte. Uleví se vám.“

Otřela si druhé oko, potom složila ruce do klína a nechala slzy stékat volně dál. Pak ale přiložila ruce k obličeji a ramena se jí začala třást, jak se pustila do usedavého pláče.

„Prosila jsem ho, aby na nás trochu myslel, aby myslel na Bretta, když už ne na mě.“

Zdálo se, že mluví jen v krátkých okamžicích, kdy popadá dech mezi jednotlivými vzlyky. Susan zřejmě chápala, co se s ní děje.

„Co vám na to řekl?“ vystihla Susan správný okamžik na otázku.

„Řekl, že má Brett štěstí, že je jeho otec tak vlivný a mohl mu sehnat práci, když je sám naprosto neschopný.“ Dýchala velmi rychle.

Susan přikývla. Caroline vzlykla a zároveň se snažila cosi říci.

„Práci,“ lapala po dechu. „Jako by práce u dealera kokainu byla dobrá věc.“

Chrlila teď ze sebe slova v rychlém sledu, promísené se vzlyky, jako by se nemohla dočkat, až to bude mít všechno ze sebe venku.

„Jako by byla dobrá věc mít otce, který je dealer drog …, jako by byla dobrá věc být pasákem …, jako by se měl z Bretta stát stejný člověk, jako by byl on …“ Caroline se zarazila jako v šoku, „… být jako on,“ vzlykala. Sklouzla ze židle na kolena. „JAKO ON!“ vzlykala dál a dál. Překulila se na bok, ruce v dlaních, tělo schoulené do klubíčka.

Podíval jsem se na Hawka. Neměl ve tváři žádný výraz. Podíval jsem se na Susan. Dívala se na Caroline. Síla jejího soustředění byla přímo palčivá.

„Měl Bailey nějaký milostný poměr?“ zeptala se.

Caroline přikývla, aniž by se pohla ze země.

„Pracoval pro Estevu?“

„Caroline opět přikývla.

„S kým měl ten poměr?“

Caroline zvedla svou tvář k Susan. Zračilo se v ní pobavení, jako by se Susan ptala na tak prostou otázku, jako co je bílá. Její hlas se náhle zklidnil: „S Emmy Estevou. Věděl o tom úplně každý.“

„To muselo bolet,“ řekla Susan.

Caroline přikývla.

„Jak jste se s tím vypořádala?“

„Snažila jsem se chovat jako žena, kterou by chtěl a která by žila podle jeho představ …“ -

„To asi není lehké.“

Caroline opět přikývla.

„Musí to být příliš těžké,“ řekla Sussan. „Ano.“

„Tak co jste s tím provedla?“

Caroline zavrtěla hlavou.

„Pomohl vám někdo?“

„Dlouho jsem za nikým nešla, ale nakonec jsem to řekla doktoru Wagnerovi.“

„A co jste mu řekla?“

Caroline vypadala vyděšeně. „O manželovi jsem mu neřekla. Jenom o tom, že mám deprese a nějaké rodinné problémy.“

Susan přikývla.

„A doktor Wagner mě poslal za sociální pracovnicí nemocnice,“ řekla Caroline.

Chvíli bylo v pokoji slyšet jen sníh dopadající na okenní tabulky.

„Kdo to je?“

„Jedna mladá hispánská žena, slečna Olmo,“ odpověděla Caroline.

„Jak často jste za ní chodila?“

„Jednou týdně, asi po tři měsíce.“

„A řekla jste jí o Baileym?“

„Zprvu ne, ale slečna Olmo mi řekla, že má-li mi pomoci, musí mít moji důvěru.“

„Jistě.“

„Tak jsem jí řekla úplně všechno.“

Susan opět přikývla. „A řekla jste o Baileym i někomu jinému?“

„Proboha, ne! Nikomu.

Mrknul jsem na Hawka, který se s puškou stále opíral o výklenek. Oplatil můj pohled.

„Problém je v tom,“ pokračovala Caroline, „že i po tom, co jsem jí o všem řekla, se věci stále nelepšily. Teď už je příliš pozdě.“

„Není pozdě,“ namítla Susan. „Ale potrvá to déle než tři měsíce.“

„Do kdy?“

„Dokud se nezačnete těšit na příští ráno,“ řekla Susan.

Caroline zavrtěla hlavou.

„Ale ano. A já vám pomůžu. Asi tomu teď nevěříte, ale to se zlepší.“

Caroline nic neříkala. Dívala se do tmy za oknem, kde tiše padal k zemi sníh.

Řídil Hawk a já seděl vedle něj s puškou. Sněžilo s přestávkami, ale ve vzduchu visela sněhová vánice.

„Přijel jsem sem, abych trochu vypráskal místní kokainovou mafii, ale zatím jsem se jenom zúčastnil psychoterapeutického dýchánku,“ řekl Hawk. „Připadám si, jako bych doprovázel doktora Rutha.“

„Dostane se na tebe,“ ujistil jsem ho.

„To doufám,“ zasmál se.

Cesta do domu Juanity Olmo trvala ve sněhu deset minut. Potkali jsme jen jeden náklaďák sypající uhrabané cesty a manželský pár, který za sebou vlekl na saních dítě. Dítě bylo tak zabalené, že se dalo stěží určit, že se vůbec jedná o člověka, natož pak aby se dalo odhadnout pohlaví.

Zastavili jsme před starým dvojdomkem na břehu řeky za starou továrnou. Byl obložený červenými šindely. Na neodhrabané příjezdové cestě stála tři zasněžená auta. Jedno z nich byl Juanitin Escort. Otevřela vstupní dveře v džínách a v tričku s Mickey Mousem. Podívala se na mě a pak na, Hawka. Když si všimla, že má Hawk v ruce pušku, otočila se zase rychle na mě.

„Bažanti,“ řekl jsem. „Můj přítel je vášnivý lovec bažantů.

„Co chcete?“

„Chceme jít dovnitř a promluvit si.“

„A když řeknu ne?“

„Stejně vejdem dovnitř.“

„A když zavolám policii?“

„To ti asi nedovolíme.“

Obličej jí zrudl a oči se roztáhly.

„Nepovídej.“

Vstoupil jsem do jejího obývacího pokoje, Hawk šel za mnou a zavřel dveře.

„Vedle jsou lidi,“ sdělila nám.

„No to je ale hrůza,“ řekl Hawk.

Juanita stále pokukovala po Hawkovi. Pořád se trochu červenala.

„Sedneme si?“ zeptal jsem se.

Juanita na mě zírala. „Ale jistě, můžeme se posadit.“ Posadil jsem se do dřevěného houpacího křesla s polstrováním. Bylo ošklivé a nepohodlné.

Juanita zůstala stát v průchodu do jídelny. Hawk se opřel ve výklenku dveří, pušku stále v ruce otočenou hlavní k zemi.

„Co je to za zbraň?“ zeptala se Juanita.

„Smith a Wesson,“ odpověděl Hawk. „Ruční puška, dvanáctiranná. Teď je nabitá na čtyři rány.“

Obrátil jsem se na Juanitu: „Pořád jsem nemohl pochopit, proč jsi mi řekla, že Estevova žena spala s Valdezem, když máš Estevu tak v lásce. Ukazovalo to přeci přímo na něj.“ Juanita si z knihovny vytáhla balíček cigaret a jednu si zapálila. „Další věc, která mi vrtala hlavou, byla tvoje nepředložená reakce, když jsem se tě zeptal, jestli jsi spala s Valdezem a ty ses přede mnou schovala na dámských záchodcích.“

„Dáte si kávu? Mám instantní.“

„Ne, díky. Snažím se pít jen jeden šálek denně.“ Hawk zavrtěl hlavou.

Potom jsme zmlkli. Z vedlejší místnosti byl slyšet zvuk televize.

„Před chvílí jsem se dozvěděl, že byla Emmy Esteva milenka Baileyho Rogerse.“

Juanita si zhluboka potáhla z cigarety. Potom nechala kouř pomalu vycházet nosem. Mlčela. „Taky jsem se dozvěděl, že jsi o tom věděla.“ Juanita byla stále rudá v obličeji.

„Jeho žena za tebou chodila na terapii a mluvila s tebou o všem — o Rogersově milence i o tom, že peče s Estevou.“

Juanita opět natáhla z cigarety. Na hořícím konci se rozzářil obrovský uhlík. Jako by se celá schoulila do sebe, jenom oči jí stále zářily.

„Takže?“ Juanitin hlas se rozezněl do hlubokého ticha.

„Takže nyní má tvoje pacientka mrtvého manžela i syna a po mně jdou místní poldové. Je na čase, abys odkryla všechna tajemství.“

Juanita se pomalu podívala po místnosti. Levou rukou svírala křečovitě pravý loket, v pravé držela cigaretu jen několik centimetrů od úst, ale zřejmě na ni zapomněla, protože kouř nerušené stoupal vzhůru ke špinavému stropu. Stočila pohled z Hawka na mě a pak zase na Hawka.

Hawk se zeptal: „Komu jsi to řekla, Juanito?“

Jeho hlas byl klidný, ale naléhavý. Juanita se podívala na mě.

„Řekla jsi to Estevovi?“

Cigareta jí spálila prsty. Poskočila, upustila oharek a zašlápla ho na podlaze.

„Řekla jsi Estevovi, že má Rogers poměr s jeho manželkou,“ řekl Hawk.

„A ten pak Rogerse zabil,“ doplnil jsem ho.

„Takže to teď vypadá, jako bys ho zabila ty.“

Venku přestalo na okamžik sněžit. Na okna ponurého pokoje, přestaly dopadat sněhové vločky.

Juanita si vzala další cigaretu z balíčku a zapálila si. Natáhla kouř a vyfoukla. Podívala se, jestli cigareta dobře hoří a odhodila spálenou sirku do popelníku.

„Ne hned.“

„A komu jsi to řekla hned?“

Ještě více se schoulila a tiskla pevněji pravý loket na bok.

„Ericovi,“ řekla. Nebylo jí skoro rozumět.

„Valdezovi?“

„Ano.“

Čekal jsem.

„Byli jsme… byli jsme si blízcí. A on se mě stále vyptával, jestli nevím něco, co by ho mohlo zavést na stojpu toho obchodu s drogami.“

Když se odmlčela, slyšel jsem zřetelně její dech. Byl hlasitější než její hlas. Barva obličeje se prohloubila, oči jakoby přestaly ostřit na okolní předměty. Oddechovala velmi rychle.

„A dál?“

„A já mu řekla, co jsem věděla od Caroline,“ vychrlila ze sebe velmi rychle.

„Že si od Estevy bere peníze a ještě spí s jeho ženou,“ řekl jsem.

„Ano.“

„A co Valdez? Spal s Emmy?“

„Ne.“

„Říkala jsi, že jo.“

„To nebyla pravda.“

„Tak proč jsi to říkala?“ zeptal se Hawk.

Zakroutila hlavou a oči zaryla do země.

„Etika,“ odpověděl jsem za ní. „Nechtěla mi říct, co věděla od své pacientky, ale chtěla abych pochopil, že Emmy zahýbá manželovi a věřila, že když do toho trochu zareju, narazím na Baileyho.“

„A o Baileym ti taky neřekla, protože se to týkalo jenom její pacientky.“

„Přesně tak. Řekla mi, že si myslí, že to udělal, protože je to rasista a tyran.“

„Když to povídala Valdezovi, tak se na celou lékařskou etiku vysrala.“

„To byla láska.“

„Sex.“

„A stalo se mu to osudným.“

Juanita se otočila a zírala do prázdné jídelny.

„Proto jsem vám říkala, že ho zabil Rogers,“ řekla otočená zády. „Vím, že Eric tu informaci zneužil.“

„Vydíral?“ řekl jsem.

Přikývla, ale zůstala stát čelem do jídelny. ,,A Bailey ho musel zabít.“

„To musel,“ potvrdil Hawk.

Juanita opět přikývla. „Eric byl velmi mladý. Hrál si na hrdinu, chtěl dostat Pulitzerovu cenu.“

Hawk mlčel. Stejně tak i já. Juanitina ramena se třásla. Byl slyšet jen matný zvuk televize z vedlejšího pokoje.

„Takže jsi ukázala na Baileyho a doufala jsi, že ho dostanu, aniž bych tě do toho zatáhl.“

„Ano,“ vracel se její hlas ozvěnou, která se odrážela od stěn pokoje, do kterého hleděla.

„A já ho nedostal.“

Juanita nic neříkala, její záda se ani nepohla. Nad hlavou se jí vznášel dým z cigarety. Čekali jsme. Čas se na chvíli zastavil.

Hawk kolem ní přešel potichu do jídelny, otočil se k ní čelem a jemně se zeptal: „A dál?“

Pomalu se mu vyvlékla a otočila se ke mně. Oči měla doširoka rozevřené, hleděla docela zasněně, jako by nevnímala ani mě, ani Hawka, ani nepřetržitý sníh za oknem.

„Pak jsem šla za Felipem Estevou a všechno mu řekla.“

32

Do Carolinina bytu jsme přijeli s Juanitou. Nebyla na tom vyloženě špatně, ale člověk si nebyl jistý, co od ní může očekávat, takže jsem ji měl raději pod dohledem. Nic nenamítala. Zdálo se, že je citově vyčerpaná. Na Caroline se ani nepodívala. Nevnímala moc ani Susan, když jsem je představoval. Asi jsem neměl říkat doktorka Silvermanová.

Seděli jsme smutně v jednom kruhu v obývacím pokoji. Zase začalo trochu víc sněžit. Snil jsem o skotské se sodou a ledem ve vysoké sklenici. A pak ještě o jedné.

Řekl jsem: „Tak dobrá, víme, že Bailey zabil Erica Valdeze, protože ho chtěl vydírat ohledně jeho poměru s Emmy Estevou a toho, že je namočen v obchodu s kokainem, ale nemůžeme to dokázat. Potom víme a možná to budeme moci i dokázat, že Esteva zabil Baileyho, protože mu Juanita řekla, že má poměr s jeho ženou. Pak zabil i Bretta, aby zahladil stopy.“

„Protože ty jsi věděl o Brettových vazbách na byznys s kokainem,“ doplnila Susan.

„Jo. A taky bych se vsadil, že někdo z policejní laboratoře řekl Estevovi, že tam mají k ověření ten revolver, který dal Brettovi.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Caroline. „Proč by dával Brettovi zbraň, která zabila jeho otce?“

„Tahle vražda se netýkala obchodu,“ řekl Hawk. „Chtěl se přes vašeho syna zbavit zbraně, která zabila jeho otce.“

„A tak do toho Bretta zatáhnout.“

„Ještě se ho na to zeptáme,“ řekl Hawk.

„Můžete z toho, co máte udělat případ?“ zeptala se Susan.

„Myslíš legální případ? To nevím,“ odpověděl jsem. „Kdyby Caroline a Juanita řekly poldům z federálky, co vědí, asi bychom na sebe obrátili pozornost. Krátce na to, co Juanita řekla Estevovi o Baileym a Emmy, někdo Baileyho zabil. Myslím, že je tu docela jasný motiv.“

„Budu muset svědčit?“ zeptala se Juanita.

„Všichni budeme muset svědčit. Já také,“ řekl jsem.

„Skoro všichni,“ řekl Hawk.

„Tak dobrá, skoro.“

„A všechno vyjde najevo,“ zašeptala Caroline. „Bailey a jeho milenky, Brett a vůbec všechno.“ .

Přikývl jsem.

„Tím bude konec s mou kariérou,“ řekla Juanita.

Opět jsem přikývl.

„A co Spenser? Vždyť ho chce policie zabít,“ vložila se do hovoru Susan.

„To nemůžu. Práce je všechno, co mám,“ řekla Juanita.

Všichni mlčeli.

„Nejsem přitažlivá a všichni mě mají za nymfomanku. Vyrůstala jsem jako jediné hispánské dítě na anglické škole. Říkali mi Juanita Omeleta.“

Snil jsem o džbánu plném margarity a sklenici z tlustého skla s vydatným nánosem soli po okrajích. Vlastně o dvou sklenicích, jenom já a Susan, jak pojídáme mexické speciality v restauraci na Melrose Avenue v Los Angeles. Jen my dva a teplý slunečný den.

„A teď jsem profesionálka. Mám vlastní kancelář v nemocnici a dva diplomy. Už se bez toho nemůžu obejít. Umřela bych.“

„Nechci, aby se někdo dozvěděl o Baileym,“ přidala se Caroline.

Podíval jsem se na Susan a pak na Hawka.

„Tak to je průšvih,“ řekl jsem.

„Nejsi povinen respektovat jejich přání,“ řekla Susan.

„To je pravda,“ přisvědčil jsem.

„Potřebujeme nějaký plán,“ řekl Hawk.

„To bych řekl.“

„Co kdybychom jim konečně dali pořádnou nakládačku?“ navrhl Hawk.

„Ten nápad má svou váhu. Zvážíme ho.“

Chvíli bylo ticho. Dívali jsme se s Hawkem po přítomných dámách.

„Máme snad jít něco uvařit do kuchyně?“ zeptala se Susan.

Usmál jsem se na ní: „Nemusíte se obtěžovat. Půjdeme my. Chceš se k nám připojit?“

Susan zavrtěla hlavou. „Nezajímá mě to.“

„Moudré a zároveň působivé. Opiješ se někde se mnou, až tohle všechno skončí?“

„Ano,“ odpověděla.

33

Zhvíli nám to trvalo, než jsme náš plán dovedli k dokonalosti. Juanita jela domů, Caroline zůstala u sebe a my se vydali Hawkovým autem do Bostonu.

„Měl bych si pořídit čepici, naučit se říkat prosím, pane a otevírat dveře,“ řekl Hawk.

„A pořídit si ten správnej vohoz, ve kterým bys vypadal hogo-ogo,“ doplnila ho Susan.

„Jistě, madam.“

„Nemáš obavy z Juanity?“ obrátila se Susan na mě.

„Ne.“

„Vůbec se jí nedá věřit. Je schopná jít rovnou za Estevou.“

„To nevadí. Náš plán klapne tak jako tak.“

„Pokud nás ovšem Cesar nestřeli do hlavy v okamžiku, kdy se objevíme,“ řekl Hawk.

„Tomu se musíme vyhnout.“

„Přes střelný zbraně se stejně asi specializuje Felipe. Cesar spíš vypadá na boj na tělo.“

„Vadilo by vám moc, kdybyste mi sdělili svůj plán?“ zeptala se Susan. „Zdá se mi, že není nijak zvlášť bezpečný.“

„Ještě potřebuje trochu vybrousit. Myslíš, že bys mohla Caroline sehnat práci v Bostonu?“

„Mohu promluvit s jedním chlápkem z Widenerovy knihovny. Asi by bylo dobré dostat ji ven z Wheatonu.“

„Možná, že by ráda ochutnala moje hovězí po africku,“ řekl Hawk.

„Na co ty nemyslíš.“

„Jistě, madam.“

Přestalo sněžit a nastala jasná zimní noc s mléčnou dráhou na obloze. Hawk vyhodil mě a Susan před bytem na Malborough Street asi dvě hodiny před svítáním.

„Budu tu v poledne,“ řekl Hawk. „I s dodávkou.“

„Najmi si ji. I tak máme dost průšvihů, takže je nepřidělávej tím, že jí někde ukradneš.“

Hawk se usmál a odjel. Usnuli jsme se Susan hned — ani jsme se nesvlékli.

Ráno jsem se oholil a vymydlil, vyřídil dva telefonáty a v poledne, když u dveří zazvonil Hawk s pronajatou žlutou dodávkou, jsem Susan opustil nad kávou a sušenkami.

„Ty sušenky jsou vynikající s třešňovým sirupem,“ poradil jsem jí.

„Dávej na sebe pozor,“ řekla.

„Brzy se vrátím.“

„Budu tu na tebe čekat.“

„Myslím, že by mi jako léčebná kůra pomohlo irské hovězí…“

„Recept znám.“ přerušila mě.

„Možná, až se vrátím …“

„To víš, že jo.“

Vyndal jsem z ledničky třešňový sirup a postavil ho vedle Susan na pult. Naklonil jsem se k ní a políbil ji na ústa. Byl to dlouhý polibek a když jsme ho přerušili, vzala mě Susan za bradu a asi dvacet sekund se mi dívala do očí. Usmál jsem se. Ona se také usmála a já odešel ke dveřím. Na chvíli jsem se u nich zastavil a ohlédl se. Nemělo cenu nic říkat. Tak jsem se otočil a odešel.

Přes všechnu tu chumelenici přibylo sněhu jen málo. Slunce jasně svítilo.

„Přijde vánice,“ řekl Hawk.

„To cítíš ve svých starých kostech?“

„Ne, říkali to dnes ráno v metru v předpovědi počasí. Nacházíme se v jakémsi hiátu sněhové bouře. Odpoledne nás čeká pěkná vánice.“

„Hiátus,“ zašklebil jsem se.

Zajeli jsem do fitness klubu Harbor a Henry Cimoli nám pomohl naložit kokain do dodávky.

„Chystáte večírek?“ řekl Henry.

„Obchodní transakci.“

„Tak to jo. Myslel jsem, že jste mě vynechali, uložili si pěkně zboží v mojí tělocvičně a pak mě nepozvali na večírek.“

„Přece ti nebudeme nabízet, co už tě jednou dostalo do maléru,“ řekl Hawk.

„To nebyla moje chyba. Nos jsem si pročichal kvůli Williemu Pepovi. Fakt je ten, že mě zásoboval, jak jsem si přál.“

Když jsme odjížděli od Henryho, bylo ještě pořád jasno. Hawk měl na sobě kožich přes černý svetr s rolákem, kožené kalhoty a černé kovbojské boty. Jeli jsme po dálnici na západ. Blízko Worcesteru začala tmavnout obloha.

„Předpověď nelhala,“ poznamenal Hawk.

„Doufám, že to nebude trvat dlouho.“

Hawk přikývl.

„Takže Rogerse odbouchnul Esteva,“ řekl Hawk.

Přikývl jsem.

„A toho kluka taky.“

„Jo.“

„Ale nemůžeš to dokázat, pokud nedonutíš ty ženský, aby promluvily. Dokonce možná ani tak ne.“

„Člověk musí být na Caroline tvrdej a na Juanitu ještě víc.“

„Ta Juanita je úplně pitomá.“

„Nepopírám.“

„Takže chceš připravit takovou situaci, aby se pokusili tě zabít, ale místo toho dostaneme my je.“

„Je možné, že se o to nepokusí, ale pro ten případ tu máme ten kokain.“

„Pokud se k nám připojí Lundquist.“

„Ten tam bude, neboj.“

„Myslíš, že tě Esteva nechá jen tak, když mu prodáš jeho vlastní zboží?“

„Ne.“

„Takže si myslíš, že se tě pokusí zabít, ale my ho předběhnem.“

„Jo.“

„Nebylo by přeci jenom jednodušší zajet si pro něj a odprásknout ho v nečekanou chvíli?“

„Bylo, ale nejde to.“

„Já vím, že to nejde. Ale nevím proč.“

„Pamatuješ na ty chlápky, co je zabásli za to, že stříleli po medvědech v klecích?“

„Tady nejde o medvědy,“ namítl Hawk.

„Ty bys to udělal?“

„Ne,“ odpověděl Hawk.

Obloha před námi byla úplně tmavá a byla vidět hranice, kde zase začalo sněžit. Přesně tam jsme se řítili.

34

Na wheatonské silnici, asi dvě stě metrů před nájezdem na dálnici, stál malý šedivý domek s šindelovou střechou. Prodávali tam hotdogy a kafe. Hawk zajel s dodávkou k domku a zaparkoval vedle Oldsmobilu Cutlass. Z auta vystoupil Lundquist v ovčím kožíšku, džínách a vysokých botách. Nesl si pušku. Otevřel jsem dveře, sklopil sedadlo dopředu a pustil Lundquista dovnitř. Posadil se na podlahu.

„Jedu ve svém volnu,“ řekl Lundquist. „Jestli to nedopadne, tak už budu mít pořád jenom volno.“

Představil jsem Hawka.

„Nedělal jsi jednou něco pro Cliffa Carackse ve Worcesteru?“ zeptal se Lundquist.

Hawk se usmál a neodpověděl.

„No jasně, dělal, ale nikdy jsme ti to nedokázali.“

Hawk vystoupil z auta a sundal si kožich. V podpaží měl velkou čtyřiačtyřicítku.

„Podej mi tu malou tašku, prosím tě,“ řekl Lundquistovi.

Lundquist mu ji podal. Hawk vyndal červenou bundu s nápisem Red Sox a oblékl si ji. Pak se posadil na místo řidiče s nohama ven, zul si kovbojské boty, nazul si místo nich kotníčkové tenisky Reebok a zašněroval je. Pak si nasadil námořnickou čapku a na palubní desku položil kožené rukavice bez prstů. Vyndal malou automatickou pistoli ráže 0,25 a vstrčil ji do kapsy od bundy. Potom opatrně zavěsil kožich na ramínko dozadu. Kovbojské boty uložil do příruční tašky, položil ji a zavřel dveře.

„Okouzlující obleček,“ řekl jsem Lundquistovi.

Hawk nastartoval auto a už jsme zase byli na wheatonské silnici. Začalo sněžit. Nejdřív jen pár vloček, ale pak se skutečně rozchumelilo. Najednou jsme ujížděli sněhovou bouří.

„Tak už tu je ten hiátus,“ poznamenal jsem.

„Zbraň, která nám pomůže zdolat nepřítele,“ řekl Hawk.

Projeli jsme městem a napojili se na silnici 9, která vedla kolem motelu, ve které byly stále ještě v zajetí moje košile, obličej Susan a pronajatý mustang. Za dalších pět minut jsem řekl: „Příští doprava na Quabbinskou přehradu. Asi po kilometru je po pravé straně převýšení, odkud je dobrý výhled. Tam zaparkuj.“

„Jestli bude chtít Esteva ověřit, že opravdu vezeš koks, tak mě tu objeví,“ řekl Lundquist.

„Bude nás chtít oddělat, ať ten koks máme nebo ne. Už to trvá trochu dlouho,“ řekl Hawk.

„Takže to ověřovat nebude,“ řekl Lundquist.

„Uvidíme.“

Zahnuli jsme na cestu k přehradě a projížděli pomalu hlubokým sněhem až k tomu převýšení. Normálně odtud bylo vidět přes celou nádrž až k motelu. Teď člověk dohlédnul asi na dvacet centimetrů.

Hawk zastavil motor a zhasnul světla. Vyndal jsem z pouzdra u boku revolver Python a dal si ho dopředu. Koženou bundu jsem si nechal rozepnutou. Hawk si vyndal malou pětadvacítku z kapsy u bundy, nabil ji a vsunul do rukavice na levé ruce. S pravou rukavicí jsem mu musel pomoci.

„Ty rukavice vypadají dost pitomě,“ řekl Lundquist.

„Jak jistě víš, lehce prochládáme. Musíme se vždycky hodně

nabalit.“

„To jste podědili po vašich afrických předcích?“ zeptal jsem se.

„Kdepak, máme prostě větší přirození, takže musíme prokrvovat víc kůže.“

Lundquist byl schovaný v temném rohu dodávky za sedadlem řidiče. Slyšel jsem, jak si připravuje pušku.

„Lundquiste, vím, že tu strkáš prsty do ohně,“ řekl jsem.

„To je fakt, ale jestli to klapne, jmenujou mě v pondělí desátníkem.“

Vystoupili jsrne s Hawkem z dodávky a opřeli se o její předek. Obě okénka jsme nechali pootevřená.

Museli jsme kvůli padajícímu sněhu mhouřit oči. Během několika sekund jsem měl vlasy úplně mokré. Nebyla tak hrozná zima, nanejvýš jeden stupeň pod nulou, ale vítr hnal sníh přímo proti mému tělu, které bylo díky rozepnuté bundě dost odhalené.

„Myslíš, že to tu vyklidili?“ řekl Hawk.

„Jestli jo, tak jim to stejně nic nepomůže. Vyklidit nás nebude tak snadný.“

„Určitě to pro ně dělají poldové.“

„Jasně. Načapají nás tu s tím koksem a seberou za odmítání zatknutí.“

„Bojíš se, že se Esteva neukáže?“ zeptal se Hawk.

„Ale ukáže. Ze stejnýho důvodu, pro kterej dal tomu klukovi bouchačku, co zabila jeho otce.“

„Máš pravdu. Bude tady.“

„Tohle už taky není obchodní záležitost,“ řekl jsem. Slyšeli jsme je dřív, než viděli. Sníh tlumil zvuk motoru, ale potom se objevila světla velkého Lincolnu, ve kterém jezdil Esteva po městě. Obrátili auto a zaparkovali proti nám.

Zvuk motoru se zastavil a světla zhasla. Nejasně jsme viděli obrysy postav v autě. Stáli jsme bez hnutí, nikdo z auta nevystoupil. Jen vloček zvuk a vánku sten rušil ten chladný, zimní den. Hawk si pravou rukou rozepnul bundu.

A pak jsme zaslechli další zvuk. Hawk nastražil uši, jako to dělávají psi, když slyší něco zdálky. Tlumený vánicí, blížil se zdálky hluk druhého auta, potom začala slabě prosvítat světla a za naší dodávkou zaparkoval temný stín tak, abychom nemohli vyjet. Nejasné jsem skrz padající sníh viděl, že je to auto wheatonské policie. Poplašné světlo bylo zhasnuté.

Otevřely se dveře lincolnu a z místa řidiče vystoupil Cesar a otevřel zadní dveře. Poznal jsem Estevu. Za ním, uvázaný na krátkém vodítku, pes, kterého jsem viděl, když jsem byl navštívit Emmy. Ze dveří na místě spolujezdce vystoupil Felice a všichni tří kráčeli k nám.

Esteva pravil klidným hlasem: „Vítám tě, ty sráči.“

„Zřejmě sis mě s někým spletl.“

„Než tě zabiju, chci abys věděl, že to dělám já.“ Hawk se díval upřeně na Cesara a ten zas na něj. Ani nemrknul. Dokonce mu ani nevadil padající sníh. Nalevo od Estevy stál Felice ve své zelené bundě, zpod které vykukoval ohrnutý límec červené vlněné košile. Oči mu vzrušeně blýskaly.

„Ať už si na tobě ušpiní ruce kdokoliv, pamatuj si, že je to z mojí vůle,“ řekl Esteva.

Slyšel jsem, jak se za námi otevírají dveře policejního auta. Dvoje dveře. Jedny se zase zavřely, druhé zůstaly otevřené.

„Tak co, jsi připraven umřít, sráči?“

„Musím splnit některé závazky,“ odpověděl jsem.

Esteva řekl něco svému psu španělsky a vypustil ho na mě. Pes mi skočil po krku. Hawk střelil Cesara pětadvacítkou schovanou v rukavici. Udeřil jsem levou rukou psa a pravou vytáhl revolver. Síla mého úderu psa úplně otočila, takže dopadl před Cesara a zůstal tam ležet. Cesar překročil psa a mířil k Hawkovi. Ten ho znovu postřelil pětadvacítkou. Slyšel jsem za zády Lundquista, jak křičí: „Ruce vzhůru! Federální policie,“ potom jsem uslyšel zvuk jeho pušky a něčí chroptění. Cesar zavrávoral, ale udržel se na nqhou a chytil Hawka za klopy bundy. Esteva ustupoval pryč z dohledu. Cesar obejmul pažemi Hawka. Vzduchem proletěla kulka a zarazila se do skály po naší pravici. Zastavil jsem se, pokrčil mírně v kolenou a s Pythonem v obou rukách jsem zamířil směrem, kde pomalu mizel Esteva. Další kulka se odrazila od boční stěny dodávky. Esteva se zastavil na hranici viditelnosti a vytáhl pušku. Vydechl jsem a zamířil. Zmáčkl jsem opatrně kohoutek a tělo Estevy kleslo pomalu do sněhu. Obrátil jsem se k Hawkovi. Cesar ho zatlačil trochu dozadu. Hawk držel pravou rukou Cesara za bradu. Setřásal rukavici z levé ruky — pomalu, jako by neměl naspěch. Cesar ho zatlačil ještě dál. Hawk vytáhl svou malou pětadvacítku, přiložil ji levou rukou pod Cesarovu bradu a zmáčknul kohoutek. Cesarovo tělo zakolísalo, povalilo se dopředu na Hawka a pomalu se sesunulo k zemi. Linka čerstvé, červené krve, se táhla po Hawkově postavě, jak po něm sklouzlo Cesarovo tělo zborcené krví.

Lundquist se opíral s puškou v ruce o boční stěnu dodávky. Kapitán Henry a J. D. leželi mrtví na zemi před ním.

„Panebože,“ řekl.

Na jeho levém stehně bylo vidět krev.

35

Měl jsem na sobě modrý oblek. Byl ušitý na míru, protože z konfekce mi žádný nepadl. Susan byla oblečená do květovaných šatů s hlubokým výstřihem. Měla krásné, tmavé a hluboké oči. Seděli jsme v čerstvě otevřené restauraci Colony a dávali si ústřice, jako předkrm.

„Žádný soud nebude?“ zeptala se.

„Žádný velký soudní dvůr nemá zájem o zkorumpovanou policii ve Wheatonu. Lundquista trochu sjeli, že do toho šel na vlastní pěst, ale jeho zranění se rychle uzdravuje a Central Argus ho líčí jako hrdinu všech dob, takže má kariéru zajištěnou.“ Číšník přinesl láhev bílého vína na ochutnávku. „Chicama,“ řekl uctivě a obrátil ke mně vinětu. „Vyrobené zde, v Massachusetts,“ dodal. Přikývl jsem.

„Caroline a Juanita zůstaly mimo?“

Číšník položil zátku na stůl a nalil mi trochu vína do sklenice. Ochutnal jsem, přikývl, že je to k pití a nechal nám nalít. Nejdříve Susan a potom mě. Pak se číšník vzdálil.

„Není třeba je do něčeho zatahovat. Všechny důležité osoby zemřely při přestřelce se mnou a Lundquistem.“

„Nezapomínáš náhodou na našeho afrického přítele?“ Číšník odnesl ze stolu prázdné lastury od ústřic a přinesl nám grilovaného humra. Dolil mi víno do sklenice. Susan již nechtěla. „Hawk mi dal svou pětadvacítku a rukavice dřív, než se dostavili Lundquistovi kolegové a zmizel.“

Humr byl podélně rozříznutý. Z kuchyně bylo cítit nádhernou vůni koření, ale já jsem svou porci snědl asi na tři sousta, takže to pro mě byla zřejmě škoda. Susan si ukrajovala asi milimetrové kousíčky.

„Lundquist ho taky kryje?“ zeptala se Susan.

„Ano.“

„A ten muž, jak se jenom jmenuje, no ten co si tě najmul?“

„Garett Kingsley. Myslí si, že jsem největší hrdina od dob Elijaha Parishe Lovejoye.“

„Koho?“

Zavrtěl jsem hlavou: ,,To je hrůza, jak lidé rychle zapomínají.“

Susan se usmála a pozdvihla ke mně sklenici. Měla na krku náhrdelník s obrovskými kameny, které doplňovaly barvu šatů. Její široký úsměv zářil jako sluníčko.

„Dokázal jsi to a je docela dobře možné, že jsi největší hrdina od dob Elijaha, ať už to byl kdokoliv.“

„Také jsem nejskvělejší milenec.“

„S Elijahem jsem sice nikdy neměla intimní styk, ale jako milenec ho jistě předčíš.“

Oba jsme se napili a dívali se na sebe dlouhou chvíli přes okraj skleniček. Cítil jsem se bohatý, silný a spokojený.

„Navždy spolu,“ řekl jsem.

„A pak se uvidí,“ odpověděla Susan a položila svou dlaň do mé.