Robert B. Parker

Chladný jako kámen

1

Po vraždě se pomilovali před objektivem videokamery. Když bylo po všem, měla bolestivě otlačená ústa. Jeho záda zdobily dlouhé škrábance. Leželi vedle sebe na zádech, lapali po dechu.

„Ježíši!“ vydechl, jeho hlas zněl chraplavě.

„Ano,“ zašeptala.

Vklouzla mu pod levou paži, položila hlavu na jeho hruď. Chvíli leželi tiše, nehýbali se, čekali na dostatek kyslíku. „Miluju tě,“ řekl. „Taky tě miluju,“ opáčila.

Opřel si tvář o vršek její hlavy. Vlasy jí voněly po verbeně. Jejich dech se časem zklidnil. „Pojďme si přehrát to video,“ zašeptala. „Pojďme,“ souhlasil.

Kamera stála na trojnožce vedle postele. Vstal, vytáhl z ní kazetu, vložil ji do videopřehrávače a z nočního stolku zvedl dálkové ovládání. Vrátila se do ohbí jeho paže, hlavu položila zpátky na jeho hruď.

„Představení začíná,“ řekl a stiskl tlačítko dálkového ovládání. Sledovali nahrávku.

„Bože,“ vydechla. „Koukni na mě.“

„Zbožňuju, jak se díváš přímo do kamery,“ pronesl. Chvíli se dívali mlčky.

„Ouha,“ řekla. „Co mi to tam provádíš?“

„Nic, co by se ti nelíbilo,“ odpověděl.

Když nahrávka skončila, přetočil pásku na začátek.

„Chceš se na to kouknout ještě jednou?“ zeptal se.

Ukazováčkem levé ruky opisovala drobné kroužky na jeho hrudi.

„Ano.“

Pustil pásku podruhé.

„Víš, co se mi na tom líbilo nejvíc?“ zasnila se. „Ten rejstřík výrazů na jeho tváři.“

„Ano,“ potvrdil. „To bylo skvělé. Napřed něco jako, co to má, k čertu, znamenat?“

„A pak něco jako, to myslíte vážně?“

„A pak, ježíšikriste!“

„To bylo nejlepší,“ tvrdila. „To, jak se zatvářil, když pochopil, že ho zabijeme. Podobný výraz jsem nikdy v životě neviděla.“

„Ano,“ souhlasil. „Bylo to vážně dobré.“

„Jen škoda, že to trvalo tak krátce,“ pokračovala. Pokrčil rameny.

„Byla to moje chyba,“ přiznávala. „Děsně mě to vzrušilo. Vystřelila jsem moc brzy.“

„Tím bývám známý já,“ poznamenal. „No, jestli ty nejsi sprosťák,“ libovala si. Oba se zasmáli. „Však se zlepšíme,“ řekl.

Sledovala kazetu, pomalu mu teď plnou dlaní třela hruď ve větších kruzích. „Ohó,“ vydechla. „Koukej na mě! Koukej se na mě!“ Tiše se zasmál. Sunula ruku dolů po jeho břiše. „Copak se to tu děje?“ zeptala se. Znovu se zasmál. „Ohó,“ pronesla. „Dobrá zpráva.“

Těsně se k němu přimkla celým tělem, zvedla obličej.

„Dávej pozor,“ zamumlala. „Ústa mám celá rozbolavělá.“

Znovu se milovali, zatímco na obrazovce se jimi neviděn pohyboval záznam jejich předešlého milování, jeho zvuky se mísily se steny, které vydávali teď.

2

Bylo krátce po rozbřesku. Nastal odliv. Po pláži hopkalo několik mořských racků, nakláněli hlavičky sem a zase tam, jejich nevydutá černá očka pokukovala po mrtvole. Jesse Stone v autě s blikajícím modrým majáčkem odbočil na parkoviště veřejné pláže na konci zvýšené silnice vedoucí k paradiské šíji, zaparkoval vedle hlídkového auta paradiské policie, které sem dorazilo před ním, a vystoupil z auta. Ovanul ho chlad poloviny listopadu. Jesse si zapnul bundu s logem softballové ligy paradiských mužů a zamířil na pláž, kde Tlapa Simpson se svou obrovskou baterkou postával nad mrtvolou. „Je

zastřelený, Jesse,“ hlásil.

Jesse se postavil vedle Simpsona a podíval se na tělo. „Kdo ho objevil?“

„Já. Měl jsem službu od jedenácti do sedmi, zajel jsem se sem, no, vymočit. Reflektory ho osvítily.“

Simpson byl mohutný neforemný mládenec s rudými tvářemi, na střední škole hrál středního útočníka. Ve skutečnosti se jmenoval Luther, ale všichni mu říkali Tlapa po tom slavném hráči.

„Jede sem Peter Perkins?“

„Noční službu má Anthony,“ referoval Simpson. „Slíbil, že mu zavolá hned poté, co zpraví tebe.“

„Dobře, půjč mi tu baterku. Pak postav hlídkový vůz napříč vjezdu na parkoviště a obvolej to. Až na stanici dorazí Molly, chci tu Anthonyho a každého, koho sem Molly dokáže dostat. Chci mít zabezpečenou celou oblast.“

Simpson váhal, pořád hleděl dolů.

„Tohle je vražda, že, Jesse?“

„Nejspíš,“ potvrdil Jesse. „Dej mi to světlo.“

Simpson mu předal baterku a zamířil k hlídkovému vozu. Jesse přidřepl a prohlížel si mrtvolu. Šlo o mladého bělocha tak kolem pětatřicítky. Měl otevřená ústa. A v nich písek. Kaštanově hnědý sportovní komplet byl nasáklý vodou. Ve vlhké látce zely dvě malé dírky. Jesse mírně pootočil hlavou oběti. V uchu objevil písek. Pomalu přejížděl baterkou prostor kolem těla. Neviděl nic zvláštního, jen normální nečistotu normální pláže: spleť útržků mořských chaluh, kus vyplaveného dřeva vyběleného slanou vodou, prázdný krunýř kraba.

Simpson se vracel parkovištěm. Za ním se tiše otáčel modrý majáček jeho hlídkového vozu.

„Perkins je na cestě,“ hlásil. „Taky Arthur Angstrom. Anthony zavolal Molly. Bude tam co nevidět. Anthony hned vyrazí.“

Jesse přikývl, pořád zkoumal místo činu. Pak se zeptal: „Kolik je hodin, Tlapo?“

„Čtvrt na sedm.“

„A je vrchol odlivu,“ zkonstatoval Jesse. „Takže příliv nastal kolem půlnoci.“ V dálce se ozvala siréna.

„Myslíš, že ho to sem vyplavilo?“ vyptával se Simpson. „Tělo, které stráví nějaký čas v oceánu a pak je vyplaveno na břeh, vypadá jinak,“ poučoval ho Jesse. „Víc potlučeně,“ doplnil si Simpson. Jesse přikývl.

„Má nějaké škrábance na tváři,“ upozornil ho Simpson.

„To nejspíš od racků,“ usoudil Jesse.

„Bez podobné informace bych se docela obešel,“ poznamenal Simpson. Jesse pohnul pravou rukou mrtvého. „Je ještě pořád ztuhlý,“ řekl.

„Což znamená?“

„Ztuhlost obvykle pomine po čtyřiadvaceti hodinách,“ informoval ho Jesse. „Takže zemřel nejdřív včera ráno.“

„Víceméně. Studená voda v tom taky mohla sehrát určitou roli.“

Vedle Simpsonova auta zastavil další hlídkový vůz paradiské policie, připojil k němu své modré světlo. Z auta vystoupil Peter Perkins a zamířil k nim. Nesl černou koženou brašnu.

„Podle Anthonyho tu máte vraždu?“ ověřoval si.

„Od ohledání místa činu jsi tu ty. Ale v hrudi má dvě kulky.“

„To by mohlo být vodítko,“ zavtipkoval suše Perkins.

Odložil brašnu do písku a přiklekl vedle Jesseho, aby mrtvolu ohledal.

„Soudím, že ho zastřelili nejspíš tady, někdy před půlnocí,“ vykládal Jesse. „Když byl ještě příliv. Tady je čára nejvyššího stavu vody. Příliv dosáhl vrcholu kolem půlnoci a promáčel ho, možná jím trochu pootočil. Při odlivu ho voda nechala takhle.“

„Jestli se nemýlíš, nejspíš smyla naprostou většinu stop, které by se tu mohly nacházet,“ řekl Perkins.

„Uzavřeme pláž,“ rozhodl Jesse. „A projdeme ji.“

„Je listopad, Jesse,“ upozornil ho Simpson. „Nikdo sem stejně nechodí.“

„Tenhle chlap sem chodil,“ oponoval mu Jesse.

3

Při odchodu z pláže se Jesse mobilem ozval Marcy Campbellové.

„Od časného rána bojuju se zločinem,“ hlásil. „Nemáš čas na snídani?“

„Je teprve půl osmé,“ upozornila ho Marcy. „Co kdybych ještě spala?“

„Zdálo by se ti o mně. Kdy máš první schůzku?“

„V jedenáct předvádím dům na paradiské šíji.“

„Zastavím se pro tebe.“

„Zrovna jsem vylezla ze sprchy,“ bránila se Marcy. „Nejsem ještě ani oblečená.“

„Skvělé. Pospíším si.“

Ve čtvrt na devět v Indigo Apple Café seděla Marcy proti Jessemu již dokonale upravená. Platinové vlasy držely fazónu, make-up neměl chybičku.

„Dala ses do kupy pěkně rychle,“ pochválil ji Jesse.

„Popohnali mě pronásledovatelé zločinu,“ opáčila Marcy. „Co se dělo tak brzo po ránu?“

„Objevili jsme na pláži mrtvolu.“

„Na městské pláži?“

„Ano. Ten člověk schytal dvě střelné rány.“

„Můj bože,“ vydechla Marcy. „O koho šlo?“

„To zatím nevíme,“ přiznal Jesse. „Teď ho má v práci lékař.“

„Pomáhá vám v takových významných případech někdo?“

„Pokud je to zapotřebí.“

„Ach bože,“ zasténala Marcy. „Píchla jsem do vosího hnízda.“

„Na menší operace jsme fakt dobří. Samozřejmě nemáme takové zdroje jako velká oddělení. V takových chvílích nám pomáhá státní policie.“

„A ty nejsi rád, když na to dojde.“

„Rád věci dělám po svém,“ připustil Jesse. „Když můžu.“

Indigo Apple se mohlo pochlubit množstvím leptaného skla a modrými záclonami. U snídaní se specializovalo na amolety s národními jmény. Italské amolety obsahovaly rajčatovou omáčku, mexické sýr a pepř, švédské kysanou smetanu a houby. Jesse se rozhodl pro mexickou amoletu, Marcy si objednala pšeničný toast.

„Když už jsme v tom, jak jsi na tom s pitím?“

„Dobře.“

Nerad se bavil o pití, dokonce ani s Marcy.

„A milostný život?“ vyzvídala.

„Kromě tebe?“

„Kromě mě.“

„Tak různě,“ odpověděl.

„No, to ve mně zrovna nevyvolává pocit výlučnosti,“ poznamenala Marcy.

„Bože, snad mi nehodláš dělat výčitky?“

„Ne,“ usmála se Marcy. „To rozhodně ne. Nejsme milenci. Jsme jen kamarádi, co spolu spí.“

„Od toho přece kamarádi jsou,“ přizvukoval Jesse.

„A právě proto spolu skvěle vycházíme.“

„Protože do sebe nejsme zamilovaní?“

„Je to věci ku prospěchu,“ tvrdila Marcy. „Co tvoje bývalá žena?“

„Jenn,“ doplnil Jesse. „Jenn.“

Jesse se opřel a zahleděl se za Marcy skrze leptané sklo okna kavárny na lidi na ulici, začínající svůj den.

„Jenn,“ zopakoval ještě jednou. „No… zdá se, že toho konferenciéra už nemiluje.“

„A milovala ho někdy?“

„Nejspíš ne.“

Marcy ujedla trochu toastu a vypila něco kávy.

„Teď chodí s nějakým chlápkem z Harvardu,“ dodal Jesse.

„S profesorem?“

U stolu se zastavila číšnice a dolila jim šálky kávou. „Ne, myslím, že je to děkan.“

„Šplhá po intelektuálském žebříčku,“ poznamenala Marcy. Jesse pokrčil rameny.

„Jsi rozvedený takových pět let?“ hádala Marcy. „Čtyři roky a jedenáct dní.“

Marcy si míchala kávu. „Jsem starší než ty,“ nadhodila. „Což ti dává právo nabízet mi rady do života,“ pochopil Jesse. „Ano. Takové už je pravidlo.“

„A radíš mi, abych na Jenn zapomněl,“ pokračoval Jesse. „Ano.“

Jesse si odkrojil roh amolety, snědl ho, napil se kávy a otřel si ústa ubrouskem. „Radí ti někdo něco jiného?“ zajímala se Marcy. „Ne.“

„Kdyby se ti podařilo vyřešit tu situaci s Jenn, možná by ses zbavil i toho pití a stal se skutečně dobrým policejním náčelníkem,“ dokončila svoji myšlenku Marcy.

„Při práci jsem se v životě nenapil,“ oponoval Jesse.

„Při práci ses v životě nenapil tady,“ opravila ho Marcy.

„Máš bod,“ přiznal Jesse tiše.

„V Los Angeles tě kvůli tomu vyrazili,“ pokračovala Marcy. „Poté, co ses rozešel s Jenn. A sem jsi přišel, abys začal nanovo.“

Jesse přikývl.

Marcy čekala. „Takže?“

„Takže?“

„Takže tě sem Jenn následovala a ty dál bojuješ s alkoholem,“ dopověděla za něj Marcy. „Možná mezi tím bude souvislost.“ Jesse snědl další kus amolety.

„Myslíš, že v Mexiku někdo někdy jedl podobnou amoletu?“ zeptal se.

„Naznačuješ mi, že mám zmlknout?“

Jesse se usmál a napil se z velkého bílého porcelánového šálku, podobné se za jeho dětství používaly v jídelnách v Tucsonu. Jesse zavrtěl hlavou.

„Ne. Radíš mi dobře. Jen se mi ta rada nelíbí.“

„Protože?“

„Nevzdám se Jenn, dokud se ona nevzdá mě.“

„Nedodává jí to právo dělat si, co chce, a přitom se tě držet?“

„Ano,“ potvrdil Jesse. „Je to tak.“ Marcy na něj jen zírala.

„Co cítíš, když spí s jinými muži?“ zajímalo ji.

„Jsme rozvedení,“ odpověděl Jesse. „Má na to plné právo.“

„Ne,“ zaprotestovala Marcy. „Zajímá mě, co cítíš?“

„Je mi z toho na zvracení,“ přiznal Jesse. „Nejradši bych každýho takovýho chlapa zabil.“

„Ale neuděláš to.“

„Ne.“

„Protože to odporuje zákonu?“

„Protože by mě to nedostalo tam, kam chci.“

„Nemyslím to v negativním smyslu slova, ale možná jsi ta nejjednodušší osoba, s jakou jsem se kdy setkala.“

„Vím, co chci,“ upozornil ji Jesse.

„A nespouštíš zrak z odměny,“ poznamenala Marcy.

„Přesně tak.“

4

Do Jesseho kanceláře vstoupil Bob Valenti a posadil se. Trpěl nadváhou, měl husté černé vousy a na sobě modrou větrovku, která na zádech nesla nápis Paradiská veterinární kontrola.

„Jak se vede, komodore?“

Valenti na částečný úvazek vykonával funkci pohodného a považoval se za poldu. Jesse na něj byl přímo alergický, ale musel mu přiznat, že jako pohodný si vede zatraceně dobře. Za patnáct let práce u policie sahající až po post v South Central v Los Angeles Jesse nikdy neslyšel, že by se policejnímu veliteli říkalo komodore.

„Na formality si tu nepotrpíme,“ upozornil ho Jesse. „Klidně mě oslovujte Jesse.“

„Jistě, Jesse, jen jsem vám chtěl prokázat úctu.“

„A já si toho cením, Bobe. Co se stalo?“

„Dneska ráno jsem chytil psa,“ pustil se do líčení Valenti. „Vizslu – je to středně velkej maďarskej krátkosrstej ohař, rezavě zlatej…“

„Vím, jak vypadá vizsla,“ přerušil ho Jesse.

„Každopádně mi ze sousedství hlásili, že se už druhej den motá kolem jednoho domu.“

Jesse přikývl. Všiml si, že slunce procházející sklem za Valentiho hlavou ozářilo v jeho vousech několik šedých chloupků.

„Dneska je všechno jinak,“ začal zeširoka Valenti. „Volně pobíhající psi zmizeli třeba i na několik dní, než si jich vůbec někdo všiml. Teď, když máme zákony o vodítkách, lidem neujde žádnej ztracenej

pes.“

„Hmmm,“ zareagoval Jesse.

„Tak jsem tam zašel. A byl tam, potuloval se kolem toho domu na Pleasant Street, co ho rozdělili na byty. Nabral takovej ten divokej vzhled. Neklid, velký voči, hned bylo vidět, že se ztratil.“

Jesse přikývl.

„Tak se k němu přiblížím, naprosto v klidu, ale byl pěkně jankovitej,“ vykládal Valenti. „Trvalo mi pěkně dlouho, než se mi ho podařilo zavřít.“

„Ale podařilo se vám to,“ prohlásil Jesse s prázdným výrazem ve tváři.

„Jistě,“ potvrdil Valenti. „Dělám tu práci už pořádně dlouho.“

„Měl ten pes nějakou známku?“

„Jo. To je na tom právě to zajímavý. Bydlel tam.“

„Kde?“

„V tom domě, co se kolem něj motal. Patří nějakýmu Kennethu Eisleymu z tý adresy. Tak jsem tam zvonil, ale nikdo nepřišel otevřít. A na verandě ležel včerejší i dnešní Globe, takže je jasný, že nikdo není doma.“

„Jak je na tom ten pes?“

„Je trochu vyděšenej, znáte to, uši sklopený, ocas zataženej. Nakrmil jsem ho, dal jsem mu trochu vody.“

„Pečovali o něj dobře?“

„To jo. Měl pěknej čistej obojek. Nedávno zastřižený nehty. Zuby v dobrým stavu.“

„Věnoval jste tomu pozornost,“ pochválil ho Jesse.

„Mám oči pro detaily. Je to součást mý práce.“

„Kde je ten pes teď?“

„Mám na dvorku pár psích bud. Nechám ho u sebe, než najdeme majitele.“

„Pamatujete si adresu Kennetha Eisleyho?“

„Jistěže. Pleasant Street čtyřicet jedna. Velkej šedej dům s bílým zdobením, má tři oddělený vchody do jednotlivejch bytů.“

„Najdu to podle adresy,“ klidnil ho Jesse.

„Jak ráčíte, komodore.“

5

Seděli ve studovně a na počítači si prohlíželi digitální fotografie.

„Koukej na ně,“ rozplývala se. „Nejsou sladcí?“

„Tvoje fotky jsou čím dál tím lepší,“ pochválil ji. „Možná bychom to tentokrát mohli zkusit se ženou,“ nadhodila.

„Rozmanitost je kořením života.“

„Připadá ti některá z nich zajímavá?“ Usmál se na ni.

„Všechny jsou zajímavé,“ odpověděl. „Musíme ovšem najít tu pravou.“

„Nemá cenu to uspěchat.“

„Ani by nemusela být z tohohle souboru.“

„Můžeme klidně vyrazit na nový průzkum a vrátit se s novou sadou.“

„To bude zábava,“ pochvalovala si.

„Celé je to zábava,“ souhlasil.

„Že ano? Průzkum, výběr, plánování, sledování…“

„Každá dobrá věc přináší užitek už od předehry,“ tvrdil.

„Čím déle čekáš na orgasmus, tím lepší pak je.“ Znovu sledovali střídající se obrázky, po každých pěti vteřinách se na obrazovce objevila nová fotografie. „Zastav to,“ přikázala. „Tahle?“

„Co myslíš?“

„Ehm.“

„Je moc stará?“

„Myslím, že tentokrát bychom si měli vybrat někoho mladého a pěkného.“

„To mi připadá správné,“ souhlasila. „Patřičné, že?“

„Ano.“

Znovu spustil cyklování. Seděli, drželi se za ruce a sledovali obrázky mladých mužů, starých mužů, mladých žen, starých žen, mužů a žen neurčitého věku. Všichni byli bílí, až na Asiata v modré košili.

„Tahle,“ řekl a zastavil obraz.

„Myslíš?“

„To je ona,“ tvrdil sebejistě. „Přijde ti pěkná?“ zapochybovala. „Podle mě vypadá skvěle.“

„Mně trochu připomíná kobylu.“

„Je to ona.“

Byl si tím naprosto jistý, vnímala nezvratnost v jeho hlase. Zopakoval to.

„Je to ona.“

„Dobře,“ souhlasila žena. „Chceš ji, máš ji mít. Skutečně by s ní mohla být legrace.“

„Vychází ze svého domu. Pokud si dobře pamatuju, bylo to na Rose Avenue.“ Jeho žena si to ověřila na seznamu míst focení.

„Rose Avenue,“ potvrdila.

„Mám paměť jako slon,“ pochvaloval si.

„Takže ji od zítřka začneme sledovat?“

„Budeme ji sledovat minutu po minutě. Zjistíme, s kým žije, kdy je sama, kam kdy chodí. Řídí auto? Jezdí na kole? Chodí běhat? Tahá se s chlapama?“

„Čím víc toho o ní budeme vědět, tím víc najisto půjdeme,“ rozvíjela řeč.

„A tím lepší to bude.“

Usmál se. „Během toho, nebo potom?“ zeptal se. „V obou případech.“

6

Jesse s tmavým kufříkem v ruce stál na velké terase domu číslo 41 na Pleasant Street. Obklopovala celý dům. Na její přední část, přístupnou hned z příjezdové cesty, ústily dvoje dveře. Jesse zazvonil na zvonek bytu 41 A, pod nímž stálo jméno Kenneth Eisley. Čekal. Nic. Zvonek bytu 41B uváděl jméno Angie Aaronsová. Zazvonil, téměř okamžitě zaslechl kroky. Dveře otevřela mladá žena. Měla na sobě černý vršek od cvičebního úboru a šedé pytlovité tepláky. Blonďaté vlasy si vyčesala nahoru. Byla bosá. Na tváři se jí leskla slabá vrstvička potu.

„Nazdar,“ pozdravila.

„Slečna Aaronsová?“

„Ano.“

Jesse na sobě měl džíny a sportovní mikinu. Ukázal odznak. „Jesse Stone,“ představil se.

„Mohla bych se znovu podívat na ten odznak?“ požádala ho.

„Jistě.“

Chvíli odznak studovala.

„Vy jste náčelník,“ konstatovala.

„Jsem.“

„Jak to, že nemáte uniformu?“ divila se.

„Je všední den.“

„Nejste na policejního náčelníka příliš mladý?“

„Kolik by podle vás náčelníkovi mělo být?“

„Měl by být starší než já,“ prozradila a usmála se.

„Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil jí Jesse. „Stýkáte se s Kennethem Eisleym odvedle?“

„S Kennym? Jistěže. Tedy příležitostně. Občas se spolu napijeme, přijímáme za sebe balíčky a podobně.“

„Viděla jste ho v poslední době?“

„Tak v posledních dvou dnech ne.“ Odmlčela se. „Ach bože, kde jsou mé způsoby? Nedáte si kávu? Už ji mám hotovou.“

„Káva by bodla,“ přiznal Jesse. „Se smetanou a cukrem.“

Ustoupila ode dveří a on vešel. Stěny pokoje měla vymalované na bílo. Vnitřní vybavení bylo bílé. Nábytek z vyběleného dubu. Obývací pokoj se nacházel vpravo za klenutým vchodem. Vlevo od krbu stála velkoplošná televize, na koberci ležela rozložená matrace na cvičení. Kávu mu donesla v obrovském barevném hrnečku.

„Omlouvám se. Parádní porcelán mám v myčce.“

„Jsem polda,“ upozornil ji Jesse. „Používám výhradně polystyrénové kalíšky.“

Na zemi vedle matrace se nacházely nejrůznější gumové pomůcky a kovový louh s gumovými úchyty. Posadila se na velké bílé sedátko ve tvaru vysokého polštáře.

„Proč se vyptáváte na Kennyho?“ zajímala se.

„Má psa?“

„Goldieho,“ zareagovala okamžitě. „Je to vizsla. Víte, jak vypadá?“ Jesse přikývl.

„Goldie se dva dny potuloval kolem domu a působil ztraceně,“ vysvětlil jí. „Pohodný ho odvedl, ale nepodařilo se mu Kennyho zastihnout.“

„Když jsem je viděla naposledy, zrovna se chystali na pláž. Chodili si tam zaběhat.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Jesse. „Předevčírem večer.“ Jesse vytáhl z kufříku fotografii 18 x 24. „Ukážu vám obrázek. Není hrozný, ale je to fotografie mrtvého člověka.“

„Je to Kenny?“

„Na to se právě chci zeptat vás. Jste připravená?“

Přikývla. Podržel před ní obrázek. Nevzala ho do ruky, jen na něj rychle pohlédla a odvrátila se. Musela se opřít.

„Ach,“ vydechla. „Ach.“ Jesse čekal.

Po chvíli přikývla.

„Ano, je to Kenny.“ Jesse odložil fotografii.

„Co se mu stalo?“ chtěla vědět.

„Někdo ho zastřelil,“ sdělil jí. „Předevčírem večer na Paradise Beach.“

„Můj bože, proč?“

„Nevím.“

„Víte, kdo to udělal?“ zeptala se. Jesse zavrtěl hlavou.

„Goldie,“ napadlo hned Angii Aaronsovou. „Určitě běžel vedle Kennyho, byl u toho…“

„Nejspíš,“ souhlasil Jesse.

„A pak nevěděl, co si počít, a vrátil se domů… chudáček.“

„Ano. Nemáte tušení, kdo by mohl chtít Kennyho zabít?“

„Ježíši, ne.“

„Co dělal?“

„Ach, on je, víte, stará se o akcie, pracuje v nějakém velkém makléřství ve městě.“

„Má rodinu?“

„Nevím. Neznala jsem ho až tak dobře. Nikoho z rodiny jsem tu nikdy neviděla.“

„Víte, jak dlouho tu žil?“ zeptal se Jesse.

„Ne. Už tu bydlel, když jsem se sem nastěhovala. Před třemi lety.“

„Odkud?“

„Odkud jsem přijela?“

„Ano.“ Usmála se.

„Jsem podezřelá?“

„Ne,“ ujistil ji Jesse. „To byla neoficiální otázka.“

„Vážně? Jsem z Los Angeles.“

„Já taky.“

7

Ve čtvrtek o poledni si Jesse zrovna u svého stolu pochutnával na sendviči pastrami, uzené krkovičce na lehkém žitném chlebu, když Molly do kanceláře přivedla to děvče s matkou.

„Myslím, že by sis měl promluvit s těmito dámami,“ uvedla je Molly.

Jesse polkl doušek krémové sody doktora Browna. Přikývl. „Omlouvám se, zrovna obědvám.“

„Váš zatracený oběd mi může být ukradený,“ prohlásila matka. „Znásilnili mi dceru.“

„Ma-mi!“

„Možná bys tu měla zůstat, Molly,“ podotkl Jesse. Molly přikývla, zavřela dveře a opřela se o stěnu vedle nich. „Pověz mi o tom znásilnění,“ vybídl Jesse děvče. „Nikdo mě neznásilnil,“ tvrdila dívka.

„Zmlkni,“ okřikla ji matka.

Jesse si ukousl kousek sendviče a pomalu ho přežvykoval.

„Přišla ze školy dřív a snažila se vklouznout do domu. Měla roztržené šaty, zcuchané vlasy a opuchlé rty. Ještě pořád je to vidět. Brečela a nechtěla mi říct proč.“

Jesse přikývl. Znovu se napil sody.

„Trvala jsem na tom, že si ji prohlédnu,“ pokračovala matka. „Neměla na sobě žádné spodní prádlo, zato stehna samou modřinu. Řekla jsem jí, že když mi nic nepoví, odvedu ji k doktorovi, tak se mi svěřila.“

„Že byla znásilněná?“

Díval se na dceru. Připadala mu zoufalá.

„Ano.“

„Provedl někdo sadu ohledání?“

„Pardon?“

„Vzala jste ji k doktorovi?“ přeformuloval otázku Jesse. „Proboha ne, máme to přes celé město. Přikázala jsem jí, ať se umyje, a jely jsme rovnou sem.“

„Ať se umyje?“

„Jistěže. Kdo ví, co mohla chytit. Taky jsem nechtěla, aby tu působila jako nějaký uprchlík.“

„Vykoupala ses?“ Obracel se na dceru. „Vysprchovala?“ Dcera neodpověděla.

„Připravila jsem jí horkou koupel,“ řekla matka. „A vydrhla jsem ji, jako když jí byly dva roky.“ Koutkem oka Jesse vnímal, jak Molly povytáhla obočí.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se Jesse.

Matka se zatvářila zaraženě, jako by se Jesse zachoval nezdvořile. „Já jsem Margaret Penningtonová. Tohle je Candace.“

„Tak kdo tě znásilnil, Candy?“ oslovil Jesse dívku. „Candace,“ opravila ho matka. Jesse přikývl.

„Candace,“ zopakoval. Candace zavrtěla hlavou.

„Pěkně mu to pověz, mladá dámo. Nedovolím nikomu, aby znásilnil moji dceru a myslel si, že mu to projde.“

„Nic nepovím,“ prohlásila Candace. „Nemůžete mě k tomu donutit.“

„Ne,“ souhlasil Jesse. „To nemůžu. Ale sotva tě můžu ochránit, když nevím před kým.“

„Nemůžete mě ochránit,“ tvrdila Candace. „Vyhrožoval ti?“

„Všichni mi vyhrožovali.“

„Všichni,“ vydechla matka. „Panebože na nebesích. Okamžitě náčelníkovi řekni, co se stalo.“ Candace vrtěla hlavou. Byla celá rudá v obličeji. Slzy měla na krajíčku.

„Když nevím, o koho jde, nemůžu je zastavit. Můžou to zopakovat. S jinou dívkou. Nebo s tebou.“ Candace vrtěla hlavou.

„Copak se nechceš pomstít?“ vložila se do hovoru Molly. „Kdyby se to stalo mně, chtěla bych se pomstít. Chtěla bych, aby je zavřeli.“

Candace mlčela. Matka jí vlepila pohlavek.

„Zádně mlácení,“ varoval ji Jesse. „Molly, neodvedeš Candace do konferenční místnosti?“ vybídl Jesse kolegyni.

Molly přikývla. Odlepila se od stěny a jemně vsunula ruku pod Candacinu levou paži. Pomohla jí vstát ze židle a vyvedla ji z Jesseho kanceláře. Jesse vstal, přistoupil ke dveřím, zavřel je a vrátil se ke stolu.

„Ti násilníci jí způsobili trauma,“ prohlásil. „Není třeba, aby ji traumatizovala ještě vlastní matka.“

„Neopovažujte se mi mluvit do toho, jak mám vychovávat dceru.“

„O dcerách toho vím po čertech málo,“ začal Jesse. „Ale o násilnících vím ledacos. Musíte zajít k doktorovi. Když už ne pro nic jiného, dá jí alespoň sedativa. Jak se jmenuje její gynekolog? Sám vás u něj ohlásím.“

„Existuje něco, z čeho by lékař mohl zjistit, kdo to udělal?“

„Horká lázeň obvykle poničí veškeré důkazy,“ odpověděl Jesse.

„Dobrá, pak nikam nepůjde. Doktorka by snad nic neprozradila, ale někdo jiný třeba ano. Sestra, někdo na příjmu. Doktorčin manžel. Neudělám z dcery předmět klepů po městě.“

Jesse dojedl sendvič, dopil krémovou sodu a otřel si ústa papírovým kapesníkem. Ubrousek, prázdnou plechovku a obal od sendviče vyhodil do koše. Zhoupl se v židli a opřel jednu nohu o otevřený šuplík stolu. Lehce si zabubnoval prsty po břiše a přemýšlivě se zahleděl na paní Penningtonovou.

„Co kdybych si s ní promluvil o samotě?“ navrhl.

„Myslíte si, že vám poví věci, které neřekla vlastní matce?“

„Někdy se to stává.“

Paní Penningtonová se mračila. Složila ruce dlaněmi k sobě a špičkami prstů si poklepávala na horní ret. Vypadá dobře, pomyslel si Jesse. Je trochu příliš plavá, trochu příliš snědá, trochu příliš pěstěná,

snad má trochu příliš bílé zuby. Obličej poněkud tuctový, ale postavu má pěknou.

„Celý ten incident je třeba udržet v tajnosti,“ prohlásila paní Penningtonová. Jesse přikývl.

„Můžete mi to slíbit?“ Jesse zavrtěl hlavou.

„Nemůžete?“

„Samozřejmě že ne. Rozhodně nemáme v úmyslu to roztroubit. Ale pokud by došlo k zatčení, obvinění a soudu, leckdo se o tom doslechne.“

„Ach bože,“ povzdechla si. „Nesnesu, nesnesu skandál.“

„Stát se obětí znásilnění není projev skandálního chování,“ poznamenal Jesse.

„Nechápete to.“

Jesse na to nic neřekl.

„Nedokážu se o tom dál bavit. Odvezu dceru domů.“

„Dřív nebo později se s tím budete muset vyrovnat,“ upozornil ji. „Vlastně ona.“

„Chci svoji dceru,“ prohlásila. Jesse vstal a zamířil ke dveřím.

Křikl: „Molly,“ a když se vynořila, požádal ji: „Přiveď to děvče.“ Když paní Penningtonová spatřila svoji dceru, zvedla se.

„Jdeme domů,“ řekla.

Candace měla zarudlé a opuchlé oči. Modřina na lícní kosti začínala tmavnout. Působila vykolejeně. Jesse pohlédl na Molly. Molly zavrtěla hlavou.

„Candace,“ oslovil Jesse dívku.

Dívka na něj neurčitě pohlédla. Měla rozšířené zřítelnice. Její pohled se nikam nezaměřoval.

„Nechceš mi něco říct?“ zkusil to Jesse. Pohlédla na svou matku.

„Tady jsme skončily, Candace,“ řekla paní Penningtonová.

Dívka se znovu vrátila pohledem na Jesseho. Jejich oči se na chvíli setkaly. Měl dojem, že na krátký okamžik zahlédl zákmit osobnosti. Jesse mírně pokynul hlavou. Děvče nic neřeklo. Pak je matka vzala za paži a vyšly ze stanice.

8

„Přišla jsem ti uvařit večeři,“ oznámila mu Jenn, když s obrovskou nákupní taškou překročila práh jeho bytu.

„Uvařit?“ divil se Jesse.

„Umím vařit,“ tvrdila Jenn.

„To jsem netušil.“

„Absolvovala jsem kurz.“ Jenn odložila nákupní tašku na pult v Jesseho kuchyni. „Možná bys nám mohl připravit koktejl?“

„To bych mohl,“ souhlasil Jesse.

Jenn z nákupní tašky vytáhla krátkou zelenou zástěru a uvázala si ji.

„Začíná to být vážné,“ okomentoval to Jesse.

„Správné oblečení, polovina úspěchu,“ usmála se na něj Jenn.

Jesse připravil martini. Jenn na skleněný talíř naservírovala grilované šrimpy a mangové čatní. Přenesli si martini a předkrm do obývacího pokoje, posadili se na Jesseho pohovku a posuvnými dveřmi balkónu pozorovali přístav pod sebou.

„Máš to tu hezké, Jesse.“

„Ano.“

„Ale tak… prázdné.“

„Prázdné?“

„Stěny jsou bílé. Na stolech nic neleží. Nevisí tu žádné obrázky.“

„Mám Ozzieho,“ namítl Jesse.

Jenn pohlédla na velkou zarámovanou fotografii Ozzieho Smithe. Letěl vzduchem paralelně se zemí, snažil se chytit baseballový míček.

„Toho jsi měl, co tě znám.“

„Nejlepší momentka, jakou jsem kdy viděl,“ zdůraznil Jesse. „Mohl jsi být stejně dobrý, kdyby ses nezranil.“ Jesse se usmál a zavrtěl hlavou.

„Možná jsem mohl dostat příležitost,“ opravil ji. „Ale jako Ozzie bych nebyl.“

„Stejně, jeden obrázek baseballového hráče jako ozdoba interiéru nestačí.“

„V ložnici mám tvůj portrét,“ upozornil ji Jesse. „Na nočním stolku.“

„Co s ním děláš, když si sem přivedeš ženskou?“

„Zůstane, kde je. Je třeba, aby o tobě ty ženské věděly.“

„Je to v tvém nejlepším zájmu?“ zeptala se Jenn. „Neodrazuje je to?“

„Možná,“ připustil Jesse. „Ale ne tak docela,“ nadhodila Jenn. „Ne,“ souhlasil Jesse. „Ne tak docela.“ Zmlkli, přemýšleli o tom. Jesse se zvedl a umíchal další martini.

„Co o mně potřebujou vědět?“ zeptala se ho Jenn, když se vrátil se šejkrem martini. „Že tě miluju a že nejspíš nebudu milovat je.“

„Dobré,“ zhodnotila to Jenn. „Dobré pro koho?“ zajímal se Jesse. „Přinejmenším pro mě. Chci tě mít ve svém životě.“

„A rozvést se se mnou byl nejlepší způsob, jak to demonstrovat?“

„Nedokážu si představit život, v němž bys nefiguroval.“

„Zvyk je železná košile,“ opáčil Jesse.

„Je to víc než jen zvyk, Jesse. Mezi námi je spojení, které nejde přetrhnout.“

„Možná proto, že je nenechám přetrhnout,“ poznamenal Jesse.

„Nenecháš,“ souhlasila Jenn. „Ale jsem tu taky já.“

„Jsi tu ty.“

„Mohla jsem hlásit předpovědi počasí v Los Angeles, Pittsburghu nebo San Antoniu.“

„Ale jsi tady.“

„Nejsi jediný, kdo na tom vztahu lpí,“ zakončila svou myšlenku Jenn.

„Tak co je s námi špatně, sakra?“ Jenn nastavila skleničku. Jesse jí dolil.

„Nejspíš o hodně víc, než víme,“ soudila Jenn. „Ale jedna věc je mi jasná. Bereme to vážně.“

„Co?“

„Lásku, manželství, vztah, jeden druhého.“

„Nejspíš proto jsme se rozvedli a začali spát s jinýma,“ opáčil Jesse. „Nebo naopak.“

„To naopak platí o mně,“ připustila Jenn. „Ale nemusíš mi to snad předhazovat pokaždé, co spolu

mluvíme.“

„Já vím. Omlouvám se. Ale když to bereme tak vážně, proč se to, kruci, tak podělalo?“

„Protože bychom to nikdy nenechali sklouznout k všednosti,“ vysvětlovala Jenn. „Protože ty bys neakceptoval nevěru. Protože já bych nedopustila, abys mě dusil.“

„Nesmírně jsem tě miloval,“ namítl Jesse.

V šejkru zbyla půlka nápoje. Jesse jím dolil svou skleničku.

„Nesmírně jsi miloval svou představu o mně,“ opravila ho Jenn. „A pořád ses do ní snažil napasovat moje skutečné já.“

Jesse zíral do křišťálově čiré tekutiny ve své skleničce. Jenn seděla bez pohnutí. Z městského

přístavu pod nimi se odpoutala loď přístavní policie a začala se prodírat mezi stanovišti stěžňů, mířila někam pryč a věděla kam.

„Tos promluvila ty, nebo psychiatr?“ zeptal se Jesse.

„K tomuto závěru jsme dospěli společně.“ Jesse všechny vytáčky terapie nesnášel. Popíjel průzračné martini.

„Proč mě považuješ za tak skvělou?“ zajímalo Jenn. „Protože tě miluju.“

Jenn mlčela. Mírně se usmívala, jako by věděla něco, o čem Jesse nemá ani tušení. Podráždilo ho to.

„Co je na tom, do prdele, špatně?“ vymáhal odpověď. „Popřemýšlej o tom,“ vybídla ho Jenn.

„Popřemýšlej o hovnu,“ odsekl Jesse. „Jenom proto, že si sama hraješ na psychiatra, nemusíš k tomu nutit mě.“

„Myslíš si, že jsem báječná, protože mě miluješ?“

„Ano.“

Oba zmlkli. Jesse na ni vzdorovitě hleděl. Jenn se tvářila mírně potutelně. Po chvíli nadhodila: „Není to náhodou naopak?“

Jesse pomalu přikývl, spíš jakoby pro sebe, pak vstal a připravil další martini.

9

Jesseho pondělní ranní kocovina nechtěla polevit. Seděl za stolem, napájel se vodou z lahve a snažil se soustředit na Petera Perkinse.

„Dva dny jsme probírali byt toho chlápka,“ říkal Perkins. „Nenašli jsme vůbec nic, co by v nás budilo podezření.“

„A to byl burzovní makléř. Tak co víš?“ Perkins nahlédl do poznámkového bloku.

„Kenneth Eisley, věk třicet sedm let, rozvedený, bezdětný. Pracuje pro bostonskou firmu Hollingsworth a Whitney. Rodiče žijí v Amherstu. Uvědomili jsme je.“

„Ty sám?“

„Molly.“

„Bůh jí žehnej,“ poznamenal Jesse.

„Koroner už s ním skončil,“ hlásil Perkins. „Rodiče si zítra přijedou pro tělo. Budeš si s nimi chtít promluvit?“

„Udělej to ty,“ rozhodl Jesse. „Vyvyšuješ se nade mě?“

„To si piš. Co bývalá manželka?“

„Žije v Paradise,“ referoval Perkins. „Na Plum Tree Road. Po rozchodu patrně získala dům.“

„Už s ní někdo mluvil?“

„Ne. Nereaguje na vzkazy.“

„Zastavím se tam,“ rozhodl se Jesse.

„Senza. Já budu vyslýchat truchlící rodiče a ty bývalou manželku, kterou jeho smrt nejspíš potěšila.“

„Ne, pokud jí platí výživné,“ upozornil ho Jesse.

„To je cynismus,“ zaprotestoval Perkins.

„Je,“ souhlasil Jesse. „Co nám prozradilo posmrtné ohledání?“

„Nic zvláštního. Dva průstřely hrudi ze značné blízkosti. Dvě různé zbraně.“

„Dvě zbraně?“

„Jo. Dvě dvaadvacítky.“

„Která ho zabila?“

„Obě.“

„Zároveň?“

„Kterákoli ze střel by k smrti stačila. Obě ho trefily do srdce. Chceš podrobnosti o tom, kam přesně pronikly a tak?“

„Přečtu si zprávu. Takže se dá usuzovat, že šlo o dva střelce?“

„Nechápu, proč by někdo na někoho střílel dvěma různými zbraněmi,“ vyjádřil se Perkins.

„Dá se rozlišit, která střela byla vypálena jako první?“

„Vlastně ne. Podle lékaře zasáhly oběť téměř současně.“

„Obě z blízka,“ ověřoval si Jesse.

„Obě z blízka.“

„Obě do srdce.“

Perkins přikývl. „Muselo jít o dva lidi,“ tvrdil. „Nebo o jednu osobu, která chtěla, abychom si mysleli, že byly dvě.“ Perkins pokrčil rameny.

„Pěkně náročné,“ usoudil. „A tím pádem máme dvě vražedné zbraně.“ Jesse se znovu napil vody. Nijak to nekomentoval.

„Máme záznamy o jeho telefonátech,“ pokračoval Perkins. „Anthony a Tlapa po tom vyrazili.“

„Dluhy?“ zajímal se Jesse.

„Zatím nic. Na účtu má deset táců. Společný fond v hodnotě sta tisíc. Jak říkám, nic podezřelého.“

„Někdo ho zabil a ten důvod mít musel,“ namítl Jesse. „Mluvili jste s lidmi na jeho pracovišti?“

„Ne. Chtěl jsem to s tebou napřed probrat. Mám do Bostonu zavolat, nebo tam rovnou zajet?“

„Jeď,“ přikázal mu Jesse. „Bude tak pro ně těžší tě odbýt.“

„Tys podobné věci dělal v Los Angeles. Máš nápady.“

„Když jsi na pochybách, hledej bývalou ženu,“ radil Jesse.

„Jejda,“ ocenil ho Perkins. „Není nad to pracovat s profíky.“

10

Z velké korkové nástěnky v rámu z dubového dřeva sundávala fotografie Kennetha Eisleyho.

„Schovej snímek hlavy,“ zarazil ji.

„Památka?“ zeptala se.

„Trofej.“

Usmála se a podala mu svazek fotografií.

„Tyhle skartuj,“ instruovala ho. „Já zatím nachystám nové fotky.“ Začal vyřazené fotografie ládovat do skartovačky.

„Jak se jmenuje naše nová přítelkyně?“ zajímala se.

„Barbara Careyová. Čtyřicet dva let, vdaná, bezdětná. Manžel se jmenuje Kevin. Ona má na starosti leasing v místní pobočce Pequotu. On je právník a pracuje v Danversu.“

„Jsou šťastní?“

„Co to znamená šťastní?“ zeptal se. „Každou sobotu večer si někam vyrazí, obvykle s přáteli. V neděli často chodívají na brunch. Na tom druhém obrázku nahoře vycházejí z Four Seasons. Na veřejnosti se nehádají. Oba se rádi napijí, ale nezdá se, že by některý z nich byl opilec.“

„Nemají psa?“ ověřovala si.

„Nikde ani náznak, že by měli. Úspěšní mladí profesionálové nemají čas, nenechají se svazovat psem.“

„To je dobře,“ libovala si. „Ještě pořád si dělám starosti o Kennethova psa.“ Zahleděla se na poslední fotografii Kennetha Eisleyho.

„Někdo toho psa najde a vezme si ho k sobě,“ těšil ji.

„To doufám. Psi jsou milí.“

Zasunul do skartovačky zbývající fotografii.

„Kevin obvykle opouští dům jako první,“ dělal si přehled. „Ona odchází o půl hodiny později, v osm třicet.“

„To znamená, že v pracovních dnech je půl hodiny sama doma.“

„Ano, ale v okolí se pořád někdo kouká z okna.“

„Tak kde to budeme moct udělat?“

„To ona nakupuje jídlo,“ připomněl.

„V nákupním středisku Paradise,“ upřesnila.

Špendlíkem s červenou hlavičkou připíchla na nástěnku poslední fotografie, poodstoupila, postavila se vedle něj a oba se zahleděli na třicet pět fotografií Barbary Careyové procházející běžnými činnostmi svého života.

„Je tam obrovské parkoviště,“ dumal. „U nákupního střediska Paradise.“

11

Na policistku a matku tří dětí má Molly Cranová zatraceně dobrou postavu, blesklo hlavou Jessemu. Pás se zbraní na ní vždycky působil příliš mohutně. Když se posadila na židli naproti Jesseho stolu, musela si ho poupravit.

„Po pracovní době jsem si trochu zašpehovala.“ Jesse čekal.

„Ve věci toho znásilnění.“

„Candace Penningtonová,“ doplnil Jesse.

„Ano.“

„Co jsi dělala?“

„No,“ začala Molly. „Povětšinou jsem jen pozorovala okolí. Zajela jsem v civilu ve vlastním autě před školu a sledovala Candace, jak jde dovnitř a zas domů. V době oběda jsem se zdržovala v kuchyni jídelny a pozorovala ji. Znám se s obsluhující, Anne Minnihanovou.“

„Zjistilas něco?“

„Možná,“ připustila. „Dopoledne se v jídelně vyskytl určitý moment. Zakroužili kolem ní tři chlapci, asi tak dvě minuty u ní postáli, mluvili na ni. Všichni byli vysocí a ona stála u stěny, takže ji bylo sotva vidět. Jeden z nich jí něco ukázal. Chlapci se zasmáli a pak odešli.“

„Jak na to reagovala Candace?“

„Zděšeně.“

„Určitě?“

„Ano. Byla vyděšená a… ještě něco.“

„Ještě něco?“

„Ano. Nedokážu to dost dobře vyjádřit. Jako by ta věc, co jí ukázali, byla… hrůzná.“

„Znáš ty kluky?“

„Jménem ještě ne. Ale všechny bych poznala.“

„Dobře,“ shrnul situaci Jesse. „Nechceme tomu děvčeti způsobit větší problém, než jaký má. Jejich identitu musíš zjistit, aniž by si toho byli vědomi.“

„Jsou vysocí a jeden z nich na sobě měl bundu sportovního družstva. Prověřím si fotky školních týmů v hale.“

„Bez uniformy,“ připomněl jí Jesse. „Budeš jen matka z předměstí čekající na studijního poradce.“

„Hele,“ ohradila se Molly. „Nejsem dost stará na to, aby moje děti chodily na střední školu.“

„Marnivost, marnivost,“ poškádlil ji Jesse.

„Poldové si marnivost můžou dovolit,“ tvrdila Molly.

„Jistěže.“

„Máš na mysli zejména když jde o ženy, že?“ Jesse se opřel a zvedl ruce, jako když se vzdává.

„Nemám v sobě sexismu, co by se za nehet vešlo, čičinko.“

„Každopádně jsem v tomhle městě prožila celý život. Zjistím, co jsou zač,“ slíbila Molly. „Dobře, nespouštěj ze zřetele zájem toho dítěte.“

„Candace?“

„Ano.“

„Sotva můžeš vyšetřovat zločin, aniž by o tom někdo věděl,“ namítla Molly. „Proboha, ani jsme si nesměli promluvit s obětí.“

Jesse se usmál. „Zázraky děláme na počkání, nemožné do několika dnů.“

„Ach bože,“ zasténala Molly. „Ušetři mě toho.“

Jesse se zašklebil. „Jen dávej pozor, kvůli Candace.“

„Máš moc měkké srdce, Jesse.“

„Občas,“ připustil.

12

Bývalá žena Kennetha Eisleyho přijala zpět své dívčí jméno Ericksonová. Pracovala jako školitelka ve společnosti Prométheus Plus sídlící v kancelářském komplexu ve Woburnu a s Jessem hovořila ve své kanceláři. Seděl proti ní na židli ze stříbrných trubek. I její stůl měl stříbrné trubky a skleněný vršek.

„Nemáte tušení, proč by někdo mohl zabít vašeho bývalého manžela?“ zeptal se Jesse. Christine Ericksonová se krátce a bez pobavení zasmála.

„Z jiného důvodu než proto, že to byl kretén?“ odpověděla.

„Byl dostatečný kretén na to, aby ho někdo chtěl zastřelit?“

„Nebyl takovýhle druh kreténa,“ opravila se. „Byl to neškodný kretén.“

„Nějaký příklad?“ požádal ji Jesse.

„Považoval za důležité, kdo vyhraje finále vítězů fotbalové ligy. Vážně se domníval, že na tom skutečně záleží.“

„Každý přece ví, že na Světové sérii skutečně záleží.“

Christine na Jesseho chvíli zaraženě hleděla. Jesse se usmál. Neušlo mu, že se ta žena chová dostatečně klidně, i když její pohyby mu připadaly napjaté a toporné.

„Aha,“ pochopila konečně. „Dělal jste si legraci.“

„Víceméně. Čím ještě vás dráždil?“

Christine na sobě měla kaštanově hnědý kalhotový kostým s bílou blůzou, kordovánové lodičky s úzkou špičkou a podpatky vyššími, než bylo rozumné. Byla štíhlá a vypadala dobře. Zdobily ji pěkné, kaštanově hnědé vlasy, slušely jí oválné kovové obroučky. Oči za brýlemi hrály do zelena.

„Věřil televizním reklamám,“ vypálila bez váhání. Už o jeho nedostatcích vykládala, uhodl Jesse.

„Myslel si, že je důležité, aby člověk dobře vypadal, znal ty správné lidi, jezdil ve správném typu auta, vlastnil správný druh psa… Ach bože, co se stalo s Goldiem?“

„Je v pořádku,“ ujistil ji Jesse. „Vzal ho k sobě pohodný.“

„Co s ním bude?“

„Doufal jsem, že si ho vezmete vy,“ poznamenal Jesse.

„Já? Panebože, ne. To nemůžu. Pracuju dvanáct hodin denně.“ Jesse přikývl.

„Nemůžete mu najít nový domov?“ zajímala se Christine. Jesse přikývl.

„Myslíte si, že bych si ho měla vzít já, že?“ pokračovala Christine. „Ano.“

„Nemůžu ho nechávat samotného doma celý den, to by mi počural koberce.“ Jesse přikývl.

„Vážně nemůžu.“

„Jistěže ne,“ přitakal Jesse.

„Sakra, nikdy to nebyl můj pes. Kenny si ho pořídil, protože usoudil, že bude vypadat dobře, jak společně běhají na pláži.“

„Běhali často?“

„Pět večerů do týdne. Kenny byl vždycky posedlý hlídáním váhy.“

„Vyrážel v pravidelnou dobu?“

„Kenny? Můj bože, ano, byl hotový maniak na dodržování zavedeného řádu. Všechno dělal ve stejnou dobu. Vždycky.“ Náhle se jí na tváři objevil drobný úsměv. „Myslím naprosto všechno.“

„To je užitečná informace. Nemáte tušení, kdo by ho rád viděl po smrti?“

„Ach,“ vydechla. „Bože ne.“

„Platí vám výživné?“

„Ne. Místo výživného jsem dostala dům. K čertu, stejně vydělávám víc než on.“

„Kde jste byla minulý týden ve čtvrtek večer?“ zeptal se Jesse.

„Já?“

„Musím se vás zeptat.“

Nahlédla do svého diáře, pak zvedla zrak a jejich pohledy se na okamžik střetly. Viděl, že o něčem přemýšlí. Pak řekla: „Byla jsem v posteli s Neilem Amesem.“

„Celou noc?“

„Byli jsme spolu od půl šesté do devíti následujícího rána.“

„Budu si to muset ověřit,“ upozornil ji Jesse. „Kde najdu pana Amese?“

„O dvoje dveře dál. Je to marketingový ředitel.“

„Myslí si, že záleží na finále vítězů fotbalové ligy?“ zeptal se Jesse. „Ne.“

„Na čem podle něj záleží?“

„Na penězích.“

„Není to žádný blázen,“ ohodnotil ho Jesse. „Nevěděla byste něco, co by mohlo vrhnout nějaké světlo na smrt Kennetha Eisleyho?“

„Zkusil jste jeho zaměstnání?“ poradila mu. „Třeba někoho připravil o celoživotní úspory.“

„To už vybavujeme. Nějaký další nápad?“

„Ne.“

Jesse z kapsy košile vytáhl vizitku a podal ji Christine.

„Kdyby vás cokoli napadlo, zavolejte mi,“ vybídl ji. „I kdyby se to netýkalo případu?“

„Jistěže,“ potvrdil jí Jesse. „Možná by se nám podařilo objevit místečko v zavedeném řádu.“

Opět ten napjatý úsměv. Jesse jí úsměv vrátil. Pak zašel o dvoje dveře dál promluvit si s marketingovým ředitelem.

13

Jesse Stál v obývacím pokoji bytu Kena Eisleyho a naslouchal jeho tichu. Rád osobně navštěvoval místa, v nichž oběti žily, a nějakou chvíli tam setrval. Ticho mu zřídkakdy zašeptalo něco, co by stálo za řeč, ale to neznamená, že mu pobyt na místě nepomohl přemýšlet. Byt byl zrcadlovým obrazem toho, v němž žila Angie Aaronsová. Na podlaze obývacího pokoje kousek od plynového krbu ležela velká kostkovaná podložka pro psa. Na nízkém dubovém stolku stála láhev skotské whisky a dvě skleničky ze silného skla. Na stěně nad krbem byla nainstalována plochá televize, Jesse věděl, že přijde tak na 7000 dolarů. Na stolku vedle pohovky ležel baseballový míček s téměř nečitelným podpisem Willieho Mayse, uložený v umělohmotném pouzdře. Vpravo od krbu se nacházela malá replika modelu motorky vyvedená v kaštanově hnědé a zlaté barvě. Na černé kovové polici v kuchyni Jesse objevil sadu nádobí pro psa z nerezové oceli. Ložnice byla vybavena abnormálně velkou postelí z ořechového dřeva a televizí s velkoplošnou obrazovkou. Na nočním stolku ležely dva časopisy pro pány o zdraví a kondici. V koupelně se nacházela dřevěná krabička s mýdlem na holení, štětkou a břitvou s oboustranným ostřím. Břitva i štětka byly opatřeny držadly ze slonoviny. Na římse vedle nich stála láhev kaštanově hnědého rumu. Vše zjevně dosud nepoužité.

Skutečnost, že marketingový ředitel Christině Ericksonové potvrdil alibi, mnoho nedokazuje, pomyslel si Jesse. Stříleli pravděpodobně dva lidé. A mohli si vzájemně potvrdit alibi. Ale proč by to dělali? Jesse nedokázal vymyslet jediný důvod, proč by měl kterýkoli z nich Eisleyho zabíjet. Podle Petera Perkinse Eisley dosahoval průměrné úspěšnosti. Z nikoho, včetně sebe, se mu nepodařilo udělat boháče. Ale taky nikoho nedostal do vězení pro dlužníky. Držel se spodních cen trhu. Možná si s jeho kolegy měl zajít promluvit osobně. Perkins je hodně dobrý, ale jako většina lidí z jeho oddělení nemá zrovna moc zkušeností s vyšetřováním vraždy.

V pracovně Jesse narazil na další televizi a velkou zvukovou soupravu. Byl tu hrací automat ze čtyřicátých let, model originálního thunderbirdu, velký světelný globus a jakási skleněná, vodou naplněná deska, v níž neustále stoupaly bublinky. Svět podle katalogu.

Eisley si tu nevystavil žádné fotografie. V domě chyběly knížky. Jesse zašel na verandu a zkontroloval poštovní schránku. Našel katalog J. Crewa. Peter Perkins u sebe měl šekovou knížku, účtenky, stvrzenky ke kreditní kartě, všechno mělo svoji vypovídací hodnotu. Dokázal to kompetentně vyhodnotit. Jesseho zaujala naprostá prázdnota toho všeho. Až na podložku pod psa nikde sebemenší náznak, že tady někdo bydlel a užíval si života. Připadalo mu to tu strohé jako v klášteře. Pokud se nemýlí v časovém odhadu, vrátil se Eisley z práce, převlékl se do sportovního a vyšel si zaběhat se psem. Přes židli ani na posteli se nepovaluje žádné oblečení. Ať měl Eisley předtím na sobě cokoli, pečlivě to pověsil nebo odložil do koše na prádlo. Boty měl vzorově vyrovnány na polici v šatníku v ložnici. Lednička byla téměř prázdná. Přehrávač CD na Jesseho působil jako dekorace. Usmál se v mrtvém tichu domu.

Nemá ani fotografii Ozzieho Smithe…

Jesse pomalu znovu procházel všemi místnostmi. Neotevíral žádné šuplíky ani skříně. Nebral do ruky žádné předměty, jen se pomalu pohyboval po domě. Nic neviděl, nic necítil, nic neslyšel, nevnímal žádný náznak, proč by někdo chtěl umístit dvě kulky do hrudi Kennetha Eisleyho. Ve stěně kuchyně hned vedle zadního vchodu byla vyříznuta dvířka pro psa, vedla k oplocenému výběhu dvorku.

Možná bych si měl pořídit psa.

Jesse žádný dvorek nemá. Co by pes celý den dělal? Ještě chvíli poseděl, pak se zvedl, opustil prázdný byt a zamkl za sebou.

14

Když se Jesse vrátil na stanici, seděla u přepážky Molly, brala telefony. Z palce a ukazováčku vytvořila kroužek, zbylé tři prsty nechala natažené.

„Znamená to, že znáš jména těch tří chlapců?“ ověřoval si Jesse. Molly přikývla.

„Až tu budeš mít pauzu, zajdi za mnou,“ požádal ji. Vstoupil do své kanceláře, zavřel za sebou dveře a zavolal Marcy Campbellové. „Máš večer čas?“ zeptal se. „Ano.“

„Zajdeš ke mně?“

„Bylo by pošetilé odmítnout,“ odpověděla. „Můžeme si objednat jídlo,“ navrhl Jesse. „Čínu?“ nadhodila Marcy. „Víš, jaké erotické účinky to na mě má, když jím činu.“

„Nebo když ji nejíš.“

Zaklepala Molly, vstoupila a zdvořile otálela u dveří, než Jesse zavěsil. Pak se posadila na židli proti němu, upravila si zbraň, aby se jí nezarývala do zad, a nakoukla do svých poznámek.

„Bo Marino, Kevin Feeney, Troy Drake,“ hlásila. „Ti tři chlapci, cos je viděla obtěžovat Candace?“

„Ano.“

„Máš něco víc?“

„Zatím ne.“

„Nějaký plán?“ zajímal se Jesse. „Budu je sledovat,“ odpověděla Molly. „Musíš taky někdy pracovat tady,“ upozornil ji Jesse. „O svém volném čase,“ upřesnila Molly. „Můžeš i v pracovní době,“ povolil jí Jesse. „Když tě budeme moct postrádat. Je to veřejná záležitost.“

„Taky ženská,“ zdůraznila Molly. „To chápu.“

„Tím si nejsem tak docela jistá. Nejsem si jistá, jestli tohle může nějaký muž pochopit.“

„Nemám ke znásilnění o nic kladnější vztah než ty,“ bránil se Jesse.

„Ne. To určitě nemáš. Ale tebe to netrápilo, dokud jsi nepochopil, o co vůbec jde.“

„Protože je to ta nejhorší věc, která se ženě může přihodit?“

„Ne,“ nesouhlasila Molly. „Existuje pár horších věcí. Jedním z důvodů, proč se mu ženy poddají, je, že jde o tu lepší alternativu.“

„Na rozdíl od smrti,“ nadhodil Jesse.

„Nebo mučení, nebo obojího. Ale tvoje matka se znásilnění bála. Možná žes to nejen věděl, ale i vycítil, protože nám malí chlapečkové nakukují pod sukně.“

„Tys věděla, že to děláme?“

„Každá žena prostě ví, že je předmětem sexuálního zájmu téměř všech mužů a že téměř každý muž se na ní může dopustit sexuálního násilí, když se mu zachce.“

„Tebe někdy znásilnili?“

„Ne. Ale téměř každé ženě se dostává víc sexuální pozornosti, než by ráda. Všechny víme o hrozbě

násilí.“

„Ne všichni jsme, ehm, plni násilí,“ namítl Jesse. „Ne. Ale víš, co se říká – musíš brát v úvahu to, co by nepřítel dokázal udělat, a ne to, co třeba udělá.“

„To jsme všichni nepřátelé?“

„Ach bože ne,“ couvala hned Molly. „Mám tě moc ráda, Jesse. A můj manžel…“ Odmlčela se. „Je to můj nejlepší přítel, můj milenec, můj…“ Zavrtěla hlavou. „Jenže existují věci, které jsou ženám jasné, ale muži je nikdy nepochopí.“

„A proto jsi po tom případu znásilnění vystartovala jako vosa na med?“

„Ano.“

„Muži možná taky znají něco, co ženy ne,“ řekl Jesse.

„To určitě ano. Ale znásilnění patří k věcem, o kterých víme my,“ odpověděla mu.

Jesse přikývl. „Pro některé ženy se problémem může stát snaha o jejich ovládnutí,“ poznamenal Jesse.

„Pokud žijí s mužem, který se je snaží ovládnout,“ opáčila.

„Moc přemýšlíš,“ usoudil Jesse. „Na policistku a irskou katoličku.“

„Irskou katoličku, matku tří dětí a policistku na malém městě,“ upřesnila to. „Přesně tak,“ souhlasil Jesse. „Takže po nich půjdu.“

„Jen si dej pozor, ať nám neuniknou, jestli jsou to oni.“

„Já vím.“

„A nezapomínej, jsou to jen středoškoláci, ale jsou větší a silnější než ty.“

„Na něco takového žena nikdy nezapomíná,“ připomněla mu Molly.

„Jo. Řekl bych, že o tom jsi mi zrovna obsáhle vykládala.“

„Obsáhle.“ Molly se na něj usmála. „Ale neboj se. Nebudu se k tomu pořád vracet.“

15

Žena ležela na boku na odlehlém konci parkoviště nákupního střediska Paradise. Hlavou se opírala o zadní pneumatiku stříbrného terénního automobilu značky Volvo. Nákupní vozík plný zboží se zastavil čelem k černému sedanu audi zaparkovanému vedle volva. Jesse přidřepl vedle Petera Perkinse a zadíval se na ženu.

„Dvě kulky v hrudi,“ hlásil Perkins. „Řekl bych, že malý kalibr.“

„Přesně jako u Kennetha Eisleyho.“

„Na první pohled,“ zdůraznil Perkins. „Klíče držela v ruce,“ soudil Jesse. „Upustila je, když po ní střelili.“

„Nejspíš stačila dálkovým ovládáním uvolnit zadní dveře. Jsou odjištěné, ale ne otevřené.“

Jesse pohlédl na nevyložený nákupní vozík. Za ním mlčky postávalo několik lidí, přivábených sem modrými majáčky hlídkových vozů. Simpson a DeAngelo je udržovali alespoň kousek od místa činu. V dálce se ozvalo houkání sirény.

„To bude sanitka,“ hádal Perkins.

„Už ji nebude potřebovat.“

„Ne,“ souhlasil Perkins. „Ale mohli by ji odvézt.“ Jesse přikývl.

„Takže,“ začal zvažovat situaci. „Nakoupí jídlo v samoobsluze. Zaplatí a vyveze vozík… Je to její auto?“

„Předpokládám, že ano.“

„Zkus její klíče,“ poradil mu Jesse.

Perkins rukou v rukavici zvedl klíče, zamířil dálkovým ovládáním na auto a stiskl tlačítko. Blinkry zablikaly, ve dveřích cvakly zámky. Stejným způsobem dveře zase uvolnil, pak klíče upustil do pytlíku určeného pro důkazní materiál a jeho obsah poznamenal na popisku.

„Dobře, takže vyjde ven ke svému autu…“ Rozhlédl se po parkovišti. „Měla to daleko, protože parkoviště bylo značně obsazené.“

„Je pátek večer,“ připomněl Perkins. „Takhle to tu vypadá každý páteční večer?“

„Jo. Před svátky je to ještě horší.“

„Odjistí zadní dveře,“ pokračoval Jesse, „aby naložila nákup, a schytá dvě kulky do hrudi. Mohla žít dejme tomu dalších pět vteřin, před smrtí se pootočila, pak spadla a namáčkla se hlavou na zadní pneumatiku.“

Perkins přikyvoval.

„Vnímám to stejně.“

Světla majáčků parkovišti dodávala slabě namodralý přídech. V ostatních částech parkoviště celá

řada řidičů hledala volná místa, čekali, až si lidé naloží nákupy a odjedou, aby sami mohli zaparkovat. Pokud modré světlo vnímali, nedávali to na sobě znát, a když měli kam zajet, udělali to.

U skupinky zastavilo vozidlo paradiské ambulance, vystoupil z něj Duke Vincent. Poklekl vedle ženy a snažil se nahmatat pulz. Stejně jako ostatní věděl, že žádný nenajde. Ale patřilo to k rutině. Bylo by trapné dovézt do márnice živou.

„Už ji můžeme odvézt?“ zeptal se Jesseho. Jesse pohlédl na Perkinse.

„Jste hotoví?“ ověřoval si.

„Jo, obrys křídou už máme.“

„Dobře, Dukie.“

„Známe jméno?“ zajímal se Duke, když ženu nakládal do zádi vozu.

„Řidičský průkaz zní na jméno Barbara Careyová.“

Vincent přikývl. „Jistě jste si všimli, že ji střelili stejně jako toho chlapa na pláži,“ prohodil.

„Všimli jsme si.“

„Zmínil jsem se o tom jen pro jistotu.“ Duke nasedl do auta a odjel.

Lidé, kteří se srotili kolem, se pomalu začínali rozcházet. Tlapa Simpson přistoupil k Jessemu a Peteru Perkinsovi. „Co myslíte?“

Promluvil na oba, ale díval se na Jesseho.

„No, peníze v portmonce zůstaly nedotčené,“ poznamenal Perkins. „Pořád má prsteny a náhrdelník.“

„Pokud nešlo o náhodný cíl, musel ji sem vrah nebo vrahové sledovat,“ přemítal Jesse nahlas. „I kdyby věděli, že jede nakupovat sem, rozhodně nemohli mít ani tušení, kde zaparkuje.“

„Což znamená, že tu byli autem,“ usoudil Simpson. Jesse přikývl.

„A pokud přijeli autem, zaparkovali někde poblíž, seděli v autě a čekali, až se vrátí,“ dedukoval Jesse.

„Petere, opište s Tlapou a Anthonym všechna registrační čísla aut parkujících tak, že je z nich vidět na její auto.“

„Myslíš si, že tu ten vrah ještě je?“ divil se Simpson.

„Nevím,“ připustil Jesse. „To uvidíme.“

Bodl prstem do vzduchu směrem k zaparkovaným autům.

„To si piš,“ řekl Perkins.

Jesse se vrátil do svého vozu a vysílačkou zavolal Molly.

„V obchodním centru zastřelili ženu,“ nahlásil jí. „Řidičský průkaz je vystaven na jméno Barbara Careyová, Rose Avenue šestnáct. Zjisti mi nejbližšího příbuzného.“

„Jestli ho najdu, mám ho uvědomit?“ starala se hned.

„Udělám to sám,“ odpověděl Jesse. „Nemusíš. To zvládnu.“

„Dobře,“ souhlasil Jesse. „Dej mi vědět.“ Mezi posledními lidmi, kteří zůstali na místě, se za ruce drželi muž a žena a špitali si. „Kdo to mluví do té vysílačky?“ zeptala se žena. „Nejspíš policejní náčelník.“

„Vypadá mile,“ usoudila. „Ani jsem si nevšiml.“

„Co dělají ti ostatní policisté?“ zajímala se. „Opisují čísla aut.“

„Můj bože, zjistí naše jména,“ polekala se. „No a? Zjistí stovky dalších jmen.“

„Myslíš, že nás budou vyslýchat?“

„Jsme na malém městě,“ uklidňoval ji. „Pochybuju, že by na to policie měla lidi.“

„Bylo by to docela vzrušující,“ usoudila. „Ano.“

„Co bychom jim řekli?“

„Že jsme si zajeli nakoupit jídlo,“ odpověděl. „Což je pravda.“

„Jednu chvíli jsem myslela, že dostanu orgasmus hned na místě,“ přiznala se. „Když jsem stála vedle ní a ukládala hrozny do pytlíku.“

Usmál se a stiskl jí ruku.

„Bylo to pěkně zblízka a osobní,“ řekl měkce.

16

„Prokristapána,“ kárala ho Marcy. „Člověk přece nemůže někoho pozvat na večeři a jen tak pohodit na stůl tři kartony činy.“

„Samozřejmě že nemůže,“ souhlasil Jesse. „Jen jsem si chtěl ověřit, jestli to víš.“

„Jo, dobře,“ vzdala to Marcy.

Začala mu prohlížet kuchyňské skříňky.

„Můžeš nám zatím udělat koktejly. Já přichystám stůl.“

Jesse bez ptaní připravil oběma do vysokých skleniček skotskou se sodou. Marcy držela v ruce dvě skleničky na víno. „Jaké víno se hodí k Číně?“

„Nejspíš silný cabernet,“ nadhodil Jesse.

„A máš ho?“

„Ne.“

„Co máš?“

„Skotskou black label, absolut vodku, z piv budweiser.“ Marcy přikývla a odložila skleničky. Jídlo i s obalem vložila do slabě rozpálené trouby a usadila se s drinkem na pohovku.

„Jak jsi na tom s Jenn?“ zeptala se. Jesse pokrčil rameny. „Až tak dobře?“

„Tuhle se zastavila a uvařila mi večeři,“ hlásil Jesse. „Dobrou večeři?“

„Skvělou,“ opáčil Jesse. „Navštěvuje kurzy vaření.“

„Večer proběhl dobře?“

„Jistě.“

Marcy se odmlčela, držela sklenici oběma rukama, upíjela.

„Pro ni to funguje skvěle,“ poznamenala nakonec.

„Co?“

„Tohle uspořádání. Vidí tě, kdy se jí zachce. Když má problémy, jsi tady. Když potřebuje soucit nebo oporu, jsi tady. Když se chce vidět s někým jiným, klidně může.“

„To je bezpochyby pravda.“

„A co získáváš ty?“ zajímala se Marcy.

Jesse zašel do kuchyňského koutku a připravil si další drink. Vrátil se, postavil se k oknu a pozoroval přístav. „Jsem v tom na dlouhou trať, Marcy.“

„Což znamená?“

„Což znamená, že ji miluju a budu se jí držet, dokud mi nedokáže, že neexistuje cesta, jak to napravit.“

„A to neudělala?“

„Ne?“

„Tvrdí ti, že tě miluje?“

„Ano.“

„Nerada bych tě nějak naštvala, ale nenapadlo tě někdy, že s tebou třeba manipuluje?“

„Napadlo.“

„A?“

„Není to pravda.“ Marcy pila minimálně.

„Byl jsi někdy v poslední době za tím cvokařem?“

„Za Dixem? Jo, chodím k němu.“

„Bavíte se o tomhle?“

„Někdy.“

„Začínám být příliš dotěrná?“

„Ano.“

Marcy se zhluboka napila.

„Doslechla jsem se o další vraždě ve městě,“ změnila téma. „U nákupního střediska Paradise.“ Jesse přikývl. „Nějaká stopa?“ Jesse zavrtěl hlavou.

„A co ta první vražda, ten muž na pláži?“

„Nic.“

„No, vypadá to na dlouhou sezónu,“ poznamenala Marcy. „Ano.“

Chvíli mlčeli. Nastala plná večerní tma. Z místa u okna, kde Jesse stál, za temným přístavem viděl světla paradiské šíje a ostrova Stiles. V přístavu se nic nehýbalo.

„Pověz mi něco o znásilnění,“ požádal Jesse Marcy.

„O znásilnění?“

„Ano.“

„V mém případě ho nikdy nebylo třeba.“ Jesse se usmál.

„Molly pracuje na případu znásilnění. Tvrdí, že se ho děsí každá žena.“

„No…“ Marcy se odmlčela. Měla dopito. Nastavila sklenku a Jesse jí došel přichystat další. Sobě udělal taky.

„Hádala bych, že většina žen si takovou možnost nepřipouští.“ Jesse přikývl.

„Co je na tom nejhorší?“ zeptal se. „Když o tom začneš uvažovat.“

„Nemůžu tvrdit, že bych se každý den probudila a hned se začala děsit násilníků.“

„Já vím. Ale kdybys o tom přemýšlela, co by ti připadalo nejhorší?“

Marcy si přitáhla nohy na gauč a posunula se, aby pohodlněji viděla na přístav. Napila se skotské, polkla a slyšitelně vydechla.

„Pokud by mi neublížil fyzicky, nejspíš by to byla degradace na úroveň věci,“ odpověděla.

„Pověz mi o tom,“ vybídl ji. Oči se jí zúžily.

„Nejsi zvrhlík, že ne?“

„Nemyslím. Pověz mi o té degradaci na věc.“

„No, víš, jde o zneužití ženy proti její vůli k účelu, v němž sama nehraje žádnou roli. Sakra, ten chlap ji využil k vylití koulí.“

„Nebo tak nějak.“

„Doslova i obrazně se staneš věcí.“

„Není to o tobě,“ pronesl Jesse.

„Ne. Celé je to o tom násilníkovi a na tobě nezáleží.“

Jesse pomalu přikývl. Odstoupil od okna a posadil se na gauč vedle Marcy. Mlčeli. Marcy si opřela hlavu o Jesseho rameno. Popleskal ji po stehně.

„Nejde ti jenom o to znásilnění,“ prohlásila Marcy po chvíli. „Že?“

„Ne.“

„Je to taky o Jenn.“ Jesse přikývl.

„Někdy mám pocit, že je o ní všechno,“ připustil.

17

Jesse čekal v autě na parkovišti nákupního střediska Northeast, s Molly komunikoval mobilem.

„Kde je teď?“ chtěl vědět.

„Zrovna vychází od Macyho.“

„Je sama?“

„Ano.“

„Není poblíž někdo, koho znáš?“

„Ne. Nastala ta správná konstelace.“

„Dobře, seber ji a přiveď mi ji sem.“

Molly Candace při odchodu z ohromného obchodního komplexu přímo nedržela, ale šla těsně vedle ní a mírně vzadu, pravým ramenem ji popoháněla jako ovčácký pes stádo.

„Naskoč si,“ řekla, když dorazili k Jessemu.

„Co chcete?“

„Promluvíme si o tom, až nastoupíš.“

Molly otevřela dveře, Candace nastoupila a Molly dveře zabouchla. Otevřeným okénkem pohlédla na Jesseho. Zavrtěl hlavou.

„Je to moudré?“ zeptala se Molly.

„Nejspíš ne,“ potvrdil její pochyby Jesse. „Odsud to přebírám já.“

Molly pokrčila rameny, pokynula mu na rozloučenou a odešla. Jesse chápal, že to neschvaluje. Když se policista ocitne se ženou o samotě, mohl by se snadno dočkat obvinění ze sexuálního obtěžování. Jesse zařadil rychlost.

„Jestli se chceš přikrčit, aby tě nikdo neviděl, nebudu si to brát osobně,“ ujistil ji. Candace se posadila zády k okénku.

„Co chcete?“

„Promluvit si. Celé ty šachy měly zajistit, aby tě nikdo neviděl, jak se mnou mluvíš.“

„Co si děláte starosti?“

„Já si je nedělám. Jen jsem měl dojem, že ty ano.“

Jesse vyrazil z parkoviště a zamířil na sever po Route 114.

„Kam mě to vezete?“

„O kousek dál je Dunkin’Donuts,“ vysvětlil Jesse. „Dáme si tam kávu.“

„Nechci se s vámi bavit.“

„Já vím. Ale nejspíš budeš muset.“

Mlčeli. U okénka Jesse objednal dvě kávy a čtyři koblihy se skořicí. Opatrně u obou kelímků prorazil naznačený otvor v umělohmotném víčku a jeden podal Candace. Koblihy na tácku uložil mezi ně, opřel je o přihrádku u přístrojové desky, v níž měl zavřenou brokovnici.

„Bo Marino,“ řekl Jesse. „Kevin Feeney. Troy Drake.“ Candace se nahrbila, sklopila hlavu. Neřekla nic.

„Oba víme, že tě znásilnili,“ pokračoval Jesse. Candace se nahrbila ještě výrazněji.

„A oba víme, že ti vyhrožovali a že o tom nesmíš mluvit.“

„Jak to víte?“

„Jsem policejní náčelník. Vím všechno.“

„Nevím, o čem to mluvíte.“ Candace mluvila tichounce, oči jako přikované ke svému klínu. Jesse snědl půlku koblihy a vypil něco kávy.

„Jestli je necháš, budeš mít ze života peklo, co budeš žít v tomhle městě.“ Candace vrtěla hlavou.

„Když se mi svěříš, budu tvůj život moct dát zase pořádně dohromady.“

„Moje matka,“ hlesla Candace.

„S matkou ti můžu pomoct,“ sliboval Jesse.

Candace dál zírala do svého klína. Jesse dojedl první koblihu a vypil další část kávy. Oba mlčeli. Candacina skleslá ramena se začala otřásat. Nevydávala žádné zvuky, ale Jesse věděl, že pláče. Položil jí ruku na rameno.

„Bavíme se neoficiálně,“ upozornil ji Jesse. „Je to jen mezi námi dvěma. Nemusíš nic dosvědčovat. Nikdo se nedozví, cos mi řekla.“

Ramena se jí dál otřásala.

„Svěř se mi,“ vybízel ji Jesse. „Tady jsi v bezpečí. Zůstane to jen mezi námi.“

„Bo je kapitánem fotbalového družstva,“ vyletělo z Candace a naplno se rozplakala.

Jesse z přihrádky vytáhl papírové kapesníky a položil je na přístrojovou desku před ní. Povzbudivě ji poplácal po rameni.

„Je tak silný,“ pokračovala.

Jesse ji přestal poplácávat a nechal svoji ruku ležet na jejím rameni.

„Za fotbalovým hřištěm… je takové údolíčko… vedou tudy vlakové koleje… Vzali mě tam.“ Mluvila a zároveň brečela. Teklo jí z nosu. Vysmrkala se. „Násilím?“

„Jen… řekli mi, ať jdu s nimi… a víte… jsou to takoví borci… víte?“

„Jistě. Chápu.“

„A začali… začali vést řeči… sprosté. A chytili mě a stáhli ze mě oblečení…“

Na chvíli přestala mluvit a jen vzlykala. Jesse čekal, ruku jemně na jejím rameni. Nakonec se ovládla natolik, že dokázala mluvit.

„A udělali to,“ řekla.

„Všichni tři?“ zeptal se Jesse měkce.

„Vystřídali se… Dva mě vždycky drželi a jeden to dělal.“

Jesse si opřel hlavu o opěrku, na chvíli zavřel oči a tiše dýchal nosem. Candace plakala, teď už tiše, ruce složené v klíně, hlavu sklopenou.

„Fotili to,“ dodala.

Jesse pomalu přikývl, hlavu stále opřenou, oči stále zavřené.

„A ty fotografie budou ukazovat po škole,“ vydedukoval. „Jestli něco řekneš.“

„Ano.“

„Viděla jsi ty obrázky?“

„Jeden.“

„Jsou na něm i oni?“

„Jeden z nich.“

„Který?“

„Nevím,“ přiznala. „Nedokázala jsem ten pohled unést.“

„Máš tu fotografii?“

„Spálila jsem ji.“

„To je zlé,“ povzdechl si Jesse. „Mohla posloužit jako důkaz.“ Candace vrtěla hlavou.

„Nechtěla jsem, aby to někdo viděl.“

„Chápu. Vyhrožovali ti i jinak?“

„Řekli, že to zopakujou. Víte? Když to povím. A Bo tvrdil, že mi příště ublíží.“

„Tvoji rodiče vědí, co se ti stalo?“ zajímal se Jesse. „Matka ví, že mě znásilnili, ale ne kdo.“

„A otec?“

„Matka řekla, že mu to nesmíme říct.“

Candace si otřela oči a vysmrkala se. Jesse se chvíli ani nepohnul, zíral přímo před sebe předním sklem, bubnoval prsty o stehno.

„Dobře,“ řekl po chvíli. „Je to naše tajemství.“

Přikývla. Jesse vytáhl z kapsy košile vizitku a na zadní stranu napsal telefonní číslo.

„Zavolej mi, kdykoli budeš potřebovat. Kvůli čemukoli. Zůstane to mezi námi dvěma, pokud se sama nerozhodneš jinak.“

Převzala vizitku.

„Co budete dělat?“ chtěla vědět.

„Budu tě od toho držet stranou,“ slíbil jí Jesse. „Ale dříve nebo později najdu cestu, jak všechny tři zašít.“

„Nepovíte, že to máte ode mě?“ ověřovala si. „Ne, nepovím.“

„Jsem tak vyděšená,“ svěřovala se.

„Já vím. Jen nezapomínej, že už na to nejsi sama. Jsme v tom společně.“ Přikývla.

„Mám tě zavézt domů nebo zpátky k nákupnímu středisku?“

„Ke středisku,“ požádala ho. „Ve tři tam mám sraz s kamarádkou.“

Cestou zpátky Jesse dopil kávu a dojedl koblihu. Zastavil nedaleko vchodu. Chvíli zůstala sedět v autě.

„Myslíte, že to udělají znovu?“ zeptala se.

„Nevím. Snaž se nezůstat s nimi o samotě. Zavolej, kdykoli budeš potřebovat.“ Mlčky přikyvovala.

„Děkuju vám,“ řekla na rozloučenou. Jesse se na ni usmál.

„Jen my dva, děvče.“

18

Healy bez zaklepání vstoupil do Jesseho kanceláře a posadil se. „Volal jste mě?“ Jesse přikývl. „Díky, že jste přišel.“

„Nebyla to ode mě žádná oběť. Víte, že takhle žiju.“

„Máme tu dvě vraždy.“

„Slyšel jsem.“

„Odeslal jsem kulky do státní forenzní laboratoře a vaši lidé mě ujistili, že pochází ze stejných zbraní jako u předchozí vraždy.“

„Zbraní?“

„Jo. Obě oběti v sobě měly dvě kulky, každou z jiné zbraně.“ Healy se mračil. „Dva střelci?“ divil se.

„Nebo jeden, který chce, abychom ho považovali za dva.“

„Mezi oběťmi existuje nějaká spojitost?“ vyptával se Healy.

„Žádnou jsme nedokázali objevit.“

„Obě oběti žily tady?“

„Spolu s dalšími dvaceti tisíci obyvatel.“ Healy pomalu kýval hlavou.

„No, víte, jak to chodí. Nehodlám vám pokládat spoustu připitomělých otázek.“

„Máme jen ty čtyři kulky,“ informoval ho Jesse. „Z dvaadvacítek.“

„Tím se vám to zužuje,“ nadhodil Healy.

„Lidé, co používají dvaadvacítky, nerozeznají jednu zbraň od druhé a tuhle získají snadno,“ rozumoval Jesse.

„Nebo to s ní umí,“ přidal další možnost Healy. „A dvaadvacítku mají rádi, protože je tichá a nenadělá takovou paseku.“

„Možná se taky rádi předvádějí.“

„Vypadá to, že umí střílet?“

„Obě kulky umístili na správné místo. U obou obětí. Zabila by je kterákoli z nich.“

„Takže se musíme zaměřit na zbraně,“ zakončil to Healy. „To je začátek.“

„Kolik dvaadvacítek je podle vás v celé zemi?“

„Předpokládejme, že pár jich bude. A předpokládejme, že jde o dva střelce. Je to pravděpodobnější varianta než jeden střelec, dvě zbraně,“ pokračoval Jesse.

„Jo,“ souhlasil Healy.

„A předpokládejme, že střelci jsou z Paradise.“

„Protože z Paradise byly obě oběti,“ přizvukoval mu Healy.

„Není divu, že vás povýšili na kapitána.“

„Takže vytvoříme seznam všech lidí ze státu Massachusetts, co vlastní dvaadvacítku,“ shrnul to Healy.

„Nebo do ní nakoupili munici.“

„A porovnáme to se všemi obyvateli Paradise.“

„A třeba získáme nějaké podezřelé,“ dokončil myšlenku Jesse.

„Pokud ovšem pachatelé nakupovali v Massachusetts,“ poznamenal Healy. „A pokud v obchodě dodrželi papírování a pokud jsme dokumentaci neztratili na počítači a pokud žijí v Paradise.“

„Hrome, to jsme je ale zahnali do kouta,“ pronesl sardonicky Jesse. „Jsou vaši lidé dobří na úředničinu?“

„Nejsem snad náčelník oddělení vražd?“ odpověděl otázkou Healy.

„A umějí být rychlí?“

„Jsem náčelník oddělení vražd. Nejsem Bůh.“

„Já myslel, že je to jedno a to samé,“ bránil se Jesse.

„Pak jistě chápete mé zklamání,“ opáčil Healy. „Bude to dlouhodobý proces.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Dlouho,“ odpověděl lakonicky. Chvíli mlčeli.

„Napadla mě taková ošklivá myšlenka,“ poznamenal Jesse.

„O těch dvou zbraních?“ věděl hned Healy. „Obě střílejí stejně dobře, na stejné místo, každá rána z nich je smrtelná?“

Jesse přikývl.

„Bylo by dobře, kdyby se vám ten proces podařilo poněkud urychlit,“ poznamenal. „Udělám, co bude v mých silách,“ slíbil Healy. Mlčeli, hleděli na sebe.

„Hrával jste baseball,“ pronesl Healy po chvíli. „Jo, za Albuquerque.“

„Já za Binghamton,“ přiznal se Healy. „Východní ligu.“

„Nebalamutíte mě?“ nechtěl věřit Jesse. Healy zavrtěl hlavou.

„Ne. Byl jsem nadhazovač, u Phillies, dost dobrý. Pak jsem vstoupil do armády, vrátil se, oženil, přišly děti…“ Jesse přikyvoval.

„A je to hned pryč,“ vzdychl. „A vy?“

„Spojka. Natrhl jsem si rameno a tím to skončilo.“

„Byl jste dobrý?“

„Jo“

„To je zlé. Hrajete teď někde?“

„Paradiskou druhou ligu. Softball.“

„Lepší než nic,“ usoudil Healy. „O dost lepší,“ potvrdil Jesse.

19

Jesse seděl vedle Tlapy Simpsona na předním sedadle Simpsonova pickupu parkujícího v ulici kousek od domu Candace Penningtonové na paradiské šíji. Dům z větrem ošlehaného šindele stál na kamenitém výběžku vnějšího okraje šíje s výhledem na otevřený oceán.

„Odsud půjde na roh Oceán Avenue. Tam nastupuje do školního autobusu,“ řekl Jesse. „Který bude řídit Molly.“

„Dopravní společnost ví, o co jde?“

„Ne. Tam si myslí, že se snažíme chytit překupníka drog.“

„Taky jsem kdysi řídil školní autobus,“ zavzpomínal Simpson. „Kouřila se v něm spousta svinstva.“

„Soustřeď se na přítomnost, Tlapo. Budeš Candace sledovat cestou k autobusové zastávce, pak za autobusem pojedeš do školy a budeš ji pozorovat, než vstoupí do budovy. Půjdeš za ní dovnitř, budeš se pořád zdržovat v její blízkosti a na konci dne všechno proběhne zase opačně.“

„Co jsi řekl ve škole?“

„Stejnou věc, zamaskované vyšetřování drog.“

„Hrával jsem fotbal s Marinovým starším bráchou,“ zaprotestoval Simpson. „Zná mě půlka školy. Jak bych se mohl před někým zamaskovat?“

„Tlapo,“ pokáral ho Jesse. „Nehledáme drogy. V tom spočívá to zamaskování. Ať si klidně každý ví, že jsi policista, hlavně že neznají důvod, proč tam jsi.“

„Což je?“

„Ochránit Candace Penningtonovou a přitom snad získat něco na ty tři hajzlíky, co ji znásilnili.“

„Ale o tom nikdo neví?“ ověřoval si Simpson.

„Vylíčili jí, co s ní provedou, když to prozradí. A já jí slíbil, že o tom pomlčím.“

„Budu na sobě mít uniformu?“ zajímal se Simpson.

„Ne. Řekl jsem ve škole, že budeš předstírat, že jsi nový zaměstnanec správy budovy.“

„Údržbář?“

„Jo.“

„To dostanu takovou tu pracovní kombinézu se jménem na kapse?“

„Jo. Chceš tam mít uvedeno Tlapa? Nebo Luther?“

„Nikdy jsem ti neměl prozrazovat své pravé jméno,“ stěžoval si Simpson.

„Já jsem tvůj šéf. Mně musíš říkat všechno,“ tvrdil mu Jesse. „Jo, dobře. Až kolem půjde moje máma a uvidí mě zametat podlahy, odkážu ji na tebe.“ Jesse se usmál.

„Ta holka je na to sama. Znásilnili ji. Bojí se, že by se jí to mohlo stát znovu. Je jí šestnáct a je vyděšená a oni jí vyhrožovali, že po celé škole ukážou fotky, na kterých je nahá. Bojí se, že by jí mohli ublížit. Bojí se nesouhlasu své matky a nemám ani tušení, jak je na tom s otcem.“

Simpson přikývl.

„Takže dohlídneme na to, aby sama nebyla.“ Jesse přikývl.

„Tlapo, ty to jednou dotáhneš na detektiva,“ lichotil mu. „U nás žádné místo detektiva nemáme,“ upozornil ho Simpson.

„No. Tak kdyby bylo,“ mírnil se Jesse.

„Hrome,“ liboval si Simpson. „Teď už jsem to dotáhl na údržbáře.“

20

Každý večer od pondělka do pátku Garfield Kennedy vystoupil na stanici Paradise město, počkal si, až vlak odjede, přešel sto yardů po kolejích a za kongregacionalistickým kostelem zabočil do Maple Street, v níž bydel. Tento čtvrteční večer se od ostatních nelišil, až na to, že pršelo a že při chůzi kolem kostela se k němu deštěm přiblížil muž se ženou a beze slova ho zastřelili.

Když na místo dorazil Jesse, věděl už, co najde. Přidřepl v dešti vedle Petera Perkinse a uviděl dvě malé dírky v hrudi. Krev prosakovala Kennedyho baloňákem a déšť ji téměř zcela smýval, zanechával jen světle růžovou skvrnu.

„Zas to samé,“ poznamenal jen Jesse.

„Jmenuje se Kennedy,“ hlásil Perkins. „Je to právník, pracuje v Bostonu. Žije tady na Maple Street. Nejspíš vystoupil z vlaku a vzal to zkratkou přes parkoviště u kostela do své ulice… a nikdy tam nedorazil.“

„Má rodinu?“ zajímal se Jesse.

„Ženu, tři dcery.“

„Vědí to?“

„Přišly se podívat, co se děje.“

„Ježíši,“ vyjekl Jesse.

„Nebylo to dobrý,“ přitakal Perkins.

„Promluvím si s nimi,“ rozhodl se Jesse.

Déšť omýval Kennedyho tvář, zmáčel mu vlasy.

„A nebudou mít sebemenší tušení, kdo by ho mohl zabít,“ pokračoval Jesse. „Zeptám se jich, jestli neznají Kennetha Eisleyho nebo Barbaru Careyovou, a oni je znát nebudou. Zjistíme, že mezi těmi třemi neexistovala žádná spojitost a že kulky pocházejí ze stejných zbraní, jaké zabily ty dva.“

„Myslíš, že tu máme sériového vraha, Jesse?“

„Jo. Dá se přesně zjistit, kdy k tomu došlo?“

„Mluvil jsem s pastorem a podle něj sem kolem čtvrté přišel varhaník cvičit na varhany. Ten ještě nic neviděl. Takže se to muselo stát někdy mezi čtvrtou a čtvrt na osmou, kdy jsme dostali hlášení. V tom rozmezí přijíždějí tři vlaky, poslední v šest dvacet tři.“

„Kdo objevil tělo?“ zajímal se Jesse.

„Dva kluci, co tu jezdili na skateboardech.“

„Ve tmě?“

„Podle pastora světla na parkovišti spouští timer a ten je nastavený na sedmou. Nikdy ho nepřestavují, ani kvůli úspoře, i když je v té době ještě denní světlo.“

„Ti kluci tu ještě jsou?“

„Jo. Sedí v hlídkovém voze s Eddiem.“

„Zdržte je tu.“

Jesse se zvedl. „S ničím nehýbejte. Všechno nechte tak, jak to je.“

„Jasně,“ potvrdil Perkins. „Ještě taky musím udělat fotky.“

Jesse opustil místo činu, sto yardů sledoval železniční koleje až na nádraží. Bylo prázdné a temné. Poslední vlak přijel v 18.23. Obrátil se a zahleděl se na koleje. V tuhle roční dobu se stmívalo kolem šesté. Ale jestli byl někdo zvyklý tudy chodit, nejspíš mu tma problémy nezpůsobovala. Vyrazil po kolejích. Nebyl na něco podobného zvyklý, ale pomáhalo mu světlo z parkoviště.

Kromě toho jsem rozený borec. Hradbou stromů vedla cestička k okraji parkoviště. Šel tudy a nesl kufřík. Parkoviště ještě nebylo osvětlené. Scházel tudy směrem k Maple Street, viděl, jak se k němu blíží nějaký pár, nevěnoval mu pozornost. Oni se dostali až k němu a prásk. Padal přímo dozadu, a pokud stříleli stejně dobře jako obvykle, byl mrtev dřív, než dopadl na zem. Jesse se zastavil nad mrtvým mužem a rozhlížel se po parkovišti. Nedaleko kostela parkoval kaštanově hnědý chevrolet cavalier a vedle něj hnědá toyota camry. Všechna ostatní vozidla patřila policii a požárníkům, reflektory rozsvícené, majáčky blikající. Zajímalo by mě, proč si tohle policie nikdy neodpustí. Proč ty zatracený světla nevypnou hned, jak dorazí na místo. Pomalu se obrátil a rozhlédl se kolem. Proti sobě měl výjezd na Sea Street. Další malou hradbou stromů vpravo vedla cestička k Maple Street.

Jesse přešel k výjezdu a rozhlédl se po Sea Street. Vlevo se z města vyjíždělo na Route 1. Vpravo měl centrum města a pobřeží. Vrátil se na parkoviště a prošel pěšinkou na Maple Street. Trávníky před domy, příjezdové cesty, kolonie domků. Vpravo, téměř na konci ulice, jeden dům zářil víc než ostatní, parkovalo před ním několik aut. Kennedyho dům?

„Víš, který dům patří Kennedymu?“ zeptal se Perkinse.

„Ne, ale můžu se zeptat Anthonyho.“ Jesse zavrtěl hlavou.

„Dobře. Můžete to tu ukončit.“ Perkins přikývl.

„Zajdu si promluvit s těmi kluky.“

„První hlídkový vůz,“ navigoval ho Perkins. „Jsou před ním ty skateboardy.“

21

Jesse se posadil na přední sedadlo hlídkového vozu vedle Eda Coxe a obrátil se na chlapce vzadu. Mohlo jim být kolem čtrnácti. Nadýmali se vlastní důležitostí. Škoda toho mrtvého chlápka, ale tohle je ta nejbombastičtější věc, jaká je kdy potkala.

„Jmenuju se Jesse Stone,“ představil se.

„My víme, kdo jste.“

„Pověděli jste tady důstojníkovi všecko?“ zeptal se jich Jesse. „Ano.“

„A udali jste mu jména a adresy?“

„Jistě.“

„Dobře, a teď chci, abyste to zopakovali ještě mně.“

„Já se jmenuju Richard Owens,“ ozval se jeden z chlapců. Byl malý a štíhlý, světlé vlasy měl upravené do správňáckého účesu, levý ušní lalůček mu zdobil zlatý cvoček. „A jak ti říkají?“ zeptal se Jesse.

„Myslíte jako přezdívku?“ Jesse přikývl.

„Rick,“ odpověděl chlapec. „Nebo někdy Ricky.“

„A tobě?“ Jesse se obrátil na druhého chlapce.

Měl olivově zbarvenou pleť a dlouhé černé vlasy, kterým déšť zrovna neprospěl. „Sidney Lessard. Říkají mi Sid.“

„Dobře, Side. Důstojník Cox tě vezme někam do sucha – můžete použít mé auto, Ede.“

„Proč nemůžeme zůstat spolu?“ zajímal se Rick.

„Policejní postup,“ odpověděl Jesse.

„Jaký postup?“

„Abych viděl, jestli mi oba budete líčit totéž.“

„Myslíte, že jsme lhali?“

„To zatím nemůžu vědět.“

„Proboha…“ začal Rick.

„Půjdu,“ souhlasil Sid. „Nelžeme. Prostě s ním odejdu.“

Cox opustil sedadlo řidiče a otevřel zadní dveře. Sid vystoupil, zamířili spolu k Jesseho autu. Jesse se natáhl a vypnul modré světlo.

„Tak co jsi viděl, Ricku?“ zeptal se Jesse. „Přišli jsme si se Sidem zajezdit na prkně. Je tu dobrej chodník a mají tu rampu pro postižený. A každou noc tu rozsvěcejí.“

„Jezdíte i za deště?“ divil se Jesse.

„Jistě, pane, déšť nám nevadí.“

„Přišli jste poté, co se rozsvítilo.“

„Protože ve tmě se jezdit nedá.“

„Jistě.“

„Takže si jezdíme možná takovejch pět minut. Sjíždím rampu, zavadím o kamínek, padnu na zadek a prkno mi zajede do tmy. Jdu pro něj a vidím toho chlápka. Tak zařvu na Sida, usoudíme, že je mrtvej, a…“

„Jak?“

„Jak co?“ Ricka mírně pobouřilo nečekané přerušení.

„Jak víte, že je mrtvý?“

„Já… Já nevím, prostě to nějak poznáte, ne? Nikdy jste neviděl mrtvýho?“

„Viděl.“

„A vepředu měl tu růžovou skvrnu od krve,“ vzpomněl si Rick. „Takže letíme jako blázni do kostela a povíme to knězi, ten zavolá poldy a vy se ukážete.“

„Neviděls něco, co by mohlo být nějakým vodítkem?“

„Řekl jsem všechno, co jsme viděli,“ durdil se Rick.

„Kromě policejních aut je teď na parkovišti kaštanově hnědý chevrolet a hnědá toyota camry. Jiná auta jste neviděli?“

„Jen toho saaba,“ odpověděl Rick.

„Pověz mi o tom saabu.“

„Byl to saab sedan, pětadevadesátka, červenej, se zakázkovejma diskama na kolech.“

„Kde stál?“

„Když jsme přišli s prkny, parkoval támhle u tý příjezdový cesty.“

„Seděl v něm někdo?“

„Nevím.“

„Všiml sis přece, co je to za model a jaká má kola,“ připomněl mu Jesse. „Jistě, auta mě bavěj.“ Jesse se usmál. „Kdy odjelo?“

„Nevím. Co jsme našli toho mrtvýho a běželi to říct knězi, jsme si ho nevšímali. Když jsme se vrátili, už tam nebylo.“

„Dobře. Díky za pomoc. Jestli chceš počkat, než si promluvím se Sidem, můžeš se posadit k důstojníku Coxovi do mého auta.“

„Dobře.“

Dorazil Sid a vypověděl Jessemu v podstatě ten samý příběh. Trochu nafoukl svoji roli v něm, použil formulace „našli jsme tělo“, ale většina svědků kapku nadhodnocuje svoji úlohu, to Jesse znal.

Když chlapci odešli, Jesse s Peterem Perkinsem chvíli postáli v dešti, zatímco zdravotníci nakládali tělo do sanitky.

„Jeďte s vypnutým majáčkem a bez sirén,“ požádal je Jesse. „Není spěch.“

„Zajdeš si promluvit s manželkou?“ zajímal se Peter Perkins. „V nejbližší době,“ ujistil ho Jesse.

„Nechám jí trochu času.“

„Dozvěděl ses něco od těch kluků?“

„Stál tu červený saab sedan, pětadevadesátka, se zakázkovými koly. Parkoval u příjezdové cesty a odjel, jen co ti kluci objevili tělo.“

„Nevšimli si poznávací značky?“

„Nikdo si nikdy nevšimne poznávací značky,“ připomněl mu Jesse.

„Já vím.“

„Ale můžeme zkusit jednu věc. Vzpomeň si, máme seznam poznávacích čísel aut parkujících na parkovišti nákupního střediska poblíž místa, kde zastřelili tu ženu.“

„Jo,“ potvrdil mu Perkins. „Šedesát sedm aut.“

„Projdeme ho a zjistíme, kolik je mezi nimi červených saabů sedanů.“

„Polovina mladých kvalifikovaných profesionálů v Massachusetts jezdí v červeném saabu,“ namítl Perkins.

„Tím seznam okamžitě zredukujeme na polovinu.“

„Ti kluci neviděli, kdo je v autě.“ Šlo spíš o konstatování než o otázku.

„Ne.“

„Už se ozvali ze státní se seznamem majitelů dvaadvacítek?“

„Ještě ne.“

„Až nám ho dodají, budeme ho moct porovnat se seznamem aut.“

„To budeme.“

„Mrknu se na náš seznam hned, jak mi zítra skončí šichta.“

„Můžeš na to skočit hned po ránu,“ navrhl mu Jesse. „Tvoje povinnosti zadám někomu jinému.“

„To nám nikdo nezbude,“ upozornil ho Perkins. „Tlapa s Molly už jsou mimo normální službu.“

Jesse chvíli na Perkinse mlčky hleděl, pak řekl: „S tím si ty starosti dělat nemusíš.“

„Ne, já samozřejmě ne,“ souhlasil Perkins.

22

„Nemáš dojem, že jsme se k tomu tentokrát přiblížili až příliš?“ zeptal se jí.

„Pracuje to pro nás,“ tvrdila mu. „Kdybychom neriskovali, připravila bych se o ten pocit.“

„Já vím.“

Chvíli mlčeli, drželi se za ruce, v druhé měl každý z nich sklenku martini.

„Jen se nesmíme přestat ovládat,“ vykládal. „Bylo těžké přestat se tě dotýkat, když se objevili ti kluci.“

„Ale dokázali jsme to.“

„Ano. Jednu chvíli mě napadlo, že bychom mohli zabít i je.“ Důrazně zavrtěla hlavou.

„Ne,“ nesouhlasila. „Nezabíjíme přece náhodné oběti. To by bylo jako nějaké přepadení dupou. V něčem takovém vidíš lásku?“

„Já vím. Jen ti naznačuju, nakolik jsem se přestal ovládat.“

„Samozřejmě, já nad sebou vždycky skoro úplně ztrácím vládu. Ale to k tomu patří, naprosto se do toho položit, nechat se tím úplně pohltit a pak na samotném okraji propasti uplatnit svoji vůli.“

Napil se martini.

„Chutná mi to,“ pochvaloval si. „Tohle martini. Mám je tak rád, že bych jich nejradši vypil tucet, ale kdybych to udělal…“

„Radost z perfektně umixovaného martini by byla pryč. To bys mohl zrovna tak dobře vytáhnout gin rovnou z flašky,“ soudila.

„Tak to bychom neměli pospíchat.“

„Ne, ale klidně se můžeme začít těšit na další.“ Naklonil se k ní a něžně ji políbil na ústa. „Pojďme se podívat na tu pásku.“

23

Tři vraždy na bohatém předměstí přilákaly místní novináře. Bostonské noviny událostem věnovaly titulní stránku. Před policejní stanicí se srocovali reportéři a fotografové. Jesse poskytl dva rozhovory, které jim zrovna k užitku nebyly. Dnes ráno titulní stránku Globu zdobila jeho tvář. Když za jasného úterního rána vstoupil do budovy, stál u přepážky Arthur Angstrom.

„Čekají tě tu Kašpar, Melichar a Baltazar,“ hlásil Jessemu. „V konferenční místnosti.“

„Senzace,“ utrousil suše Jesse.

Jesse vešel do konferenční místnosti. Na jednom konci malého stolu seděli tři městští zastupitelé. Jesse odklidil stranou jakousi krabici od pizzy, posadil se na čtvrtou židli a čekal.

Morris Comden si odkašlal. Byl starosta.

„Dobré ráno, Jesse.“

„Morrisi.“

„Máte hodně práce,“ poznamenal Comden. Jesse přikývl. Druzí dva představitelé města byli v úřadu teprve krátce. Jesse věděl, že se za ně Comden zasadil.

„Jen jsme si s Jimem a Carterem říkali, že by bylo dobré celou věc trochu popohnat.“ Comden měl ostře řezaný obličej a nosil motýlka.

Jesse opět přikývl. Comden se usmál a pohlédl na ty druhé dva.

„Říkal jsem vám, že toho moc nenamluví,“ prohodil směrem k nim.

Carter Hanson měl tmavou pleť, prošedivělé vlasy sčesané přímo dozadu a pečlivě ztužené gelem. Byl vedoucím pracovníkem softwarové společnosti na Route 128. Rozhodl se vyrazit do útoku.

Pohlédl zpříma na Jesseho a položil mu otázku: „Tak co se tu děje?“

„Tři lidé byli zabiti stejnými zbraněmi,“ referoval Jesse. „Nedaří se nám mezi nimi najít jakoukoli spojitost a nemáme ani tušení, kdo je pachatelem.“

„Potřebujeme vědět víc než jen to,“ zareagoval Hanson.

„To ano,“ souhlasil Jesse.

„No, tak si to poslechneme,“ pokračoval Hanson.

Comden pomalu vrtěl hlavou a Jim Burns, třetí městský zástupce, se tvářil rozpačitě. Jesse dlouze bezvýrazně zíral na Hansona.

„Není co,“ řekl nakonec.

„To je všechno, co víte?“ nedokázal uvěřit Hanson. „Přesně tak.“

„Nemáte žádné vodítko? Nic?“

„Přesně tak.“

„Teda, ježíšikriste,“ vydechl Hanson. Jesse přikývl.

„A co řekneme tisku?“ zajímal se Hanson. „Nejradši mám Bez komentáře,“ nadhodil Jesse. Před Morrisem Comdenem ležel žlutý právnický zápisník. Zahleděl se do něj. „Vaše oddělení vykazuje značné množství přesčasů,“ podotkl. Jesse přikývl.

„Možná byste se svými lidmi mohl nakládat hospodárněji,“ pokračoval Comden. Mluvil opatrněji než Hanson. Jesse na to nic neřekl. Poprvé se ozval Burns. „Ježíši, vy nemluvíte?“

„Jen když mám co říct.“

„No, možná byste mohl zastavit tu svoji tajnou akci na střední škole. Pobíhá nám tu nebezpečný zabiják.“

„Ne.“

„Proboha, komu záleží na tom, jestli pár kluků na chlapeckých záchodcích kouří marjánku?“ vyletěl Hanson. „Jaké to máte priority?“

„Jsem policista. Dělám tu práci už takových patnáct šestnáct let. A umím ji dobře. Vím, co mám dělat. Vy ne.“

„Takže prostě máme stát stranou a nechat vás dělat, co se vám zlíbí?“

„Přesně tak.“

„Jesse,“ vložil se do řeči Morris Comden. „Vím, jak nesnášíte, když na vás někdo tlačí. Ale, pro živého boha, pracujete pro nás. Na každé městské schůzi musíme obhajovat váš rozpočet. Máme právo vědět, co se děje.“

„Řekl jsem vám všechno, co o těch vraždách vím,“ odpověděl Jesse. „Ta tajná akce na střední škole je přesně to, co je, tajná akce.“

„Nepovíte to ani nám?“

„Ne.“

„A své lidi, kteří na ni pracují, na to zabíjení nenasadíte?“

„Ne.“

„Sakra,“ zaklel Hanson. „Můžeme vám dát padáka.“

„To můžete,“ souhlasil Jesse. „Ale nemůžete mi diktovat, co mám dělat.“

Nějaký čas nikdo nepromluvil. Comden se zahleděl dolů do svého zápisníku a tiše poklepával gumovým koncem tužky na desku stolu.

Nakonec prohlásil: „Dobře, musím si to ještě s Jimem a Carterem ujasnit. Chvíli věci necháme tak, jak jsou.“ Jesse přikývl a zvedl se.

„Přeju vám příjemný den,“ řekl a opustil místnost.

24

Jesse korzoval po svém bytě. Obývací pokoj, jídelna, kuchyň a koupelna. Posuvnými dveřmi balkónu mohl pozorovat přístav. Nad barem v rohu obývacího pokoje se mu nabízel pohled na Ozzieho Smithe. Na nočním stolku v ložnici se mohl zahledět na portrét Jenn ve velkém klobouku a se sklenkou vína v ruce. Opět obešel celý byt. Už nebylo na co se podívat. Posadil se na okraj postele a dal si s prohlížením Jenn načas. Pak vstal, zamířil do obývacího pokoje, postavil se k oknu a zahleděl se na přístav. V bytě panovalo takové ticho, až slyšel vlastní dech. Obrátil se, zašel do kuchyně pro sodu a led.

Přenesl si je k baru, připravil si vysokou sklenici skotské se sodou a spoustou ledu, posadil se vedle baru a začal ji popíjet. První sklence se nic nevyrovná. Jesseho kolikrát napadlo, že pocit z té první sklenky stojí za všechny problémy, které si tím přivodí. Vychutnával si ten pohodový pocit. Udělalo se mu líp.

Jesse věděl, že není tak opuštěný, jak si připadá. Má Marcy, další poldy, svým způsobem i Jenn. Jenže k tomu dospěl jedině rozumovou úvahou. Uvnitř se cítí sám. Nikdo ho nezná. Ani Jenn, i když ta pronikla dost hluboko. Jeho kolegové jsou maloměstští policisté. Jenže co takový sériový vrah? Nikdo z nich sériového vraha nechytí. Jedině on. Nikdo jiný neochrání Candace Penningtonovou. Nikdo jiný nespraví záležitost s Jenn. A co když se to nepodaří ani jemu? Zjistil, že dopil sklenici. Naplnil ji ledem a připravil si další drink. Co když ten sériový vrah bude zabíjet dál? Zahleděl se na zářivě zlatavou barvu nápoje, na malé, vzhůru stoupající bublinky. Připomínalo mu to staré dobré zázvorové pivo, které měl jeho otec tak rád a nikdo jiný ho nemohl ani vystát. Přímo cítil, jak mu potěšení ze skotské uvolňuje nervy. Cítil, jak se mu v žaludku začíná usazovat příjemný pocit. Možná by měl seknout se svou prací. Možná bych prostě měl říct do prdele s tím vším a stát se opilcem, pomyslel si Jesse. Bůh ví, že by mi to šlo. Určitě by to vyřešilo celou záležitost s Jenn. Udělal si třetí drink.

Jestli ty vraždy nejsou náhodné, zcela jistě je spojuje způsob, který je jasný jedině tomu vrahovi či vrahům. Což z Jesseho pohledu vyjde nastejno jako náhodné vraždy. Spolkl další doušek skotské. Je mi líto lidí, kteří tenhle pocit nikdy nezažili, pomyslel si. Zatím se zdá, že pachatelé zabíjeli jen v Paradise. Vraždy nejsou náhodné v tom smyslu, že by oběti byly jedinými dostupnými v danou chvíli. Ta žena na parkovišti nákupního střediska snad mohla být pouze ve špatný okamžik na špatném místě. Ale u večerní vraždy na pláži i u té nedaleko neosvětlených kolejí na okraji dosud zhasnutého

parkoviště u kostela je velice nepravděpodobné, že by šlo o dílo okamžiku. Tyto oběti byly s největší pravděpodobností předem vytipovány. Nebo dané místo. Dejme tomu, že by si pachatelé předem zvolili místo. Jak ovšem mohli vědět, že se tam naskytne někdo, koho budou moci zastřelit? A jak si mohli být jistí, že pokud se budou zdržovat na tak nepravděpodobných místech, nebudou nikomu podezřelí a na místě se dříve nebo později neobjeví policisté a nezačnou se zajímat, co tam pohledávají? Ne, nejpravděpodobnější hypotézou je, že si ten pachatel či pachatelé oběť předem vyhlédli a na místo ji sledovali. Elementární, můj drahý Ozzie. Když si teď ujasnil tohle, co ještě ví? Nic.

Pozvedl skleničku a sledoval, jak skrz ni prochází světlo. Napadlo ho, jestli se Ozzie Smith rád napil. Nejspíš ne. To, co provozoval Ozzie, by těžko zvládal s kocovinou.

Přesto ty hajzlíky nenechá zničit život toho děvčete. I kdyby se mu nemělo podařit nic jiného, zachrání Candace Penningtonovou. Ještě neměl jasno v tom, jak to zařídí, ale jak se rozveseloval alkoholem, věděl, že to dokáže a že to udělá, ať se jinak děje cokoli.

Bude dobré něco zachránit.

25

Ráno v 8.10 seděl Bo Marino sám v zádi školního autobusu, nohy na vedlejším sedadle, pokuřoval si marjánku. Vůně trávy pomalu vyplňovala autobus, pár děcek se otočilo a zasmálo se. Bo zhluboka potáhl a pomalu vypouštěl vzduch směrem k přední části autobusu. Autobus řídila ženská. Bo si pohrával s myšlenkou, jestli vůbec pozná, o co jde, až kouř zacítí. Bo vypadal starší. Už se pravidelně holil. Od nižší střední vzpíral a bylo to znát. Šíji měl krátkou a silnou, horní polovinu těla samý sval. Coby zadáka útoku univerzitního stylu, jaký používal trenér Zambello, se ho snažilo naverbovat několik menších vysokých škol. Byl sám se sebou velice spokojený.

Molly kouřícího Boa viděla ve zpětném zrcátku. Zacítila marihuanu. A helemese, pomyslela si, zdá se, že Bo Marino překračuje zákon. Zavolala Jessemu na mobil a tiše do něj mluvila.

„Jeden z těch tří mladíků, co se o ně zajímáme, šlukuje vzadu v autobusu omamnou látku,“ hlásila. Jesse chvíli mlčel.

Pak řekl: „Až dojedete ke škole, zadrž ho. Pošlu ti k autobusu Tlapu.“

„Jasná páka,“ vyzpívala Molly.

„Neměla bys říkat spíš něco jako ‚rozumím‘?“ káral ji Jesse. „Když mně se líbí jasná páka.“ Molly se zasmála a přerušila spojení.

Autobus zabočil na kruhovou příjezdovou cestu před školou a děti začaly vystupovat. Bo se zdržel

mezi posledními, jointa típl, až když v autobusu nikdo nebyl. Nedopalek si zasunul do kapsy košile, opovržlivě stáhl nohy z vedlejšího sedadla a zvedl se.

Když se chystal vystoupit z autobusu, řidička ho oslovila. „Počkej chvilku, Bo.“ Zíral na ni.

„Proč bych měl čekat?“

Řidička autobusu vytáhla z kabelky odznak a ukázala mu ho.

„Viděla jsem tě užívat omamné látky,“ oznámila mu. „Doprovodíš mě na stanici.“

Bo na ni zíral. Koutkem oka vnímal, jak se k autobusu blíží údržbář, o němž každý ví, že je policajt.

„Jaký látky?“

„Omamné látky. Byl jsi viděn, jak v autobuse kouříš joint. Nedopalek máš ještě pořád v kapse košile.“

„K čertu, co blázníte?“ bránil se Bo.

„Můžeme tam jet mým autem,“ pokračovala Molly. „Parkuju tady.“

„Do prdele s tebou, babo,“ odsekl Bo.

Vyrazil a chtěl se kolem ní protáhnout. Molly mu zastoupila cestu.

„Nenuť mě, abych tě zatkla,“ varovala ho Molly.

„Vy?“ vysmíval se jí Bo. „Kliďte se mi z cesty, nebo vás přeříznu.“

Znovu se kolem ní snažil protáhnout a Molly mu opět zablokovala cestu. Bo ji pravou rukou chytil za ňadro a odstrčil ji stranou. Molly z kabelky vylovila plechovku se sprejem a stříkla mu ho do obličeje. Bo vydal zvuk připomínající zavřeštění a přitiskl si ruce na obličej.

„Au,“ křičel. „Ježíš, au, au! Sakra, oslepila jste mě!“

Molly odložila sprej, popadla želízka a jedno zacvakla na Boově levém zápěstí. Tlapa ve své kombinéze údržbáře obešel předek autobusu, stáhl Boovi dolů pravou ruku a společně ho spoutali.

Kašlajícího Boa se zarudlýma očima a sklopenou hlavou dovlekli do Jesseho kanceláře a posadili ho na židli.

„Ty oči budou moje smrt,“ stěžoval si. „Musíte mi na ně něco dát. Ta děvka mě bezdůvodně postříkala sprejem. Dejte mi něco na oči. Můj táta vás zažaluje, až se budete divit.“

„Sundejte mu pouta,“ přikázal Jesse. „A nechte nás o samotě.“

Molly odemkla pouta a vrátila je do kabelky. Bo si okamžitě začal třít oči.

„Za chvíli to přestane,“ ujistil ho Jesse. „Tření tomu nijak nepomůže. Zajdeme dolů a opláchneš si je.“

Molly na Jesseho stůl položila nějaký pytlík.

„Když jsme ho zatýkali, přirozeně jsme ho prohledali, jestli u sebe neskrývá zbraň,“ referoval Tlapa.

„V batohu jsme našli tohle.“

Bo přestal kašlat na tak dlouho, aby stačil říct: „To není moje, to mi tam dali ti parchanti.“

„Vsadím se, že je toho tolik, že by to stačilo na přechovávání za účelem prodeje,“ prohlásila Molly.

„To by mě ani nepřekvapilo,“ utrousil Jesse. „Ještě něco?“

„Zbraň žádná,“ hlásil Tlapa. „Ale neprohlíželi jsme všechno.“

Simpson odložil Boův batoh na vršek registratury vedle okna za Jesseho stolem.

„Můžete se vrátit ke své práci, lidi,“ propustil je Jesse.

„A je po přestrojení,“ konstatovala Molly.

„Stejně pokračujte,“ rozhodl Jesse.

„U mě to od začátku nefungovalo,“ postěžoval si Simpson. Molly se Simpsonem odešli. Jesse seděl a mlčky hleděl na Boa.

„Potřebuju něco na oči,“ vyrážel Bo mezi kašlem. „Potřebuju doktora.“ Jesse ještě chvíli mlčel. Pak vstal. „Dobře, jdeme se opláchnout.“

Opláchnutý a osušený Bo měl ještě pořád zarudlé a napuchlé oči a stále sporadicky kašlal. „Zavoláte mého otce?“ zeptal se Bo.

„Pracuje se na tom,“ ujistil ho Jesse. „Právě jsme tě zadrželi za přechovávání omamné látky za účelem prodeje, neuposlechnutí pokynu policisty, vyhrožování policejnímu důstojníkovi a za to, že jsi obecně prvotřídní kretén.“

„Tý děvce nemůže projít, že mě takhle postříkala,“ rozčiloval se Bo.

Jesse se usmál. Nic neřekl. Bo seděl na židli naproti stolu a tvrdě si Jesseho měřil. „Hodláte mě zatknout? Nebo co?“ Jesse mu neodpověděl. Bo vstal. „Do prčic, jdu odsud.“

„Ne,“ odpověděl Jesse. „Myslíte si, že mě dokážete zastavit?“

Jesse se zasmál. „Samozřejmě že dokážu. Bože, v poutech tě přivlekla ani ne šedesátikilová ženská.“

„Kdybyste nebyl polda…“

„Jenže já jsem polda,“ upozornil ho Jesse. „Posaď se.“

Jesseho hlas zněl stále příjemně, ale náhlý podtón v něm Boa znejistěl. Nechtěl si sednout. Snažil se na Jesseho hledět tvrdě. Nebylo znát, že by si toho Jesse všiml. Bo se posadil. Jesse vzal do ruky batoh, položil ho na stůl před sebou a vysypal jeho obsah. Podíval se, co tu má. Poznámkový blok, tři propisovačky, několik kapesníků, balíček prezervativů, pravítko, úhloměr, dva balíčky žvýkaček a

bílou obálku. Otevřel obálku a našel čtyři fotografie Candace Penningtonové, ležela nahá na zemi. Bingo! Obličej měla zkřivený pláčem, někdo mimo záběr ji držel za nohy a Kevin Feeney jí přidržoval zápěstí. Feeney se smál. Jesse si pečlivě prohlédl všechny obrázky, vyrovnal je na stůl do řady otočené k Boovi, usmál se na něj a čekal. Bo se na obrázky ani nepodíval. Jesse nechal zhoustnout ticho.

Pak se zeptal: „Kdo je ta mladá dáma?“

„Nevím,“ tvrdil Bo. „Ty fotky jsem našel.“

„A ten mladík?“

„Povídám, že nevím. Našel jsem to.“

„Kde?“

„Ve školní knihovně, muselo to někomu vypadnout.“

„To děvče vypadá, jako by plakalo,“ poznamenal Jesse. „Víte, jaký jsou buchty, někdy po souloži bulej.“

„Vážně? Mně se zdá, že ji ten mladík omezuje v osobní svobodě.“

„Nevím.“

„Co nevíš?“

„Nic o těch fotkách nevím.“ Dveře otevřel Arthur Angstrom. „Ten kluk tu má tátu,“ hlásil. Jesse přikývl.

„Přišla s ním Abby Taylorová,“ dodal Arthur. „Právní spása,“ opáčil Jesse. „Pošli je dovnitř.“

26

Joe Marino byl rozložitý chlap v nákladném obleku, který mu byl poněkud těsný.

„Co se tu, k čertu, děje?“ zaburácel, jakmile vstoupil do kanceláře.

„Nic jsem neprovedl, táto,“ hlásil okamžitě Bo Marino.

„Zmlkni,“ odbyl ho otec. „O všechno se postarám sám.“

Jesse se usmál na Abby Taylorovou, která Marina doprovázela. Byla to dobře vypadající tmavovláska

ve skvěle padnoucím kostýmku s krátkou sukní.

„Ahoj, Abby,“ pozdravil ji Jesse. „Jak se máš?“

„Dobře,“ usmála se Abby.

„Hele, bavím se s vámi,“ zlobil se Marino.

„To ano,“ potvrdil mu Jesse.

„Co se, k čertu, děje?“

„Je tohle váš syn?“

„Ano. Co tu podle vás asi dělám?“

„Zadrželi jsme ho za přechovávání omamných látek za účelem prodeje, za odporování pokynům zástupce zákona, za útok na policejního důstojníka a možná i za držení obscénních fotografií.“

„Fotografií?“

„To jen možná,“ připustil Jesse. „Ukažte mi ty fotky,“ poručil si Marino. „Ne.“

„Mám právo ohradit se proti obvinění,“ vyštěkl Marino. Jesse se nadechl a zase vydechl. „Vysvětli mu to, Abby.“

„Snad bych vám s tím mohla pomoct, pane Marino.“

„Ta děvka mě postříkala sprejem,“ stěžoval si Bo.

„Drž klapačku,“ střelil po něm okamžitě Marino. Jesse se usmál na Abby a nic neříkal.

„Mohl bys Boa vydat jeho otci,“ nadhodila Abby.

Jesse zavrtěl hlavou. „Necháme si ho tu přes noc a ráno ho předvedeme před okresního soudce.“

„Jesse, je mu sedmnáct,“ namítla Abby. „Nemá záznam v trestním rejstříku. A v tomto případě se povětšinou provinil drobnými prohřešky vůči dekoru.“

„Je to tvrdej kluk,“ poznamenal Marino. „Bránil se, přesně jak jsem ho to vždycky učil. Nikdo s tebou nesmí postrkovat, říkal jsem mu. Nenech se od nikoho buzerovat, to jsem mu říkal, nenech si od nikoho nasrat na hlavu.“

Jesse mile přikyvoval. Seděl pohodlně usazený ve své otočné židli, jednou nohou se opíral o otevřený spodní šuplík, ruce mu nehybně spočívaly na desce stolu.

„Povídám vám, máme tu dokonalou ukázku zasraný policejní brutality,“ vztekal se Marino. Jesse zvedl sluchátko a oslovil Arthura u přepážky.

„Je tam ještě Molly? Pošli ji sem.“

V tom okamžiku Molly otevřela dveře a vstoupila.

„Tohle je ta policistka, co hrubě zacházela s vaším chlapečkem, pane Marino.“ Marino se podíval na svého syna a znechuceně zavrtěl hlavou.

„Ježíšikriste,“ zašeptal.

„Pane Marino,“ ozvala se Abby. „Možná by bylo lepší, kdybyste nechal mluvit mě.“

„Ženský.“ Marino znovu zavrtěl hlavou.

„Děkuju vám, důstojníku Cranová,“ obrátil se Jesse na Molly.

„Není zač, náčelníku Stone,“ usmála se Molly, obrátila se a opustila místnost.

„Jesse, vážně tu toho chlapce chceš nechat přes noc?“ ověřovala si Molly.

„Ano.“

Trochu se pootočil se židlí a zahleděl se na Boa.

„Chci, abys něco pochopil,“ řekl mu. „Popíráš, že bys znal lidi na těch fotkách. My je najdeme a zjistíme, jestli je to pravda. Jestli nám lžeš, bylo by moudřejší přiznat to teď, když tu máš právního zástupce.“

„Neznám je,“ zopakoval Bo.

„Dobře, hned ráno ho odvedeme k okresnímu soudu,“ rozhodl Jesse. „To pro případ, že byste u toho chtěli být.“

„Nemůžete s tím něco udělat?“ obrátil se Marino na Abby.

„Nejspíš ne.“ Abby pohlédla na hodinky. „Zejména ne takhle pozdě.“

„To jsou kecy,“ tvrdil Marino. „Povídám vám, něco s tím proveďte.“

„Teoreticky by to možné bylo,“ připustila Abby. „Ale prakticky v tuhle hodinu nestačím sehnat soudce, projednat s ním případ a přimět ho vydat příkaz, takže je mi líto, Bo tu bude muset strávit noc.“

„Tati?“

„Vy mrňavej šmejde,“ zasyčel Marino na Jesseho. „Nejsem mrňavej,“ opravil ho Jesse. „Jen nejsem tak vypasenej jako vy.“

Marino mu věnoval dlouhý pohled.

„Kdybyste nenosil ten odznak,“ pokračoval Marino.

„Váš syn mi říkal to samé. A teď, pokud tu taky nehodláte strávit noc, co kdybyste s tou svou právnickou někam odešli naplánovat svůj případ policejní brutality?“

„Mojí právnickou už dlouho nezůstane. Seženu si někoho s větší kuráží.“

„Čímž myslíte muže,“ podotkla Abby.

„Když už jste to nadhodila, ano. Muže. Nikdy jsem nenarazil na ženskou, se kterou by se dalo počítat, když přijde tvrdý na tvrdý.“

Jesse se usmál.

„Máte pravdu,“ řekl Marinovi. „Dlouho už vaším právním zástupcem nebude.“

27

Marino s Abby odešli a Boa zavřeli do jedné ze čtyř cel v zadní části stanice. Po šesté, když se začínalo stmívat, vešla do Jesseho kanceláře Molly s pizzou a balením šesti piv. Pizzu položila na stůl. Vyprostila dvě plechovky piva, postavila je vedle pizzy a ostatní přidala do ledničky, kam si Jesse ukládal stolní vodu.

„Vím, že jsi vdaná,“ řekl Jesse. „Ale třeba bychom si spolu mohli něco začít.“

„Připíšu si tě na seznam,“ ujistila ho Molly. „Myslíš, že jsme toho malýho syčáka dostali?“

„Ano.“

Vzal si kousek pizzy a zakousl se do ní.

Polkl a řekl: „Nemáme skutečný podklad pro obvinění za obscénnost. Nemyslím, že obstojí přechovávání za účelem prodeje, ale určitě se nám podaří udělat případ z útoku na policejního důstojníka. Víme, že ohledně těch obrázků lže. Ale můžeme vyšetřovat znásilnění, aniž by kdokoli mohl Candace obvinit, že je práskla.“

„Nebude muset Candace svědčit?“

„Nevím. Pokud vykolejíme některého z těch druhých dvou kluků, dojde třeba na žádost o dohodu a nebude se ani muset dostavit.“

„Proč tu toho kluka držíš přes noc?“ zajímala se Molly. Jesse dožvýkal sousto pizzy a napil se piva.

„Protože se mi nelíbí…“

„Jak se choval otec?“

„Jablko nepadlo daleko od stromu,“ shrnul to Jesse.

Pizza obsahovala zelený pepř a houby. Jesseho oblíbená. Napadlo ho, jestli šlo o náhodu, nebo jestli to Molly věděla. Dospěl k závěru, že to věděla. Molly toho ví hodně.

„Mám ti přivést Kevina Feeneyho?“ zeptala se Molly. Jesse se trochu napil.

„Ne. Ještě ne. Musí to vypadat, jako že jsme nevěděli, o koho jde, a tak nám nějakou chvíli trvalo, než jsme to zjistili.“

„Nemůžu ty obrázky nikde ukazovat,“ namítla Molly.

„Nech zvětšit detail Feeneyho,“ poradil jí Jesse. „Vypusť z toho Candace.“

„Dobře.“

„Tak den dva fotky ukazuj, řediteli, studijnímu poradci, několika učitelům a studentům. Až si budeme jistí, že celá škola ví, že Feeneyho hledáme, protože jsme našli ty fotky, sebereme ho. Tlapa ti pomůže. Řekni mu, že teď má legitimní důvod pohybovat se po škole a že může,“ Jesse se usmál,

„zrušit svoje přestrojení.“

„O Candace se zmiňovat nebudeme.“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Slíbil jsem jí, že ji z toho vynechám.“

„A svoje slovo držíš,“ dodala Molly.

„Když můžu.“

„Až se Bo dostane ven, nezamíří rovnou za kámošema a nebude je varovat?“

„Jasně. Ale jsou to žáci střední školy, bydlí u rodičů. Co můžou dělat? Prchnout z mé pravomoci?“ Molly přikyvovala.

„Mohlo by to dokonce zapracovat pro nás,“ usoudila. „Když ti druzí dva spratci budou vědět, že po nich jdeme, budou celí nesví.“

„Čím nervóznější budou, tím snazší bude je vykolejit.“

„A myslíš, že se ti to podaří?“

„Co myslím?“ usmál se Jesse. „U všech tří.“

28

Sníh lehce poletoval a Jesse seděl v autě na parkovišti před televizním studiem Kanál 3. Nechal běžet motor i topení. Mrkl na digitální hodiny v přístrojové desce. Předpověď počasí Jenn skončila v šest.

Stěrače pustil na minimum a mezi jejich jednotlivými pohyby se mu na předním skle nasbírala tenoučká vrstva sporadicky padajícího sněhu. V 18.40 vyšla Jenn v kabátu z umělé kožešiny a s kovbojským kloboukem na hlavě. Muže, který ji doprovázel, Jesse neznal. Chvíli seděl, naslouchal vlastnímu dechu, cítil, jak se uvnitř scvrkává a jak v něm sílí napětí. Jenn vzhlédla k muži, zasmála se a drkla ho hlavou do ramene. Jesse vypnul motor a vystoupil z vozu. Uvědomoval si zbraň u boku pod bundou. Jenn ho zaregistrovala.

„Jesse?“

„Nereagovala jsi na moje vzkazy. Říkal jsem si, že tě tu zastihnu.“

Jenn na něj tiše hleděla. Po chvíli, která mu připadala jako celá věčnost, ho představila. „Jesse. Tohle je Bob Mikkleson, ředitel naší stanice.“

Vysoký Bob vypadal zdravě, stříbrem protkané vlasy si úpravně česal dozadu a pečlivě lakoval. Začal k Jessemu napřahovat ruku, uvědomil si, že ji Jesse nehodlá přijmout, a tak ji zase spustil podél boku.

„Je mi líto,“ omlouvala se Jenn, „ale mám tu moc práce. Mám tě na seznamu. Chtěla jsem ti zavolat zítra.“

Jesse přikývl a přiblížil se k Bobovi. Nevěděl, proč to udělal. Ani to neměl v úmyslu. Jako by to způsobovala nějaká síla mimo něj. Jenn je svobodná, má plné právo stýkat se s Bobem. Bob neudělal nic špatného. Jesse se přiblížil ještě o kousek, jako by ho přitahovala gravitace. Bob se mračil.

„Proč jsi mě sháněl, Jesse?“ oslovila ho Jenn.

„Jen jsem si chtěl popovídat.“

„No, zítra ti zavolám,“ ujistila ho Jenn. „Máme teď s Bobem zarezervovaný stůl.“

„Jistě.“

Teď už stál těsně vedle Boba. Co kdybych ho zastřelili? Ten nápad mu vylepšil náladu. Ale znamenalo by to konec všeho, co mezi ním a Jenn zůstalo. I kdyby mu to prošlo, ona by se přes to nikdy nepřenesla. Znovu cítil, jak se uvnitř smrskává. Na krku a na zádech mu vystoupily svaly. Na chvíli zavřel oči, vtáhl do sebe dlouhý doušek zimního vzduchu.

„Vy jste ten bývalý manžel,“ zkonstatoval Bob. Jesse přikývl.

„Jsi v pořádku?“ starala se Jenn. Jesse opět přikývl.

„Vy jste něco jako policejní náčelník,“ pokračoval Bob. „Někde na severním pobřeží.“ Jesse si uvědomil, že je teď u Boba tak blízko, až se vzájemně dotýkají rukávy. Přikývl.

„No. Rád jsem vás poznal, ale máme rezervaci v 9 Parku a už tak jsme se opozdili. Víte, jak těžko se tam člověk dostává.“

Jesse se ani nepohnul, ani nepromluvil. Cítil, jak ho Jenn pozoruje.

„Jesse,“ oslovila ho. Neodpověděl.

„Jesse,“ promluvila na něj znovu. „Od mého příjezdu z Los Angeles jsme odvedli značný kus práce.“ Jesse pohnul rameny, jako by se je snažil uvolnit. „Nepokaž to,“ nabádala ho Jenn.

Bob byl o dva tři palce vyšší než Jesse. Hladká pleť jeho tváří nesla namodralý tón člověka, který se holí dvakrát denně. Takhle zblízka by mu Jesse dokázal hned první ranou zlomit nos.

„Zítra ti zavolám,“ slíbila Jenn.

Bob Jessemu pokynul a oba zamířili k Bobovu vozu. Jesse je sledoval pohledem, dokud neodjeli. Pak se pomalu vrátil ke svému autu, otevřel dveře a nastoupil. Seděl v autě, dveře nechal otevřené, jednu nohu stále venku. Opřel si hlavu o opěrku sedadla, zavřel oči a soustředil se na dýchání.

29

Řídila saab úzkými uličkami centra města. Seděl na předním sedadle vedle ní s digitálním fotoaparátem značky Canon, dostatečně malým, aby mu pohodlně vklouzl do dlaně. „Tahle,“ řekla.

Vyfotil ženu s měděnými vlasy, tlačící kočárek. „Teď bude na řadě žena?“ vyptával se.

„Aby se to vyrovnalo,“ objasnila mu. „Máme za sebou dva muže a jednu ženu.“ Zazpíval: „Chlapec pro tebe, děvče pro mě.“ Přidala se k němu.

„Nedovedeš si představit, jaké štěstí nás čeká.“ Oba se zasmáli.

„Co tahle pěkná černoška?“ navrhl.

„Proč ne,“ souhlasila. „Nejsme přece rasisti.“ Opět se rozesmáli. Vyfotografoval černošku.

„V Paradise moc černochů nepotkáš,“ poznamenal. Zahihňala se.

„Jestli se rozhodneme pro ni, potkáš ještě o jednoho míň,“ zavtipkovala. Přikývl, očima přejížděl po chodnících.

„Chci, aby tahle byla skutečná kráska,“ vykládal.

„Ty vybíráš.“

Vyfotografoval vysokou ženu ve sportovní soupravě levandulové barvy. „Tohle je fakt zábava,“ liboval si. Zabočila autem do ulice vedoucí k moři. „Nejspíš by to neměla být zábava,“ usoudila. „Myslíš, že ostatní by to považovali za odporné?“

„Ano.“

Odložil fotoaparát do klína, opřel se.

„Když jsem studoval, museli jsme na hodinu angličtiny přečíst něco od jednoho chlápka z dávné doby, nějakého Bedy Ctihodného. Moc si toho nepamatuju, ale jedna scéna mi utkvěla v paměti. Popisoval tam jasně osvětlenou hodovní síň s obrovským hořícím krbem. Venku byla zima a tma. Ale uvnitř všichni jedli a pili a zatraceně si užívali života. Do síně z té studené tmy vletí vrabec, proletí celou místností a znovu zmizí do studené tmy.“

Pohlédla na něj od volantu. Rád kázal.

„A dál?“ pobídla ho.

„Lidský život připomíná let toho vrabce. Nebo to možná byla vlaštovka. Nemůžu si vzpomenout, ale na výsledku to nic nemění.“

Zabočila na malé parkoviště u přístaviště a zaparkovala před restaurací.

„Jsme tu jen nakrátko,“ řekla. „Máme právo si to tu co nejlíp užít.“

„Jiní sbírají známky,“ poznamenal. „Nás baví zabíjet lidi.“

„Je to vážně to samé?“

„Když to uděláme a pak se milujeme a ten sex se nepodobá ničemu, co kterýkoli z nás do té doby zažil… Ten pocit… Nedokázala bys pro něj zabít?“

Zhluboka se nadechla, natáhla ruku a položila ji na vnitřní stranu jeho stehna.

„Ano,“ přitakala.

„Já taky.“

Chvíli tiše seděli a pozorovali okolí. Ze Šedého racka vyšla tmavovláska v kostýmku šitém na zakázku. Nesla kufřík a hovořila do mobilního telefonu. Zvedl fotoaparát a zamířil ho na ni.

„Tahle,“ rozhodl.

30

„Nevím, proč jsem se tam rozjel,“ řekl Jesse.

„Proč myslíte, že jste se tam rozjel?“ zeptal se Dix.

„Nereagovala na moje vzkazy na záznamníku. Asi jsem si představoval, že ji zastihnu vycházet a že si zajdeme na drink nebo tak něco.“

„Zastihnu,“ zdůraznil Dix.

„Myslíte si, že jsem ji chtěl nachytat s nějakým chlápkem?“

„A chtěl?“

Dix si dnes oblékl černý rolák a šedé kalhoty. Jeho holá hlava a čerstvě oholený obličej zářily čistotou. Macaté ruce nehybně spočívaly na opěradlech otočné židle, kterou si na dobu, kdy naslouchal Jessemu, sklopil dozadu.

„Nejradši bych zabil každého, s kým se stýká,“ přiznal Jesse. „Mám pocit, že se rozletím na kousky, když to neudělám.“

„Protože…?“ nadhodil Dix.

„Protože ji miluju.“

„Ale nikoho nezabijete.“

Jesse pokrčil rameny a pousmál se.

„Protože ji miluju,“ vysvětlil.

„Získáváte a ztrácíte,“ řekl Dix. „Ztrácíte a ztrácíte.“

„Přesně tak. Není láska úžasná?“

„Možná to není láska,“ podotkl Dix. Jesse se trochu napřímil.

„Cvokaři nevěří na lásku?“ zeptal se.

„Já ano. Zhruba řečeno.“

„Miluju ji,“ zdůraznil Jesse. „Když už nic jiného, tohle vím najisto.“ Dix přikývl.

„Vy to berete?“ divil se Jesse.

„Jistě. Ale téměř všechno v člověku funguje na několika úrovních.“

„Myslíte, že je to ještě o něčem jiném?“

„A vy?“

Jesse chvíli seděl, pozoroval dlaň své pravé ruky, ohýbal prsty.

„Představuju si ji s nimi. Jak souloží.“

„Vykládala vám o tom někdy?“ chtěl vědět Dix.

„Bože ne,“ zděsil se Jesse.

„Takže nevíte, co ve skutečnosti dělá.“

„Dokážu si to představit,“ řekl Jesse.

Jeho hlas zněl chraplavě. Odkašlal si. Dix ve své židli zachovával naprostou nehybnost. Jesse si všiml, že má na nohou černé mokasíny se střapci a je bez ponožek.

„Ve vědění je síla,“ poznamenal Dix.

Jesse se na něj upřeně zahleděl. Z Dixovy tváře nešlo nikdy nic vyčíst. Jesse si založil ruce na hrudi, opřel se v křesle, lokty mu spočívaly na opěradle. V místnosti se rozhostilo ticho. Slyšel, jak křeslo zavrže, když se trochu pohne.

„Ale nevím, co dělá,“ připustil Jesse.

„Tak si to vymýšlíte,“ dosadil si Dix.

„Ano. Nejspíš ano.“

„Jak dlouho si vymýšlíte její život?“ zeptal se ho Dix. „Odjakživa,“ odpověděl Jesse.

31

Tlapa Simpson seděl velice vzpřímeně na židli proti Jesseho stolu. Při hlášení zachovával naprostou vážnost. Připomíná školou povinné dítě, říkal si Jesse, přednášející referát o Dánsku.

„Bo Marino se vychloubá po celé škole, jak strávil noc ve vězení. Troy Drake se mu na hony vyhýbá a Kevin Feeney nebyl poslední tři dny ve škole.“

„Zkoušels to u něj doma?“

„Ještě ne, chtěl jsem to napřed probrat s tebou.“

„Dobrá. Dojdi pro něj,“ přikázal mu Jesse.

„A co Drake?“

„Nevíme, že do toho byl zapletený Drake,“ připomněl mu Jesse. „Candy říkala…“

„Candace,“ opravil ho Jesse. „Nic z toho přece nemáme od ní, nezapomínej.“ Simpson přikývl. „A vezmi s sebou Molly.“

„Myslíš, že bych to sám nezvládl?“

„Zažil jsem tě samotného zvládnout horší věci, než je tohle, Tlapo. Molly bude mít uklidňující účinek na jeho rodiče.“

Simpson se zatvářil potěšeně, pak odešel. Jesse zvedl sluchátko a zavolal Abby Taylorové.

„Ještě zastupuješ Boa Marina?“ zeptal se, když se ohlásila.

„Ne.“

„Stařík ti dal padáka?“

„Ani nedostal šanci,“ odpověděla Abby.

„Tos udělala dobře.“

„Zařaď si ho do kolonky ‚život je příliš krátký‘,“ zhodnotila Marina Abby. „Půjdeš po tom?“

„Ano.“

„To ti přeju hodně štěstí.“

„Nevíš, kdo ho převzal po tobě?“

„Ne, ale vsadím se, že to bude nějaký křikloun.“

„Ani se nesázím,“ odbyl to Jesse. „Nezajdeme si spolu někdy na večeři?“ Následovala pauza. Jesse čekal.

Pak Abby odpověděla. „Jistěže. Vždycky mi bylo trochu trapně z toho, jak to skončilo.“

„Šedý racek?“ navrhl Jesse. „Dneska večer?“ Další odmlka. Jesse opět čekal.

„Určitě. Sejdeme se na místě.“

„Dobře.“ Jesse zavěsil.

Opřel se v křesle a dlouho hleděl do stropu. Uvidíme, jestli vydržím na suchu.

32

Simpson přivedl Kevina Feeneyho i s jeho rodiči. Když se usadili v Jesseho kanceláři, Simpson opustil místnost a zavřel za sebou dveře. Kevin byl bledý a často polykal. V obličeji mu ostře vystoupily pihy.

„Kevin nechápe, proč jste ho zatkli,“ řekl Kevinův otec.

Drobnému muži řídly rezavé vlasy a jeho knírek působil poněkud nepodařeně. Paní Feeneyová měla dlouhé šedé vlasy. Její obrovské květované šaty nedržely tvar.

„Vlastně jsme ho nezatkli,“ upřesnil situaci Jesse. „Požádali jsme ho, aby se sem dostavil a zodpověděl několik otázek.“

„Ohledně čeho?“ zajímal se pan Feeney.

Hlas se mu trochu lámal. Jesse vytáhl ze složky kopii jedné z fotografií a posunul ji po stole. Candacina tvář na ní byla začerněná.

Manželé Feeneyovi se podívali na obrázek. Kevin ne. Paní Feeneyová vydechla: „Bože, Kevine, to jsi ty?“ Pan Feeney nedokázal od fotografie odtrhnout zrak. Jesse tiše čekal.

Po nějakém čase se pan Feeney zeptal: „Kdo je to děvče?“ Jesse neodpověděl.

Paní Feeneyová se obrátila na syna: „Kevine?“ Kevin upíral zrak do podlahy.

„Kevine,“ zopakovala paní Feeneyová. „Kdo je to děvče?“ Kevin dál zíral do podlahy. Zavrtěl hlavou.

Paní Feeneyová pohlédla na Jesseho. „Kdo je to? Proč má začerněný obličej?“

„Není třeba ji ponižovat víc, než je nutné.“

„Ale jak vám můžeme pomoct, když nevíme, o koho jde?“

„Kevin to nejspíš ví,“ upozornil ji Jesse.

„Sakra, Kevine,“ zaklel pan Feeney. „Kdo je to? Co se děje?“

Kevin se stáhl ještě víc do sebe a ještě upřeněji hleděl na podlahu. Oba jeho rodiče se dívali na Jesseho.

„Co bude dál?“ zeptala se paní Feeneyová. „Kevin přece není žádný zločinec.“

„Na té fotografii násilím drží nahé plačící děvče,“ upozornil ji Jesse. „Někde tu asi zločin bude.“

„Z čeho soudíte, že pláče?“ chtěla vědět paní Feeneyová.

„Viděl jsem celý obrázek. Tvář, všecko.“

„Co mám udělat? Měl bych sehnat právníka?“ staral se pan Feeney.

„Není třeba, dokud nedojde k zatčení.“

„Zatčení?“ zděsila se paní Feeneyová. „Copak ho můžete zatknout? Vždyť je to dítě, proboha.“ Jesse se zvedl, obešel stůl a posadil se na jeho roh před Kevina. „Kdo to fotil?“ zeptal se ho. Kevin hleděl do podlahy. „Znásilnil jsi to děvče?“

Aniž by Kevin zvedl oči, odpověděl: „Já nic neudělal.“ Jesse slyšitelně vydechl.

„Tady nejde o nějaké záškoláctví, Kevine, nebo o kouření marjánky,“ řekl mu. „Tohle je na basu.“

„Ach bože,“ zasténala paní Feeneyová. „Ach bože.“

„Já tvrdím, že jste na to museli být tři,“ pokračoval Jesse. „Ty ji držíš za ruce, další fotí a někdo, kdo je mimo záběr, ji drží za nohy.“

„Já nic neudělal.“

„Znáš Boa Marina?“ zeptal se Jesse.

Kevin přikývl. Působil dojmem, že se každou chvíli zhroutí.

„To on tohle fotil?“

„Nevím.“

„Ty fotky jsme našli u něj.“

„Já nevím.“

„Držel ji někdo za nohy?“

„Nevím.“

„Kdo ji držel za nohy?“ Kevin se rozbrečel. „Nevím. Já nic nevím.“

„Nekřičte na něj,“ bránila syna paní Feeneyová. „Nechte ho na pokoji.“ Jesse pomalu přikyvoval.

„Dobře,“ řekl. „Kevine Feeneyi, zatýkám tě za úmyslný násilný útok se záměrem spáchat znásilnění.“

„Ne,“ vykřikl pan Feeney.

„Máš právo nevypovídat,“ pokračoval Jesse. „Cokoli proneseš, může být použito jako důkaz proti tobě.“

„Počkejte chvilku,“ volal pan Feeney. „Počkejte.“

„Máš právo na přítomnost právního zástupce, a pokud si ho nemůžeš dovolit, bude ti před výslechem určen, pokud si tak přeješ.“

„Nezatýkejte ho,“ prosila paní Feenyová.

„Něco určitě vymyslíme,“ sliboval pan Feeney.

„Pokud si nebudeš moci dovolit právního zástupce, bude ti před výslechem přidělen.“

„Neznám žádného právníka,“ bědoval pan Feeney.

„Bude vám přidělen,“ ujistil ho Jesse. „Rozumíš svým právům, Kevine?“ Kevin popotahoval nosem. „Půjdu do basy,“ vzlykal.

„Přinejmenším do chvíle, než soudce stanoví kauci,“ přitakal Jesse. „Mami!“

„Ach bože, Kevine.“

„A když vám to řekne?“ zkusil to pan Feeney. „Pak ho třeba nezavřu.“

„Pověz mu všechno, Kevine.“

„Nemůžu zradit své přátele.“

„Chceš snad do vězení?“ nabádal ho pan Feeney. „Pověz mu to, pro Kristovy rány.“

„Naštvou se na mě,“ namítl Kevin.

Byl schopen mluvit jen krátce, mezi vzlyky. Jesse zvedl sluchátko.

„Molly, přijďte sem s Tlapou.“

Téměř v tom samém okamžiku Simpson otevřel dveře.

„Odveďte Kevina do cely a zamkněte ho,“ přikázal. „Pak zavolejte do kanceláře veřejného obhájce a povězte mu, že ten kluk potřebuje advokáta.“

Simpson vzal Kevina pod paží.

„Tak jdeme, chlapče.“

Kevin se nahlas rozbrečel. Paní Feeneyová plakala stejně hlasitě. Kevinův otec vstal a naklonil se nad synem. „Udělal to Bo Marino?“ zařval na něj. „Ano.“

Simpson se zarazil a podíval se na Jesseho.

„Kdo ještě?“ zařval znovu otec.

„Troy.“

„Troy Drake?“

„Ano.“

„Možná budeš dneska v noci spát doma,“ řekl Jesse.

33

Kevin přestal brečet. Popíjel colu.

„Kdo je to děvče, Kevine?“ zeptal se Jesse.

„Candy Penningtonová,“ vylezlo z Kevina. „Stejně byste si to zjistil.“

„Co se dělo?“

Kevin pohlédl na matku. Nikdo nepromluvil. „Vlastně za tím byl Bo. My s Troyem jsme se k němu jen přidali.“

Jesse přikývl a čekal. Kevin se rozhlédl kolem sebe. Nikdo nepromluvil.

„Je to taková hnusná šprtka,“ dodal Kevin. „Kevine!“ napomenula ho matka. Nevěnoval jí ani pohled.

„Vážně, je. Podlézá kantorům. Vždycky se tváří, jako by byla něco víc.“ Jesse čekal. Kevin upíjel colu a už nemluvil. V místnosti nastalo ticho.

„Tak jste si řekli, že byste jí mohli trochu srazit hřebínek,“ napověděl Kevinovi Jesse.

„Jo. Přesně tak. Bo prohlásil, že bysme ji měli zatáhnout do lesa a stáhnout jí kalhotky.“

„Bože, Kevine,“ zasténala matka.

„Zahanbit ji, víte. Třeba ji tak vyfotit.“

Pan Feeney si opřel hlavu o křeslo. Měl zavřené oči.

„Můj bože, Kevine,“ zopakovala paní Feeneyová.

„Moc nám nepomáháte, paní Feeneyová,“ upozornil ji Jesse. „Nechte ho, ať nám to vypoví.“ Paní Feeneyová spojila obě ruce a tiskla si je na rty. Kevin na ni ani nepohlédl.

„Bo jí napovídal, že o kousek dál je nás celá banda a skvěle se bavíme. Tak šla s náma a my jsme jí to udělali.“

„Co bylo ‚to‘?“ chtěl vědět Jesse.

Paní Feeneyová tiše zasténala do svých sepjatých rukou.

„Však víte, sex. Teda neměli jsme to v plánu, jen jsme se chtěli, no, podívat. Ale pak Bo řekl, že jsme zašli dost daleko a že je to jedno. A vlezl na ni.“

„A souložil s ní?“

„Jo.“

„A ty?“

„Jo. Já šel jako druhej.“

Paní Feeneyová znovu zasténala. Pomalu se pohupovala na židli. Pan Feeney se ani nepohnul, oči stále zavřené. „A Troy Drake?“

„Ten byl po mně.“

„A souložil s ní?“

„Jo.“

„A co ona na to?“ zajímal se Jesse.

Kevin pokrčil rameny.

„Nevím,“ řekl.

„Jak reagovala?“

„Brečela. Když jí to dělal Bo, snažila se ho odstrčit, ale nedokázala to.“

„Říkala ne?“

„Myslím že jo. Křičela pomoc a takový ty věci.“

„A u tebe?“

„To už jen ležela.“

„Ještě plakala?“

„Ano, ale jinak nic. Jako by dospěla k závěru, že je lepší se tomu poddat.“

„Měla jinou možnost?“

„Nevím.“

„Co bylo pak?“

„Pak přišel na řadu Troy. Pak jsme ji ještě chvíli podrželi, než ji Bo vyfotil. Bo jí vyhrožoval, že jestli cekne, ukáže ty obrázky celý škole.“

Paní Feeneyová dál sténala a pohupovala se. Pan Feeney dál seděl bez hnutí s hlavou opřenou a očima zavřenýma.

„Je mi to líto,“ dodal Kevin. „Mami, vážně. Je mi to líto.“

„Snažila jsem se.“ Paní Feeneyová promluvila do sepjatých rukou. „Pořád jsem se tě snažila naučit vážit si žen. Ne snad? Nevtloukala jsem ti to do hlavy už od malička? Ponížit jednu ženu je jako ponížit nás všechny. Tím, že jsi zostudil to děvče, jsi zostudil mě.“

Pan Feeney otevřel oči, a aniž by zvedl hlavu, obrátil ji ke své ženě.

„Počkej, Myro,“ zarazil ji. „Tohle je přece o Kevinovi a té ubohé dívce a ne o tobě.“

„Ach bože,“ vydechla paní Feeneyová, opět si přitiskla ruce k obličeji a začala plakat. Jesse se natáhl a vypnul magnetofon.

„Nechám to přepsat,“ obrátil se Jesse na Kevina. „Pak tě požádám, abys přepis podepsal.“

„Dobře.“

„Pane Feeneyi, budete se také muset podepsat, protože Kevin není plnoletý.“ Feeney přikývl.

„Kdyby svědčil proti těm ostatním chlapcům, byla by to polehčující okolnost?“ zajímal se. „Když si najmete právníka, probere to s kanceláří žalobce.“

„Přimluvíte se za něj?“

„Ano.“

„Nikdy předtím žádný malér neměl,“ pospíšila si paní Feeneyová.

„Teď jeden má.“

„Ale nebude muset do vězení?“ ujišťovala se. „Paní Feeneyová, zúčastnil se hromadného znásilnění šestnáctileté dívky. Bude se z toho muset zodpovídat.“

„Ach můj bože.“ Rozplakala se ještě víc.

34

Jesseho byt se nacházel jen blok od Šedého racka a po večeři se tam odebrali. Od přístavu foukal silný vítr a Abby se do Jesseho zavěsila a přitiskla se k němu. Uvnitř Jesse oběma nalil poire williamse. Postavili se k zatahovacím dveřím na balkón a sledovali temný přístav. Od jihozápadu se blížila bouře, voda působila neklidně.

Abby se obrátila a zahleděla se Jessemu do tváře. Před večeří vypila dva roby roye a společně se podělili o láhev sauvignonu blanc.

„Vypadáš unaveně, Jesse.“

„Mám hodně práce.“

„Já vím. Kolik rozhovorů pro televizi jsi poskytoval dneska?“

„Dost.“

„A vždycky říkáš, že vyšetřování pokračuje a že o něm nemůžeš podávat informace.“

„Já vím.“

„A oni se nejspíš vyptávají dál.“

„Je to takový druh velkovýroby zpráv. Udělají stand-up před policejní stanicí a následuje rozhovor se mnou. Ptají se mě například, jestli jsme chytili vraha. Já odpovím, že ne. A oni řeknou, to byl živý vstup Tonyho Baloneye z Paradise, a nyní vracíme slovo do studia k tobě, Hany.“

Abby se zasmála.

„Není to tak strašné.“

„Asi ne. Občas se jen zeptají, jestli nemáme něco nového.“

„A máte?“

„Jistě. Víme, že jde o dvě zbraně kalibru dvaadvacet.“

„Dvě?“

„Hm. A myslíme si, že pachatel nebo pachatelé jezdí v saabu sedan. Spekulujeme, že bydlí v Paradise.“

„To je všecko?“

„To je všecko.“

„Nějaká spojitost mezi oběťmi?“

„Žádnou jsme neobjevili.“

„Myslíš, že jde o náhodné vraždy?“

„Nevím. Třeba existoval důvod k zabití jedné oběti a ostatní zemřeli jen proto, abychom to považovali za náhodnou smrt.“

„Pokud by to bylo takhle, zabíjení by mohlo skončit,“ soudila Abby. Jesse pokrčil rameny.

„Máš nějaký tip?“

„Ani se nesnažím.“

„Dobře, ale nejsi jen policista. Jsi koneckonců taky člověk.“

„Jako policista si vedu líp. A je lepší, když si policista nedělá naděje.“

Abby na chvíli zmlkla. Mezi mraky se objevila trhlina a přístav krátce ozářil měsíční svit, zpěněné hřebeny vln se lámaly, lodě se zmítaly v kotvištích. Upila trošku hruškovice. Byla tak silná, až měla pocit, že se jí na jazyku vypařuje.

„Nejsem si tak úplně jistá, že jsi lepší policista než člověk,“ řekla po chvíli.

„To jsem i mizernej polda?“ opáčil.

„Ne. Dobře víš, jak jsem to myslela.“

„Vím. Díky.“

Beze slova hleděli na zpěněné hřebeny vln. Nevěstily nic dobrého.

„Mám nepříjemný pocit z toho, jakým způsobem jsem se s tebou rozešla.“

„Potřebovala ses ode mě osvobodit. Vážně nejsem pro nikoho dostupný, dokud nevyřeším celou tu věc s Jenn.“

„Já vím. Ale nenačasovala jsem to dobře. Měl jsi zrovna problémy a já…“ Abby neklidně máchla rukou.

„To je v pořádku, Abby.“

Obrátila se k němu a zvedla obličej.

„Nebylo to správné.“ Políbila ho pootevřenými ústy.

Někde v dálce se zasmálo jeho ironické neúčastné já a pomyslelo si jejda! Vrátil jí polibek.

V posteli se chovala náruživě, a když náruživost u obou pominula, zůstali ležet bok po boku na zádech.

„Už je to v pořádku,“ špida. „Správné rozloučení?“

„Řekla bych.“

„Pořád žiješ s tamtím chlápkem?“ zajímal se Jesse. „Ano… Dneska není ve městě. Letěl do Chicaga.“

„Pomýšlíš na to, že by sis ho vzala?“

„Ano.“

„Miluješ ho?“

„Bože, Jesse, ty jsi dneska plný romantiky.“

„Překládám si to jako ne,“ řekl Jesse.

„Je to hodný člověk.“

„Bereš si ho proto, že je hodný?“

„Bern si ho, protože mi rychle tikají hodiny a je to nejhodnější muž, jakého jsem kdy potkala. A chce si mě vzít.“

„Jsi velice praktická,“ poznamenal Jesse.

V koupelně se svítilo, a když Jesse pohlédl na její tělo, vnímal dosud stopu potu mezi jejími ňadry.

„Většina žen je taková. Vždycky se musím smát oblíbenému mýtu o romantických ženách a praktických mužích.“ Jesse přikývl.

„Je to docela k smíchu,“ musel uznat. „Vadilo by mu, kdyby o mně věděl?“

„Jistěže. Ale stejně jako já není žádný světec a oba si to uvědomujeme.“

„Máš pocit, že ho podvádíš?“

„Myslím, že trochu ano.“

„Ale…“

„Ale potřebovala jsem to mezi námi uložit k ledu.“

„A tohle bylo ono?“

Abby se překulila na bok a přitiskla se tváří k jeho hrudi.

„Ano. Tohle bylo ono.“

Jesse se usmál a tiše se zachechtal.

„Co je?“ chtěla vědět Abby.

„Teď jsem ten druhý chlápek já. Ten, co ho chci zabít, když jde o Jenn.“

„Ironie osudu,“ poznamenala Abby. „V ironii jsi vždycky vynikal.“

Když se oblékla, opravila si make-up a dala si do pořádku účes, nabídl se Jesse, že ji doprovodí k autu.

„Parkuju hned před Šedým rackem,“ namítla Abby. „A krom toho mi přijde správnější rozloučit se s tebou tady a vypadnout.“

„Jistě,“ souhlasil Jesse.

Líbali se, a když s tím skončili, Abby se obrátila a beze slova vyšla ze dveří.

Na parkovišti stálo jen několik aut. Abby byla celá šťastná, že už je v autě, z dosahu větru. Nastartovala, zařadila rychlost a vyjela. Z parkoviště za ní vyrazil červený saab sedan. Obě auta zabočila dolů na Front Street.

35

Když na příjezdové cestě ke svému domu na North Side Drive vystupovala z vozu, schytala dvě kulky

do hrudi. Tělo měla stočené k zádi vozu, jako by se zrovna ohlížela, kdo za ní stojí. Anthony DeAngelo ji objevil při své hlídce. Když padala, byla dvířka vozu otevřená, jedna noha se jí zachytila o okraj auta. Anthony zahlédl auto se svítícím interiérem a zastavil, aby se pořádně podíval.

„Je to Abby Taylorová,“ hlásil DeAngelo Jessemu při jeho příjezdu.

Jesse přikývl. Mrtví na první pohled nevypadají nijak odlišné, pomyslel si. Jsou stejní jako živí, akorát se nehýbají. Hleděl na její obličej. Ne, je tu ještě něco navíc. Díváš se na ně a něco ti chybí. Za svoji polohu by se styděla. Shýbl se, uhladil jí sukni, posunul nohu. Byla ještě ohebná. Na místo dorazil Peter Perkins se svými nástroji. Tlapa Simpson připravoval světla. Dorazila sanitka. Anthony začal kolem místa činu natahovat pásku.

„Žila sama?“ zajímal se Simpson.

„Žila s nějakým chlápkem.“

Ještě pořád nepřítomně pozoroval její tělo.

„Na zvonění nikdo nereaguje. Ani na telefon,“ hlásil Simpson.

„Je v Chicagu,“ informoval ho Jesse.

Simpson na něj zíral a začal něco říkat. Ale nic z něj nevyšlo. Dorazil sem jeden ze zdravotníků ze sanitky a sklonil se nad Abbyiným tělem. Automaticky se zaměřil na její pulz, i když dobře věděl, že je mrtvá.

„Jako u těch ostatních, Jesse. Dva průstřely hrudi.“

„Její kabelka zůstala v autě,“ dodal Perkins.

„Je chladná noc,“ konstatoval zdravotník. „Hůř se pak určuje doba smrti.“

„Zemřela během poslední hodiny,“ řekl Jesse.

Zdravotník zvedl hlavu, jako by se chystal vznést dotaz. Tlapa Simpson položil Jessemu ruku na rameno. Zdravotník na něj pohlédl. Simpson zavrtěl hlavou. Perkins začal fotografovat místo činu. Několik sousedů se přitrousilo do chladné noci, halili se do kabátů přehozených přes pyžama, bezcílně pokukovali. Jesse se nehýbal, hleděl dolů na tělo.

„Nevíš, kde v Chicagu by ten chlap mohl být?“ zeptal se ho Simpson. Jesse zavrtěl hlavou.

„Obejdu s Anthonym pár sousedů,“ rozhodl se Simpson. „Třeba o tom některý z nich bude mít páru. Nebo alespoň budou vědět, kde pracoval, a kolegové to vědět budou.“

Jesse přikývl.

„Nelíbí se mi, že bych tu měl jen nechat vzkaz, ať se ozve.“

„Nebudeme tu nechávat žádný vzkaz,“ rozhodl Jesse. „Pokud se ti ho nepodaří zastihnout, někdo tu

počká, dokud neuspěješ.“

„Co když bude pryč víc dní?“

„Nech tu někoho pro případ, že ho nezastihneš,“ zopakoval Jesse. „Dobře, Jesse.“

Ostatní policisté odváděli práci na místě činu nezvykle tiše. Jako lidé v přítomnosti nemocného. Jesse nepřestával hledět na Abby. Po chvíli ji zdravotníci přemístili na nosítka a ta zasunuli do sanitky.

Jesse je beze slova pozoroval. Sanitka se dala do pohybu. Peter Perkins spakoval svoje náčiní a odešel ke svému autu. Simpson s DeAngelem dokončili výslech sousedů.

„Prý pracuje u GE v Lynnu,“ hlásil Simpson. „Ráno tam zavolám. Anthony se nabídl, že tu zůstane. Ráno ho přijde vystřídat Eddie.“

„Udělejte to tak,“ souhlasil Jesse.

Perkins nastoupil do své dodávky a odjel. DeAngelo se usadil za volant hlídkového vozu stojícího před domem. „Už musím jít, Jesse,“ loučil se Simpson. Jesse přikývl. Simpson přešlápl z nohy na nohu. „Ty, ehm, budeš v pořádku?“ zeptal se.

„Jo.“

„Dobře,“ řekl Simpson.

Vracel se ke svému hlídkovému vozu. Zastavil a obrátil se. „Je mi to s Abby líto,“ dodal. „Díky, Tlapo.“

Simpson nasedl, nastartoval a odjížděl po North Side Drive. Ve zpětném zrcátku viděl, že Jesse ještě pořád stojí na místě, kde ho opustil.

36

Paradiští radní svolali zvláštní schůzi, která schválila odměnu 10 000 dolarů za informaci vedoucí k zatčení vraha nebo vrahů. Byla ustanovena horká telefonní linka a její číslo zveřejněno po celém státě. Paradiská policie sloužila čtyřiadvacetihodinové směny a horkou linku v městské kanceláři střežil požárník uvolněný ze služby. Konferenční sál v městské radnici se přeměnil v tiskovou kancelář. Na veřejném parkovišti za radnicí se usadily přenosové vozy bostonských televizních stanic a téměř každý den některý z reportérů živě vysílal z místa před policejní stanicí.

Paradiská policie usilovně pátrá po pachateli či pachatelích série zdánlivě náhodných vražd, které terorizují bohatou komunitu severního pobřeží. Při dnešní tiskové konferenci náčelník paradiské policie uvedl, že na toto vyšetřování byly soustředěny veškeré síly jeho oddělení, posílené massachusettskou státní policií. Vláda hrůzy ovšem dosud pokračuje. Živě z Paradise Katy

Mortonová. A zpátky do studia k tobě, Lany.

To je skutečně velmi napjatá situace, Katy. A nyní další zprávy. Hrdinská siamská kočka dnes… Jesse vypnul televizi. V kanceláři se spolu s ním nacházel seržant státní policie Vargas.

„Ježkovy zraky!“ zaprotestoval komicky. „Vy nechcete vědět, jak to bylo s tou kočkou?“

„Můj život je plný vzrušení i bez ní,“ odbyl ho Jesse. „Kolik lidí můžete postrádat?“

„Kapitán souhlasí, že budeme pokračovat v pomoci s vyšetřováním, a chce vědět, co ještě potřebujete. Kolik hlídek máte venku teď?“

„Pět aut, dvě směny.“

„Deset lidí,“ spočetl si Vargas. „Kolik lidí máte ve stavu?“

„Dvanáct. Včetně mě. Molly Cranová drží službu u přepážky ve dne, já tu zůstávám přes noc.“

„To jste v tom až po uši. Pošlu sem své chlapy na noční hlídky. Kapitán chce, abych vám zdůraznil, že tu záležitost nepřebíráme. Pořád tu velíte vy. Já jsem jen styčný důstojník.“

„Budete potřebovat kancelář a telefon,“ konstatoval Jesse. „Můžete se usadit v místnosti mužstva.“

Do kanceláře bez zaklepání vstoupila Molly. V ruce držela navštívenku. Měla těžká víčka. Položila vizitku na Jesseho stůl.

„Je tu moderátor jedné z těch národních talk show,“ hlásila. „Chce s vámi udělat rozhovor.“

„Ne,“ řekl Jesse.

Na vizitku se ani nepodíval. Molly se usmála. „To neuslyší rád. Zdá se, že si libuje v tom, jak je slavný.“

„Každé ráno je brífink pro tisk,“ opáčil Jesse. „Řekni mu kdy a kde.“ Molly přikývla a odešla.

„Tisk nemá rád, když se s ním nemluví,“ upozornil ho Vargas. „Kdo by to měl rád.“

„Mohou vás pomluvit,“ pokračoval Vargas. „Kdo nemůže?“ Vargas se zašklebil.

„Nejste zrovna fanoušek médií,“ poznamenal.

„Lidé se mi načínají hroutit,“ vrátil se Jesse k původnímu tématu. „Jak brzo můžeme počítat s vaší pomocí s hlídkami?“

„Dnes večer,“ slíbil Vargas.

„Dobře. Jak daleko je Healy se seznamem lidí, co si kupovali dvaadvacítky nebo munici?“

„Zjistím to,“ nabídl se Vargas. „Ty záznamy nejsou vždycky úplné. A i kdyby byly, lidé seženou zbraně na nejrůznějších místech.“

„Potřebuju to, ať má cokoli,“ nenechal se odradit Jesse. Molly opět strčila hlavu do dveří. „Jenn na lince jedna. Chceš si to vzít?“ Jesse přikývl.

„Jen okamžik strpení,“ poprosil Vargase. „Nebude to dlouho trvat.“ Zvedl sluchátko, zmáčkl tlačítko linky jedna a ohlásil se: „Ahoj.“

„Ta žena, co ji zabili, je ta, co jsi s ní chodil?“

„Ano.“

„Ach, Jesse, je mi to moc líto.“

„Díky. Co chceš?“

„Dostali jsme se šéfredaktorem senzační nápad,“ hlásila Jenn. Jesse zavřel oči a opřel se v křesle.

„Všechna média v zemi umírají touhou po vnitřním náhledu na tu věc,“ pokračovala Jenn. Ja vím.

„Říkali jsme si, že když máme, eh, kontakt, víš? Že bych za tebou přijela s kameramanem a sledovali bychom vyšetřování. Pohled zevnitř na práci policie při pátrání. Nepletli bychom se vám pod nohy. A až bys toho chlapa chytil, měli bychom o tom celý seriál, možná zvláštní dokument. Třeba by se nám podařilo prodat ho nějakému z celostátních vysílání…“

„Ne.“

„Ach, já vím, Jesse. Chápu, jaké břímě by to bylo, věř mi. Ale drželi bychom se stranou a, Jesse, znamenalo by to hodně moji kariéru.“

Jesse stále seděl se zavřenýma očima a zakloněnou hlavou. Měkce řekl: „Ne, Jenn,“ a vrátil sluchátko do vidlice.

37

Chuck Pennington byl architekt. Na Harvardu se stal boxerským šampiónem utkání mezi školami a dosud si udržel formu.

Musel být skutečně dobrý, pomyslel si Jesse. Nemá na obličeji jedinou stopu.

Husté černé vlasy si česal přímo dozadu. Pod rezavě zbarveným tvídovým sakem měl modrou košili značky Oxford. Seděl s Jessem v obývacím pokoji domu, který sám navrhl, spolu se ženou, dcerou a právníkem jménem Sheldon Resnick. Molly Cranová se posadila kousek od dveří. Skleněnou stěnou obývacího pokoje viděl Jesse daleko přes Atlantický oceán. Hovořila paní Penningtonová.

„Chtěli jsme tě před tím ušetřit,“ vysvětlovala manželovi. „Víme, jak důležitou práci máš.“

„Moje dcera je důležitější než moje práce,“ zareagoval Pennington. „Ale tohle můžeme prozatím nechat stranou a poslechnout si šerifa Stoná.“

„Sliboval jste, že z toho jméno mé dcery vypustíte.“ Paní Penningtonová se vyčítavě obrátila na Jesseho.

„Udělal jsem to, co jsem slíbil vaší dceři,“ odpověděl Jesse.

„Vy jste s ní mluvil beze mě?“ divila se paní Penningtonová.

„Byl to patrně jediný způsob, jak si s ní promluvit.“

„Sheldone,“ obrátila se na právníka. „Chci, abyste tomu policistovi dal jasně na srozuměnou, že nebudeme tolerovat žádný skandál.“

„Pan Stone na mě byl hodný,“ špitla Candace.

„Buď zticha, Candace,“ přikázala jí paní Penningtonová.

„Ne, Margaret,“ odporoval jí Pennington. „To ty zmlkni.“

„Chucku…“

„Tobě se nic nestalo,“ pokračoval Pennington. „Stalo se to Candace. Záleží na tom, co chce ona.“

„Můj bože, Chucku, ona je…“

Resnick položil ruku na paži paní Penningtonové.

„Chuck má pravdu, Margaret. Teď na to není vhodná chvíle.“

Paní Penningtonová otevřela ústa, pak je zase zavřela, semkla rty, opřela se v křesle a založila paže na hrudi.

Pennington se obrátil a pohlédl na Jesseho. Měl velice světle modré oči.

„Chápu, pod jakým tlakem v současné době pracujete,“ řekl.

„A oceňuju, že jste si udělal čas na tohle.“

„Candace vždycky věděla, kdo ji znásilnil,“ objasňoval situaci Jesse. „Ale dospěli jsme k závěru, že kdyby ty chlapce udala a nedalo by se to ničím podložit, mohli by se z toho dostat a její život v Paradise by se ocitl v troskách.“

Pennington přikývl.

„Chtěli všem ukazovat můj obrázek,“ připomněla Candace. Pennington opět přikývl. Jeho tvář nevykazovala žádné emoce, ale Jessemu neunikla bělost kloubů na jeho zaťatých pěstech. „Za téhle situace to nejspíš neudělají,“ doplnil. Pohlédl na Jesseho.

„Ne,“ potvrdil mu. „Neudělají to. Bojí se.“

„To je dobře.“ Candace se ulevilo. Jesse pomalu přikývl. „A bojí se tebe,“ zdůraznil Jesse. Candace pohlédla na Jesseho, pak na svého otce a pak, skrytěji, na svoji matku. „Skvělé,“ řekla.

„Zákon vždycky hovoří o spravedlnosti,“ pokračoval Jesse. „Oficiálně je tu k našim službám. Ale kdybych byl na tvém místě já, chtěl bych se pomstít.“

„Náčelníku Stone…“ začala paní Penningtonová. Její muž na ni zamítavě zavrtěl hlavou.

„Mně by se to líbilo,“ řekl.

„Dobře,“ vzal to na vědomí Jesse. „Marino, Feeney a Drake si obvinění přivodili sami. I kdybychom o tobě nevěděli, ty obrázky by nás k tobě přivedly.“

Candace přikývla. Pochopila to.

„Takže teď potřebujeme tvou výpověď,“ vysvětloval Jesse. „A pokud věc půjde k soudu, bude třeba tvého svědectví.“

„Uvidí ty fotky ještě někdo další?“ zajímalo Candace.

„Pokud případ půjde k soudu, bude obhajoba argumentovat tím, že jsi byla dobrovolný účastník a znásilnění sis vymyslela. Obrázky dosvědčí opak.“

„Můj bože, obrázky mé nahé dcery,“ zasténala paní Penningtonová. „Na veřejnosti. To nedopustím.“

„O tomhle ani zdaleka nerozhodujeme my, Margaret. Rozhodnutí je na Candace.“

„Není ještě dost stará, aby mohla rozhodnout o něčem takovém,“ namítla paní Penningtonová.

„Budu vypovídat,“ prohlásila Candace. „A budu svědčit, pokud to bude třeba.“

„Candace…“

„Dobře,“ řekl Jesse. „Máte tu nějaké místo, kam byste s Molly mohly zajít a sepsat prohlášení?“

„Můžou použít kuchyň,“ navrhl Pennington.

Když Molly následovala Candace z místnosti, usmála se na Jesseho a tělem zastínila vítězné gesto zdvižených palců. Všichni na chvíli zmlkli. Jesse velkým oknem sledoval svěží šedý oceán.

„Děti jako Candace po podobné zkušenosti často potřebují nějakou terapii,“ řekl s pohledem ještě stále upřeným ven.

„Máte na mysli psychiatra?“ zeptala se paní Penningtonová.

„Ano. Pokud byste chtěli doporučení, můžu vám nějaké sehnat.“

Paní Penningtonová pohlédla na manžela.

„Uvidíme,“ řekl. „Děkujeme za nabídku.“

„Co se týče případu, určitě se nedá vyloučit dohoda,“ vyjádřil se po chvíli Resnick.

„Záleží to na obhájcích a kanceláři okresního žalobce,“ doplnil Jesse.

„Ale souhlasíte, že k něčemu takovému může dojít?“ ověřovala si paní Penningtonová. „Je to časté řešení,“ odpověděl Jesse.

38

„Milovali jsme se hodinu před její smrtí,“ řekl Jesse. Dix přikývl.

„Je mi z toho smutno. A beru to jako vlastní pohanu.“ Dix mírně uklonil hlavu ke straně.

„Jsem policejní náčelník, snažím se ty parchanty dopadnout a oni zastřelí ženu, s níž jsem se zrovna pomiloval.“

„Domníváte se, že šlo o záměr?“ zeptal se Dix.

„Nevím,“ musel připustit Jesse. „Ale šílím z toho.“

„A myslíte, že jde o víc než jednu osobu?“

„Ano. Ty dvě zbraně prostě jinak nedávají smysl.“

Dix si na dnešek zvolil modré sako a bílou košili. Všechno na něm zářilo. Jeho oholená hlava, naškrobená košile, mahagonově hnědé boty na silné podešvi. Seděl s rukama propletenýma a složenýma na kulatém bříšku, třel o sebe konečky palců.

„Po Abbyině smrti mi zavolala Jenn. Prý jestli jsem v pořádku.“ Dix čekal, pomalu pohyboval konečky palců dopředu a dozadu.

„Pak mě požádala o exkluzivní přístup k tomu případu pro sebe a kameramana. Chtěli o záležitosti referovat zevnitř, sledovat celé vyšetřování.“

Dix povzbudivě přikývl.

„Čtyři lidi jsou po smrti a ona v tom vidí příležitost ke kariéře.“

„Proč se domnívala, že na to přistoupíte?“ Jesse se nevesele usmál.

„Protože je, ehm, předmětem mé náklonnosti.“

„Předmětem?“

„Jen pokus o vtip.“

Dix to nijak nekomentoval. Mlčeli. Místnost sálala nehybností. Jesse se nadechl. Jeho pohyby působily ztuhle. Dix čekal. Vypadal naprosto uvolněně. Jesseho ztuhlost povolila.

„Jednou mi řekla,“ začal chraplavým hlasem, „že vlastně miluju svoji představu o ní a že se ji snažím do té představy napasovat.“

„Jak jste na to reagoval?“

„Řekl jsem jí, že jsou to zasraný cvokařský kecy.“ Dix se zašklebil.

„Předmět vaší náklonnosti,“ zopakoval Dix. „Další zasraný cvokařský kecy,“ pronesl Jesse. Dix se usmál.

„Jistě. Koneckonců taky jsem zasranej cvokař.“

39

Na Jesseho kancelář jich bylo příliš mnoho, tak se přemístili do konferenčního sálu. Do čela stolu usedl Jesse. Vedle něj se posadil Martin Reagan, zástupce okresního státního žalobce pro Essex County. Molly a Tlapa Simpson se opřeli o stěnu. Na jedné straně stolu seděl Bo Marino se svými rodiči, na druhé Troy Drake se svou matkou. Dva právníci z velké bostonské firmy zastupující obě rodiny zaujali místo na druhém konci stolu naproti Jessemu. Hlavní slovo měla štíhlá žena s rezavými vlasy jménem Rita Fiorová. Druhý právník byl drobný mužíček s úzkým obličejem a prošedivělými vousy se špičatým zástřihem. Jmenoval se Barry Feldman.

„Začnu s tím, co tu máme,“ ujal se slova Jesse. „Nebo alespoň se vším, co si dokážu zapamatovat. Je toho tolik, že mi Marty třeba bude muset ještě něco připomenout.“

Rita se usmála.

„Tak začneme,“ řekla.

„Máme přísežnou výpověď Kevina Feeneyho, že spolu s Boem Marinem a Troyem Drakem znásilnili Candace Penningtonovou a svlečenou ji vyfotili.“

„Jestli to dobře chápu, je na fotografiích jasně identifikovatelný,“ prohodila Rita.

„To je,“ potvrdil Jesse.

„Jaká odvaha, že to připustil,“ rýpla si Rita.

„Máme přísežnou výpověď Candace Penningtonové, že ji Kevin Feeney, Bo Marino a Troy Drake znásilnili a svlečenou ji vyfotili.“

„Ta je sotva nezúčastněný pozorovatel.“

Martin Reagan ji napomenul. „Rito, se zpochybňováním případu počkejte až před soudce. Zatím jen chceme vyslechnout podezřelé a oni si prostě vyžádali přítomnost svých právních zástupců.“

„Což jsem já,“ opáčila Rita a pohlédla na Feldmana vedle sebe. „A samozřejmě Barry.“

„Barry Feldman,“ představil se právník. Jesse přikývl. Pohlédl na Troye Draka. „Chtěl bys něco dodat, Troyi?“

Troy Drake byl výrazný blonďák s velice plnými vzdorovitými rty, kterými trochu připomínal Carly Simonovou. Jeho matka byla blondýna a měla stejná vzdorovitá ústa.

„Poradila jsem svým klientům, aby se k případu nevyjadřovali,“ oznámila Rita. Feldman přikývl.

„Hodláte této rady využít?“ zeptal se Jesse. Nikdo u stolu nepromluvil.

„Dobrá. Naši důstojníci vám tedy odcitují vaše práva a doprovodí vás do cel.“

„Mě už jste zatkli a pak pustili zpátky ke staříkovi,“ hlásil Bo.

„To bylo za jiný přestupek,“ upozornil ho Jesse. „Tohle je nové zatčení.“

„Můžou to udělat?“ ověřovala si paní Draková. „Za pár hodin je dostaneme ven,“ slíbila Rita.

„Požádám o uvalení vyšetřovací vazby,“ opáčil Reagan. „Marty, nebuďte směšný, vždyť jsou to děti.“

„To Candace Penningtonová taky,“ vypíchl Reagan.

„Nemůžou přece mého syna poslat do vězení,“ zaprotestovala paní Draková. „Vím, že se ničeho nedopustil.“

Paní Marinová se rozplakala. Pan Marino zrudl.

„Koukejte mého syna před vězením ochránit,“ obrátil se na Ritu.

„Pane Marino,“ ohradila se Rita. „Jsem hlavní advokát civilního soudu v Cone Oakes a Beldingu. Jsem hodně dobrá. Nezkoušejte mě zastrašovat. K ničemu to nepovede a rozhodně není ve vašem zájmu mě popouzet.“

Marino se zatvářil zaraženě.

„Chlapci sice stráví noc ve vězení, ale ráno je budeme moct předvést před soudce a dostaneme je ven na kauci. Jsem si jistá, že se mi podaří zabránit vyšetřovací vazbě.“

„Co je to vyšetřovací vazba?“ zajímala se paní Draková.

„Pobyt ve vězení v očekávání soudního přelíčení.“

„Bože můj, a k tomu teď dojde?“

„Ne. Rozhodně ne. Ale policie vašeho syna zadrží do zítřejšího rána, kdy ho předvedeme před vyšetřujícího soudce.“

„Jsou to děti. Nemůžete je zavřít mezi běžnou vězeňskou populaci,“ namítla paní Draková.

„Zůstanou tady,“ ujistil ji Jesse. „Máme tu čtyři cely pod zámkem. Oni sami budou tvořit běžnou vězeňskou populaci.“

„Jsou to všechno kecy,“ bouřil se Troy.

Jeho matka mu položila ruku na paži. Jesse vycítil, že ani Troy, ani Bo Marino nejsou rádi, když se o nich mluví jako o dětech.

„Přesně tak,“ přidal se Bo. „Ten posranej kokot lže, jako když tiskne.“

„Mlčte, prosím,“ snažila se je zastavit Rita. „Tím posraným kokotem máte na mysli Feeneyho?“ zajímal se Jesse.

„Jasně. Čapli jste ho a ten zatrolenej nedonošenec vám pověděl, co jste chtěli slyšet, jen aby z toho sám vyvázl.“

„A Candace?“ chtěl vědět Jesse.

„Ta mrcha řekne cokoli, jen aby mě dostala do maléru,“ tvrdil Troy. „Jede po mně už od devítky, a já ji ani nezdravím.“

„Jela i po Boovi?“ zajímal se Jesse. „Mlčte,“ nabádala Rita oba chlapce.

„Jen je nechte mluvit, dámo,“ brzdil ji Joe Marino. „Někdo se tu moje dítě snaží namočit do maléru a vy mu radíte, ať mlčí?“

„Rozhodně si tím nepomůžou,“ vysvětlovala mu Rita.

„Jela i po Boovi?“ zopakoval Jesse otázku Troyovi.

„Nevím. Možná ji Bo měl zmáknutou už dávno, co já vím. S Kevinem se vždycky vytahujou, jak zmákli tu či onu slípku.“

„Ty hajzle,“ vyjel na něj Bo.

Paní Marinová ustala v pláči alespoň na tak dlouho, aby ho stačila napomenout. „Bo!“

Nikdo jí nevěnoval sebemenší pozornost.

„Tak jí to možná udělali,“ rozvíjel svou myšlenku Troy. „A ta mrcha si mohla myslet, že když má něco na ně, mohl bych se s nima svézt i já, a tím by si se mnou vyrovnala účty.“

„Zmlkni,“ rozlehl se ostře místností hlas Rity Fiorové. Ale džin už stačil vyskočit z lahve.

„Tak proč by vás jmenoval i Kevin?“ upozornil ho Jesse na nesrovnalost.

„Ubohej sráč,“ utrousil Troy. „Vždycky Boovi lezl do prdele.“ Rita bouchla plochou dlaní do desky stolu a její hlas připomínal čepel nože. „Ticho, sakra,“ vykřikla.

Všichni k ní obrátili zrak. Místnost náhle ztichla, jen paní Marinová plakala dál. Joe Marino gestem zchladil svého syna. Paní Draková tiskla Troyovi ruku, seč jí síly stačily.

„Mluvte dál a sami se dostanete do takové kaše, že vás z ní nebudu moct vytáhnout. Chápete mě?“ Nikdo nepromluvil. Bo a Troy se náhle tvářili poplašeně.

„Dobrá,“ pokračovala Rita. „Nebudete s nikým mluvit, pokud u toho nebudu já nebo Barry. Neřeknete nic, co vám já nebo Barry neschválíme.“

„Rito,“ oslovil ji Martin Reagan. „Tohle nevypadá na jeden za všechny, všichni za jednoho.“

„Já vím,“ připustila Rita. Pohlédla na své klienty.

„Pan Reagan má na mysli skutečnost, že nemůžu zastupovat více klientů za okolností, kdy by se nejlepší zájem jednoho mohl střetnout s nejlepším zájmem druhého.“

Obě rodiny se zatvářily poněkud rozpačitě. Ale vyděsila všechny natolik, že začali být povolní.

„Takže je tu necháme přes noc,“ pokračovala Rita. „Zítra je některý z nás, já nebo Barry, ale spíš Barry, dostane ven na kauci a pak se dohodneme, jak to bude s právním zastoupením.“

„Nemůže se na nás přece teď vykašlat,“ rozčiloval se Joe Marino.

„Nemůžu zastupovat oba chlapce zároveň,“ vysvětlovala Rita.

„Tak ať Troye zastupuje on,“ navrhl Marino.

„Jsme ze stejné firmy, pane Marino. Dohlédnu na to, aby oba měli dobrého zástupce, ale nemůžu to řešit tady na místě, není na to čas.“

Obrátila se a hlavou pokynula Jessemu.

„Dobře, Molly. Odrecitujete jim to s Tlapou. Pak je odveďte dolů.“

Pláč paní Marinové přešel ve lkaní. Zdálo se, že Bo a Troy mají potíže s polykáním. Joe Marino se začal hádat. Molly oběma přednesla zatýkací formuli a spolu se Simpsonem je odvedla z místnosti.

Rodiče odešli s nimi.

„Šli zkontrolovat kvalitu ubytování,“ poznamenal Reagan, když zmizeli.

„V kolik je chcete předvést k soudu, Marty?“ zeptala se Rita. „Měli by tam být kolem deváté.“

„V Salemu?“

„Jo.“

„Můžeš se o to postarat, Barry?“

Feldman přikývl a udělal si krátkou poznámku do diáře.

„A teď,“ pokračovala Rita. „V případě, že budu zastupovat někoho v tomhle skupinovém sexu, nevylučovala bych nějaké dohody.“

„Nechme napřed usadit prach, než se pustíme do smlouvání,“ navrhl Reagan.

„Klidně libovolně dlouho, pokud to vidíte tak jako já,“ odpověděla Rita. Reagan se usmál a zvedl se.

„Jsme tu hotoví?“ zeptal se. Jesse přikývl. Rita také.

Rita se obrátila na svého kolegu. „Barry, ještě se chvíli zdržím. Nedojdeš trochu zahřát auto?“ Feldman uložil diář do vnitřní kapsy saka, vstal a popadl kufřík.

„Rád jsem vás všechny poznal,“ loučil se.

„Doprovodím vás k autu,“ přidal se k němu Reagan a oba opustili místnost.

40

Rita se zvedla, prošla podél celého dlouhého stolu a posadila se na jeho hranu kousek od Jesseho. Jesse pochopil, že mu chtěla dopřát lepší pohled na svou postavu. Věděla, že vypadá dobře.

„Trochu jsem si prozkoumala pozadí případu,“ prohlásila na úvod.

„Pečlivá,“ pochválil ji Jesse.

„Jsem velice pečlivá. A také mám k dispozici veškeré zdroje velké právní firmy.“

„To máte kliku,“ poznamenal Jesse. Rita se usmála.

„Snažte se neblábolit,“ poradila mu. „To je těžké,“ řekl Jesse. Usmála se a přikývla.

„Pracoval jste jako detektiv na vraždách v Los Angeles. Tamní kapitán Cronjager připouští, že jste byl velice dobrý.“ Jesse přikývl.

„Ale vaše manželství šlo do háje a začal jste mít problémy s pitím.“ Jesse opět přikývl.

„Jak je na tom manželství?“ zajímala se.

„Je v háji.“ Usmála se.

„A co pití?“

„To je lepší.“

„Moje asistentka hovořila s náčelníkem oddělení vražd státní policie,“ pokračovala Rita. „S Healym,“ doplnil Jesse.

„Když se v některém z městeček na předměstí stane vražda, státní policie obvykle velice rychle přebere vyšetřování.“ Jesse přikývl.

„Healy tvrdí, že ten případ jejich není.“

„Na svém písečku děláme maximum, co svedeme.“

„Healy o vás říká, že víte, co děláte.“

„To ano.“

„A také stejně jako každý v tomhle zatraceným světě vím, že tu máte sériového vraha.“

„To ano.“

„Musíte žít v pořádném napětí.“

„To taky ano.“

„Ale našel jste si čas na spuštění téhle žaloby.“

Jesse přikývl. Vnímal sílu Ritiny sexuality. Veškeré její pohyby, každé gesto rukou, každý tón řeči vypovídal o smyslnosti. Věděl, že to má vrozené, ale taky viděl, že toho vědomě využívá.

„Ti kluci to udělali?“

„Rozhodně ano.“

„Bez odůvodněných pochybností?“

„Ano.“

„No, možná bych nějakou mohla vytvořit.“

„Doufám že ne.“

Rita se postavila a uhladila si sukni na stehnech.

„Jen bych pro ten případ ráda získala cit. Healy říkal, že jste, jak jen to formuloval? Bylo to docela milé. Ano, říkal, že jste chlap na svým místě.“

„To je milé,“ připustil Jesse.

Rita se usmála a vklouzla do kabátu s velkou, kožešinou lemovanou kapucou, kterou si pečlivě přetáhla přes vlasy. „Doufám, že si spolu zas někdy popovídáme,“ nadhodila. „Víte, kde mě najdete.“ Rita ho chvíli přemýšlivě pozorovala. „Chcete, abych vás našla?“

„Řekl bych že ano.“

41

Healy si razil cestu klubkem reportérů před paradiskou policejní stanicí. Jeden novinář ho poznal.

„Kapitáne Healy,“ oslovil ho. „Došlo k nějakému průlomu v případu odstřelovače?“ Před ústa se mu natlačily mikrofony. Televizní kamery náhle ožily.

„Převzala státní policie případ? Máte v úmyslu nabídnout odměnu… Existují forenzní důkazy… Proč jste tady… Domníváte se, že paradiská policie je schopná zvládnout případ takového rozsahu… Zapojila se FBI… Je naděje, že by mohlo dojít… Máte nějakou teorii o případu… Spolupracuje se vám dobře se šerifem Stonem…?“

Healy je ignoroval, jako by tam vůbec nebyli. Prošel vstupními dveřmi a zavřel je za sebou. Pozdravil Molly a zamířil kolem ní do Jesseho kanceláře.

„V našem státě žije sto dvacet tři tisíc lidí, kteří si v posledním roce koupili dvaadvacítku nebo munici do ní,“ oznámil mu.

Posadil se.

„Jejich dny jsou sečteny,“ pravil Jesse.

„Nebo jeho, nebo její,“ doplnil ho Healy.

„Myslím, že jsou dva.“

Healy chvíli mlčel, dumal nad tím.

„Jo. Já taky,“ vylezlo z něj nakonec.

„Kolik z těch sto dvaceti tří tisíc lidí žije v Paradise?“

„Sto osmdesát dva,“ odpověděl Healy.

„A kolik z nich vlastní červeného saaba nejnovější model pětadevadesátku?“

„Tři.“

Jesse cítil, jak se mu stáhl žaludek.

„A kolik z těch tří saabů parkovalo u nákupního střediska Paradise, když tam byla zastřelena Barbara Careyová?“

„Podle soupisu poznávacích značek, který vytvořili vaši lidé, jeden.“ Jesse cítil, jak se ještě víc vnitřně schoulil.

„A oním šťastným výhercem je?“

„Anthony Lincoln,“ odpověděl Healy. Položil na stůl cedulku.

„Jméno, adresa, telefonní číslo. Žádný záznam v trestním rejstříku.“

„Má povolení nosit střelnou zbraň třídy A,“ pokračoval Healy. „V tomto roce si koupil marlina dvaadvacítku, model 995, poloautomatickou pušku se zásobníkem na sedm kulek, a dvě krabičky nábojů do dvaadvacítky.“

„Ten parchant,“ vydechl Jesse.

„Bylo by dobré, kdyby se nám podařilo tu zbraň spojit se střílením,“ poznamenal Healy.

„Podivná zbraň na takový druh střelby, jaký nám předvádí,“ poznamenal Jesse. „Čekal bych jednoruční zbraň.“

„Lidé používají to, k čemu se mohou dostat,“ okomentoval to Healy.

„Myslíte, že toho máme dost, abychom ji mohli zabavit?“

„Ne. Máte na něj jen to, že vlastní dvaadvacítku a jeho auto parkovalo nedaleko místa jedné z vražd.“

„A je to saab,“ zdůraznil Jesse. „Stejně jako na tom parkovišti u kostela.“ Healy pokrčil rameny.

„Promluvte si o tom se zástupcem okresního státního žalobce,“ poradil mu Healy. „Možná se kamarádí s nějakým soudcem.“

„I když ho k tomu nemáme čím donutit, každý dobrý občan by měl být ochoten předložit svoji zbraň k forenznímu testování. Pokud ovšem nemá co skrývat.“

Healy se usmál.

„Pokud si nepřeje důrazně odmítat vměšování se vlády do práva jednotlivce na soukromí,“ poznamenal.

„Leda tak,“ přitakal Jesse. „Myslím, že ho zajdu navštívit.“

„Možná by nezaškodilo být trochu opatrnější,“ poradil mu Healy. „Pokud je to ten váš člověk, zabil už čtyři lidi.“

„Jsem opatrný u každého.“

„Starou belu,“ odporoval mu Healy. „Ta poslední zabitá, ta Taylorová, nechodil jste s ní?“

„Ano.“

„Nebylo by dobré, abyste to pojímal osobně,“ domlouval mu Healy. „A proměnil se nám v Ramba.“

„Je těžké být dobrým poldou, že? Musíte dbát na oběť, ale taky na svou práci.“ Healy přikývl.

„A zároveň nesmíte popustit uzdu svým emocím.“

„Samozřejmě ne každej je dobrej polda,“ poznamenal Healy. Jesse chvíli mlčel, pohled sklopený k desce svého stolu. Pak zvedl hlavu a pohlédl na Healyho.

„Já ano,“ řekl.

„Dobrý postřeh,“ pochválil ho Healy.

42

Adresa Anthonyho Lincolna udávala nájemní dům přestavěný ze starého prázdninového letoviska na jižní straně Paradise s výhledem na otevřený oceán. Tlapa Simpson s Jessem na sedadle pro spolucestujícího zastavil na parkovišti vpravo od vchodu vedle otočky dlážděné kočičími hlavami.

Diskrétní cedule hlásala PARKOVÁNÍ NA JEDNU HODINU. V PŘÍPADĚ PŘEKROČENÍ LIMITU BUDETE ODTAŽENI. „Příjemné uvítání,“ prohodil Jesse.

Budova byla výrazným příkladem architektury ze zvětralého šindele kombinovaného s cihlami, mosazí a nádherně zelenající mědí. Tmavě zelené návěští, větší než bylo třeba, na zlatě zbarveném svitku hlásalo SEASCAPE. Jesse na sobě měl koženou bundu, džíny a kecky.

Hala překlenula dvě patra. Podlahu tvořil šedý mramor. Římsy a rámy dveří byly vyrobeny z naplaveného dříví nebo čehosi, co bylo zpracováno tak, aby působilo jako naplavené dříví. Pult recepčního se táhl podél celé jedné stěny haly a naproti němu se nacházela celá řada výtahů. Třetí strana haly byla skleněná, nabízela vyhlídku na pláž a oceán. Jesse přidržel odznak před očima recepční. Pečlivě si ho prohlédla. „Vy jste náčelník?“ ověřovala si.

„Ano. Jesse Stone. A tohle je důstojník, eh, Luther Simpson.“

„Co pro vás mohu udělat?“ zeptala se opatrně.

Svoje místo by mohla snadno ztratit pro indiskrétnost.

„Bydlí tady Anthony Lincoln?“ zeptal se Jesse.

„Ano, v ateliérovém bytě v přístřešku.“

„Bydlí tam s ním ještě někdo?“

Dívka měla velice bílou pleť a tmavé, vysoko vyčesané vlasy. Tmavý kostýmek zdobil na saku malý odznak jachtklubu. Nad otázkou se zamyslela.

„No, paní Lincolnová, samozřejmě.“

„A její křestní jméno zní?“

„Ach.“ Recepční něco naklepala do počítače před sebou. „Brianna. Brianna Lincolnová.“

„Děkuji vám,“ poděkoval jí Jesse. „Jdeme nahoru.“

„Mohu vás ohlásit, pane.“

„Není třeba.“ Jesse se Simpsonem vyrazili k výtahům.

Když vyjeli k přístřešku, otevřel se výtah do malého foyeru vybaveného křeslem z tmavé kůže a červeným lakovaným čínským stolečkem. Anthony a Brianna Lincolnovi je očekávali přede dveřmi svého bytu.

„Náčelník Stone?“ zeptal se Anthony. „Recepční vás ohlásila.“

„Já jsem Jesse Stone,“ představil se Jesse. „Tohle je Luther Simpson. Můžeme dál?“

„Jistěže. Já jsem Tony Lincoln a tohle je moje žena Brianna.“

Obývací pokoj působil efektně. Skleněné stěny nabízely po třech stranách výhled na pláž, oceán a pás drsného pobřeží s nákladnými domy mezi skalami. Měli tu ohromný bílý koberec a světlý nábytek, krémové drapérie až na zem působily dojmem, že jsou tu pro případ, kdy by už člověka ten výhled unavoval. Všechno sedí, pomyslel si Jesse. Všechno je čisté, precizní a dokonale správné a vypadá to, jako by tu nikdo nežil. Simpson se znepokojeně rozhlížel kolem sebe.

„Musíme si promluvit,“ začal Jesse. „Nevadí vám to?“

„Vůbec ne. Nedáte si trochu kávy?“ nabídla Brianna.

„Jistě,“ chopil se bez váhání nabídky Jesse. „Se smetanou a cukrem. Tlapo?“ Simpson zavrtěl hlavou. Ještě se neposadil.

„Já si kafe nedám.“

Brianna se usmála a odešla do kuchyně.

„Neposadíš se, Tlapo? Třeba u dveří?“ vybídl ho Jesse.

Tony Lincoln byl vysoký a štíhlý. Vlasy, tak světlé, že působily až bíle, měl sčesané dozadu do úpravné vlny, pěšinku na levé straně. Tmavší odstín pleti, skvěle vyvážený ke světlým vlasům, podle Jesseho vypovídal buď o zimních prázdninách, nebo o horském sluníčku. Oči měl nesmírně modré a pohyby zároveň ostražité i graciézní.

„Jak jste mu to řekl?“ zajímal se Anthony. Brianna se vrátila z kuchyně.

„Káva se vaří,“ hlásila.

Jesse přikývl a usmál se na ni. Pak zodpověděl Anthonyho otázku. „Tlapa.“

„Harry ‚Tlapa‘ Simpson,“ zareagoval okamžitě Anthony. „Baseballový hráč.“

„Přesně tak.“

Tony nezná jen baseball, pomyslel si Jesse, pamatoval si i hráčovo celé jméno.

„Tony si pamatuje každého baseballového hráče, co kdy hrál,“ informovala je Brianna. „A spoustu dalších věcí.“

Brianna byla stejně štíhlá jako její manžel a téměř tak vysoká, černé vlasy nosila zastřižené nakrátko. Její opálení si nezadalo s Anthonyho a byla pečlivě nalíčená. Měla široká ústa a velké tmavé oči. Po bytě chodila v sepraných džínách, triku s hlubokým kulatým výstřihem a bosá. Její manžel měl na nohou semišové mokasíny, dále saténové tepláky a kašmírový svetr s výstřihem do véčka. Rukávy svetru si vyhrnul. Usmíval se.

„Skvělá hra,“ poznamenal.

„To ano,“ přitakal mu Jesse.

„Hrál jste ji někdy?“

„Ano.“

„Já také. Později už mě nic tak nebavilo.“

„Tedy pardon,“ zaprotestovala Brianna. Tony se usmál. „Kromě tebe,“ opravil se.

„To říkáš jen proto, že chceš kávu.“ Brianna vstala a odešla do kuchyně.

Tony se zasmál a pak se obrátil na Jesseho. „Tak co pro vás můžeme udělat, Jesse? Smím vám tak říkat, Jesse?“

„To si pište. Počkáme, až se vrátí paní Lincolnová.“

„Brianna,“ opravil ho Tony. „Jsme Tony a Brianna. Nepotrpíme si na formality.“

Jesse přikývl. Usmál se sám pro sebe. Tlapa na módní židli u dveří působil mohutně a rozpačitě. Brianna se vrátila s kávou a malou konvičkou čaje. Luxusní čínský porcelán. Luxusní stříbro.

Když se usadili nad kávou, Jesse spustil. „Především bych vám chtěl poděkovat za vlídné přijetí. Jde o rutinní vyšetřování. Porovnali jsme celou řadu údajů a potřebujeme zúžit seznam lidí, kteří nám z toho vyšli.“

„Týká se to toho zabíjení?“ zajímala se Brianna. Přestože seděl proti ní, cítil její parfém.

A žár, pomyslel si Jesse. Skoro cítím její žár.

„Ano, paní,“ odpověděl Jesse.

Mimo možný dohled Lincolnových viděl Tlapu, jak ho ode dveří probodává pohledem.

„Snažíme se vystopovat všechny dvaadvacítky zakoupené obyvateli Paradise.“

„Aha.“ Tony se usmál. „O tohle vám jde.“

Jesse přikývl. Vytáhl z kapsy malý bloček a otevřel jej.

„Podle záznamů vlastníte dvaadvacítku, poloautomatickou pušku, model Mariin 995 se zásobníkem na sedm kulek,“ čed z bloku.

„To ano.“ Tony se na Jesseho usmál. „Jestliže víte tohle, nejspíš vám neuniklo, že na ni máme povolení.“

„Vím. Také jste do ní kupoval dvě krabičky nábojů.“

„Jo, krabička a půl nám ještě zbyla. Máme chatu v Berkshires, a když tam zajedeme, rádi si zastřílíme po škodné.“

Jesse přikývl.

„Máte tu zbraň tady, Tony?“

„Jistě, je zamčená ve skříňce v ložnici.“

„Mohl bych ji vidět?“

„Jistě. Že, Brianno? Mohla bys ji donést?“

„Samozřejmě.“ Odchvátala z místnosti. Jesse obdivoval její pozadí, pak přenesl zrak k velkému oknu. Oceán dnes za slunečního svitu nabral stříbřitě modrou barvu. „Skvělý výhled, že?“ nadhodil Tony.

„Patrně za něj dost platíte.“

„To tedy ano, chlapče.“

„Jaké máte zaměstnání?“ Tony se usmál.

„V současné době povětšinou spravuju naše peníze,“ odpověděl. „Býval jsem oftalmologem. Pak jsem jednoho dne vynalezl čtecí zařízení pro slabozraké, které převádí zvětšený tištěný text na obrazovku a které se stalo standardem profese.“

Opět se usmál.

„Někdy je lepší mít štěstí než být dobrý,“ poznamenal.

„Medicínu už nepraktikujete?“ zajímal se Jesse.

„Proč se ptáte? Spadlo vám něco do oka?“ Jesse se usmál.

„Jen mě to zajímalo.“

„Ne, už nemám praxi,“ odpověděl Tony.

„Chybí vám to?“

„To nemůžu tvrdit.“

Do místnosti se vrátila Brianna a oběma rukama držela pušku. Jessemu neušlo, že se Simpson v sedadle vedle dveří trochu pohnul. Brianna podala zbraň Jessemu. Sklonil ji k podlaze, vytáhl zásobník a odložil ho na stolek vedle sebe. Několikrát zkusil mechanismus, pak otevřel zástrčku a nahlédl do hlavně.

„Pěkná a čistá,“ poznamenal.

„Dobrý hospodář pečuje o své nástroje, ne, Jesse?“ Jesse přikývl.

„Rádi bychom si ji na několik dní vypůjčili. Vypíšu vám potvrzení a zkušebně z ní vypálíme, abych si vás mohl vyškrtnout ze seznamu.“

„Bylo by pěkně podezřelé, kdybychom vám to nedovolili,“ poznamenal Tony.

„To ano,“ souhlasil Jesse.

„Nemohlo by dojít k mýlce?“ zajímal se Tony.

„Ne. Je to naprosto jednoznačná balistická zkouška.“

„Já proti tomu nic nemám. Co říkáš ty, Brianno?“

„Jistě.“

Jesse se zvedl a předal zbraň Simpsonovi. „Díky,“ řekl Jesse. „Co nevidět vám ji vrátíme.“

„To je v pořádku, Jesse,“ ujišťoval ho Anthony. On i Brianna se postavili. „Díky za kávu,“ děkoval Jesse.

„Vaše společnost nás těšila,“ opáčila Brianna. „A hodně štěstí s těmi strašnými vraždami.“

„Ano,“ přitakal Tony. „A kdybyste dostal zánět spojivek, obraťte se na mě. Vy taky, Tlapo.“ Potřásli si rukama a Tony je doprovodil k výtahu.

„Doufám, že toho parchanta dostanete,“ vyjádřil se.

„Dříve nebo později,“ potvrdil Jesse.

Dveře výtahu se otevřely, Jesse a Tlapa nastoupili. Jesse stiskl tlačítko a dveře se pomalu zavřely.

43

Když se vraceli po Atlantic Avenue, Tlapa Simpson se obrátil na Jesseho. „Jsme policajti nebo ne?“

„Jsme.“

„A není kousek odsud hned vedle kostela obchod s koblihami?“

„A ty máš pocit, že bychom tam měli zajít a pár jich zblajznout, abychom potvrdili svoji příslušnost k policii?“

„Ano,“ potvrdil mu Simpson. „Přesně to si myslím.“

„Máš pravdu,“ přitakal Jesse. „Je to už dávno, co jsme tam byli naposledy.“

Tlapa zabočil na parkoviště Dunkin‘ Donuts. Motor nechal běžet naprázdno, Jesse vystoupil, nakoupil tucet koblih a dvě velké kávy.

„Tucet?“ zděsil se Tlapa. „Tucet koblih nemůžeme zvládnout.“

„Dříve nebo později,“ prohlásil Jesse. Tlapa zařadil rychlost.

„Jak by se ti líbila večeře s výhledem na oceán?“ nadhodil Tlapa. „Jistěže,“ schválil jeho nápad Jesse.

„Molo bude velice příhodné, ale pospěš si. Nechci, aby ty koblihy přišly k úhoně.“

„Koblihy se nezkazí,“ ujistil ho Tlapa a zamířil na molo.

Motor nechali puštěný, aby jim nebyla zima. Pojídali koblihy, popíjeli kafe a sledovali lodní dopravu, která v přístavu neustávala dokonce ani za tak chladného dne.

„Působí jako příjemný pár,“ prohodil Simpson.

„Lincolnovi?“

„O kom asi mluvím?“ rozčiloval se Simpson. „O nás?“

„Chytří chlapi nekončí na hodnosti seržanta,“ poznamenal Jesse. Tlapa se zašklebil.

„Máš s Lincolnovými nějaký problém?“ zajímal se.

„Jsou až moc ochotní. Až moc spolupracují.“

„Líbilo by se ti víc, kdyby se chovali nevrle?“

„Tlapo, ty studuješ?“ dobíral si ho Jesse. „Nevrle?“

„Maturoval jsem na střední škole,“ bránil se Tlapa. „Znám pár slovíček. Občas používám zlákat nebo symbolický. Co ti na Lincolnových nesedí?“

„Znepokojují mě. Většinu lidí by uvedlo do rozpaků, kdyby k nim přišla policie a chtěla po nich zbraň.“

„Vědí, že tou jejich nikdo zastřelený nebyl,“ nadhodil Tlapa.

„Leckdo by se poradil s právníkem, než by svoji zbraň nechal otestovat,“ tvrdil Jesse. „Lidi se před policií cítí nejistě.“

„Nejspíš nemají co skrývat, proto se chovali tak, jak se chovali.“

„Možná.“

„No, jakmile z té zbraně vypálíme, budeme mít jasno.“

„Zjistíme, že kulky, které ty lidi zabily, nepochází z jejich zbraně,“ prohlásil Jesse. „Myslíš, že mají jinou?“

„Dvě jiné.“

„Myslíš, že to udělali oni?“

„Dokud neseženeme lepší podezřelé, ano.“

„I ona?“

„Ano.“

„I když ta zbraň nebude sedět?“

„Nebude sedět,“ byl si jistý Jesse. „Věděli to, když nám ji vydávali.“

„Nezmínil ses před nimi o tom, že jejich auto parkovalo před nákupním střediskem Paradise, když zastřelili Barbaru Careyovou,“ pokračoval Tlapa.

Hřbetem ruky si z brady setřel skořicový cukr.

„Není třeba vykládat jim všechno, co víme,“ poučil ho Jesse.

„Protože ti nějaký instinkt napovídá, že jsou to oni?“

„Protože je na nich něco falešného.“

„V Paradise je spousta falše,“ soudil Tlapa.

„Ale oni jsou jediní falešně působící lidi, jejichž auto parkovalo kousek od místa vraždy.“

„No,“ řekl Tlapa. „Tak jo.“

44

Seděli vedle sebe na pohovce v obývacím pokoji, nohy opřené o konferenční stolek. Bylo takové ticho, že slyšeli drobné praskání vaničky na led v mrazničce. Na vzdáleném horizontu se rýsoval nízký obrys tankeru mířícího do Chelsea Creek.

„Dívat se na vodu, to je jako bys pozorovala věčnost,“ prohlásil. Její hlava se opírala o jeho rameno. „To říkáš pořád.“

„No, taky to pořád platí.“

„Pořád to platí pro tebe,“ soudila.

„Ty a já jsme jedno a totéž,“ upozornil ji.

Mlčela. Tanker zmizel za obloukem pobřeží na východě.

„Myslíš, že až ten policajt zjistí, že zbraň nesedí, pustí nás z hlavy?“ zeptal se.

„Choval se tak zdvořile,“ chválila ho. „Myslím, že byl moc milý.“

„Svým způsobem doufám, že na nás nezapomene.“

„Je to pak víc vzrušující.“

„Řekl bych.“

„Co když nás odhalí?“

„Myslíš, že nás odhalí? On a ten jeho bambula?“

„Nepřišlo mi, že by toho moc věděli,“ dumala. „Vlastně si myslím, že jsme je tak trochu zastrašili.“

„Ano,“ souhlasil. „Všimla sis, jak ten velký seděl u dveří ztuhle?“

Oceán byl teď prázdný, táhl se do dálky od opuštěné pláže pod nimi. Sledovali pohyb modrošedé masy a roztroušené zpěněné hřebeny vln v místech, kde vítr načechral povrch.

„Ze zbraně nic nezjistí,“ pronesla.

„Jistěže ne. Ani jsme z té zatracené věci nikdy nevypálili.“

„Já vím. Jen se někdy trochu bojím.“

„Vážně si myslíš, že ten nemotora má proti nám sebemenší šanci? Proti tobě a mně?“

„Nepřipadal mi zrovna hloupý,“ namítla. „Spíš jen zachovával zdvořilost.“

„Díval se ti na zadnici, proboha.“

Usmála se a jemně drkla hlavou do jeho ramene.

„Vidíš, říkala jsem ti, že není hloupý.“

Přiložil jí ruku na stehno a ona se k němu trochu víc přitulila.

„Sám to taky dělám,“ dodal.

„Já vím.“

Před jejich okno se vznesli dva racci, bez námahy klouzali ve vzdušných proudech. Nezdálo se, že by jim v zimě bylo chladno, ani v létě horko, prostě tu vždycky byli, kroužili, vylétávali vzhůru, hledali jídlo.

„Mohlo by být zábavné zabít jeho,“ nadhodil.

„Toho poldu?“

„Ano.“

„Nekoledovali bychom si o malér?“

„Copak to snad neděláme? Nekoledujeme si o malér? Bylo by to, co děláme, tak vzrušující, kdyby nehrozilo, že nás chytí?“

„Asi máš pravdu,“ souhlasila. „Nikdy jsem o tom neuvažovala takhle.“

„Bavilo by tě hrát baseball, kdybys nevěděla, že můžeš prohrát?“

„Nikdy jsem baseball nehrála,“ namítla. „Nebo karban.“ Ta myšlenka ho plně pohltila. „Možnost prohry tomu dodává šťávu.“

„To by bylo něco,“ rozváděla to, „potom.“

„To ano,“ přitakal. „To by byla soulož našeho života.“

„Ach bože,“ vydechla.

„Měli bychom se nad tím zamyslet,“ soudil.

„Ano. Ale i kdybychom se pro něj rozhodli, neměli bychom to uspěchat.“

„Uvidíme, nakolik blízko se k nám dostane.“

„A pokud ho pak zabijeme, bude to v pravý čas.“ Usmála se na něj.

„Jakým stylem si to pak rozdáme?“

45

Zase spolu, pomyslel si Jesse, když viděl Candace Penningtonovou sedět u stolu naproti Boovi Marinovi. Candace doprovázel Chuck Pennington, Boa Joe Marino.

„Vyhrožoval Candace,“ konstatoval klidně Chuck Pennington. „Řekl jí, že jestli proti němu bude svědčit, zabije ji, a jestli bude muset, zabije i Feeneyho.“

„Čerta starýho vyhrožoval,“ odsekl Joe Marino. „Jestli jí vůbec něco řekl, pak aby o něm přestala

roztrušovat lži.“

„Slyšel tu hrozbu ještě někdo další, Candace?“ zeptal se Jesse.

„Ne, ale řekl to.“

„Lhářko,“ utrousil Bo.

„Vidíte, nikdo to neslyšel,“ triumfoval Joe Marino. „Je to jen jeho slovo proti jejímu.“

„Nenuťte mě mezi nimi volit,“ utrousil Jesse.

„Co tím chcete naznačit?“ naježil se Marino.

„Že jsem zjistil, že Bo je chronický lhář a pěkný zmetek.“

„Vidíš, všichni po mně jdou. Nic jsem tý děvče neudělal.“

Chuck Pennington se nečekaně zvedl. Vůbec nezměnil výraz ve tváři, jak se naklonil přes stůl, vyzvedl Boa Marina ze židle a přes stůl si ho přitáhl k sobě.

„Hele,“ zaprotestoval Joe Marino a vstal.

Chuck Pennington pěstí levé ruky dvakrát udeřil Boa do obličeje. Boův otec Chucka zezadu chytil a táhl ho od syna. Pennington Marina setřásl, obrátil se a nasadil mu pravý hák takovou silou, že se Marino začal kácet dozadu a po další ráně šel k zemi. Jesse jemně položil ruku Candace na rameno. Jinak nepodnikl vůbec nic. Bo se pokoušel dostat z desky stolu, krvácel z nosu. Byl to rozložitý chlapec, vzpěrač a fotbalista, ale vůbec tak nepůsobil, když mu po obličeji stékala krev a oči mu zaplavovaly slzy. Divoce se vrhl na Chucka Penningtona, který si kryl bradu levým ramenem a nechal jeho ránu sklouznout po paži. Pak Boa obdařil levým direktem a pravým hákem a Bo ztěžka dosedl na podlahu. Boův otec se hrabal na nohy.

„Zatkněte ho,“ křičel Joe Marino na Jesseho. „Viděl jste to. Chci, abyste toho parchanta okamžitě zatkl za napadení.“

„Napadení?“ divil se Jesse.

„Viděl jste ho,“ řval Marino.

„Posaďte se, pane Penningtone,“ vybídl Jesse Penningtona. „Slibuju vám, že na vás už nezaútočí.“

„Tak moment,“ durdil se Marino. „Seděl jste přímo tady.“

Pennington se posadil. Jeho tvář stále postrádala jakýkoli výraz, jen trochu zrychleně dýchal. Ani nepohlédl na svou dceru, která na něj zírala s otevřenými ústy.

„A viděl jsem, jak jste vy a váš syn urazili Candace Penningtonovou a napadli jejího otce,“ dopověděl za něj Jesse. „Vy jste snad viděl něco jiného?“

„Já to vidím také tak,“ přidal se Pennington.

„Já taky,“ řekla Candace.

Její slabý hlásek zněl ve velké místnosti velice překvapivě. „Bezdůvodně praštil mýho kluka,“ rozčiloval se Marino. Bo se zvedal na nohy, ke krvácejícímu nosu si tiskl papírový kapesník.

„Myslím, že důvod by se našel, pane Marino,“ oponoval mu Jesse.

46

Jesse vstoupil do Šedého racka z jasného zimního dne a chvíli postál na místě, aby si jeho oči přivykly přítmí. Vrchní ho zahlédl a přistoupil k němu s jídelními lístky v podpaží.

„Nejde o žádnou razii, že ne, Jesse?“ Jesse se usmál.

„Mám tu schůzku.“

„Já vím, už je tady. Posadil jsem ji k oknu, je to tak správně?“

„Skvělé,“ pochválil ho Jesse.

Rita Fiorová seděla ke stolu bokem, nohu přes nohu, popíjela ze sklenky bílého vína. Její kostýmek tvořilo dlouhé sáčko a krátká sukně. Bílá blůza se mohla pochlubit velkým výstřihem a ve slunci, pronikajícím sem oknem s vyhlídkou na přístav, se jí nádherně leskly husté rezavé vlasy. Usmála se na Jesseho.

„Připadám si, jako bych vstoupil do nějakého módního salonu,“ poznamenal Jesse.

„Správně,“ souhlasila Rita, když si sedal. „Měla jsem v úmyslu ohromit vás svým zjevem natolik, abyste udělal cokoli, co po vás budu chtít.“

„Zafungovalo to,“ ujistil ji Jesse.

Vrchní před Jesseho položil jídelníček, přijal jeho objednávku brusinkového džusu a sody a odporoučel se. „Děkuji, že jste přišel.“

„Nehodláte snad vést tiskovou konferenci?“

„Myslím, že by bylo příjemnější nepřipomínat si nic z toho.“ Popíjela víno a pozorovala přístav.

„Krásné místo,“ poznamenala. „Jak tu vaří?“

„Slušně. Ale výhled je lepší.“

Číšník Jessemu donesl džus a sodu. Podíval se na Ritinu skleničku, ale ona zavrtěla hlavou. Jesse přímo cítil, jak z ní sálá energie. Rovným dílem z ní vyzařovala inteligence i silná smyslnost.

„Dlouze přemýšlíte?“ zeptala se Rita po chvíli. „Většinu doby si říkám ‚Páni‘!“

„To je dobré. Líbí se mi ‚Páni‘!“

„A v těch krátkých okamžicích, kdy si neříkám ‚Páni!‘ si lámu hlavu nad tím, proč jste mě chtěla vidět.“

Rita ho chvíli mlčky sledovala. Nějak se jí dařilo sedět tak, jako by se vlnila. Jak tohle dělá?

„Jako u většiny věcí v životě pro to existuje hned několik důvodů, včetně toho, že jsem doufala, že byste si skutečně mohl říkat ‚Páni‘!“

Jesse se usmál. Přistoupil k nim číšník. Rita si objednala salát César. Jesse klub sendvič. Číšník odešel. Jesse čekal. „Předně, teď zastupuju už jen Boa Marina,“ hlásila Rita. „To je pěkné.“ Rita nakrčila nos.

„Každý má právo na nejlepší možnou obhajobu,“ prohlásila.

„Kterou představujete vy.“

„Ano.“

„Reagan o tom ví?“

„Informovala jsem v tom smyslu kancelář okresního žalobce Essex County.“

„A proč to říkáte mně?“ Rita se usmála.

„Protože vás Marinovi chtějí zažalovat za úmyslné zanedbání služebních povinností.“

„To je v trestním zákoníku?“ divil se Jesse.

„To zrovna ne. Ale pokud si najmete dobrého právníka, je tam v zásadě cokoli. Taky žalují Chucka Penningtona za napadení.“

„Vážně?“

„Tvrdí, že je ve vaší přítomnosti napadl a vy jste se tomu nesnažil zabránit.“

„Seběhlo se to nesmírně rychle,“ tvrdil Jesse.

„To věřím,“ souhlasila Rita. „Sama jsem si všimla, že máte pomalejší reakce.“

„No,“ pokračoval Jesse. „Bo napadl Chucka Penningtona a ten se začal bránit. Pak se do toho vložil ještě Joe Marino a Chuck musel nasadit sebeobranu proti oběma.“

„A vy?“

„Vložil jsem se do věci, jakmile jsem toho byl schopen,“ vykládal Jesse. „Udržet na uzdě Marinovy bylo nesmírně těžké.“ Rita se pousmála. „To jistě.“

Sendvič byl rozkrájený na čtyři trojúhelníky. Jesse vzal do ruky jeden z nich a ukousl z něho špičku.

„A kdybych si promluvila s otcem a dcerou Penningtonovými, nejspíš bych slyšela to samé,“ pokračovala Rita.

„Samozřejmě,“ potvrdil jí Jesse.

„Doslovně.“

Jesse se usmál. „Viděli jsme to samé.“

„A tak byste všichni i svědčili.“

„Rozhodně.“

„Takže by stálo vaše slovo proti jejich.“

„A já jsem tady v Paradise vážený strážce zákona,“ dodal Jesse. „A Bo znásilnil to děvče.“

Rita přikývla, snědla smaženou houstičku a zahleděla se na přístav, paradiskou šíji a ostrov Stiles za její špicí, spojený s ní novou hrází.

„Věděl jste, že Chuck Pennington na vysoké škole boxoval?“ zeptala se. „Ano.“ Rita snědla další kousek smažené housky a polovinu listu římského salátu.

„Nepůsobí pak Boův útok jako příliš nerozumný risk?“

„Bo zkrátka nemá dost rozumu,“ soudil Jesse. „A taky samozřejmě nevěděl, co Pennington dělal za studií.“

„Bylo by těžké prokázat, jestli to věděl,“ pokračovala Rita. „Eticky vzato…“

„Eticky vzato?“

„Já vím, je to trapné, ale…“ Rita pokrčila rameny. „Nebylo by lehké u poroty vzbudit soucit s Boem Marinem.“

„Který je, musím připomenout, větší než Pennington. I jeho otec.“

„Beru na vědomí.“ Rita dopila víno a prázdnou sklenkou zamávala na číšníka. Chvíli, než číšník Ritě vyměnil skleničku, jedli mlčky.

Když odešel, Rita poznamenala: „Naše strana by rozhodně nevyhrála. Přesvědčím své klienty, aby od žaloby upustili.“

„A když to neudělají?“ Rita se usmála.

„Udělají to.“

Jesse přikývl a jedl dál.

„Takže, neoficiálně, k čemu tam došlo?“

„Pennington dal nakládačku Boovi Marinovi a jeho otci a já ho nechal.“

„Jsem šokována,“ prohlásila Rita.

„Bude to naše tajemství.“

„Než to celé skončí, bude jich třeba ještě víc.“

Jesse na ni pohlédl a ona mu pohled vrátila. V jejích očích spatřil příslib i výzvu a záblesk něčeho tak niterného, že snad ani Rita nevěděla, že to tam má.

„Páni!“ vydechl Jesse.

47

Jesse se telefonicky spojil s balistickou laboratoří státní policie, hovořil s technikem jménem Holton. Za stolem proti Jessemu seděl Tlapa Simpson, popíjel kávu a četl si Globe.

„Ten marlin neodpovídá vražedným kulkám,“ informoval Jesseho Holton.

„Ani jsem to nečekal,“ poznamenal Jesse.

„Pak jste možná měl počkat a poslat nám zbraň, u níž jste shodu očekával.“

„Potřeboval jsem tuhle zbraň vyloučit.“

„No, tak tuhle tedy vyloučit můžete. Co mohu říct, v životě z ní nebylo vypáleno.“ Jesse mlčel, pohodlně se opíral, zíral z okna.

„Jste tam ještě?“ ověřoval si Holton.

„Promiňte, přemýšlel jsem.“

„Přemýšlel jste?“ divil se Holton. „Já se domníval, že policisté z předměstí nepřemýšlejí.“

„Jedině když už to jinak nejde.“ Jesse zavěsil. „Nesedí?“ zeptal se Simpson, aniž by zvedl hlavu od novin. „Nesedí,“ potvrdil Jesse.

„Ne že bys to neprověřil.“

„Tolik ke střílení škodné,“ konstatoval Jesse.

„Škodné?“

„Tvrdili, že tu zbraň mají na střílení škodné na letním bytě.“

„A?“

„A podle balistické laboratoře státní policie ze zbraně nejspíš nikdy nebylo vystřeleno.“

„Proč by v tomhle lhali?“

„Aby udali důvod, proč tu zbraň koupili.“

„Spousta lidí má zbraň a v životě z ní nevypálí.“

„Ano, ale obvykle ji doma mají kvůli sebeobraně.“

„Tak proč prostě neřekli tohle?“

„Protože jsou tak chytří, až si sami škodí,“ odpověděl Jesse. „Nejspíš si mysleli, že by nám přišlo divné, že si na sebeobranu pořídili pušku dvaadvacítku.“

„Dvaadvacítka dokáže zabít,“ upozornil ho Tlapa.

„To dobře víme.“

„Takže kdyby tvrdili, že si ji koupili na sebeobranu, přece bychom se nepodivovali?“

„Patrně čekali, že bychom se podivovali.“

„Třeba se jen styděli říct, že ji mají na sebeobranu, a tak tvrdili, že si ji pořídili na škodnou,“ nabízel vysvětlení Tlapa.

„Připadali ti stydliví?“

„Ne. Takže ty myslíš, že mají další dvě zbraně?“

„Jednoruční. Na takovéhle zabíjení si nepořídíš pušku.“

„Jestli jsou to oni.“

„Já myslím, že jsou.“

„Vždycky mě nabádáš, abych neuspěchal rozhodnutí, Jesse.“

„Chci zjistit všechno, co jde, o Tonym a Brianně,“ řekl Jesse. „Záznamy telefonu, kreditní karty, datum narození, čísla sociálního pojištění, předchozí bydliště, kdy se vzali, kde předtím žili, kde je ten jejich dům, co v něm nestřílejí škodnou, jestli mají příbuzné, jaké mají přátele, co o nich vědí sousedé, kde měl Tony lékařskou praxi, kam chodili do školy.“

„Chceš po mně, abych vyzvedl tu pušku a vrátil ji? Nebo se mám pustit do šťourání kolem Lincolnových?“

„O tu pušku se postarám sám. Ty začni zjišťovat informace.“ Simpson přikývl.

„A můžu si dočíst Arla a Janice?“

„Ne.“

48

Auta obyvatel Seascapu parkovala za budovou na konci točité příjezdové cesty, závora parkoviště se aktivovala kartou. Jesse přijel vlastním vozem a zaparkoval naproti Seascapu v postranní uličce kolmé k Atlantic Avenue v místě, kde se na ni napojovala příjezdová cesta od domu. Věděl, že toho má na práci moc, než aby se mohl věnovat sledovačce. Byl ovšem jediným policistou ve sborn, který to uměl skutečně dobře. Jesse věděl, že všichni paradiští policisté umí otevřenou sledovačku, ale nechtěl, aby Lincolnovi vytušili, že po nich někdo jde, a vyplašili se. Věřil jedině sobě, že dokáže zůstat neodhalen. Nemůže se tomu věnovat čtyřiadvacet hodin denně. Během dne má moc práce, ale večer je větší klid a poloviční stín je lepší než žádný, říkal si. A tak sem každý večer zajel, zaparkoval a čekal.

Byl si jistý, že jsou to oni. Nemůže to dokázat, nemá toho ani dost na povolení k prohlídce, ale práci policisty vykonává už pomalu polovinu svého života a ví své. Na chvíli proti nim získal výhodu. Oni netuší, co na ně má. Domnívají se, že je místní balík, náčelník malého oddělení, a cítí se nad něj povzneseni. Věděl to zcela jistě, stejně jako nepochyboval o jejich vině. I to mu poskytovalo výhodu. Sledoval řeč jejich těl a vnímal podtóny v jejich hlasech. Je pro ně nula. Nemůže je přece nachytat. Jesse jim tento jejich názor nehodlal vyvracet.

„Miluju aroganci,“ řekl nahlas do temného interiéru svého tichého auta.

Deset minut po sedmé zahlédl z příjezdové cesty vyjíždět červený saab. Vydal se po Atlantic Avenue na východ. Jesse zařadil rychlost a se značným odstupem za ním vyrazil. Po chvíli vzdálenost zkrátil a v místě, kde měl před sebou dlouhý úsek Atlantic Avenue s jedinou křižující ulicí, odbočil, objel blok

a vrátil se na Atlantic, až když ho minuli.

Jesse je v tomto týdnu sledoval už tři večery. Jednou si zajeli na pizzu někam za město. Jednou nakupovali jídlo v nákupním středisku Paradise. Jednou si zašli do kina. Bylo to čím dál tím nudnější a Jesse je pokaždé sledoval, jako by den měl skončit jejich zatčením.

Projížděli teď městečkem a mířili za kopec směrem k centru. Jesse se nechal předjet dvěma auty. Když se auta odpojila a zabočila na východ směrem k molu, ocitl se Jesse přímo za nimi. Chvíli měli po pravici přístav, nakonec saab zabočil na parkoviště před Jesseho domem.

Jesse pokračoval v jízdě a zaparkoval za rohem. Obešel obytný dům, postavil se do stínu konce sousední budovy a pozoroval parkoviště. V saabu se nic ani nepohnulo. Světla byla zhasnutá, motor vypnutý. Parkoviště osvětlovaly rtuťové výbojky, které ještě zesilovaly stín v místě, kde stál Jesse.

Měsíc svítil jasně. Okénko spolujezdce sjelo dolů. Seděla tam Brianna. Zvedla nějaký předmět a zamířila ho na Jesseho dům. Pohybující se vody přístavu na druhé straně jeho domu příjemně hučely. Oním předmětem byl fotoaparát a Jesse si uvědomil, že Brianna fotí jeho dům.

Po deseti minutách okénko vyjelo nahoru. Saab zůstal na místě. Nic se nepohnulo. Nic se nedělo. Po půlhodině saab nastartoval. Rozsvítily se reflektory a saab vyjel z parkoviště. Jesse se ho ani nepokoušel sledovat. Místo toho se beze spěchu rozjel k Seascapu.

Zkontroloval parkoviště. Saab už tam stál. Jesse se podíval na hodiny na své přístrojové desce: 9.40. Zmáhala ho únava. Nohy mu ztěžkly. Sotva držel ramena. Oči se mu zavíraly.

„Můžeš dělat jen tolik, kolik toho zvládneš,“ řekl si nahlas, obrátil vůz a rozjel se domů.

49

Jesse seděl v konferenčním sále okresního soudu Essex County v Salemu s Martinem Reaganem, asistentem okresního žalobce určeným k tomuto případu, Ritou Fiorovou a právními zástupci Feeneyho a Draka. Feeneyho právním zástupcem se stala Emily Franková, žena s tmavýma eskymáckýma očima, a Draka zastupoval halasný muž s hustým bílým vousem Richard DeLuca.

„Nemuseli bychom s vámi záležitost konzultovat, Jesse,“ řekl Reagan. „Ale domnívali jsme se, že by vaše informace mohly být užitečné, kdyby došlo na dohodu.“

Jesse přikývl. Rita se na něj usmála. Jesse ten úsměv cítil až v žaludku.

„Žádný z těch chlapců není ostřílený zločinec,“ pospíšila si Rita. „Ani jednomu z nich není osmnáct. Domníváme se, že vězení není namístě.“

„Potřebují vězení jako sůl,“ oponoval Jesse.

„Uvažovali jsme o podmíněném trestu, psychologickém poradenství a veřejně prospěšných pracích,“ pokračovala Rita.

Jesse vrtěl hlavou.

„Měli by jít do vězení,“ tvrdil. „Ne třeba na dlouho, ani by to nemuselo být nijak tvrdé. Stačilo by zařízení pro mladistvé. Ale společně znásilnili šestnáctiletou dívku, vyfotografovali ji nahou, vyhrožovali jí a obtěžovali ji.“

„Sakra, náčelníku, vy jste nikdy nebyl v pubertě? Mlátí s nimi hormony.“

„Byl. A hormony ve mně řádily jako v každém jiném. Ale nikdy jsem nikoho neznásilnil. Vy ano?“

„Neomlouváme je za to, co udělali,“ klidnila ho Emily Franková. „Richard se jen snažil naznačit, že se díky svému mládí hůř ovládají.“

„Myslíte si, že nevěděli, že dělají špatnost?“ opáčil Jesse. Právníci mlčeli.

„Myslíte si, že se nemohli ovládnout?“

„No,“ odpověděla Rita. „Neovládli se.“

„To tedy ne.“

Jejich pohledy se setkaly a opět ho přepadl ten pocit.

„A komu to poslouží, když ty chlapce zavřeme?“ zajímala se Emily Franková.

„Znáte přece váhu spravedlnosti. To, co udělali Candace Penningtonové, stáhne misky pěkně dolů a vyváží je jedině něco o dost tvrdšího než podmíněný trest nebo veřejně prospěšné práce.“

„A co byste doporučoval?“ zeptal se Reagan. „Vzít každého do jedné cely, vymlátit z něj duši a poslat ho domů.“

„To nemůžete,“ namítla Emily Franková.

„Já vím. Bylo by to příliš jednoduché.“

„Bylo by to barbarské,“ opravila ho. Rita vypadala mírně pobaveně.

„A nelegální,“ dodala Emily Franková.

„Já vím.“

„Co by se tím dozvěděli o dobru a zlu?“

„Nic. Ale věděli by, co bolí a co ne.“

„Děkuji za váš názor, Jesse,“ ukončil jeho vstup Reagan. „Odtud to převezmeme sami.“ Jesse přikývl a zvedl se. Cítil, že ho Rita pozoruje.

„Měl byste vědět, že pro tentokrát jsem naše setkání neshledala užitečným,“ poznamenala Emily Franková.

„Ani jsem to neočekával.“ Jesse opustil místnost. Rita vyšla za ním.

„Zabere to celý den,“ upozornila ho. „Jste večer volný?“

„Jistě.“

„Seženu něco k jídlu a zajdu k vám.“

„Tak jo,“ souhlasil Jesse.

„Kolem sedmé,“ upřesnila Rita.

„V sedm,“ potvrdil Jesse.

Rita se otočila a vracela se chodbou ke konferenčnímu sálu. Ve dveřích se obrátila.

„Jíst začneme asi tak kolem deváté nebo desáté,“ dodala, usmála se a vešla dovnitř.

50

Městská pláž byla prázdná, pouze jedna žena v růžovém sportovním obleku tu běhala s teriérem. Jesse chvíli postál pod malým pavilonem, který, co věděl, nesloužil žádnému účelu. Dvacet stop po jeho levici se nacházelo místo, kde se, než oceán ustoupil, přibližně v čáře přílivu otáčelo tělo Kennetha Eisleyho. První oběť. Jesse hleděl do dálky na lem šedého oceánu tam, kde se vpíjel do stejně šedé oblohy. Ta doba mu přišla vzdálenější, než ve skutečnosti byla. Eisleyho našli v listopadu a teď je začátek února. Pes je ještě stále u Valentiho. Moc dlouho. Žádný pes by neměl být v útulku tak dlouho. Bylo by dobré najít někoho, kdo by si ho vzal. Pláže jsou v únoru chladné. Jesseho chránil rolák a bunda s ovčím kožíškem. Pletenou čepici si stáhl hlouběji přes uši a ruce zastrčil do kapes.

Vím, kdo té zabil, Kennethe. Jesse sestoupil do písku. Pes před ním honil převalující se oceán, štěkal na něj, a když se vlny moc přiblížily, uskočil. Vysmíval se oceánu. Vím, kdo zabil tu ženu u nákupního střediska a muže na parkovišti před kostelem. Vím, kdo zabil Abby. Jesse se plahočil pískem, vnímal, jak se mu při chůzi mírně přesouvá pod nohama. Jsem teď na řadě já? Nedokázal vymyslet žádné rozumné vysvětlení, proč by si večer jezdili fotografovat jeho dům. Dnes nefoukal vítr a pohyby oceánu byly pěkně zaoblené, jen občas se objevila zpěněná vlna. Oceány mají něco do sebe. Ten den, co opouštěl Los Angeles, si zajel do Santa Moniky a sledoval Pacifik. Přes neustálý pohyb působí oceány nesmírně klidně. Přes hukot vln obsahují úžasné ticho. Prázdná pláž a oceán bez hranic naznačují ohromné tajemství věcí. Přitáhl k sobě jejich pozornost. Zareagovali na něj. To je začátek. Když se jich budu držet, možná na mé zaútočí a já je dostanu. Usmál se sám pro sebe. Nebo

dostanou oni mé. Zastavil se a zahleděl se na oceán. Vysoko nad ním kroužil jediný mořský racek, hleděl dolů, doufal, že najde nějakou potravu. Na horizontu se nic nepohnulo. Nejspíš by mi moc nevadilo, kdyby mé dostali. Pes před ním naléhavě ňafal na svou majitelku. Vyndala z batohu míček a nemotorně, způsobem, jakým to dělají dívky, mu ho hodila. Pes za ním vyrazil. Dohnal ho, skočil po něm předními tlapami, narazil do něj čenichem, popadl ho do huby a umlátil ho k smrti.

Jesse hleděl na oceán a myslel na Abby. Nenašla muže svých snů. Doufala, že ji šťastnou učiní Jesse, ale nestalo se. Ani nic jiného nepomohlo. Chtěla toho hodně, tolik po všem toužila, i ona absolvovala svůj boj s alkoholem. Vlastní sexualita ji občas zahanbovala. Racek se přesunul nad pevninu, hledal skládku odpadků, přejeté zvíře nebo snad odhozený koláč. Nad oceánem se teď nic nehýbalo. Kéž bych té byl mohl milovat, Abby. Došel na konec pláže, kde se tyčily ohromné, vodou vyhlazené skály a za nimi drahé domy s vyhlídkou. Sbohem, Abby. Obrátil se a vyrazil zpátky. I teriér opustil pláž,

připojil se ke své majitelce a ve stříbrném audi coupé právě vyráželi z parkoviště. Pes vystrčil hlavu z okýnka, a přestože už byl daleko, Jesse ho slyšel tlumeně ňafat. Studený vzduch od oceánu byl čistý, těšil ho způsob, jakým mu pronikal do plic. To jsem zvědav, jestli se mé pokusí zabít. Když došel k opuštěnému pavilonu, znovu se zastavil a podíval se na oceán. Nikdo živý v dohledu. Je tu sám.

Nadechl se, stál a naslouchal tichému hukotu oceánu a svému lehkému dechu. To jsem zvědav, jestli se jim to podaří.

51

Jenn vždycky chodila pozdě. Většina žen, co Jesse znal, chodila pozdě. Rita se objevila skutečně v sedm. Přes jedno rameno měla pověšenou kabelku, přes druhé cosi jako malý kufřík a v náručí držela velký papírový pytel. Předala mu ho, jakmile jí otevřel.

„Jsem krásná a nebezpečná,“ prohlásila. „Ale nošení věcí mi moc nejde.“ Jesse převzal pytel a couvl ode dveří. „Rád vás vidím,“ řekl.

„A já vás. To dojednávání dohody bylo nekonečné.“

„Čtyři právníci v místnosti,“ poznamenal Jesse.

Rita odložila kabelku a kufřík na podlahu v obývacím pokoji vedle konferenčního stolku.

„Není divu, že lidi právníky tak nenávidí,“ prohodila. „Proboha, i já právníky nenávidím… mimo sebe.“

Jesse se usmál. Odnesl pytel s jídlem do kuchyně a odložil ho na pult.

„Mám to vyndat?“

„Jistě. Líbí se mi domáčtí muži,“ zavolala Rita.

Jesse na pult vyložil láhev ryzlinku, dva druhy sýra, velký kus salámu, dva bochníky francouzského chleba, několik červených hroznů, několik bílých, čtyři zelená jablka.

„Mám to víno načít?“ zeptal se Jesse.

„To jsem vzala jen tak pro jistotu,“ vysvětlovala Rita. „Ve skutečnosti bych radši martini, pokud máte, hodně velké a hodně suché.“

„Jistě. S ginem nebo vodkou?“

„Nemáte ketel one?“

„Mám.“

„Tak to.“

Jesse ve stříbrném šejkru umixoval martini, do široké skleničky na martini hodil dvě velké olivy a nalil drink Ritě. „Vy si nic nedáte?“ divila se. Jesse zavrtěl hlavou. „Nepiju.“

„To nebývalo,“ poznamenala. „Pil jsem. Ale teď nepiju.“ Mírně ho překvapila nekompromisnost, s jakou to prohlásil.

„Nalijte si něco,“ požádala ho Rita. „Sklenici vody, cokoli. Nesnáším, když piju sama.“

Jesse si nalil pomerančový džus z ledničky. Přinesl si ho do obývacího pokoje a posadil se naproti Ritě, která si zvolila pohovku.

„Hodný chlapec,“ poznamenala. „Jen si dejte vitamíny.“ Jesse usmál. „Jak dopadla dohoda?“ zeptal se.

„Nebude se vám to líbit. Dostali tři roky podmíněně, povinné schůzky s psychologem a sto dvacet hodin veřejně prospěšných prací.“

„A Candace má zničený život,“ připomněl.

„Jsem právník. Zastupuji svého klienta.“

„Já vím.“

Rita si položila nohy na Jesseho konferenční stolek. Měla na sobě na zakázku šitý béžový kostýmek s vypasovaným sakem a krátkou sukní. Jesse nemohl neobdivovat její nohy.

„A lidé se ze znásilnění zotaví,“ dodala.

„Patrně ano. Možná i ona. Ale teď jí to tak určitě nepřijde.“ Rita se na něj zadívala.

„Panebože, vám na ní doopravdy záleží.“

„Právě teď je sama doma, možná u sebe v pokojíčku poslouchá cédéčka a nedokáže si představit, že zítra půjde do školy. Nedokáže si představit, že se ocitne tváří v tvář dětem, které budou vědět, že ji hromadně znásilnili a vyfotili nahou. A ti tři kluci, co jí to udělali, budou dál chodit na tu samou střední školu, možná do stejné třídy, a zcela jistě do stejné jídelny… Vzpomeňte si na dobu, kdy vám bylo šestnáct.“

Rita si přehodila nohu přes nohu. Měla na sobě tmavé špičaté lodičky na vysokém podpatku, s tenkými pásky kolem kotníku.

Upila martini, chvíli sledovala svoje boty a pomalu polykala.

„Zastupovala jsem Marina. Když už jsem ho z toho nemohla vysekat, bylo mojí úlohou sjednat pro něj nejlepší možnou dohodu. Ti ostatní právníci se svezli se mnou a dohodu jsme smluvili společně.

Odvedla jsem dobrou práci.“ Rita se na něj usmála. „Už nejsem malá holka. Jsem žena, a jako žena s tím děvčetem sympatizuju. Ale nebyla jsem najatá, abych byla ženou.“

„Spousta studentů její školy si bude myslet, že si o to nejspíš koledovala a že donášela poldům a poškodila tři dobré kluky včetně jejich fotbalové hvězdy.“

Rita se znovu napila martini.

„Já vím,“ připustila.

Zmlkli. Rita se zahleděla mimo sklenici někam do dálky. Jesse popíjel pomerančový džus.

„Samozřejmě jsem viděla ty fotografie,“ pokračovala Rita. „Ležela na zemi s roztaženýma rukama a nohama. Znásilněná, vyfotografovaná… představovala pro ně jen jinou formu masturbace.“

Jesse mlčel.

„Sexuální hračku. Věc.“

Oba mlčeli. Rita dopila martini. Jesse jí do skleničky nalil zbytek ze šejkru. Z misky na konferenčním stolku si vzala dvě olivy a hodila je do sklenky.

„Hodlá soud nějak specifikovat ty veřejně prospěšné práce?“ zajímal se Jesse.

„Nechají to na žalobci. Jakmile bude vynesen rozsudek, sejdeme se s Reaganem a něco určíme. Žalobce to obvykle konzultuje se školami.“

„Budete v tom mít nějaké slovo?“

„Neformálně samozřejmě. Kromě toho by u mě Reagan rád zabodoval.“

„Nemějte mu to za zlé. Kdo na ty práce bude dohlížet?“

„Teoreticky soud. Ve skutečnosti na ně budou dozírat ti, pro něž bude práce určena, a ti by také měli kontrolovat odpracované hodiny a prásknout na ně, kdyby nedělali to, co dělat mají.“

„Což veřejně prospěšné práce obvykle promění ve špatný vtip.“

„Často,“ připustila Rita.

„A co kdyby si svůj rozsudek odsloužili u mě?“ nadhodil Jesse. Rita na něj zírala a začala se usmívat.

„Budou zametat, vynášet odpadky, vyřizovat pochůzky, odhazovat sníh, udržovat hlídkové vozy v čistotě… a podobně.“ Ritin úsměv se prohloubil.

„A vy své povinnosti dohližitele samozřejmě budete brát vážně,“ doplnila.

„Já jim dám co proto.“

„Uvidím, co bude v mých silách.“

Odložila skleničku, zvedla se, obešla konferenční stolek a tváří k němu mu obkročmo usedla do klína. Tím pohybem se jí krátká sukně vyhrnula až k pasu. Tvrdě ho políbila na ústa. Po chvíli se odtáhla.

„Ráda bych použila tvoji sprchu, jestli smím. Trochu bych se opláchla.“

„Na chodbě vpravo, vedle ložnice.“

Jesse vnímal chraplavost vlastního hlasu. „Šikovné umístění,“ poznamenala. Vstala, stáhla si krátkou sukni přes stehna, uhladila ji a zamířila do koupelny.

52

Když Jesse zastavoval na parkovišti pro návštěvníky před vchodem do Seascape, začalo mírně sněžit. Stejná elegantní a pečlivě upravená recepční se při telefonátu Lincolnovým snažila nezírat na pušku, kterou držel v ruce.

„Přístřešek,“ navigovala ho.

„Já si to pamatuju.“

Lincoln ho opět očekával v malém foyeru.

„Ach, moje puška.“

Jesse mu ji předal. Lincoln se usmál.

„Nemá spojitost s nějakou střelbou z auta či jiným zločinem?“ zažertoval.

„Nic, na co bychom přišli. A ti čtyři lidé z Paradise s ní zastřeleni nebyli.“

„To je dobře.“

Do obývacího pokoje vstoupila Brianna Lincolnová.

„Pane Stone,“ pozdravila ho. „Jaké příjemné překvapení.“

„Jesse nám přišel vrátit pušku, Brianno.“ Lincoln se opět usmál.

„Prý není spojena s žádným zločinem.“

„Odnesu ji pryč,“ řekla Brianna. „Mohu vám nabídnout kávu, pane Stone?“

„Jesse. Jistě, to by bylo milé.“

„Se smetanou a dvěma cukry?“

„Ano, madam.“ Usmála se.

„Brianno,“ opravila ho. „Madam je moje matka.“

Jesse se posadil na stejné místo jako minule, velkým oknem pozoroval oceán. Mírné sněžení pokračovalo, výhled byl trochu zamžený.

Lincoln se zasmál.

„Mám pocit, jako bych se vám měl omluvit,“ podotkl. „Kdyby to byla moje zbraň, měl byste to snadnější.“ Jesse se usmál.

„Pomyslete, jak mi je,“ prohodil.

Brianna se vrátila, v nerezovém hrnečku nesla kávu pro Jesseho. Na stolek vedle něj položila podložku a na ni postavila hrneček. „Děkuju vám.“

Vřele se na něj usmála. Úsměv jí vrátil.

„Vážíte si svých věcí,“ poznamenal. „Ta zbraň byla pěkně vyčištěná.“

„Všechny nástroje fungují nejlépe, když jsou dobře udržované.“ Jesse se rozhlédl po obývacím pokoji.

„Je to krásná místnost.“

„Ano. Máme ji moc rádi.“ Jesse vstal a přešel k oknu.

„Za plat policisty se k takovému výhledu nikdy nepropracuju.“ Tony i Brianna se skromně usmáli.

„Řekla bych, že jsme měli štěstí,“ pronesla Brianna. „A Tony je skvělý.“

„To vidím.“

Pomalu se otočil, rozhlížel se po pokoji. „Jak velké to tu máte?“

„Patří nám celé nejvyšší patro,“ odpověděl Lincoln. Brianna se usmála.

„Nechcete si to tu prohlédnout?“ nabídla mu. „To bych moc rád.“

„Tak pojďme.“

Tony šel s nimi. Brianna Jesseho provedla studovnou s ohromným elektronickým centrem zábavy, jasnou kuchyní, formální jídelnou, kolem tří obrovských koupelen a vstoupili do rozlehlé ložnice s postelí s nebesy a dalším centrem elektronické zábavy. Postel zdobila silná bílá hedvábná pokrývka.

„Pracovní koutek,“ poznamenal Tony a kývl směrem k posteli.

„Páni,“ vydechl Jesse. „Tady byste nemohli mít děti nebo psa.“

„Rozhodli jsme se s Briannou, že si děti nepořídíme,“ vysvětloval Tony. „Seznámili jsme se na prahu čtyřicítky a do té doby se v našich životech vyskytovalo až příliš mnoho dětí.“

Jesse přikyvoval, rozhlížel se po velké místnosti, v mozku ji zpracovával.

„Nemáte ani příbuzné?“ zeptal se nepřítomně.

„Ne. Jsme si vzájemně jedinou rodinou.“

Jesse přikyvoval, zjevně ohromen jejich bohatstvím a vkusem. Vrátili se do obývacího pokoje. Posadil se, vzal do ruky hrneček a napil se.

„Kde jste se vy dva seznámili?“ zeptal se ve snaze o konverzaci.

„Našel si mě v baru. Ze všech míst na světě v Clevelandu.“

„V dobrém baru,“ poznamenal Tony s úsměvem.

„To určitě,“ souhlasil Jesse. „Oba jste z Clevelandu?“

„Já ano. Ze Shaker Heights. Tony pracoval v Case Western.“

„Co jste dělala?“

„Pracovala jsem jako právnička.“

„Už jste spolu dlouho?“

„Patnáct let. Myslím, že jsme se ani nikdy nepohádali.“

„To je skvělé,“ obdivoval je Jesse.

„Máte nějaká vodítka k těm sériovým vraždám? Víte něco dalšího než jen to, že oběti byly zastřeleny dvaadvacítkou?“ zajímal se Tony.

„Nic moc,“ utrousil Jesse. Lítostivě se usmál.

„Právě proto jsem svoje naděje upínal k vám,“ dodal. Všichni tři se rozesmáli.

„No skvělé,“ poznamenala Brianna. Znovu se zasmáli.

„Nechcete ještě kávu?“ nabízel Tony. „Ne, už bych vážně měl jít.“

„Kdybychom to byli my, proč bychom to, pro živého boha, dělali?“ chtěl vědět Tony. „Každý potřebuje nějakého koníčka,“ poznamenal Jesse. Zasmáli se.

„A teď vážně. Proč bychom něco takového dělali?“

„Oba dva?“ zeptal se Jesse. Tony pokrčil rameny a přikývl.

„Hádám společná zvrácenost,“ nadhodil Jesse. Tony se zasmál.

„Alespoň bychom v tom byli spolu,“ podotkl.

53

„Flirtovali se mnou,“ vykládal Jesse.

Dix seděl opřený v křesle, jednu nohu na hraně šuplíku, bradou se opíral o sepnuté ruce. Jeho nehty tiše zářily. Vždycky vypadá, jako by se pravé vydrhl na operační sál, pomyslel si Jesse.

„Zejména manžel,“ dodal.

„Povězte mi něco o tom flirtování,“ vybídl ho Dix.

„Pořád se vracel k těm vraždám. Já jsem se snažil o nich něco málo zjistit, tedy nepřímo. Kdykoli jsem položil otázku jako třeba, kde jste se vy dva potkali, stočil hovor zpátky na ty vraždy.“

Dix přikývl.

„A vy jste přesvědčený, že jsou to oni,“ ověřoval si. „Dělám poldu pomalu celý svůj život,“ odpověděl Jesse. „Jsou to oni.“

„Často něco víme dřív, než to můžeme dokázat.“

„Musím to dokázat.“ Dix se usmál.

„Není to svinská práce?“

„Jak to, že někdy mluvíte jako povaleč a jindy jako Sigmund Freud?“

„Záleží na tom, o čem mluvím,“ vysvětloval Dix.

„Povězte mi něco o Lincolnových,“ vybídl ho Jesse.

Dix beze slova přikývl, jako by potvrzoval, že tuto žádost očekával. Pořádně se nadechl a pomalu vydechl.

„Jedním z důvodů, proč psychiatrie nemá lepší pověst, je, že se od ní vyžaduje hodně věcí, které neumí zrovna nejlíp,“ začal.

„Jako abyste vysvětlil chování lidí, které jste v životě nepotkal?“

„Například. Nebo předvídal, co udělají.“

„Ani jedno z toho neumíte dobře?“ Dix se usmál.

„Ne hůř než kdokoli jiný,“ řekl.

„No tak mi povězte, co můžete. Nebudu vás popohánět k odpovědnosti.“ Dix se opřel v křesle.

„No,“ začal Dix. „Lidé dobrovolně a opakovaně neprovádějí věci, které se jim nelíbí.“

„Co by se jim na tomhle mohlo líbit?“

„To se nejspíš nikdy nedozvíme. Ani oni sami to nemusí vědět.“

„Zaspekulujte si,“ vybídl ho Jesse.

„No, zcela jistě to člověku může dodat pocit moci a čím častěji to dělá a čím častěji mu to prochází, tím mocnější si připadá.“

„Sakra,“ zaklel Jesse. „Já vím, nedokazuje to, že měli moc, ale on byl lékař, úspěšný vynálezce. A ona právnička. Připadají mi bohatí.“

„To záleží na konkrétním vnímání moci,“ upozornil ho Dix.

„Chcete říct, že oni si třeba mocní nepřipadali?“

„Třeba ne. Nebo nešlo o moc, kterou by pociťovali společně.“

„Jeho moc, její moc, ale ne jejich moc?“ Dix pokrčil rameny.

„Nebo jde třeba o rituál, který je spojuje.“

„To mi vysvětlete,“ požádal ho Jesse.

„Jsou pár a díky tomuhle se jejich pár stává výjimečným.“

„Rodina, která spolu vraždí, drží při sobě?“

„Mají společné tajemství. Mají společnou zvláštnost. Obyčejní lidé vedou obyčejné životy: nakupují jídlo, mění plenky, třeba si jednou dvakrát za měsíc zasouloží, protože se to od nich očekává. Tihle lidé si našli něco, co mohou prožívat společně a co nemá nikdo jiný.“

„Sériové vraždy?“

„Každý na toho druhého zná ošklivé tajemství. To je k sobě poutá.“

„Proboha, oni to dělají pro posílení lásky?“

„Dělají to z emocionálních důvodů.“

„A láska je emoce.“

„Láska, nebo to, co oni za lásku považují,“ upřesnil Dix. „Co mohou považovat za lásku?“

„Společnou potřebu, vzájemnou nedůvěru, kterou je třeba překonat společnou účastí na něčem, co je svazuje.“ Jesse se nad tím zamyslel. Dix čekal. „Budou v tom pokračovat?“ chtěl vědět Jesse. „Nemají důvod s tím přestávat.“

„Proč o tom se mnou koketoval?“

„Možná ze stejného důvodu, proč se lidem líbí sex na téměř veřejných místech.“

„V telefonních budkách a sálech kin. Takové věci?“

„Nebezpečí, že budou chyceni, zvyšuje potěšení z toho, že dělají nějakou špatnost.“

„Takže vědí, že jejich jednání je špatné?“

„Lincolnovi? Jistě. Právě ta špatnost je přitahuje.“

„Jak budou postupovat dál?“

„Nemám ani tušení. Poskytl jsem vám zasvěcený nebo přinejmenším na zkušenostech založený

odhad. Za svůj život jsem hovořil se spoustou pošahanců. Mohu vám říct jen tolik, že tyto druhy zločinu často obsahují rituální prvky, a proto tito lidé mívají tendenci rituál stále opakovat.“

„Dělat to samé znovu a znovu.“

„Ano.“

„Přesně stejným způsobem?“

„Ano.“

„Proč myslíte, že si fotili můj dům?“

„Nevím. Možná si nejprve chtějí vytvořit obrázek o své oběti.“

„Oběti?“

„Co myslíte vy?“

„Myslím, že jako dalšího chtějí zabít mě.“

„Je to možné.“

54

Zase sněžilo. Mile, žádná nepříjemná krutá chumelenice přinesená severovýchodní bouří. Po takovém nadýchaném sněžení bude město působit jako zimní pohádková říše. Za den či dva, až se znovu vynoří slunce, a také účinkem rozprášené soli, se sníh scvrkne a neodvratně se změní ve směsici špíny a ledu, označkovanou psy a znečištěnou odpadky. Ale zrovna teď působil moc pěkně.

„Krása nemá dlouhého trvání,“ zafilozofoval Jesse.

„To mluvíš o sněhu?“ zeptala se Marcy. „Nebo o mně?“

Seděli na pohovce, dívali se z okna obývacího pokoje jejího malého domku ve staré části městečka, která díky klikatým uličkám předrevoluční výstavby působila starobyleji, než ve skutečnosti byla. Marcy popíjela bílé víno, Jesse brusinkový džus a sodu.

„Sníh,“ ujistil ji Jesse. „Ve čtvrtek bude vypadat příšerně.“

„To já ne.“

„Ne. Ty ještě dlouho ne.“

Marcy na sobě měla šedé šaty. Skopla z nohou lodičky a nohy v punčocháčích si položila na konferenční stolek vedle Jesseho. Jesse se trochu napil brusinkového džusu se sodou.

„Není divu, že máš problémy s pitím,“ škádlila ho Marcy. „Vypiješ, co před tebe člověk postaví.“

„Jo, ale pomysli na to, jak čisté močové ústrojí teď určitě mám,“ chlubil se Jesse.

„No, to je jistá útěcha,“ přiznala mu Marcy.

Mlčeli, pozorovali sníh. Ve vzdálenější stěně obývacího pokoje se nacházel malý krb s kaštanově hnědými dlaždičkami. Jesse v něm předtím zatopil.

„Jak je to dlouho, co ses naposledy napil?“ zajímala se Marcy.

„Čtrnáct dnů.“

„To jsem kvůli tobě ráda.“

„Už nepiju.“

„Seš si tím jistý?“

„Ano.“

„A co se stalo s ‚jednou sklenkou jednou za čas‘?“

„Vím, co vím.“

„Myslíš, že se ještě někdy v životě napiješ?“

„Ne nadměrně.“

„Seš si naprosto jistý?“

„To jsem.“

„Co se stalo?“

„Nevím,“ musel připustit. „Život je změna.“

„Co Jenn?“ nakousla Marcy. „Jak se jí daří?“

„Nevím. Ani ji jsem dva týdny neviděl.“

„Ještě se s ní uvidíš?“

„Ano.“

„Některé věci se nemění.“

„Možná mění. Jen ne, jak bych to řekl… není to tak jednoznačné.“

„Se vztahy je to těžké.“

„Kromě našeho,“ upozornil ji Jesse.

„My máme ohromnou výhodu,“ souhlasila Marcy. „Nejde o lásku.“

„Já vím.“

Oba se napili. Sníh za oknem padal velice měkce. „Dostal jsi ty kluky, co znásilnili to děvče?“ zajímala se Marcy. „Ano. Podařila se jim dohoda. Podmínka a veřejně prospěšné práce.“

„Vězení ne?“

„Ne. Jsou mladiství. Je to jejich první přestupek…“ Jesse se pousmál.

„Na druhou stranu, veřejně prospěšné práce si odbudou u mě.“

„Tos nějak navlíkl, že?“

„Ano.“

„No, možná nakonec získají cit pro spravedlnost.“

„Candace ovšem ne.“

„Myslíš, že se přes to přenese?“

„Myslím, že ji ostatní nenechají.“

„Někdo se určitě zachová laskavě,“ tvrdila Marcy.

„A někdo zas ne.“

„A ty ji nemůžeš ochránit.“

„Ne. Nemůžu.“

„No, udělal jsi, cos mohl,“ těšila ho Marcy. „Dotáhl jsi případ.“

„Už se kolem mě točíš moc dlouho,“ stěžoval si Jesse. „Mluvíš jako polda.“

„Nebo přinejmenším jako ty.“

„Já jsem polda.“¨

„Já vím.“

„Občas mě napadá, že už nejsem nic jiného. Že to je všechno, co ve mně je.“

„Existují horší věci.“ Jesse se na ni usmál. „Jako například sériové vraždy?“

„To by bylo horší,“ popustila Marcy. „Dostáváš se s tím někam?“

„Ano i ne. Vím, kdo to dělá. Ale nemůžu to dokázat.“

„Kdo to dělá?“

„Jeden pár z bytu v Seascape.“

„U Presto Beach,“ doplnila ho Marcy.

„Jo.“

„Jak se jmenují?“

„Tony a Brianna Lincolnovi,“ odpověděl Jesse. „Můj ty bože,“ vydechla Marcy. „Těm jsem jednou předváděla dům.“

„Někdy v poslední době?“

„Ne, můžou to být tak tři roky. To bylo předtím, než koupili ten byt.“

„Udělala sis o nich nějaký obrázek?“

„Ne. Ano, vlastně ano. Byli nesmírně příjemní. Víš, když si manželé přijdou prohlédnout nemovitost, obvykle po sobě celou dobu jedou. Lincolnovi byli skvělí, opravdu jednotní. Pamatuju si, že jsem si říkala, jak milé je vidět něco takového. Netvářil se opovržlivě na její otázky ohledně domu. Ona se neušklíbala, když mluvil on. Chovali se jako lidé, kteří se mají rádi a váží si nápadů toho druhého.“

Jesse se krátce zasmál.

„To platí pořád.“

„Víš určitě, že jsou to oni?“

„Existují určité důkazy. Nakoupili munici do dvaadvacítky. Jejich auto parkovalo u nákupního střediska hned v řadě za místem, kde byla zabita ta žena. A auto, které se podobá tomu jejich, číslo jsme neviděli, parkovalo na parkovišti kostela, kde zabili toho chlápka, co šel od vlaku. Ale nemáme žádné nezvratné důkazy. Balistiku, otisky prstů, očité svědky – a ví bůh – ani motiv.“

„A na základě intuice policisty je prostě zatknout nemůžeš?“

„Není to fér, že?“

„Co si počneš?“

„Zkoumáme jejich minulost. Patrně žili v Clevelandu. Snažíme se je sledovat čtyřiadvacet hodin denně sedm dní v týdnu.“

„Mluvíš, jako by to nebylo nic lehkého.“

„Taky není. Jsme malé oddělení na malém městě. Moji lidé nemají dost zkušeností.“

„Ty ano.“

„Já ano. Ale nemůžu je sledovat ve dne v noci. Musím jíst, spát, řídit další policejní práci, spát s tebou.“

„Ano, to je důležité,“ souhlasila.

„Momentálně mi to připadá jako jediná věc, kterou umím skutečně dobře,“ postěžoval si Jesse.

„Vyplatí se specializovat se na jednu věc,“ poznamenala Marcy. „A pokud sis chtěl vynutit poklonu, jsi skutečně velice dobrý.“

„Děkuju.“

„Státní policie ti se sledovačkou nepomáhá?“ napadlo Marcy. „Přebrali za nás rutinní hlídky,“ vysvětlil jí Jesse.

„A co ta zbraň? Přece musí mít zbraň, když nakupujou munici.“

„Z té jsme zkušebně vypálili. Z jejich pušky ty kulky, které zabily oběti, nevyšly.“

„Takže můžeš jen sedět a čekat?“

„Možná se něco vyvrbí v Clevelandu.“

„A když ne?“

„Je tu ještě jedna maličkost.“

„Vážně?“

„Jeden večer si po jídle zajeli vyfotit můj dům.“

„Tys je viděl?“

„V té době jsem je sledoval.“

„Proč pro boha živého…“

„Nevím. Ale zdá se, že se o mě zajímají, a možná bychom je v tom měli povzbudit.“

„Zajímají se o tebe? Jaký druh zájmu máš na mysli?“

„To zatím nevím, ale mají ho.“

„Myslíš, že oba?“

„Dvě zbraně.“

„Takže ti lidé si libují ve vraždění a teď se zdá, že projevili zájem o tebe?“

„Nežijeme v úžasné zemi?“

Marcy se napila vína, chvíli na něj zírala, aniž by polkla. Zhluboka se nadechla nosem a konečně víno polkla.

„Chystáš se dělat volavku,“ konstatovala.

„Opatrnou volavku,“ zdůraznil Jesse.

„Bože, jak může být volavka opatrná?“

„Neprůstřelná vesta, ostražitost,“ vyjmenovával Jesse.

„Možná tě nemiluju. Ale jsi pro mě nejdražší přítel, jakého jsem kdy měla. Zničilo by mě, kdyby tě taky zabili.“

„Je dobré vědět, že by to někoho mrzelo,“ odpověděl Jesse. „Ale v tomhle jsem vážně dobrý.“

„Lepší než oni?“

„To patrně zjistíme.“

„Snažila bych se ti to rozmluvit, kdybych věřila, že by se mi to mohlo podařit. Ale není to v mých silách.“

Jesse přikývl. Marcy dopila skleničku. Jesse vyndal láhev z kbelíku s ledem a nalil jí další, do poloviny.

„Takže nezbývá než to vzdát a vybídnout tě, přeřízni mě?“

Jesse se na ni zašklebil. Její šaty měly knoflíčky odshora až dolů.

„Je třeba přiložit ruku k dílu,“ souhlasil. Marcy se začala rozepínat.

„Nebo kamkoli,“ řekla.

55

Tlapa Simpson do Jesseho kanceláře přinesl naditou manilovou složku. „Ozvali se mi z Clevelandu,“ hlásil.

Jesse mu pokynul k židli. Tlapa se posadil, položil si obálku do klína a otevřel ji.

Spustil: „Anthony Lincoln byl oftalmologem Case Western Medical Center od roku 1985 do roku 1990. S Briannou Douglassovou se oženil v roce 1988. V té době bydlela na Buckeye Road 221, což je na Shaker Heights. Jako zaměstnání měla uvedeno právní zástupce.“

„Má některý z nich záznam v trestním rejstříku?“

„Ne.“

„Mají chlapi z Clevelandu nějaké nevyřešené sériové vraždy?“

„Jeden případ, ale není to až tak zjevně sériová záležitost. V roce 1989 našli v taxíku na Euclid Avenue zastřeleného taxikáře se dvěma kulkami v hlavě. Střílelo se zezadu. Patrně pasažér. V roce 1990 byla na autobusové zastávce v Parmě zastřelena sedmnáctiletá dívka. To je kousek od Clevelandu.“

„Vím, kde je Parma.“

„Dva průstřely hrudi.“ Jesse přikývl.

„Oba byli zabiti dvaadvacítkami.“

„Jednou zbraní?“

„Ne. Jak taxikář, tak to děvče byli zabiti stejnými dvěma zbraněmi, pokaždé jedna rána z každé zbraně.“

„No nazdar.“

„Pak to ustalo. Clevelandská policie nenašla žádnou spojitost mezi taxikářem a tím děvčetem. Pocházeli z odlišného prostředí. Žádná zbraň se nikdy nenašla. Žádné stopy. Nic.“

„Mluvil jsi s někým v Case Westernu?“

„Jo, s jednou ženskou z administrativy.“

„Zavolej jí znovu a zjisti, kam a kdy Tony Lincoln nastoupil po atestaci.“

„Jasně.“

„A když už v tom budeš, zkus zjistit, kde pracoval na diplomové práci.“

„Proč?“

„Proč ne?“

„Ježíši,“ povzdychl si Simpson. „Není divu, že ty jsi náčelník a já jen pochůzkář.“

„Spoj se taky s asociací právníků v Ohiu,“ naložil mu další úkol Jesse. „Zjisti všechno, co můžeš, o Brianně Douglassové Lincolnové.“

Simpson si to poznamenal do žlutého bločku se spirálovou vazbou, který si vytáhl z kapsy košile.

„A až půjdu ven a tisk bude vyzvídat, co je nového, můžu říct, že sledujeme několik vodítek?“ zeptal se.

„Ano. Klidně můžeš říct slibných vodítek, jestli chceš.“

„Jo. Slibná vodítka,“ liboval si Simpson. „To se mi líbí.“

Po Simpsonově odchodu se Jesse posadil a zahleděl se z okna. Na protější straně chodníku ještě stále parkovaly přenosové vozy televize. Anthony DeAngelo a Eddie Cox mámili cenný čas tím, že

udržovali tisk v určitých mezích a organizovali průjezd kolem velkých vozů. Dlouhovlasý mladík v nepromokavém kabátu a s mikrofonem v ruce stál ve sněhu na trávníku před policejní stanicí a natáčel stand-up. Jessemu přišlo, že stand-upy tu někdo natáčí od rána do večera. Napadlo ho, že značná část diváků už musí mít pohledu na vchod do paradiské policejní stanice plné zuby.

Na protější straně ulice přibrzdil červený saab sedan a zařadil se mezi dva přenosové vozy. K policejní stanici byl otočený okýnkem spolujezdce. Okno se tiše stáhlo. Jesse ze šuplíku registratury vytáhl dalekohled a zaostřil na auto. Brianna Lincolnová držela v ruce fotoaparát a fotila si scénu před policejní stanicí. Po několika minutách přístroj odložila. Okno se zavřelo. Saab odjel.

Vlastně nic protizákonného. Od chvíle, kdy začal ten cirkus, sem přišla celá řada lidí a fotila si tu. Jesse se pomalu pohupoval na pružině své otáčecí židle. Nikdo ovšem nezajel k jeho domu a nefotil tam. Jediné Lincolnovi. Původně z Clevelandu. Proč si fotili místo, kde bydlí?

Skříň v Jesseho kanceláři byla umístěna tak, že kdykoli se do ní chtěl dostat, musel zavřít dveře do kanceláře. Jesse to udělal. Otevřel skříň a vytáhl neprůstřelnou kevlarovou vestu. Potěžkal ji. Není to tak hrozné. Vklouzl do ní a přitáhl suché zipy. Přes vestu oblékl bundu a zapnul zip. Vypadalo to dobře. Taky by to mělo vyjít. Pokud nezměnili modus operandi.

56

Tři chlapci neklidně postávali před Jesseho stolem.

„Slečna Fiorová řekla, že sem po škole máme přijít,“ řekl Bo.

Žádný z nich se netvářil vzdorovitě. Žádný z nich mu nepohlédl do očí.

„Pochopili jste, proč tu jste?“

„Veřejně prospěšné práce,“ odpověděl Bo.

„Které vám uložil soud.“

Přikývli.

„Proč?“

„Kvůli Candace,“ odpověděl Kevin Feeney. „Proč kvůli Candace?“ pokračoval Jesse. „No tak, člověče, vždyť to víte.“

„Neříkej mi člověče,“ napomenul ho Jesse. „Všichni tři jste to slízli za to, že jste ji znásilnili. Je to tak?“

„Ano, pane,“ odpověděl Bo. Zbývající dva přikývli.

„Takže nejste žádní uvědomělí studenti, kteří by se k práci přihlásili dobrovolně. Jste tři odsouzení násilníci,“ připomněl jim Jesse.

Všichni přikývli.

„To jen abychom v tom měli jasno.“ Opět všichni přikývli.

„Lituju, že nejste za mřížemi,“ poznamenal Jesse. „A pokud se tu budete flákat, možná vás tam stejně na nějaký čas dostanu. Jasné?“

Bo Marino odpověděl: „Ano, pane.“ Druzí dva přikývli.

„Nestojíte za zlámanou grešli,“ řekl jim Jesse. Chlapci mlčeli. Nepodívali se ani na Jesseho, ani jeden na druhého.

„Podle mě jste tři ubozí mizerové.“ Žádný z nich na to neznal odpověď.

„Dobu, po kterou tu budete, vám co nejvíc znepříjemním,“ pokračoval Jesse. Chlapci zírali do podlahy. Jesse na ně chvíli mlčky hleděl.

„Dobře,“ řekl nakonec. „Zajděte k přepážce za důstojníkem Cranovou. Řekne vám, do čeho se máte pustit.“

57

Jesse seděl na předním sedadle svého fordu exploreru a popíjel kávu s kapitánem Healym. Na parkoviště za soudní budovou v centru Salema vytrvale padaly drobné vločky.

„Máte všechno, co potřebujete, akorát vám chybí důkazy,“ zhodnotil situaci Healy.

„Jen ty chybí.“

„A motiv.“

„No jo, ten taky.“

„Ježíši. Sakra práce.“

„Udělali to,“ tvrdil Jesse.

„Já vám věřím. Ale vy nepotřebujete, abych vám věřil já.“

„Já vím.“

Jesse se napil kávy.

„Takhle neseženu ani povolení k prohlídce.“

„Soudci je odmítají vydávat na základě intuice. Potřebujete pomoct se sledováním?“

„Ne,“ odmítl jeho nabídku Jesse. „Mohlo by jim to zabránit v zabití dalšího.“

„Myslím, že na řadě jsem já,“ poznamenal suše Jesse. Healy na něj pohlédl, povytáhl obočí a neřekl nic.

„Viděl jsem je fotografovat.“

„Co?“

„Můj dům, stanici.“

Healy se zamračil, sledoval, jak z trojúhelníkového otvoru ve víčku jeho kávy stoupá kouř. „Zaujal jste je.“

„Řekl bych.“

„A jsou to sérioví vrazi.“

„Jsem o tom přesvědčen.“

„A oběti volí náhodně, bez zjevného důvodu.“

„Zdá se.“

Vločky byly velice malé, a protože nefoukal vítr, padaly přímo dolů jako bílý déšť. „Dospěl jste k závěru, že si vás zvolili za příští oběť?“

„Ano.“

„A fotografování považujete za předehru?“

„Za něco podobného.“

„Mohl bych vám poskytnout několik mužů, kryli by vám záda.“ Jesse zavrtěl hlavou.

„Mohla by se z toho stát skvělá příležitost,“ namítl Jesse. „Oni se vás pokusí zabít a vy je chytíte při činu?“

„Jo.“

„Sérioví vrazi milují rituály,“ přitakal mu Healy. „Takže k vám přistoupí zepředu a každý po vás jednou střelí.“

„Nejspíš současně.“

„Společné vyvrcholení,“ soudil Healy. „A vy si myslíte, že jim v té vraždě zabráníte?“

„Ano.“

„Věříte, že po vás půjdou stejným způsobem,“ pokračoval Healy.

„Lidé jako oni to udělají stejně.“

„Doufejme,“ zdůraznil Healy.

„A jestli mi to nevyjde, můžete mě pomstít.“

58

Chybělo dvacet minut do půlnoci, když zavolala Jenn. Probudila ho.

„Zrovna mi skončily zprávy o jedenácté,“ hlásila Jenn. „Nevzbudila jsem tě?“

„Ne,“ zalhal Jesse. „Byl jsem vzhůru.“

„Tvůj hlas zní rozespale,“ soudila Jenn. „Jsem vzhůru,“ ujišťoval ji Jesse. „Chtěla jsem se ti omluvit.“

„Dobře.“

„Spal jsi.“

„To mi voláš, aby ses mi omluvila, žes mě probudila?“

„Ne, hlupáčku, kvůli tomu dni, co jsem tě žádala o exkluzivní přístup.“

„Což je víc, než se dostává mně.“

„Já vím,“ přiznávala Jenn. „A nejhorší na tom je, že se zabýváš tím obrovským problémem se sériovým vrahem a já se starám jen o to, co je pro mě nejlepší.“

„To je novinka,“ poznamenal Jesse. Jenn chvíli mlčela.

„No, jsi rozmrzelý.“

„Jsem.“

„To je v pořádku. Zasloužím si to.“

„Díky.“

„Chci, abys věděl, že mi došlo, že když jsem tě žádala, abys mě pustil dovnitř s kamerou, myslela jsem jenom na sebe a na svou kariéru.“

Jesse mlčel.

„A uvědomuju si, že jsem se tak k tobě chovala často.“

„Já vím.“

„Moc mi s tím nepomáháš,“ stěžovala si Jenn. „Že ne?“

„Jde ti to dobře.“

„Budu se snažit polepšit,“ slibovala Jenn. Jesse čekal.

„Je těžké to ukočírovat,“ pokračovala Jenn. „Když zajdu příliš daleko, vzdám se sama sebe. Stanu se naprosto závislou na někom jiném a ten bude rozhodovat, co se mi líbí a co se mi nelíbí, co chci dělat, co bych měla dělat. Víš?“

„Ano.“

„A za chvíli tu situaci začnu nenávidět a ta nenávist se začne hromadit a za nějaký čas vybuchnu a vydám se úplně jiným směrem. Namísto toho, aby to bylo o tobě, bude to celé o mně.“

„Bylo by prima, kdybys to dokázala udržet někde uprostřed,“ podotkl Jesse.

„Ano,“ souhlasila Jenn.

Jesse ležel ve tmě na zádech, telefon měl opřený o levé rameno. Na nočním stolku vedle postele ležela jeho zbraň. V bytě se neozýval jediný zvuk.

„Možná bych to dokázala,“ nadhodila Jenn.

„Oba bychom se měli změnit.“

„To by mě zajímalo, jací bychom byli, kdybychom se změnili,“ přemítala Jenn. „Ať jsme, jací jsme, horší bychom nebyli.“

„Pořád tě nějak nedokážu dostat ze svého života,“ přiznala Jenn.

„Já vím,“ přitakal Jesse.

„Nemohl bys chvilku počkat?“ zeptala se Jenn. „Než mi bude líp?“

„Čekal jsem doteďka.“

„A počkáš ještě?“

„Nevím, Jenn. Snažím se neplánovat moc dopředu.“

„Nechci život, ve kterém bys nebyl.“

„To nezáleží jen na tobě, Jenn.“

Jenn chvíli mlčela. Místnost se nacházela v zadní části domu, na druhé straně než přístav. Z ulice sem doputoval slabý náznak pouličního osvětlení, trochu posílený jasným sněhem.

„Je tu někdo další?“ chtěla vědět Jenn.

„Zatím ne.“

„Ale mohl by být?“

„Jenn. Můj život by byl o hodně jednodušší, kdybych mohl být šťastný s tebou.“

„Já vím,“ připustila. „Ale zatím to nejde,“ pokračoval Jesse.

Oba zmlkli, dosud spojení telefonní linkou, ale přitom už si neměli co říct. Ticho se protahovalo.

„Ten tlak kvůli těm sériovým vraždám musí být příšerný,“ řekla pak.

„Všichni mají dojem, že by bylo dobré je chytit.“

„Včetně tebe. V tom spočívá ten největší tlak.“ Jesse to nijak nekomentoval.

„A jsi v tom sám.“

„Ne tak docela.“

„Kéž bych ti mohla pomoct.“

„To by bylo prima.“ Opět nechali padnout ticho.

„Je mi to líto,“ řekla Jenn.

„Já vím.“

„Pracuju na sobě,“ ujistila ho.

„Já taky.“

„Já vím.“ Další ticho.

„Propracujeme se k tomu,“ prohlásila Jenn nakonec.

„Někam se propracujeme.“

59

Když Jesse vstoupil do budovy, stála u přepážky Molly.

„Dosáhl jsi nových výšin popularity,“ hlásila mu.

„Těžko uvěřit,“ vyjádřil svůj podiv Jesse.

„Volal Tony Lincoln. Dnes dopoledne s paní Lincolnovou pojedou do města a rádi by tě pozvali na oběd.“

„Tak to jsem dosáhl nových výšin,“ souhlasil Jesse.

„Vždyť jsem ti to povídala.“

„Říkali kde?“

„Šedý racek. V půl jedné.“

„Zavolej jim zpátky. Řekni jim, že tam budu.“

„Co myslíš, že tím sledujou?“ ptala se Molly. „Možná mi to poví. Na tom obědě.“

„Možná bys měl být kapku opatrnější,“ radila mu Molly. „Například si s sebou vzít posilu?“

„Nerad bych je nějak zaskočil.“

„My zas nechceme, aby zaskočili oni tebe. Eufemisticky řečeno.“

„Jestli dojde na konfrontaci, počítám, že jsem lepší než oni.“

„A co když ne?“ Jesse pokrčil rameny.

„Jesse, jsi dobrý člověk a dobrý policista. Lepší, než si tohle město zaslouží.“

„Díky.“

„Není jedno, co s tebou bude.“

„Smutnou pravdou je, Moll, že mně na tom zas tolik nezáleží.“ Molly ho beze slova pozorovala. Po chvíli řekla: „Spousta lidí tě má ráda, Jesse.“ Jesse se usmál. „Včetně tebe?“

„Zejména já. A nesnaž se mě přechytračit roztomilostí.“

„Je pro mě těžké nebýt v tvé přítomnosti roztomilý.“

„Vzdávám se,“ řekla Molly. Na chvíli oba zmlkli.

Pak Jesse promluvil. „Díky, Molly.“ A odešel do své kanceláře.

Ve čtvrt na jednu se Jesse ukázal v Šedém rackovi a usadil se k rohovému stolu u okna, kde bude největší klid na rozmluvu. Lincolnovi dorazili v půl jedné. Hýřili skvělou náladou. Tony na sobě měl tmavě zelený kabát a šedý svetr s rolákem, Brianna přišla v kožešině. Jesse nepoznal, z jakého je zvířete. Když se přiblížili, povstal.

„Nazdar,“ pozdravil ho Tony. „Díky, že jste přišel.“

„Nikdy neodmítnu dobrý oběd,“ zažertoval Jesse.

„Uvědomuju si, jak napilno jistě máte. Ale mně i Brianně se velice líbily rozhovory s vámi a octili jsme se zrovna poblíž.“

Jesse přikývl. Lincolnovi si sundali kabáty a naskládali je na prázdnou čtvrtou židli u stolu.

„Prosím, není třeba, abyste stál,“ ujišťovala ho Brianna.

„Počkám na vás.“

Když se všichni usadili, číšník jim přinesl jídelníčky. „Chodíte sem často, Jesse?“ zajímala se Brianna.

„Ano.“

„Co tu mají dobrého?“

„Vyhlídku.“

Oba Lincolnovi se zasmáli.

„Ach bože, to nezní zrovna povzbudivě,“ děsila se Brianna.

„Tak to radši ani nebudeme testovat kuchyni. Dáme si sendviče?“

„Jistě,“ souhlasil Jesse.

„Už je po poledni. Nedáme si koktail?“ navrhl Tony.

„To bychom opravdu měli,“ chytila se nápadu Brianna.

Jesse přikývl. Oba Lincolnovi si objednali cosmopolitan. Jesse si dal brusinkový džus a sodu.

„Samozřejmě,“ sypal si popel na hlavu Tony. „To od nás byla nepozornost. Jste ve službě.“ Jesse nechal poznámku bez povšimnutí.

„Ten výhled je skutečně přesně takový, jaký má být,“ rozplývala se Brianna.

Venku panoval jasný den, paradiská šíje za přístavem byla pokryta čerstvým sněhem. Ve vodách oceánu se odráželo modré nebe.

„Tohle prodávají,“ prohlásil Tony. „Pokud má Jesse pravdu s tím jídlem.“

Jesse si opět objednal klub sendvič. Tony s Briannou si dali salát s tuňákem na toastu z celozrnné pšenice. Jde to skvěle ke cosmopolitanu, pomyslel si Jesse.

„Jak pokračuje vyšetřování?“ zajímal se Tony.

„Ty sériové vraždy?“

„Ano. Samozřejmě. Mluví k vám amatér. Vůbec mě nenapadlo, že máte i jiné případy.“ Jesse se usmál.

„Takže ty sériové vraždy. Dostáváte se někam?“

Brianna mlčela, naslouchala manželovi, sledovala Jesseho.

„Dospěli jsme k určitému pokroku,“ prozradil Jesse.

„Vážně? A můžete o tom hovořit?“ Jesse zavrtěl hlavou.

„Chápu,“ ujistil ho Tony.

„Doufám, že nikdo z nich netrpěl,“ starala se Brianna.

„Z obětí?“ Jesse zavrtěl hlavou. „Smrt nastala velice rychle.“

„To je dobře,“ oddechla si Brianna.

„Myslíte, že věděli, že se to stane, než je zastřelili?“ Jesse pokrčil rameny.

„Jaké to asi musí být,“ rozváděla to Brianna. „Vědět, že zemřete?“

„Brianno, tohle si přece uvědomuje každý,“ napomenul ji Tony. „Jedna věc je vědět, že jednoho dne zemřeš, a něco úplně jiného je vědět, že zemřeš v následující chvíli.“ Tony přikývl.

„Ocitl jste se někdy v takové situaci, Jesse?“ zajímal se Tony. „Tváří v tvář smrti?“ doplnila ho Brianna. Jesse se usmál.

„Jsem jen maloměstský policista,“ odpověděl Jesse. „Většinu doby vypisujeme pokuty za špatné parkování.“

Neušlo mu, že Brianna položila ruku na manželovo stehno. Ani jeden z nich toho ze svého sendviče moc neujedl.

„Všechno pak musí působit nesmírně intenzivně,“ domníval se Tony.

„Vždycky jsem si říkal, co asi musí cítit ten, kdo střílí?“ přidal se Jesse. „To by mohlo být velice intenzivní.“

„Prožívá pocit nejzazší lidské moci,“ nadhodil Tony. „Jestli střelec na takové věci myslí,“ zpochybnil to Jesse. „Myslíte že ne?“ Jesse opět pokrčil rameny.

„Já jsem jen maloměstský polda,“ zopakoval. „Většinou dáváme pokuty za špatné parkování.“

„Někde jsem četl, že jste sem přišel z Los Angeles,“ vzpomněl si Tony.

Ruka jeho ženy dosud spočívala na jeho stehnu. Jak mluvil, přikryl ji svojí rukou.

„Každý sem odněkud přišel,“ prohodil Jesse.

„Myslím, že jste příliš skromný,“ soudila Brianna. „Myslím, že toho o životě policisty víte hodně.“ Jesse se na ně usmál.

„Je toho hodně, v čem projevuju skromnost.“

Tony zagestikuloval na číšníka, aby přinesl účet. „Jste velice zajímavý člověk,“ řekl Tony. „Určitě,“ přizvukovala mu Brianna. „Doufám, že vám nevadí, že jsme vám kladli takové hloupé otázky.“

„Vůbec ne. Kéž by se o policejní oddělení zajímalo víc občanů.“

„No, nechápu, proč to nedělají,“ sympatizoval s ním Tony. Vstal a natáhl k Jessemu ruku. „Určitě vás tlačí čas.“

„Trochu,“ přitakal Jesse.

„Jen jděte,“ vybídl ho Tony. „Já se postarám o placení.“

„Díky. Rozmluva s vámi byla příjemným odpočinkem.“

„Moc milá,“ zaculila se Brianna. „Musíme si to někdy brzo zopakovat.“

Jesse vstal, potřásl si rukou s Tonym i Briannou a zamířil ke dveřím. Tony s Briannou sledovali jeho

odchod. Když vyšel z místnosti, znovu se posadili.

„Může být tak průhledný, jak se zdá?“ zeptala se Brianna.

„Nejspíš bude,“ soudil Tony. „I kdyby nebyl, nepředstavuje to žádný rozdíl. Je jednodušší než my.“

„Seš si tak jistý.“

„Nemůžeš přece myslet vážně, že by nějaký maloměstský polda mohl být chytřejší než my.“

„Nepopřel, že přišel z Los Angeles,“ upozornila ho Brianna.

„I kdyby byl z Marsu, je mi to jedno. Poldama se nestávají největší bedny.“

„My ovšem jsme velké bedny,“ zdůraznila Brianna.

„My nejsme obyčejní, Brianno. Nikdy nezapomínej, že nejsme obyčejní.“

Naklonila se k němu, políbila ho na ústa, polibek prodlužovala. „Zkusím si to zapamatovat,“ řekla.

60

Jesse jel po Summer Street. Na sedadle vedle něj seděla Candace.

„Ani nevím, jak vizsla vypadá,“ řekla.

„Je to maďarský ohař,“ vysvětlil jí Jesse. „Něco jako malý výmarský ohař, akorát zlatý.“

„Nebude kousat?“

„Nemyslím. Chceš si to ještě rozmyslet?“

„Ne. Chci ho. Jsem jen neklidná.“

„Tvoji rodiče s tím souhlasí?“

„Myslím, že maminka nebyla dvakrát nadšená,“ přiznala Candace. „Ale táta to dovolil.“

„Takže to znamená ano.“

„Maminka udělá všechno, co chce tatínek.“

„A proč toho psa chceš?“

„Chci někoho, koho bych mohla mít ráda.“

„Správná odpověď,“ pochválil ji Jesse. „Ale mít rád nestačí. Je třeba se o něj starat.“

„Já vím. Krmit ho, venčit.“ Nakrčila nos. „Uklízet po něm. To všechno jsem s mámou a tátou probrala.“

„Jak je doma?“

„Máma je trochu… rozmrzelá.“

„A otec?“

„Táta je bezva.“

„Maminka se přes to přenese,“ těšil ji. Jako bych o tom měl páru.

„Nikdy předtím jsem tátu neviděla s někým zápasit.“

„Jako s Marinovými?“

„Ano, ani ho nikdy nic moc nevytočí.“ Jesse se usmál. „Dal jim co proto.“

„Vy jste chtěl, aby to schytali,“ uhodla.

„Ano.“

„Táta na studiích boxoval, víte?“

„Já vím.“

„Boxoval jste někdy?“

„Neboxuju. Já se peru.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Pravidla,“ vysvětlil jí Jesse. „Jak to jde ve škole?“

„Občas se nade mnou Bo nebo Troy ušklíbnou, když jdou kolem. Ale ani nemuknou. Spousta dětí se k tomu postavila bezva. Někteří kluci, hlavně ti z fotbalového družstva, mi přezdívají pinup girl.“

„Podle prostřední stránky z Playboye?“ pochopil Jesse. Přikývla.

„To je hustý,“ konstatoval Jesse.

Candace pokrčila rameny. Jesse odbočil ze Summer Street na úzkou cestu vedoucí k Pynchon Pondu. Bob Valenti bydlel na okraji Paradise v malém žlutém domku postaveném u rybníka. Pozemek začínal

hned u silnice a skromný dvorek lemoval drátěný plot. Jesse zastavil před domem. Ani nevypnul motor, aby běželo topení.

„Tamhle je Goldie,“ upozornil Candace.

Vizsla seděla bez hnutí v zadním koutku dvorku, dívala se skrz drátěný plot. Viděla auto a sledovala ho pohledem, dokud nezastavilo. Ani nezaštěkala.

„Ach bože,“ vydechla Candace. „To je ale ubožáček.“

„Bude na tom líp,“ ujistil ji Jesse.

„Ano. Budu se o něj pořádně starat,“ slibovala Candace.

„Nezapomeň, že ztratil pána a teď si bude znovu zvykat na nové prostředí.“

„Nikdy jsem žádného psa neměla,“ strachovala se Candace.

„Tvůj otec prý ano.“

„Ano.“

„Chvíli bude neklidný,“ upozorňoval ji Jesse.

„Ale když ho budu mít ráda…“

„Dostane se z toho,“ dokončil větu Jesse.

„Doufám, že na něj maminka nebude ošklivá.“

„To by bylo zlé. Můžeš si o tom promluvit s tatínkem?“ Candace přikývla.

„Tatínek říká, že na něj nebude ošklivá.“

„Tvoje matka tě nejspíš miluje.“

„Samozřejmě.“

„Takže ji jistě přivedeme k rozumu, kdyby bylo třeba,“ ujišťoval ji Jesse.

„Můžu mu dát jiné jméno? Goldie se mi nelíbí.“

„Jistě, akorát na to jdi pomalu. Počkej, až si na tebe zvykne.“

„Stejně to jméno musím napřed vymyslet.“

„Mohla bys maminku požádat, ať ti ho pomůže vymyslet,“ poradil jí Jesse. „Aby měla pocit, že je také její?“

„Něco takového.“

Chvíli mlčeli. Topení sálalo, motor běžel, Candace okýnkem auta pozorovala nehybného psa. „Bude v pořádku?“ zeptala se. „Bude,“ ujistil ji. „Ale musíš mu dát čas.“ Zase chvíli seděli mlčky. Pak se Candace zeptala: „Můžeme teď pro něj?“

„Jistě.“

Vystoupili a zamířili nepěkným starým sněhem k předním dveřím Valentiho domu. Pes je chvíli pozoroval, pak se zvedl a zamířil k plotu směrem k nim.

61

Na Beacon Hillu se v létě skoro nedá zaparkovat. V zimě, když úzké ulice ještě přiškrtí pluhem nakupený sníh, je to přímo nemožné. Jesse se nakonec usídlil u hydrantu na Beacon Street pod State Housem a prošel Spruce Street. Nesl s sebou nazdobenou láhev perrieru-jouët.

Rita bydlela na Mt. Vernon Street, hned u kraje náměstí Louisburg Square, ve vysokém úzkém domě s tmavě zelenými dveřmi a malou zahrádkou před domem, ohraničenou plotem z tepaného železa s pozlacenými špičkami. Jesse zazvonil a Rita okamžitě otevřela.

„Práce v trestním právu musí hodně vynášet,“ poznamenal Jesse, když vstoupil do tmavě červené haly.

„Je to lepší než pracovat pro okresního žalobce Norfolk County, což jsem dělala předtím,“ připustila.

Vstoupili do obývacího pokoje. V krbu plápolal oheň. Místnost byla vymalována sytě žlutou barvou, zlaté závěsy lemovaly červené třásně. Rita zvolila veškeré oblečení v barvě slonové kosti: kalhoty, blůzu, lodičky na podpatku.

„Nevím, co mě ohromuje víc, jestli ty nebo dům,“ složil jí poklonu Jesse.

„Já,“ rozhodla Rita a převzala od něj láhev šampaňského. „Přidáš se ke mně?“

„Ne, dám si sodu a brusinkový džus, jestli ho máš.“

„Neuniklo mi,“ poznamenala Rita. „Mám i pomerančový.“

„Začnu s brusinkami a sodou,“ rozhodl se. „Jestli večer opravdu nabere grády, rozšoupnu se pomerančovým džusem.“

„Očekávám, že nabere grády,“ ujistila ho Rita.

Připravila Jessemu jeho pití a nalila si šampaňské.

„Jak si můj nechutný klient vede při veřejně prospěšných pracích?“ zajímala se.

„Chodí tam každé odpoledne po škole. On i Drake se k Feeneymu chovají jako k práskači, ale jsou příliš vyděšení, než aby si něco troufli.“

„A co dělají?“

„Většinou nouzově vymyšlené práce. Myjí podlahy, čistí toalety, leští kliky. Molly pro ně vždycky něco najde.“

„Za znásilnění mladé dívky měli být potrestáni přísněji.“

„To by nesměli mít tak dobrého právního zástupce.“ Rita se usmála.

„Ten argument znáš stejně dobře jako já. Aby mohla justice fungovat, musí mít každý právo na nejlepší možné právní zastoupení, jakého se mu může dostat.“

Jesse přikývl.

„To neznamená, že by se mi kterýkoli z nich líbil.“

„Ani mně.“

„Jak se daří tomu děvčeti?“ Jesse pokrčil rameny. „Zašli jsme spolu pro psa.“

„Ty a ona?“

„Patřil jedné z obětí těch sériových vražd. Snažil jsem se mu najít domov.“

„Obšťastnilo ji to?“

„Nemyslím, že by ji teď cokoli obšťastnilo. Dodalo jí to něco, na co se může zaměřit.“

„Co by ji mohlo obšťastnit?“

„Nevím,“ přiznal Jesse. „Možná pár let s dobrým psychiatrem.“

„K tomu dojde?“

„Jednoho jsem jí doporučil.“

„Můj bože. Policista do každého počasí.“

„Znám jednoho psychiatra,“ bránil se Jesse.

„Myslíš, že za ním půjde?“

„Většina lidí to neudělá.“

Rita přikývla.

„Já to udělala. Po svém posledním rozvodu.“

„To jich bylo víc?“

Rita se usmála a nalila si další šampaňské. „Byly tři,“ přiznala. „A po každém u mě zesílila tendence ještě zoufaleji se zamilovat do toho dalšího v řadě.“

„Děláš to pořád?“

„Ne. Ale to neznamená, že to neudělám.“

„Já jsem se po rozvodu snažil zamilovat a nepodařilo se mi to.“

„Rozvedl ses jenom jednou?“

„Ano.“

„Řekla bych, že čím častěji k tomu dochází, tím zoufalejší jsi a tím víc se snažíš pověsit na prvního ztracence, co projde kolem, čímž ještě zvýšíš pravděpodobnost, že selže i to další manželství.“

„Ale už se ti podařilo neopakovat to.“

„Až do teďka,“ poznamenala Rita.

Jesse se napil. Brusinky se sodou mu v danou chvíli přišly obzvláště nedostatečné. Zmlkli. Nakonec se zeptal. „Já?“

„Zdá se.“

„Další ztracenec?“

„Ne. Ty nejsi ztracenec.“

„Děkuju, ale nejsem si tak jistý.“

„Proč?“

„Kvůli Jenn,“ řekl.

Rita odložila skleničku, vstala a začala si rozepínat knoflíčky na blůze. Rozepnutá z ní sklouzla. Vystoupila z bot, rozepnula zip kalhot, sjely jí po nohou, vykročila z nich. Spodní prádlo měla slonovinově bílé. Tak proto neprosvítalo, došlo Jessemu. Sundala si podprsenku, vyklouzla z kalhotek a stála před ním nahá. Jesse se usmál.

„Pravá rusovláska,“ poznamenal.

„To, anebo velice pečlivá v barvení.“

Došla ke gauči a posadila se vedle Jesseho. Přitáhla pod sebe nohy. „Pověz mi o Jenn.“

„Nemůžu se pořádně soustředit,“ vymlouval se Jesse. „Přesně to jsem měla v úmyslu.“

Nějak se posunula a ocitla se mu na klíně, pak byli nazí oba a po chvíli leželi propleteni na gauči, čekali, až se jim zklidní dech.

Nakonec, s tváří přitisknutou k jeho, zašeptala: „Tak mi pověz o Jenn.“

„Jsi ta nejkrásnější žena, jakou jsem kdy potkal,“ začal Jesse opatrně. „A nikdy jsem nezažil sex, který by se mi líbil víc.“

„Ani s Jenn?“

„Nevypadá líp než ty. Ani v milování tě nepředstihne.“

„Tak proč ona a ne já?“

Jesse se trochu nadzvedl, takže si mohl opřít hlavu o opěradlo gauče. Rita se uvelebila tak, že ležela v ohbí jeho pravé paže. „Proč ona?“ zopakovala svou otázku. Jesse se krátce a nevesele zasmál.

„Bože,“ povzdechl si. „Kdybych věděl tohle, tak vím všecko.“

„Jestli ty nejsi svým způsobem závislák.“

„Na alkoholu?“

„A na Jenn.“

Jesse pomalu přikývl.

„A na Jenn.“

„Pít jsi přestal,“ připomněla mu.

Jesse mlčel, naslouchal svému i Ritině dechu, a vím.

Leželi nehybně, bez vášně, nahá těla se sebe příjemně dotýkala. Rita jako by se bez oblečení cítila naprosto v pohodě.

„Možná bys dokázal překonat i svoji závislost na Jenn,“ napovídala mu.

„Miluju ji.“

„Ježíšikriste. Vyslovuješ tu frázi, jako bys objevil Ameriku. Láska je emoce jako každá jiná. Může tě přejít jako zlost nebo strach nebo nenávist.“

„Miluju ji. Kdybych mohl být s ní, jsem s ní.“

„Tak co máš v plánu? Budeš se mnou spát, dokud nebudeš moct být s ní?“

„Sakra, Rito, nemám žádný plán. Jen přežívám.“

„Ten psychiatr, co ho znáš, co říká o Jenn?“

„Že mám svou práci, že mám ženy, které mě zajímají a které se zajímají o mě, a že můj život normálně plyne, tak proč potřebuju Jenn?“

„A ty na to?“

„Nebude se ti to líbit,“ upozornil ji. Rita udělala obličej. „‚Protože ji miluju.‘“ Jesse přikývl.

„A mě nemiluješ,“ pokračovala Rita. „Vlastně ano. Jenže Jenn miluju víc.“ Rita chvíli mlčela.

„Jestli se s Jenn zase dáte dohromady, nemohli bychom se milovat dál? Na poloviční úvazek, jak se říká?“

„Rito, nevím, co se stane, až vstanu z tohohle gauče, natož co bude za měsíc nebo za rok.“

„Ale bylo by to možné?“ vymáhala odpověď. Jesse pomalu zakroutil hlavou.

„To asi ne,“ řekl.

62

Vzkaz byl napsán modrým inkoustem velkými tiskacími písmeny.

JESTLI SE CHCETE DOZVĚDĚT NĚCO O SVÉM SÉRIOVÉM VRAHOVI, PŘIJĎTE DO KAVÁRNY V NÁKUPNÍM STŘEDISKU NORTHEAST VE ČTVRTEK V 7 VEČER.

SÁM!!!!!!!

Písmo působilo trochu roztřeseně, jako by pisatelem byl starý člověk.

„Nejspíš to psali levačkou,“ usoudil Jesse.

„Aby zmátli odborníka na grafologii,“ doplnila Molly.

„Jo.“

„Je analýza písma až tak účinná?“ zajímala se Molly. Jesse se usmál a zatvářil se, jako by si to nemyslel. „Znáš to nákupní středisko?“ zeptal se Jesse Molly. „Jsem matka z předměstí. Samozřejmě, znám ho. Ty ne?“

„Já matka z předměstí nejsem,“ vrátil jí její repliku Jesse. „Zajdu tam odpoledne a omrknu to.“

„Tys tam nikdy nebyl?“

„Jenom venku. Setkal jsem se tam onehdy s Candace.“

„Tomu sotva dokážu uvěřit. Myslíš, že to poslali oni?“

„Jo.“

„Co hodláš udělat?“

„Jít tam.“

„Je úterý. Na přípravu máme dnešek a zítřek.“

„Kolik lidí tam tak bude ve čtvrtek večer?“ zajímal se Jesse. „Dost,“ odpověděla. „Večer je tam vždycky plno a nastal čas nákupů jarního oblečení.“

„To jistě.“

„Nákupní středisko má hodně východů. Když nepočítám ty, které využívá sklad, víš, na dodávky zboží a podobně.“

„Bude těžké je všechny obsadit.“

„Státní policie nám jistě pomůže a místní vyčlení několik lidí.“ Jesse zavrtěl hlavou.

„Příliš mnoho zúčastněných. Nemohl bych to řídit.“

„Mohli bychom akci koordinovat přes Vargase,“ navrhla Molly.

„Jsou moc chytří,“ namítl Jesse.

„Ale určitě nečekají, že se je pokusíme chytit.“

„Z toho nejspíš budou mít radost.“

„Jim se to líbí?“

„Zvyšuje to riziko, je to větší vzrušení.“

„Tak proč bychom tam neměli dorazit v plné síle?“ nechápala Molly. „Obsadili bychom všechny východy, po kavárně bychom rozmístili policisty v civilu.“

„Milují riziko,“ vysvětloval Jesse. „Ale nelíbí se jim zřejmé věci. Nechtějí, aby je někdo chytil. Chtějí jen cítit nebezpečí, že by mohli být přistiženi.“

„Chtějí, aby po nich někdo střílel a netrefil se,“ zformulovala to Molly.

„Přesně tak,“ potvrdil jí Jesse.

„A ty máš strach, že kdyby se do toho zapojilo příliš mnoho lidí, někdo by se prozradil.“

„A oni by unikli.“

„Předpokládáš, že účelem schůzky je zabít tě,“ pokračovala Molly.

„Jo.“

„Tak proč na to jdou takhle? Vědí, kde bydlíš. Proč si na tebe prostě nepočíhají a nezastřelí tě při návratu domů?“

„Ze stejného důvodu, z jakého se mnou koketují, zvou mě na oběd, kamarádí se se mnou,“ vysvětloval Jesse.

„Jsou to vlastně cvoci. Pořád na to zapomínám.“

„Takže ne všechno, co dělají, má podle nás logiku. Na druhou stranu, když je někdo cvok, neznamená to, že je hloupý. Zvolili si veřejné místo s řadou východů. Parkoviště ústí do mnoha silnic vedoucích nejrůznějšími směry. Z takového místa se dobře uniká. Člověk se velice snadno ztratí. A taky tam sotva můžeme začít střílet.“

„Takže do kavárny včas rozmístíme naše lidi,“ uvažovala nahlas Molly. „Já a Tlapa bychom mohli předstírat, že jsme manželé shánějící oblečení.“

„Jsi o deset let starší než Tlapa,“ neodpustil si Jesse.

„To jsem. Ale nevypadám na to.“

„To je pravda,“ připustil Jesse. „Ale Tlapa to být nemůže. Znají ho.“

„No, tak já a Anthony. Od Tlapy se budeme držet dál.“

„Nechci, abys tam chodila ty, Molly,“ přiznal Jesse. „Proč ne?“

„Máš manžela a děti.“

„A Anthony má ženu a děti.“

„Bál jsem se, že si vzpomeneš.“

„To kvůli tomu, že jsem žena,“ obvinila ho Molly. Jesse mlčel.

„Je to ono, že?“

„Ano.“

„No, to je od tebe milé a rytířské. A vím, že tě k tomu vede strach o mě. Přesto mě to ponižuje.“

„Já vím.“

„Víš, štveš mě. Ani se s tebou nemůžu poprat.“

„Dáte si tam s Anthonym něco k jídlu,“ obrátil Jesse. „Vezmi si vestu.“

„Ty taky.“ Jesse přikývl.

„Nová jarní móda,“ zahučel.

63

Vyrazili brzo. Molly s Anthonym v džínách a zimních kabátech vstoupili do nákupního střediska v půl páté a pustili se do nákupů. Molly nakoupila pár věcí a Anthony jí nosil tašky a tvářil se znuděně.

Tonyho ani Briannu nikde nezahlédli. Ty vlastně znali jen Jesse a Tlapa Simpson. Ostatní byli pouze seznámeni s podrobným popisem. Jenže to není totéž. Simpson venku rozmístil další policisty, snažil se udržet pod kontrolou všechny východy. Službu v Paradise drželi jen Steve Freidman a Buddy Hall.

V 18.27 Molly s Anthonym vstoupil do kavárny. Odložili tašky a posadili se ke stolku. Ze svého místa se rozhlíželi po různých variantách občerstvení, pak patrně dospěli k rozhodnutí, Anthony se zvedl a došel pro smaženou rýži s vepřovým. Kavárna se skoro celá zaplnila. Když se Molly rozhlížela po zákaznících, uvědomila si, že hned několik párů by mohli být Lincolnovi. V 18.48 Molly došlo, že už dál nemůže předstírat, že jí rýži. Neměla vůbec chuť na jídlo a Anthony zřejmě také ne.

„Dojdu pro kafe,“ oznámila mu.

„Se smetanou a dvěma cukry,“ požádal ji.

V 18.57 Molly vytáhla z kabelky mobil a zavolala Tlapovi před středisko.

„Ahoj, miláčku,“ zašveholila. „Molly?“

„Ano. Jestlipak s bratrem pěkně posloucháte Nonu?“

„Nějaký náznak akce?“ zajímal se Simpson.

Anthony se tvářil jako manžel, jehož žena často telefonuje, bezcílně těkal zrakem po okolí. Molly se

usmála.

„Ne, miláčku, dali jsme si s tatínkem kávu a za chvilku budeme doma.“

„Mám ti s tím pomoct?“ nabídl se Simpson. „Mám předstírat, že jsem tvé dítě?“

„To tedy rozhodně ne,“ zamítla jeho návrh Molly. „Copak jste s Nonou dělali?“

„Jen občas zahučím, abys věděla, že spojení trvá a že tu pořád jsem.“

„To je výborné,“ rozplývala se Molly.

V sedm do nákupního střediska nakráčel Jesse, zelenou bundu oblečenou přes kevlarovou vestu. S rukama v kapsách se loudal střediskem a zastavil se před výtahem naproti vchodu do kavárny.

„Je sedm,“ hlásila Molly.

„Je tam Jesse?“ ověřoval si Tlapa telefonem.

„Hmm.“

„Něco se děje?“

„Ne, miláčku, ještě ne.“

„To miláčku se mi docela líbí. Nemohla bys mi říkat miláčku i na stanici, až bude po všem?“

„Ne.“

Dveře výtahu za Jessem se otevřely a v nich stál muž se ženou. Na hlavě měli čepice naražené do čela a obličej jim částečně zakrývaly šály.

„Jesse,“ oslovil ho muž.

Jesse se obrátil směrem k nim. Oba zvedli pistole s dlouhou hlavní a střelili ho do hrudi. Z pistolí vyšlo jen nezřetelné pufnutí, které naprosto zaniklo v ruchu nákupního střediska. Jesse o půl kroku couvl.

„Začalo to,“ nahlásila Molly do telefonu, pustila ho a s pistolí v ruce se obrátila. DeAngelo už byl na nohou, zbraň zamířenou.

Dveře výtahu se zavřely a výtah se rozjel nahoru, muže a ženu odvážel s sebou. Lidé v kavárně se konečně zmohli na reakci. Výsledkem byl naprostý chaos.

„Na obou koncích jsou eskalátory,“ křikl Jesse a mávl rukou. „Molly, vem si tamhle ty. Anthony, ty zůstaň tady.“

Pak se obrátil a rozeběhl se, protahoval se mezi davem, zbraň držel dole u stehna. Když doběhl k eskalátorům, zpomalil, rozepnul si bundu, aby při jízdě nahoru mohl hovořit do mikrofonu připevněného k vestě.

„Tlapo?“

„Jsi v pořádku, Jesse?“

„Ano. Nepovedlo se. Jsou teď někde v patře.“

„Máme vtrhnout dovnitř?“

„Ne. Pokusíme se vám je nadehnat.“

„Budeme tady.“

„Když jsme je zahlédli, měli černé pletené čapky stažené do čela a černé nebo tmavě modré šály přes bradu, jako by jim byla zima. Ona měla kožich. On nepromokavý kabát.“

„Budeme mít oči otevřené.“

„Ať to vědí všichni,“ upomínal ho Jesse. „A taky se mohli převléct, tak nelpěte na těch kabátech a šálách.“

„Jasně, Jesse.“

Když Jesse dojel na konec schodů, zastavil se se zbraní u boku a rozhlížel se kolem sebe. Většina lidí si zbraně vůbec nevšimla. Ti, kteří ji zahlédli, rychle uhnuli pohledem a kvapně se klidili pryč. Jesse

si dával pozor, aby byl dobře vidět jeho odznak, připnutý na vestě. Nerad bych, ani někdo zavolal 911 a my se pak postříleli s místní jednotkou rychlého nasazení. Podíval se na druhý konec haly a uviděl Molly, stojící na konci druhých eskalátorů.

O patro níž čekal Anthony, postavený čelem k výtahu. Zbraň držel v ruce, skloněnou ke stehnu. Výtah se vrátil dolů, dveře se otevřely a vystoupilo několik mužů a žen. Byla mezi nimi i dobře vypadající žena ve žlutém vlněném kabátě až po kotníky, se žlutou kašmírovou šálou na hlavě. Nesla menší nákupní tašku, a když cestou k východu procházela kolem Anthonyho, usmála se na něj.

Anthony si byl naprosto jistý, že to není ona. Přesto nezaškodí ověřit si to.

„Promiňte, madam,“ oslovil ji.

Obrátila se, z nákupní tašky vytáhla zbraň a střelila ho doprostřed čela. Jak Anthony padal k zemi, jeden muž z výtahu postoupil vpřed a vzal ženu pod paží. Měl na sobě koženou bundu a baseballovou čepici s dlouhým štítkem a nízkým dýnkem.

Než Anthony dopadl na zem, muž se ženou už ho dávno minuli a hlavním vchodem nákupního střediska zmizeli ven. Když se blížili k parkovišti, proletělo kolem nich několik mužů, běželi k hlídkovému autu paradiské policie. Obklopili ho, všichni naráz mluvili na Eddieho Coxe u volantu, ukazovali ke středisku. Muž se ženou kolem nich prošli, nastoupili do volva z půjčovny a v tichosti odjeli.

64

Jesse seděl vedle Healyho na předním sedadle jeho neoznačeného vozu.

„Jejich oblečení jsme našli v umývárně,“ informoval ho Healy.

„Oblečení na převléknutí si nesli v nákupních taškách,“ doplnil ho Jesse.

„Měli jste nás radši požádat o pomoc,“ soudil Healy.

„Hlídali jsme všechny východy,“ bránil se Jesse.

„Což znamená, že museli projít těsně kolem některého z vašich lidí,“ poznamenal Healy.

„Jedině já a Simpson jsme pořádně věděli, jak vypadají.“

„Kdybyste nás přivolali…“

„Ani vy byste nevěděli, jak vypadají.“

„Ano, ale patrně bychom u výtahu měli víc lidí.“

„A ti by stejně nemohli začít střílet,“ namítl Jesse. „O nic víc než Anthony. Z toho výtahu vystupovalo osm nebo deset lidí.“

„A patrně byl méně ostražitý, protože šlo o pěknou ženu,“ pokračoval v úsudku Healy. Jesse pokrčil rameny.

„Kdybyste nás přizvali, nemuselo to dopadnout lépe. Ale horší by to určitě nebylo.“

„Ne, jeden z mých mužů je mrtvý a Lincolnovi jsou pryč.“

„Jste si naprosto jistý, že to byli oni?“

„Byli to oni.“

„Poznal jste je?“

„Byli to oni.“

Healy přikývl a chvíli mlčel. Pak řekl: „Hlídáme jejich byt. Saab před ním ještě stále parkuje.“ Jesse přikývl.

„Možná půjčovna,“ nadhodil.

„Půjčovny prověříme.“ Healy pohlédl na hodiny na přístrojové desce. „Jenže jsou dvě dvacet šest ráno.“

„Jestli použili své jméno,“ zapochyboval Jesse. „Museli ukázat kreditku.“

„Takoví lidé klidně můžou mít připravenou celou novou identitu, jen tak, pro jistotu.“

„Nechcete se zajít podívat do bytu?“ nabídl mu Healy. „Máte povolení?“

„To už je vybavené.“

„Proto vás tak dobře platí,“ poznamenal Jesse. „Napřed musím za Betty DeAngelovou.“

„Vdova?“ Jesse přikývl.

„To máte štěstí,“ poznamenal Healy ironicky. „Má pět dětí,“ dodal Jesse. „To je tvrdý,“ připustil Healy. Jesse přikývl.

„Přijdu za vámi k Lincolnovým,“ řekl.

Jesse vystoupil z auta, zamířil přes prázdné parkoviště k východnímu výjezdu, kde už zbývalo jen jeho auto. Za jeho zády se rozjel Healy. Má pravdu, Anthony patrně zaváhal, jestli vystřelit na pěkně vypadající ženu. A Healy se nejspíš nemýlí ani ohledně zapojení státní policie. Jesse je měl do akce přizvat. Na místě by bylo víc lidí a Anthonymu by se třeba nic nestalo. Možná by Lincolnovy chytili. Jesseho kroky se hlasitě rozléhaly prázdným temným prostranstvím. Nejspíš přecenil sebe i své lidi. A nejspíš není k ničemu nad tím dumat. Odemkl auto a nastartoval. Reflektory podtrhly nehybnost a opuštěnost parkoviště. Zařadil rychlost a vyjel.

Neznal jména Anthonyho dětí. Nejspíš existuje Anthony Junior. Doufal, že u toho děti nebudou, až bude mluvit s Betty.

65

Do bytu Lincolnových Jesse dorazil ve čtvrt na pět. Technici státní policie už začínali sklízet nádobíčko. Dva detektivové se v něčem přehrabovali.

„Mluvil jste s vdovou?“ zajímal se Healy. Jesse přikývl. Healy přikyvoval s ním.

„Viděl jste zdejší studovnu?“

„Dobře vybavená,“ poznamenal Jesse.

„Pojďte se podívat,“ vybídl Jesseho Healy a zavedl ho do studovny.

Celou obrazovku počítače vyplňoval snímek Jesseho hlavy, patrně zrovna vycházel z policejní stanice. Obrázek zjevně vznikl vystřižením a zvětšením detailu, takže pozadím si nikdo nemohl být jistý.

„Uviděli jsme to na obrazovce v momentě, kdy jsme sem vešli.“

„Počítali s tím, že budu mrtvý,“ poznamenal Jesse.

„Jo.“

Healy se obrátil a zavolal do obývacího pokoje. „Rosario!“ Do místnosti vstoupil jeden z techniků.

„Projeďte ty obrázky,“ přikázal mu Healy. Rosario se podíval na snímek na obrazovce, pak na Jesseho. „Kapitán se bojí počítačů,“ poznamenal Rosario. „Neumím si ani stáhnout porno,“ postěžoval si Healy. „Spusťte to.“

„Ano, kapitáne.“ Rosario klikl myší.

Objevil se obrázek Abby Taylorové. Rosario klikl ještě jednou. Obrázek Garfielda Kennedyho. Klik. Barbara Careyová. Klik. Kenneth Eisley. Klik. Zase Jesse.

„Jsou to zvětšené momentky. Z digitálního fotoaparátu. Připojíte ho k počítači a upravíte, jak se vám hodí.“

„A moje fotografie byla na obrazovce, když jste vešli dovnitř.“

„Jo.“

„Ještě něco zajímavého?“

„Na počítači nic, co bych uměl najít. Možná kluci z laboratoře…“

„Zajistěte, aby se nic neztratilo, až ho budete vypínat,“ nabádal Rosaria Healy. Jesse se spolu s Healym vrátil do obývacího pokoje. „Ještě nějaká zajímavost?“

„To místo je nedotčené. Ani známka útěku. Oblečení, kartáčky na zuby, lak na vlasy, všechno na svém místě. Šekové knížky ukazují na značnou sumu v bance. Kreditní karty jsou v šuplíku. Jídlo v ledničce. Podle data spotřeby bylo nakoupeno nedávno. Recepční si nepamatuje, že by je včera viděla odjíždět. Ale z jejich bytu se dá sjet až do spodního podlaží a odtud vyjít bočními dveřmi na parkoviště.“

„Proč ty fotografie na obrazovce počítače?“ zajímal se Jesse.

„Já vím. Taky mě to trápí.“

„Usvědčuje je to.“

„Rozhodně,“ potvrdil mu Healy.

„Tak proč je tu vystavili?“

„Nečekali, že sem přijdeme?“ nadhodil Healy.

„Nebo naopak ano.“

Healy přešel k oknu a zahleděl se ven. Nebylo tam nic k vidění, v noční tmě za oknem se odrážel jen on sám a pokoj. „Chtěli, abychom to věděli?“ navrhl Healy. „Možná.“

Jesse přešel k oknu a postavil se vedle Healyho, zíral do tmy.

„Jak mohli vědět, že sem přijdeme?“ zeptal se Healy.

„Neměli sebemenší důvod domnívat se, že se jim nepodaří mě zabít.“

„A kdyby vás zabili, neměli důvod domnívat se, že je podezíráme.“

„Přitom tu zanechali něco, co se rovná zjevnému přiznání.“

„K pěti vraždám,“ souhlasil Healy. „Nebo si to alespoň mysleli.“ Specialisté za nimi balili. „Už končíme, kapitáne,“ hlásil Rosario. Healy přikývl. Obrátil se na jednoho z detektivů. „Nechte tu dva uniformované policisty,“ poručil. „Pro případ, že by se vrátili.“

„Ještě se zdržím,“ ozval se Jesse.

„Jistě. Chcete tu zůstat sám?“

„Jo.“

„Rád to dělám taky. Svým způsobem naslouchám místu činu. Sám.“

„Něco takového,“ potvrdil mu Jesse.

„Dobře. Paulie.“ Healy se obrátil na detektiva. „Ať zůstanou v hale, dokud Stone neodejde.“

Když všichni zmizeli, stál Jesse v hustém tichu a pomalu se rozhlížel po místnosti. To místo bylo přeměřeno, prohledáno, vyfotografováno, zinventarizováno, posypáno práškem na snímání otisků. Počítač odnesli. Přešel do koupelny. V držácích tu visely dva kartáčky na zuby. V rohu sotva použitá zubní pasta na citlivé zuby. Mýdlo bylo nové. Vedle čerstvého kousku mýdla na poličce u sprchy stála plná nádoba sprchového šamponu. Na poličce nad umývadlem byly vystaveny kelímky a tuby make-upu stejného výrobce, všechny sotva použité, všechny pečlivě srovnané podle velikosti a tvaru. Postel voněla jako nově povlečená. Odtáhl pokrývku. Prostěradla působila jako čerstvě vypraná a vyžehlená.

Otevřel dvířka prádelníku se zrcadlem. Tonyho košile byly pečlivě seřazené podle barev, ještě pořád v průhledném obalu z čistírny. Ponožky měl řádně srolované. Briannin prádelník byl stejně pečlivě uspořádaný. Kuchyň bez poskvrnky. Pulty umyté. Lednička čistá a jídlo roztříděné. Bylo tu místo pro všechno a všechno na svém místě. Na jídelním stole ležel servis z luxusního čínského porcelánu. Celé místo vyvolávalo dojem, že Lincolnovi očekávali společnost… Očekávali. Proto tu vystavili důkazy.

Bylo to rozloučení. Jen koukejte, o kolik jsme chytřejší než vy. Prostě zmizeli a časem si někdo všimne, že tu nejsou, nebo možná sami anonymně poskytnou tip. A policisté sem přijdou a na obrazovce počítače je bude čekat přiznání. Neměli v úmyslu vrátit se kdy zpátky. A byli příliš, až nutkavě pořádní na to, aby místo nechali neuklizené, když je někdo má vidět. Chystali se k odjezdu i v případě, že by ho úspěšně zabili. Měl se stát jejich konečným triumfem. Tady.

66

Ráno Jesse na schodech policejní stanice poskytl interview tisku. Ano, důstojník paradiské policie Anthony DeAngelo byl včera večer zastřelen. Ano, identifikovali dva podezřelé: Tonyho a Briannu Lincolnovy. Ne, neví, kde se podezřelí momentálně nacházejí. Ano, pátrání pokračuje. Když Jesse zodpověděl všechny otázky, které dokázal vystát, tisková konference skončila a Jesse se vrátil dovnitř.

Molly mu pokynula směrem ke kanceláři.

„Jenn,“ vysvětlila mu. „Přišla sem bočním vchodem.“

Jesse přikývl a vstoupil do kanceláře. Jenn seděla na hraně stolu, oknem kanceláře sledovala hemžení lidí od médií, které zuřilo na trávníku před policejní stanicí. Jesse za sebou zavřel dveře.

„Ahoj,“ pozdravil.

„Ahoj.“

Jesse obešel stůl a posadil se na svoji židli. Jenn se posunula, aby byla obrácená směrem k němu, pravou nohou se opírala o zem, levá jí visela ve vzduchu.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se.

„Fyzicky? Jistěže. Malý kalibr, dobrá vesta.“

„Přesto, někdo se tě pokusil zabít.“

„Já vím.“

„A zabili už čtyři lidi.“

„Ano.“

„A unikli.“

„Prozatím.“

Jenn chvíli mlčela.

„Musí ti být strašně.“

„Snažím se toho moc necítit.“

„Jak jsi na tom s pitím?“ zajímala se.

„Už nepiju.“

Jenn přikývla.

„Musel jsi to oznámit Anthonyho rodině?“ Jesse přikývl.

„Jeho ženě,“ řekl.

„Bylo to zlé?“

„Ano.“

„Určitě ti není hrozně?“ ověřovala si znovu. Jesse pokrčil rameny a zadíval se z okna na velký chumel lidí od médií.

Pak se nadechl, obrátil se k Jenn a přiznal: „Ano. Vlastně mi je příšerně.“

„Jistěže. Smím ti něco říct?“

„I kdybych odpověděl ne, stejně bys to řekla.“

„Ano, nejspíš ano.“

Na chvíli se odmlčela, zabořila tvář do obou dlaní, protřela si oči, jako by byla nesmírně unavená. Pak zvedla hlavu a zhluboka se nadechla.

„Je mi moc líto, že jsem se pokusila využít našeho vztahu k tomu, abych pronikla k tomu případu sériových vražd. Takové chování sis nezasloužil. Neměla jsem tě s tím obtěžovat. Byla to chyba a bylo hloupé žádat tě o něco takového.“

Jesse se pousmál.

„Chyba a hloupé?“

„Ano. Myslela jsem jenom na sebe. Měla jsem myslet na tebe. Je mi to moc líto.“ Jesse chvíli nic neříkal. Pak řekl: „Díky, Jenn.“

„Nemáš zač.“

Krásně voněla. Vlasy měla pěkně ostříhané a dokonale upravené, make-up skvěle zvolený a perfektně udělaný. Oblečení naprosto bez chybičky. Sálala z ní fyzická přitažlivost, ale ne okázalost.

„Chceš si o tom promluvit?“ zeptala se.

„Neoficiálně?“

Jenn mírně svěsila hlavu.

„Nikdy nikomu neřeknu, co mi svěříš, pokud mě o to sám nepožádáš,“ slíbila mu. Jesse se na ni usmál.

„Krom toho na takové zpravodajství ani nemáš kvalifikaci.“ Jenn mu úsměv vrátila.

„Sakra, právě o tu kvalifikaci mi jde,“ zažertovala.

„Jsou dva, manželé. Chtěli mě zabít, ale měl jsem neprůstřelnou vestu. Snažili jsme se jim nastražit past v nákupním středisku, ale zabili Anthonyho a zmizeli v davu. Nejspíš jsme měli přizvat taky státní policii, ale co se stalo, stalo se. Prohledali jsme jejich byt, našli počítač a na něm moji fotku a chronologicky podle doby úmrtí seřazené fotky ostatních obětí.“

„Něco jako přiznání,“ poznala hned Jenn.

„Vypadá to tak. Byt byl prázdný. Žádný náznak útěku, ale není po nich ani vidu, ani slechu. Auto zůstalo v garáži. Nejspíš si půjčili jiné v půjčovně. Myslím, že si předem připravili novou identitu a v celých Státech se nenajde nikdo, kdo by si půjčil auto na jméno Lincoln.“

„Takže si myslíš, že ses měl stát jejich zlatým hřebem?“

„Ano.“

„A že měli v úmyslu zmizet hned poté, co tě zastřelí?“

„Ano. Byt pro nás uklidili od píky. Na počítači nás čekaly fotografie. Měli jsme je najít. Pochopit, o kolik jsou chytřejší než my tupci.“

„A netušíš, kam měli namířeno?“

„Nemám šajna.“

„Jak se dostali k tomu autu?“ Jesse na ni nechápavě zíral.

„Museli ho z půjčovny vyzvednout,“ vysvětlovala Jenn. „Jak se tam dostali?“

„Jak se dostali k tomu autu?“ zopakoval Jesse.

67

„Možná tam jeden z nich toho druhého dovezl?“ přemýšlel nahlas Simpson. „Když si to auto šli vypůjčit.“

„Že by auto z půjčovny postavili před svůj byt?“ rozvíjel myšlenku Jesse. „Poté, co ho vyzvedli?“

„Kam? Všechna místa k parkování mají svoji rezervaci. Kdyby auto zaparkovali na místě někoho jiného, upoutali by na sebe pozornost.“

„A to by neradi. Což takhle na ulici?“

„Na obou stranách ulice je odtahová zóna.“

„Postranní ulice.“

„Teoreticky tam smí parkovat jenom ten, kdo tam bydlí.“

„Jak často to kontrolujeme?“

„Zrovna moc často ne.“

„Jenže to oni netušili.“

„Takže ať by s tím autem z půjčovny udělali cokoli, riskovali by, že na sebe upoutají pozornost, a tomu se zjevně chtěli vyhnout.“

„Nebo ho zaparkovali někdy během dne u nákupního střediska,“ nadhodil Jesse. „A používali taxíky.“ O tom Simpson pochyboval. „Myslíš, že by byli tak hloupí, aby používali taxíky?“

„Myslí si o sobě, že jsou úžasní. A my že jsme hloupí.“

„Takže to mohli udělat?“

„Ano.“

„Paradiské taxi je jediná firma ve městě.“

„Zajdi tam.“

„Teď hned?“

„Teď hned.“

Když Tlapa odešel, Jesse se i se židlí otočil a opřel si nohy o parapet zadního okna, sledoval hasičské vozy před požární stanicí. Zazvonil telefon. Jesse zvedl sluchátko.

„Kapitán Healy na lince dva,“ informovala ho Molly.

„Kulky odpovídají,“ hlásil Healy.

„Ta, co vyndali z Anthonyho?“

„Jo. A ta, co vám uvízla ve vestě.“

„To jsme čekali. A co půjčovny aut?“

„Půjčovny aut splaskly jako balónek. Prověřili jsme všechny v okruhu padesáti mil, včetně letiště Logan. Nikdo jménem Lincoln si auto nepůjčil.“

„A co půjčovny, které vozy samy dodávají?“

„I na to jste pomyslel,“ podivil se Healy.

„Jsme malé oddělení. Ale snažíme se.“

„V okruhu padesáti mil jsou takové jen dvě. Ani jedna z nich nedodávala vůz do Paradise.“

„Nezískali jste z jejich bytu nějaké otisky, které by někomu odpovídaly?“

„Ne. V systému, který máme k dispozici, jsme žádnou shodu neobjevili. A víte, že to ve skutečnosti nebyl jejich byt?“

„Pronajali si ho?“

„Jo, od chlápka, který na dva roky odjel do Saúdské Arábie. Nějaký konzultant.“

„To ho potěší, že zvedli kotvy.“

„Pokud mu nezaplatili předem.“

„Vy byste to udělal?“

„Kdybych věděl, že se hodlám vypařit? Ne, to nemyslím.“

Když Jesse dotelefonoval, otočil se se židlí, znovu položil nohy na parapet a zahleděl se na požární vozy.

Měli falešnou identitu. Museli ji mít připravenou v záloze. Proto tak otevřeně hovořili o své minulosti v Clevelandu. Možná i ta byla převzatá. Pokud máte dost času a filipa, můžete si připravit kompletní novou identitu, řidičské průkazy, kreditní karty. Klidně i pět nových identit.

Na stupačce jednoho požárního vozu stál zpravodajský fotograf a fotil ho oknem. Jesse si dokázal představit titulek. Policejní náčelník paradiské policie Stone zvažuje příští kroky. Jesse se ani nepohnul.

Pokud si dávno předem připravili novou identitu, museli mít dávno předem v plánu, že budou vraždit. Možná Paradise není první místo. Lidé jako oni se před ničím nezastaví. Pokud Paradise nebylo první městečko, ve kterém se oddali své vášni, nejspíš nebude ani poslední. Nikam nespěchají. Nemusí pracovat.

Do kanceláře vešel Tlapa Simpson.

„V minulém týdnu měla taxislužba jedenáct zakázek k jízdě mimo Paradise,“ hlásil Tlapa. „Sedmkrát na letiště. Dvě jízdy k nákupnímu středisku Northeast. Jednu do baptistické nemocnice v Nové Anglii. Jednu do zábavního parku Wonderland Dog Track.“

„V zimě?“ podivil se Jesse.

„Fungujou po celý rok.“

„Za takovéhohle počasí by snad bylo jednodušší prostě poslat šek mailem.“

„Vy Kaliforňané jste děsní změkčilci. Tvrdí občané Nové Anglie si tam rádi zajedou, když se jim zachce.“ Jesse přikývl.

„Takže si mohli vzít taxíka na letiště, vyzvednout auto v půjčovně a zajet do nákupního střediska.“

„Nebo to mohl absolvovat jeden z nich a ten druhý ho tam mohl vyzvednout a odvézt domů saabem.“

„Rádi dělají všechno společně,“ poznamenal Jesse.

„Takže myslíš, že do půjčovny jeli oba a pak s tím autem zamířili do nákupního střediska v době, kdy tě chtěli zastřelit?“

„Ano.“

„A co když si vůz půjčili den předem a zaparkovali ho u střediska?“

„Auto by tam zůstalo přes noc. Mohlo by k sobě přitáhnout pozornost. A v den střelby by se ke středisku museli dopravit taxíkem.“

„Proč prostě nepřijeli saabem a nevyměnili auta na místě?“

„Nevím. Možná jsou takoví snobi, že nedokázali přenést přes srdce pomyšlení, že by opustili saaba.“

„Hele, Jesse, stejně ho opustili, právě tak jako byt.“

„Jo, ale bezpečně zaparkované v garáži. Nebavíme se tu o zcela racionálně myslících lidech.“

„Myslíš, že jsou to cvoci?“

„Zabili celou řadu lidí, a to bez zjevného důvodu.“

„Dobrý postřeh,“ pochválil ho Tlapa. „V každém případě hledáme jízdy taxíkem v den střelby.“

„Není v blízkosti Wonderlandu stanice metra?“

„Jo. Blue Line. Jako dítě jsem s ní jezdíval do Bostonu. Je to celá řada stanic: Revere Beach, Orient Heights, letiště, Maverick Square ve východním Bostonu.“

Jesse přikyvoval.

„Dobře. Ověř pro ten den taxíky na letiště a do Wonderlandu. Promluv si s řidiči. Zjisti, jestli nedokážou popsat, koho vezli a kde ho vyzvedávali. Sežeň jména všech půjčoven na letišti, které nejpozději ten den půjčovaly auto.“

„To nějakou dobu potrvá,“ upozornil ho Tlapa.

„To je možné. Nebo taky uspěješ u prvního chlapa, kterého se zeptáš.“

„To není zrovna pravděpodobné.“

„Zrovna tak jako u posledního.“

„Ne. Takhle to nechodí.“ Jesse pokrčil rameny.

Když Tlapa odešel, Jesse se znovu zahleděl na požární vozy.

Kam by tak mohli jít? Mohli zamířit kamkoli. Zjevné mají spoustu peněz. Umožnil to Tonyho vynález. Jestli je to pravda… Mohla by být… Jestli je to pravda, měl by na něj mít patent… Jestli má patent, bude přihlášený u patentového úřadu… a ten má webovou stránku…

Jesse vstal, otevřel dveře kanceláře a zahalekal: „Molly.“

Když se dostavila, zeptal se jí: „Jsi stejným expertem na internet jako na všechno ostatní?“

„Mluvíš jako můj manžel, když po mně něco chce,“ zhodnotila jeho otázku Molly.

„Potřebuju pomoc s bojem proti zločinu.“

„Nechce se ti do toho osobně?“

„Potřebuju najít na webu patentový úřad a zjistit, kdo si patentoval nějaké čtecí zařízení pro slabozraké.“

„Každého?“

Lincolnovi vypadali na to, že by jim mohlo být kolem padesátky.

„Každého, řekněme v posledních pětadvaceti letech.“

„A zatímco to budu hledat, ty tu budeš sedět a leštit si baseballovou rukavici? A přemýšlet o jaru?“

„Hele, já jsem náčelník,“ upozornil ji Jesse. Molly se usmála a zasalutovala. „To samozřejmě jsi. Podívám se, co tam najdu.“

68

Jesse seděl s Marcy Campbellovou v Indigo Apple, popíjeli kávu.

„Rita Fiorová se mi už nikdy neozvala,“ vyprávěl. „Asi se rozhodla, že s tebou nebude dál marnit čas.“

„Přestože jsem v sexu takový borec?“

„Zdá se mi, že Rita chce, promiň mi tu frázi, vztah,“ zhodnotila situaci Marcy.

„A dospěla k závěru, že na to nejsem dobrý kandidát?“

„To nejsi,“ zdůraznila Marcy.

„Já vím.“

„A ona taky.“ Jesse přikývl. „Chce manžela,“ dodal. „Nebo cosi ekvivalentního.“

„Pokud se nemýlím, několik už jich měla.“

„Přiznej jí značný optimismus.“

„Některé ženy patrně potřebují druha.“

„Lidé,“ opravila ho Marcy.

„Lidé?“

„Někteří muži i ženy se cítí nekompletní, dokud nejsou spárovaní.“

„Ty mezi ně nepatříš.“

„Ne. Mám ráda sex a společnost, ale ne na úkor své svobody a svého já.“

Jesse si odloupl malý kousek pomerančovo-brusinkového bochánku a snědl ho. Když polkl, řekl:

„Možná mezi ně patřím i já.“

„No, ty jsi zvláštní případ. Jsi jako já, s výjimkou Jenn. Taky máš rád sex a společnost. Ale nevydáš se všanc novému vztahu jen proto, abys nějaký měl. Proto spolu tak dobře vycházíme, žádný z nás po tom druhém nevyžaduje závazek.“

Jesse se zasmál. „Což v nás vyvolává jakýsi druh závazku jednoho vůči druhému.“

„Možná. Ale nevedou nás k tomu stejné důvody. Já jsem věrná sobě, ty Jenn.“

„A tím jsem věrný sobě.“ Marcy přikývla.

„Nebo možná posedlý.“

„Může být,“ přiznal Jesse.

Marcy popíjela svoji kávu, hrneček objímala oběma rukama. „Ale sakra, přiznám ti to, jsi něčemu věrný, ať je to, k čertu, cokoli.“

„No, jde o to, že ji miluju.“

„Je to až tak prosté?“ Jesse přikývl.

„Existuje vůbec něco, co by Jenn musela udělat, aby ses jí vzdal?“

„Musela by mi říct, že o mě ztratila zájem. Kdyby mi řekla tohle, šel bych od toho.“

„Což jí nad tebou dodává vládu,“ poznamenala Marcy.

„Nejspíš.“

„A to ti nevadí?“

„O takové věci se nestarám. Miluju ji. Spojení mezi námi se ještě pořád nepřerušilo. Dohraju to.“ Marcy se napila, chvíli Jesseho pozorovala, pomalu vrtěla hlavou. Jesse ji sledoval.

„Nejzávažnější rozhodnutí svého života necháváš na někom jiném,“ pronesla. „A co je na tom nesmírně podivné, zdá se, že je to důkaz tvé samostatnosti.“

„Samostatnosti?“

„Nebuď protivný. Víš, jak to myslím.“

„Tak trochu.“

„Cítíš se silný. Věříš tomu, co cítíš. A postupuješ podle toho.“

„To je pravda.“

„S tvou prací je to stejné. Víš, co víš, děláš, co děláš, a pěkně se při tom nadřeš.“

„Jako mula.“

„Nebo jako osel.“ Jesse se usmál.

„To je to samé. Víceméně.“

„Jestli to jednou s Jenn vyřešíš, zůstaneme kamarády?“

„Jistě.“

„A budeme spolu spát?“

Jesse se pomalu nadechl a vydechl. Chvíli na Marcy hleděl, pak se pousmál a zavrtěl hlavou. „Nejspíš ne,“ řekl.

69

Molly a Tlapa seděli u dlouhého stolu v konferenční místnosti a popíjeli kávu z papírových kelímků. Třetí kelímek, dosud zavřený umělohmotným víčkem, čekal v čele stolu. Na stole ležela otevřená krabice s koblihami z Dunkin‘ Donuts. Před Tlapou ležel otevřený zápisník. Molly před sebou měla výpis z počítače. Jesse vešel, chvíli prozkoumával krabici s koblihami, pak si jednu vzal, posadil se do čela stolu a sundal víčko z kávy.

„Skořicové,“ prohlásil.

„Vím, že je máš rád,“ podotkla Molly.

„Jaké jsou ty plněné, polité čokoládou?“

„S bostonským krémem.“

„Dobrý bože,“ vyjekl Jesse. „Tak co máš, Tlapo?“

„Dobře.“ Tlapa se zadíval do svého otevřeného bloku.

„První věc. V den střelby si taxíka k nákupnímu středisku nikdo nebral. Obě jízdy taxíkem k nákupnímu středisku proběhly o den dříve a byly to pravidelné zákaznice. Dvě sestry, které žijí ve společném domě a jezdí takhle nakupovat každý týden.“

„Dobře. Vyzvedával někdo někoho před domem Lincolnových v den střelby?“

„Ne. Ale společnost si vede záznamy, víš, kvůli daním a podobným kravinám. V den střelby měli jízdu z Paradise do Wonderlandu. Znám toho řidiče. Mackie Ward, na střední škole hrál fotbal. Prý to ráno v den střelby nabral párek odpovídající našemu popisu dole ve městě před čínskou restaurací na Atlantic Avenue. A vezl je do Wonderlandu.“

„Zastavili si ho?“

„Ne, zavolali na taxislužbu a požádali, aby je nabral tam.“

„Nejspíš z mobilu. Dobře. Takže si vzali taxíka do Wonderlandu. Odtud dojeli vlakem na Logan a autobusem k jednomu z terminálů. Před terminálem si chytili autobus půjčovny a vyzvedli si auto.“

„Dost komplikované,“ soudila Molly. „Věděli, že když zabijou policistu, budeme je hledat důkladně.“

„Až příliš komplikované. Takhle se chovají amatéři. Bylo by pro ně mnohem lepší dojet na letiště saabem, zaparkovat ho v garáži, vyzvednout auto z půjčovny a odjet do nákupního střediska. Máš ještě něco?“

„V den střelby proběhly ještě další dvě jízdy na letiště,“ pokračoval Tlapa. „Dva chlapi, samotní.“

„Prověříme všechno,“ rozhodl Jesse. „Ale určitě to bude ten Wonderland. Jak se dařilo tobě, Molly?“

Molly dožvýkala koblihu a napila se kávy.

„Byla to hračka,“ utrousila. „Na webové stránce patentového úřadu se nachází třináct set dvacet tři výpisů čtecího zařízení pro slabozraké.“

„Jména?“

„Ano, a města.“

„Kde ti lidé žijí, nebo kde byl vynález podán?“

„To nevím.“

„Nějaký Lincoln?“

„Ne.“

„Někdo z Clevelandu?“

„Města jsem ještě neověřovala.“

„Dobře.“

Jesse se zahleděl na koblihy. „Bostonský krém?“ obrátil se tázavě na Molly. „No víš, to máš jako řezy s bostonským krémem, až na to, že je to kobliha.“

„Ale řezy s bostonským krémem jsou dort, ne?“

„Technicky vzato.“

Jesse si z krabice vytáhl koblihu s bostonským krémem, položil ji na ubrousek před sebou a prohlížel si ji.

„Vsadím se, že se od toho člověk snadno celý zapatlá,“ řekl.

„Snáz než si dokážeš představit,“ souhlasila Molly. „Třeba to můžou jíst jen ženy.“

„Šikovnější jedinci,“ přitakal Jesse.

„Přesně tak.“

Zmlkli a Jesse si opatrně kousl do koblihy. Přežvykoval ji, polkl a pomalu přikývl.

„Skvělá chuť, lehce indiferentní buket,“ zhodnotil ji.

„Indiferentní buket?“ zopakoval Tlapa obdivně.

„Sám nevím, co to je,“ přiznal Jesse. „Tlapo, spoj se s Healym. Řekni mu, že potřebujeme jména všech lidí, kteří si v den střelby pronajali auto. Určitě má seznam. Už mi nahlásil, že nikdo jménem Lincoln mezi nimi nebyl.“

„A já se podívám, u kolika z těch patentovaných přístrojů je uveden Cleveland,“ přidala se Molly. „To nám zjednoduší porovnání.“

„Ani se neobtěžuj,“ zarazil ji Jesse. „Stejně budeme muset všechna jména porovnat se seznamy z půjčoven aut. Ani to nemuseli patentovat v Clevelandu nebo hlásit z Clevelandu nebo, nebo jak se tam, u všech čertů, ten Cleveland vyskytuje.“

„A až budeme hotovi?“ zajímal se Tlapa.

„Pokud u nějakého jména objevíme shodu, poznáme tak třeba jejich novou identitu.“

70

Cestou do práce Jesse zajel na paradiskou šíji podívat se na Candace a jejího psa. Byl počátek dubna, ještě pořád zimní počasí s nepěkným sněhem nakupeným v místech, kam ho nahrnuly pluhy. Obloha byla zamračená. Když přejížděl zvýšenou cestu, oceán po jeho pravici působil rozmrzele šedě a kroužilo nad ním jen několik málo mořských ptáků. Na vršku ulice ke Candacinu domu vystoupil z auta a vycítil, že zas začne padat sníh. Netrvalo mu to dlouho, hned brzy po příjezdu z Los Angeles

se naučil předem rozeznávat jeho vůni.

Na příjezdové cestě stálo několik aut, tak zaparkoval na ulici a vystoupal nahoru pěšky. Cedule pověšená na klice vchodových dveří hlásala: OTEVŘENÝ DÚM. POUZE PRO MAKLÉŘE. RAČTE VSTOUPIT. Pod nápisem stálo malé logo s domečkem a text „Realitní kancelář Pell“. Jesse vešel dovnitř. Na skládací židli u karetního stolku v hale seděla žena. Na stolku před ní ležela hromada brožurek a návštěvní kniha. Jesse vnímal hlasy a pohyb někde v domě. Zvuky vytvářely ozvěnu, k jaké dochází v domě bez nábytku a bez koberců.

„Dobrý den,“ oslovila ho žena. „Jdete si prohlédnout dům?“

„Přišel jsem za Candace Penningtonovou,“ vysvětlil jí Jesse.

„Vy nejste makléř?“

„Ne.“

„Je mi líto, ale Penningtonovi se odstěhovali.“

„Kdy?“

„Minulý týden.“

„Víte, kam odjeli?“

„To nevím. Jen dohlížím na dům.“

Byla to značně kyprá žena s krátkými vlasy odbavenými na velice světlý odstín. „Kdo by to mohl vědět?“

„No, v kanceláři jistě mají jejich novou adresu. Proberte si to s Henrym,“ poradila mu. „Henrym?“

„Henrym Pellem. Máte zájem o dům?“

V pokojích, do nichž Jesse viděl, chyběl nábytek. Nebyly tu žádné koberce ani závěsy. Dům byl prázdný, čekal, až bude znovu stvořen.

Když se zákrutami příjezdové cesty vracel na ulici, začalo sněžit, vločky zatím padaly jen řídce. Věděl, že jich bude následovat víc. Předpovídali tři až šest palců. Rosnička Jenn bude do pravidelného programu vstupovat s aktuálním zpravodajstvím o počasí. Možná stojí na parkovišti,

svou na zakázku šitou vlněnou čepici si přetáhla hluboko přes uši a kolem ní se třepetají vločky. Když se Jesse vracel zpátky, sníh mu čelně útočil na přední sklo. Malými vločkami, takovými, o nichž

místní mazáci tvrdili, že předpovídají těžké sněžení. Nebydlel tu tak dlouho, aby se mohl hádat, ale za tu dobu, co tu byl, podobnou souvztažnost nikdy nepozoroval.

Mohl by zavolat Henrymu Pellovi a zjistit Candacinu adresu. Není si jistý, jestli by to měl udělat. Odvezli ji tam, kam ji odvézt museli, někam, kam ji nebude provázet minulost. Kde o ní nebudou kolovat drby. Po chodbách ji nebude pronásledovat hihňání. Nikdo jí za zády nebude dělat gesta naznačující sex.

Nebude se muset bát, že se někde vynoří její nahé fotky. Co by jí k tomu mohl říct? Co jí k tomu kdo může říct?

Sníh se začínal hromadit na silnicích a ty začaly být kluzké. Jesse zaparkoval na svém místě před policejní stanicí a vešel dovnitř. Bo Marino mopem vytíral podlahu před přepážkou. Jesse kolem něj prošel ke své kanceláři, ve dveřích se zastavil a obrátil se.

„Kde jsou ti druzí dva?“

„Čistí cely,“ odpověděla Molly.

Jesse přikývl a dál se díval na Marina. Je možné, aby parchant, jako je tenhle, vyrostl ve slušného člověka? Bude jeho a ty druhé dva to znásilnění provázet tak, jako provází Candace? Marino si uvědomil, že na něj Jesse hledí.

„Co je?“ zeptal se. Jesse neodpověděl.

„Co na mě tak koukáte?“ Jesse jako by ho ani neslyšel.

Můžeš někoho ochraňovat, říkal si Jesse, a můžeš se snažit ze všech sil. Ale nemůžeš nikoho skutečně ochránit. Marino se podíval na Molly. „Co na mě tak civí?“ zeptal se.

„Jen koukej, ať je ta podlaha pěkně čistá,“ odbyla ho Molly. Jen koukej, ať je ta podlaha pěkně čistá, pomyslel si Jesse. Vstoupil do kanceláře a zavřel za sebou dveře. Lepší než nic.

71

Molly a Tlapa vstoupili do místnosti společně. Působili dojmem, že jsou sami se sebou ohromně spokojení.

„Sedmistě dvacáté osmé jméno na seznamu je Arlington Lamont,“ referovala Molly. „Patent byl podán v San Mateu v Kalifornii, ať už je to, kde chce.“

„To je kousek nad San Franciskem,“ informoval ji Jesse. Seděl bez pohnutí, dlaně rukou sepnuté, lokty opřené o stůl, bradou se opíral o špičky prstů.

„A,“ pokračoval Tlapa, „v den vraždy si Arlington Lamont pronajal od Herze na letišti terénní volvo.“

Jesse nechal dlaně sepnuté, stočil je dopředu, zamířil prsty na Tlapu a palci naznačil cvaknutí kohoutku zbraně.

„Bada bing,“ pronesl. Nikdo nepromluvil.

„Takže onou falešnou identitou byl možná Lincoln,“ nadhodil pak Jesse. „A Lamont je pravé jméno.“

„Stejné iniciály,“ vypozorovala Molly. „Anthony Lincoln, Arlington Lamont.“ Jesse přikývl.

„U Herze požadují řidičský průkaz a kreditní kartu,“ pokračoval Jesse.

„Měli massachusettský řidičský průkaz,“ pospíšil si Tlapa. „A kartu American Express.“

„Na jak dlouho si auto půjčili?“ zeptal se Jesse. „Na týden.“

„Vrátit ho mají kde?“

„Na torontském letišti. Myslíš, že ho opravdu hodlají vrátit?“

„Bude to méně nápadné, než kdyby ho někde odstavili,“ soudil Jesse. „Neočekávají, že by nám to jméno něco říkalo.“

„Číslo kreditní karty nám ohromně pomůže. Mám skočit po telefonu a zjistit, co by se dalo udělat?“

nabídla se Molly.

„Ne,“ zamítl její návrh Jesse. „Požádám o to Healyho. Mají větší zdroje a větší vliv.“

„Myslíš, že se chtějí usadit v Kanadě?“

„Možná. Nebo se jim líbí, že je to velké město s velkým letištěm. Molly, zjisti, kolik společností odlétá z Toronta, všechny obvolej a ověř si, jestli nemají rezervované letenky pro pana a paní Lamontovy.“

„Všechny společnosti? To mě na pěkně dlouho zablokuje u telefonu.“

„A udržuj kontakt s Herzem, jestli se jim auto už někde nevrátilo.“

„Mohli bychom je požádat, ať se ozvou sami, až se auto objeví.“ Jesse na ni beze slova pohlédl. „Nebo ne,“ stáhla se Molly.

„Volej jim denně,“ přikázal jí. „Ať máš co dělat, až budeš přikovaná k telefonu.“

„Když si dobře rozplánuju práci, mohla bych volat na obě místa současně.“

„Ještě že máme dvě linky. Tlapo, ty zavolej poldům do San Matea, jestli nezjistí něco o panu Arlingtonu Lamontovi nebo jeho paní. Jestli nebudou nic mít, zkus San Francisco.“

„Co budeš dělat ty, než vyřídíme ty telefonáty?“ zajímal se Tlapa.

„Musím sníst spoustu koblih,“ odpověděl mu Jesse.

72

„Jak to jde s pitím?“ zajímal se Dix.

„Nenapil jsem se tři týdny a čtyři dny,“ hlásil Jesse.

Dix se usmál. „A někdy v průběhu dne se objeví i několik minut, kdy vám to nechybí.“

„Tolik zas ne.“

„Nedávno jste unikl smrti.“

„Ano. Anthonymu DeAngelovi se to nepodařilo.“

„Jaké pocity to ve vás vyvolává?“

„Měl jsem mít na místě víc policistů,“ odpověděl Jesse.

„Povězte mi o tom,“ vybídl ho Dix.

„Mohl jsem si zajistit podporu státní policie. Rozhodl jsem se jinak. Chtěl jsem to dokázat sám.“

„Protože ty svoje zločiny spáchali ve vašem městě?“

„Protože zabili Abby Taylorovou.“ Dix přikývl.

„Beru to osobně,“ vysvětlil Jesse.

„Jste jen člověk,“ odtušil Dix. „Což znamená?“

„Což znamená, že na určité úrovni není možné věci nebrat osobně.“

„A co profesionalita?“ chtěl vědět Jesse.

„To může existovat simultánně.“

„Takže to můžu brát osobně a zůstat profesionálem?“

„Musíte projevit dvě protiřečící si vlastnosti zároveň.“ Jesse tiše seděl.

Pak podotkl: „Vy o tom něco víte.“

„Samozřejmě.“

„Musíte se tím zabývat neustále.“

„O čem, myslíte, jsou všechny ty psychoterapeutické žvásty?“

„Musíte projevovat zájem o své pacienty. Ale nesmí to ovlivnit váš postup.“

Dix naznačil hlavou pohyb, který by eventuálně mohl být přikývnutím. Jesse opět zmlkl. „Pamatujete se na to znásilněné děvče?“ zeptal se po chvíli. Dix zopakoval onen pohyb hlavou. „Odstěhovala se. Rodina dala dům k prodeji a odjela.“

„Víte, proč odjeli?“ zeptal se Dix.

„Předpokládám, že to ve škole bylo hodně tvrdé. Víte, jaké jsou děti.“ Dix se mdle usmál a čekal.

„Nedokázal jsem ji ochránit.“

„Proč jste si myslel, že byste ji mohl ochránit? Udělal jste, co bylo ve vašich silách. Chytil jste ty násilníky a předal je spravedlnosti.“

„Jo. A pár měsíců budou po škole mýt podlahy na policejní stanici.“

„Jiná spravedlnost prostě nebyla k dispozici. Tomu znásilnění jste zabránit nemohl. Nemohl jste zabránit ani tomu, že před ní její spolužáci dělali narážky.“

Jesse se podíval za Dixe, z okna ven. Byl čerstvý jasný den, posílený novým sněhem.

„Přijde mi, že nikdo nemůže nikoho ochránit.“

„Dá se snížit riziko,“ napovídal mu Dix. „Ale nikoli vyloučit.“ Dix mlčel, čekal. Jesse nic neřekl, stále hleděl z okna ven.

„Existuje určitý okamžik,“ řekl Dix po chvíli, „kdy se bezpečnost a svoboda dostanou do rozporu.“

V poledne už bylo slunce dostatečně silné, aby na tmavším povrchu začalo rozpouštět sníh. Ze stromů kapalo. Jesse obrátil zrak zpátky na Dixe.

„Nemluvíte jen o policejní práci,“ uhodl Jesse.

Dix mírně sklonil hlavu a nic neřekl. Psychoterapeutické žvásty.

„Lidé musí žít takový život, jaký chtějí,“ řekl Jesse. „Nemůžou ho žít tak, jak po nich chce někdo jiný.“

Dix se usmál a povytáhl obočí.

„To je přece každému jasné,“ dodal Jesse. Dix přikývl.

„Mezi tím, co chceme a co děláme, bývá obvykle značná propast,“ poznamenal Dix. „Tak tohle si zapíšu,“ slíbil Jesse.

„Psychoterapie není hadí tanec,“ pokračoval Dix. „Jde hlavně o pokus tu propast překlenout.“ Jesse začal hlouběji dýchat, jako by se mu rozšířily plíce.

„Jenn,“ řekl.

Dix se tvářil bezbarvě.

73

Když Jesse dorazil na policejní stanici, Molly zrovna připravovala kávu.

„Od Herze ohlásili, že se jim na torontském letišti vrátilo to volvo.“

„Je milé vědět, že někomu můžeme věřit,“ poznamenal Jesse. Molly do přístroje nalila vodu.

„A žádná letecká společnost v Torontu nemá rezervace k odletu na jméno Arlington Lamont.“

„Mohli se tam prostě objevit a koupit si letenku.“

„To podle mě není jejich styl,“ odporovala mu Molly. „Auto v půjčovně si rezervovali značnou dobu dopředu. Domnívají se, že jsou v bezpečí.“

„Nepronajali si další auto?“

„Od Herze ne.“

„Zavolej ostatním půjčovnám aut a ověř to,“ požádal ji Jesse. „Hned, jen co připravím kávu,“ slíbila Molly. Naplnila filtr mletou kávou.

„Očekávám také, že mi oddělení proplatí účty za léčení hlasivek související s dolováním informací ze třiadvaceti leteckých společností,“ poznamenala.

Jesse přikývl.

„Jsem si jist, že ti budeme moci poskytnout víc než pouhé zdvořilostní návštěvy.“

„Tlapa je dnes od sedmi do tří v hlídkovém voze, ale mám ti vyřídit, že mluvil se San Mateem. Prý nezjistili víc, než že tam podle telefonního seznamu z roku 1993 Arlington Lamont skutečně žil. A v seznamu z roku 1996 už nebyl.“

„Nějaké nevyřešené vraždy?“ zajímal se Jesse.

„Tlapa jim položil stejnou otázku. Prý se mu ozvou.“

„Mluvil se San Franciskem?“

„Ano. Nemají nic.“

„Prokážeš mi ještě jednu službu?“

„Možná.“

„Dej mi vědět, až bude to kafe.“

„Mám lepší nápad. Donesu ti ho.“

„Díky.“

„Podlézám ti,“ vysvětlovala Molly. „Protože jsi šéf.“

„Stejně dobrý důvod jako každý jiný,“ poznamenal Jesse a odešel do kanceláře.

Posadil se ke stolu, vytáhl nohy nahoru a zadíval se ven na neklidný shluk lidí od médií. Kdyby to vzal po dálnici a hranice překročil kousek od Buffala, trvala by jízda do Toronta deset hodin. Po silnici 81 přes Watertown je to asi tak stejně daleko. Prověří si celnice. Hranice je ovšem snadná překážka, atraktivní pár v terénním volvu nikdo prohlížet nebude. V Torontu žije 2,3 milionu lidí. Nedá se zrovna říct, že by je měli zahnané do kouta. Jesse bubnoval konečky prstů o desku stolu. Vešla Molly se dvěma šálky kávy.

„Dvě kávy?“ divil se Jesse.

„Jedna je pro tebe. A druhá pro kapitána Healyho.“ Jesse zaměřil pohled ke dveřím za Molly.

„Zahlédla jsem ho venku, jak parkuje. Za mnou nejspíš nepřišel.“ Položila kávu před Jesseho, druhý šálek na kraj stolu poblíž židle pro hosty. Asi třicet vteřin nato vstoupil Healy.

Jesse ukázal na druhý hrneček. „Káva,“ upozornil ho.

Healy si pověsil kabát na věšák v rohu, posadil se a vzal šálek do ruky.

„Řídíte sakra dobrý oddělení,“ pochválil ho.

Jesse přikývl. Oba se napili. Když Healy polkl doušek a kávu odložil, oznámil: „Pan a paní Lamontovi si rezervovali pokoj v torontském hotelu Four Seasons a zaručili se svojí kartou American Express.“

„Dorazili do hotelu?“

„Jo.“

„Jsou tam teď?“

„Ne.“

Healy se zašklebil.

„Torontští policisté si pro ně před půlhodinou došli a odvedli je.“

Jesseho přepadl stejný pocit jako u Dixe. Vypjal hruď. Nasál značné množství čerstvého vzduchu. Pomalu ho vypouštěl nosem. Pak se natáhl přes stůl a napřáhl k Healymu ruku sevřenou v pěst. Healy o ní ťuknul svou.

„Nejspíš si tam nahoru zajedu,“ prohlásil Jesse. „Podívám se, jak se jim daří.“

74

Pána a paní Lamontovy drželi na okrsku 52 na západním konci Dundas Street kousek od jezera. Jesse

spolu se seržantem detektivem Gordonem stál venku před vyšetřovací místností u skla, které z druhé strany vypadalo jako zrcadlo. Skrz ně Jesse viděl Lamontovy. Seděli oba na stejné straně stolu, drželi se za ruce. V místnosti s nimi byl uniformovaný torontský policista, opíral se o stěnu.

„Bránili se při zatýkání?“ zajímal se Jesse.

„Vůbec ne. Tvářili se mírumilovně a nevinně,“ popisoval situaci Gordon. „Důstojníku, to musí být nějaký omyl“

„V mém městě zabili pět lidí,“ řekl na to Jesse.

„To jste musel zažívat nesmírný tlak.“

„Jednou z obětí byla žena, s níž jsem chodil.“

„Nesmírný tlak,“ zopakoval Gordon.

„Našli jste nějakou zbraň?“

„Dvě terčové pistole dvaadvacítky. Bez nábojů, rozmontované a schované v zavazadle. To jste měl na mysli?“

„Ano.“

Mlčky hleděli na muže a ženu, kteří se drželi za ruce.

„Promluvím si s nimi sám,“ rozhodl se Jesse. „Ale je možné, že mě ten muž napadne a já se budu muset bránit.“

Gordon byl malý podsaditý plešatý muž s břichem, přes které se mu košile napínala natolik, až tahala za knoflíky. Přemýšlivě přikyvoval.

„Máte právo se bránit,“ řekl.

Jesse přikývl. Gordon odemkl dveře, vstoupil dovnitř a pokynutím hlavy uniformovanému policistovi naznačil, aby opustil místnost.

„Návštěva,“ oznámil ženě a muži.

Jesse vstoupil do vyšetřovací místnosti. Gordon vyšel ven a zamkl. Jesse stál a hleděl na ně.

„Jesse,“ řekl muž.

„Moc rádi vás vidíme,“ dodala žena.

Jesse mlčel. Stál nehybně u opačné strany stolu, než seděli, a hleděl na ně dolů.

„Jesse, co se děje?“ zeptal se muž. „Ani nám neřekli, proč nás zatkli, jen že nás chtějí ve Státech.“ Jesse na ně hleděl a nepromluvil.

„Proč nás chtějí?“ vyzvídal muž.

„Jesse, o co jde?“ vyptávala se žena.

Jesse gestem ruky pokynul muži, ať se postaví. Když ho muž poslechl, pokrčením ukazováčku ho vybídl, ať se k němu přiblíží. Muž uposlechl. Přistoupil blíž. Jesse si ho oběma rukama zastavil, pak k němu vykročil a kolenem ho kopl do přirození. Muž zaječel, klopýtavě couvl, zlomil se v pase a klesl na podlahu. Přitáhl si nohy k hrudi, ležel, rukama se držel mezi nohama a sténal. Žena vyskočila, oběhla stůl, rozeběhla se k němu a Jesse jí otevřenou dlaní plnou silou udeřil do obličeje. Klopýtavě couvla dozadu, narazila na zeď, sklouzla dolů a ztěžka dosedla na podlahu. Obličej si schovala do dlaní a rozplakala se. Jesse na oba chvíli hleděl, pak se obrátil k neprůhledné straně skla a palcem ukázal na dveře. V tom okamžení dovnitř vstoupil Gordon.

„Máte štěstí, že jste vyvázl živý, což?“

75

Měkce sněžilo. Jesse zaparkoval svůj explorer u městské pláže. Jenn seděla na sedadle vedle něj. Spolu hleděli čtvrtkruhem vyčištěným stěrači v předním skle na oceán. Tak po sto yardech se oceán díky sněhu stával nezřetelným. Na parkovišti ani na pláži nikdo další nebyl. Jesse přímo cítil, jak opuštěně musí z dálky působit auto osaměle parkující ve sněhu na hranici moře.

„Jsi v pořádku?“ starala se Jenn.

„Ano.“

„Řekl bys to, i kdybys nebyl,“ tvrdila Jenn.

„Já vím.“

„Máš za sebou obzvlášť složité období.“

„Proto mě tak skvěle platí,“ podotkl Jesse.

Po vyvýšené silnici vedoucí k paradiské šíji za nimi s rachotem přejel pluh. Po jeho odjezdu ticho narušoval už jen zvuk stěračů a tichý hukot topení.

„Vysvětlili ti, proč to dělali?“ zeptala se Jenn.

„Ne.“

„Zeptal ses jich?“

„Ne.“

Jenn natáhla ruku a Jesse se jí chopil. Drželi se za ruce, beze slova hleděli na sníh a na oceán.

„Nejsem šťastná od chvíle, kdy jsem tě poprvé podvedla,“ přiznala Jenn.

Jesse na to nic neřekl. Hleděl přímo před sebe na sníh a vodu. „Ani ty,“ pokračovala Jenn.

Jesse přikývl. Sníh teď padal rychleji. Oceán už nebylo tak dobře vidět. Slyšel, jak se Jenn zhluboka nadechla.

„Myslím, že bychom to měli zkusit ještě jednou,“ řekla. Jesse se na ni ani nepodíval. Věta zůstala viset ve vzduchu.

„Proč by to tentokrát mělo dopadnout lépe?“ zeptal se po chvíli.

„Chceme to,“ vyjmenovávala Jenn. „Změnili jsme se. Jsme starší. Prošli jsme terapií. Víme, že s nikým jiným to fungovat nebude.“

Jesse mlčel.

„Mohli bychom to brát jako zkoušku.“ Jenn teď mluvila rychleji. „Víš? Jako odloučení na zkoušku, akorát opačně.“ Jessemu vyschlo v krku. Odkašlal si. „Jak by to mělo fungovat?“ zeptal se.

„Ani bychom nemuseli žít spolu. Vlastně by to tak skoro bylo lepší. Mohli bychom dál dělat, co děláme, a scházet se o víkendech nebo spolu třeba někdy v týdnu strávíme noc, víš, něco jako rande.“

Hop nebo trop, pomyslel si Jesse.

„Nemuseli bychom se znovu brát, nebo aspoň ne hned. Uvidíme, jak to půjde.“ Pevně ho držela za ruku. „Musím na vzduch,“ řekl Jesse.

Jenn přikývla, pustila jeho ruku a vystoupili. Došli spolu sněhem k malému zastřešenému pavilonu na konci pláže. Pod stříškou se vedle sebe postavili, chytili se zase za ruce. Ani moc nefoukalo, ani nebyla velká zima. Všude kolem pavilonu se rovnou k zemi snášel sníh. Vůně oceánu byla silná.

„Milujeme se, Jesse.“ Jesse přikývl.

„Učil jsem se žít bez tebe,“ upozornil ji. „Milujeme se.“

Jesse opět přikývl. Jenn si mu opřela hlavu o rameno. Jediným zvukem poblíž byl hukot vody. Opět si odkašlal.

„Potkal jsem spoustu žen, které jsem měl rád,“ podotkl Jesse.

Jenn se mu dál opírala o rameno. Celou pláž pokrýval sníh, jen na samotném okraji se sem a tam převalovaly vlny a odnášely ho.

„Co s tím?“ zeptal se Jesse. Jenn pomalu vrtěla hlavou na jeho rameni. „Žádní jiní lidé?“ zeptal se Jesse. „Monogamie,“ řekla Jenn tiše.

Jesse ji stále držel za ruku, obrátil se k ní. Tiskla tvář k jeho krku. „Kouzelné slovo,“ řekl.

„Já vím.“

„To je podmínka,“ pokračoval Jesse. „Ano.“

Dál ji držel za ruku. Volnou rukou ji objal kolem ramen. Přes vůni moře k němu pronikal jemný závan jejího parfému. „Dobře,“ souhlasil Jesse. „Zkusíme to ještě jednou.“