Robert B. Parker

Dávný příběh

1

Bylo ráno pozdního květnového dne v Bostonu. Popíjel jsem kávu, seděl v houpacím křesle a s nohama na stole se díval oknem na Back Bay. V kanceláři svítila světla. Venku bylo slabých sedmnáct stupňů, nebe nízké a šedivé. Ještě nepršelo, ale vzduch byl cítit vodou a já věděl, že déšť brzy přijde.

Na vzdálené straně Boylston Street jsem ze směru od Berkeley Street uviděl kráčet Paula Giacomina s nějakou tmavovlasou ženou. Zastavili se na přechodu a když naskočila zelená, přešli ulici směrem k našemu domu. Oba se pohybovali přirozeně, jako dobře trénovaní lidé. Budu ji samozřejmě muset vidět zblízka, ale z tohoto pohledu se mi zdálo, že ta žena vypadá docela pěkně. S potěšením jsem zaregistroval, že Paul nese v ruce papírovou tašku. Otočil jsem křeslo čelem ke stolu a ve chvíli, kdy vcházeli do kanceláře, jsem již stál ve dveřích. Paul se usmál a podal mi tašku.

„Krispy Kreme?“ zeptal jsem se ho.

„Jako vždycky,“ odpověděl.

Odložil jsem tašku na stůl, obrátil se a Paula objal.

„Tohle je Daryl Silverová,“ oznámil mi.

„Vlastně se jmenuju Gordonová,“ ozvala se. „Silverová je můj profesionální pseudonym.“

Podali jsme si ruce. Daryl byla ve skutečnosti ohromující kráska. Tolik tedy ke Spenserovu ostřížímu zraku. Otevřel jsem papírový obal a vytáhl z něho kartonovou krabici plnou koblih.

„Tyhle ještě tady v Bostonu nemají,“ poznamenal Paul k Daryl na vysvětlenou. „Pokaždé, když jedu domů, mu proto nějaké přivezu.“

„Nedáte si se mnou?“ vyzval jsem Daryl.

„Díky, ráda,“ odpověděla.

„To je tedy sakramentský kompliment,“ prozradil jí Paul. „Normálně pokaždé zaleze do kouta a sní je všechny sám.“

Nalil jsem kávu. Paul si zatím prohlížel fotografii stojící na pořadači. Byl jsem na ní se Susan a Perlou.

„To s Perlou je mi moc líto,“ pronesl Paul.

„Díky.“

„Jsi v pořádku?“

Pokrčil jsem rameny a přikývl.

„Co Susan?“

Znovu jsem pokrčil rameny a nabídl mu krabici s koblihami.

„Nevezmeš si Krispy Kreme?“ pobídl jsem ho.

Spustil se déšť, který poněkud uvolnil napětí, jež se vznášelo ve vzduchu. Nejdřív dopadlo na okno několik kapek, pak se docela pravidelně rozpršelo, až se nakonec spustil úplný liják. Venku se značně setmělo a světla v mé kanceláři vytvářela příjemně teplý dojem.

„Jak to šlo v Chicagu?“ zeptal jsem se.

„Hra měla pár dobrých recenzí,“ připustil Paul.

„Tys je čed?“

„Ne, ale lidé mi to povídali.“

„Líbí se ti režírování?“

„Myslím že ano. Tu hru jsem ale napsal já. Nevím, jestli bych chtěl režírovat věc, kterou napsal někdo jiný.“

„Jak probíhají zkoušky tady?“

„Už to dáváme moc dlouho,“ připustil Paul. „Máme problém udržet si dostatek elánu.“

„Vy v tom hrajete?“ obrátil jsem se na Daryl.

„Ano.“

„Měla moc příznivou kritiku,“ poznamenal Paul. „Jak v Chicagu, tak i předtím v Louisville.“

„Mám tam pěknou roli,“ podotkla.

„Jo, to jo,“ přitakal Paul. „Tím to je.“

S deštěm se vzduch trochu osvěžil. Pod mým oknem se teď většina aut pohybovala se zapnutými světly a chodník se příjemně třpytil. Světla na Boylston Street, jejichž svit byl rozptýlený clonou deště, vypadala jako nějaké jasně zářící květy.

„Daryl by si chtěla s tebou o něčem promluvit,“ řekl Paul.

„Jistě,“ odpověděl jsem.

Paul na ni pohlédl a přikývl. Daryl se zhluboka nadechla.

„Před osmadvaceti lety byla zavražděna moje matka,“ pravila.

Po dvaceti osmi letech mi připadalo poněkud bezúčelné říkat „To je mi líto“.

„V roce 1974,“ poznamenal jsem.

„Ano. V září. V jedné bostonské bance ji zastřelili lupiči, kteří banku přepadli.“

Přikývl jsem.

„Neměli k tomu žádný důvod.“

Znovu jsem přikývl. Jen zřídkakdy v těchto případech existoval nějaký důvod.

„Chci je najít.“

„To chápu,“ pronesl jsem. „Ale proč teď, po osmadvaceti letech?“

„Nevěděla jsem, jak to udělat, nebo na koho se obrátit. Pak jsem potkala tady Paula a on mi pověděl o vás. Řekl, že jste mu zachránil život.“

„Asi trochu přeháněl,“ bránil jsem se.

„Povídal, že jestli je někdo dokáže dopadnout, tak to budete Vy.“

„V tom taky asi trochu přeháněl.“

„Tehdy jsme bydleli v La Jolle,“ pokračovala Daryl. „V Bostonu jsme byli na návštěvě u matčiny sestry. Máma zašla do banky proměnit několik cestovních šeků. A oni ji zastřelili.“

„Vy jste šla do té banky s ní?“ zeptal jsem se.

„Ne. To všechno mi až pak pověděla policie. Já byla u tety.“

„Kolik vám bylo, když vaše matka zemřela?“

„Šest.“

„A přesto na to pořád nemůžete zapomenout,“ poznamenal jsem.

„Nikdy na to nezapomenu.“

Napil jsem se kávy. V krabici zbyly ještě dvě koblihy Krispy Kreme. Už jsem snědl o jednu víc, než každý z mých hostů. „Nechce někdo z vás ještě koblihu?“ nabídl jsem jim.

Nikdo nechtěl. Cítil jsem, jak se mě celého zmocňuje příjemná úleva. Nicméně jsem si také nevzal. Jenom jsem znovu usrkl z hrníčku kávu. Nechtěl jsem vypadat moc dychtivě.

„Pamatuju si na to,“ řekl jsem. „Pobočka Old Shawmut Bank na Audubon Circle. Teď je tam restaurace.“

„Ano.“

„Byli to tehdy členové nějaké revoluční skupiny.“

„Brigáda děsivé odplaty.“

„Aha,“ zareagoval jsem.

„Znáte je?“

„Tehdy to byla taková opojná doba,“ poznamenal jsem, „pro všelijaké skupiny s různými směšnými jmény.“

Mimoděk, jakoby bezmyšlenkovitě, jsem natáhl ruku a vzal si další koblihu.

„Nemůžu vám zaplatit moc,“ ozvala se.

„Nemůže ti zaplatit nic,“ opravil ji Paul.

„Řešit třicet let starou vraždu a ještě k tomu zadarmo,“ poznamenal jsem. „Jak lákavé.“

Daryl upírala oči na své ruce, složené v klíně.

„Já vím,“ připustila.

„Před nějakou dobou jsem cosi dělal pro Ritu Fioreovou,“ řekl jsem Paulovi, „a minulý týden se její firma konečně dostala k tomu, aby mi zaplatila.“

„Hodně?“

„Ano,“ připustil jsem. „Hodně.“

Paul se ušklíbl. „Nejdůležitější je načasování.“

„Znamená to, že mi pomůžete?“ zeptala se Daryl.

„Ano, znamená,“ přitakal jsem.

2

S Martinem Quirkem jsem se sešel na skleničku v jednom baru v jižním Bostonu zvaném U Arna, kde se začínala slízat spousta policajtů od té doby, co policejní velitelství bylo docela příhodně přemístěno do South Cove. Dorazil jsem na místo jako první a už jsem popíjel ze sklenice čepovaného Budweiseru, když Quirk přišel. Byl to mohutný chlap, stejně vysoký jako já, a už na první pohled se dalo soudit, že je to silák. Nicméně nejnápadnější na něm byla jakási nesmiřitelnost, která z něj přímo čišela. Několik policajtů ho opatrně pozdravilo. Když se posadil na stoličku vedle mě, barman byl u nás zatraceně rychle.

„Co to bude, kapitáne?“

„Ketel Jedna s ledem a s plátkem citronu.“

„Jak si přejete, kapitáne.“

„Je mi líto toho vašeho psa,“ promluvil Quirk ke mně.

„Díky.“

„Hodláte si se Susan pořídit dalšího?“

„Jo.“

„Nechcete o tom mluvit?“

„Nechci.“

„Oukej, co potřebujete?“

Dorazil Quirkův drink. Usrkl ze skleničky, polkl a usmál se pro sebe.

„Zjistil jsem, že se mi po vás stýská, kapitáne.“

„Jistě,“ přitakal Quirk. „To se stává často.“

Znovu se napil vodky. Quirkovy ruce připomínaly ruce kameníka, ale každý jeho pohyb byl velice jemný.

„V roce 1974,“ začal jsem, „zastřelili během přepadení banky na Audubon Circle příslušníci skupiny, kteří si říkali Brigáda děsivé odplaty, ženu jménem Emily Gordonová.“

„Nikdo tehdy neviděl, kdo ji vlastně zastřelil. Všichni leželi obličejem k zemi.“

„Vy si pamatujete každý případ?“

„Na tenhle si vzpomínám. Stalo se to ještě předtím, než jsem začal naplno pracovat pro oddělení vražd. Pamatujete? Než došlo k té reorganizaci, pracoval jsem jenom jako obyčejný detektiv v šestnáctém rajónu.“

Přikývl jsem.

„Byl jsem jedním z těch, kteří zareagovali na oznámení zločinu.“

„Dělal jste na tom až do konce?“

„Ne. Převzalo to od nás oddělení vražd. Přesto jsem celé to vyšetřování trochu sledoval.“

Za barem hrála televize, ve které právě komentátor vzrušeně předpovídal možné přeháňky o víkendu.

„Dostalo se oddělení vražd někam s vyšetřováním?“ vyzvídal jsem.

„Nenašli je,“ odpověděl Quirk stručně. „Přitom měli obrázky z bezpečnostních kamer. Měli očité svědky. Dostali dokonce i dopis od Brigády děsivé odplaty, ve kterém se k činu přiznávají.“

„Ti vtipálkové,“ poznamenal jsem. „O Emily Gordonové se nezmínili?“

„Myslím, že tam bylo něco v tom smyslu, jako že žádný příslušník třídy utlačovatelů se nemůže cítit bezpečný.“

„Co je ještě z té doby známo?“

„Napsali tehdy chybně slovo ‚utlačovatelé‘,“ pravil Quirk. „Takže oddělení vražd si myslí, že měli mezi sebou nějakého blba,“ poznamenal jsem.

„Byla to banda zasraných amatérů,“ zhodnotil Quirk. „Proti útvaru zkušených velkoměstských policejních specialistů na vraždy.“ Znovu usrkl ze sklenice.

„A?“ zeptal jsem se.

„Amatéři vyhráli nad policajty jedna nula,“ odpověděl Quirk. „Zatím,“ podotkl jsem.

„Zatím,“ přitakal Quirk. „Skutečnost, že byli amatéři, jim vlastně pomohla.“

„Žádný modus operandi,“ doplnil jsem ho, „žádný kriminální záznam, žádné snímky v archivu, které by se daly porovnat s televizními záběry v bance.“

„Nikdo je nepoznal,“ pokračoval Quirk. „Ani FBI o nich nikdy neslyšela.“

„Nepřihlásili se ještě k nějakému dalšímu činu?“ chtěl jsem vědět

„K ničemu, o čem bych věděl.“

„Objevily se někdy ty peníze?“

„Ne. Víte ale, jak to v praxi funguje. Kolikpak lidí si kontroluje čísla bankovek?“

„Banky to dělají,“ namítl jsem.

„Banky to tvrdí,“ upřesnil Quirk.

Moje sklenice byla tou dobou prázdná. Pokynul jsem barmanovi. Barman vzal sklenici a pohlédl na Quirka. Ten zavrtěl hlavou, takže barman natočil jenom další Bud pro mě. Přestože jsem vždycky dával přednost belgickému světlému Blue Moon. Tuhle značku ale U Arna nenabízeli. Vlastně tu byl na výběr jenom Budweiser.

„Co vražedná zbraň?“ zeptal jsem se.

„Jo. Taky auto, které k přepadení použili.“

„Otisky na zbrani?“

„Zbraň byla čistá,“ informoval mě Quirk.

„Co to auto?“ dotazoval jsem se dál.

„Většina otisku patřila chlápkovi, kterému to auto ukradli.“

„Podařilo se zbraň vystopovat?“

„Nojo. Byla to automatická puška Ml. Plně automatická. Ukradená ze skladu zbraní Národní gardy v Akronu v Ohiu v roce 1963“

„Takže, kdo to byl v té bance?“

„Nějaký černý chlapík a bílá žena. Nejspíš ještě někdo řídil auto, ale toho člověka nikdo neviděl.“

„A to je všechno?“ zeptal jsem se. „Nic jiného se neví?“

„To je kurva zatraceně všecko,“ potvrdil Quirk.

„Nepamatuje si někdo, kdo držel tu karabinu?“

„Podle toho, co vím, tak dlouhé zbraně měli oba gauneři. Nikdo z přítomných v bance nedokázal rozeznat jeden kanón od druhého,“ odvětil Quirk. „Policajti z vražd tady nezískali ani náznak stopy.“

„A přitom na tom dělali, když to bylo všechno ještě čerstvé.“

„Mhm.“

„Já se do toho pouštím po osmadvaceti letech.“

„Pracujete pro někoho?“

„Dcera Emily Gordonové je přítelkyní Paula Giacomina,“ vysvětlil jsem.

„Aha,“ zareagoval Quirk.

„Aha,“ řekl jsem rovněž.

„Jak se to děcko má?“

„Paul? Ten už není děcko.“

„Já vím, jaké to je,“ řekl Quirk. „Obě moje děti jsou teď starší, než jsem já.“

„Není ještě něco, co byste mi mohl povědět, od čeho bych mohl začít?“

„Pověděl jsem vám všechno, co si pamatuju,“ ujistil mě Quirk. „Jestli chcete, můžete se stavit a prohlédnout si záznamy o tom případu.“

„To udělám,“ souhlasil jsem.

„Platí vám za to hodně velký prachy?“ vyzvídal Quirk.

„Ona a Paul mi dneska ráno dali šest koblih.“

Quirk zamyšleně přikývl.

„Jo,“ řekl nahlas. „Tak to je pro vás nejspíš dost.“

3

Seděl jsem za prázdným stolem na oddělení vražd, přímo před Quirkovou kanceláří. Pod jasnými světly tu stálo několik dalších stolů, srovnaných pěkně v řadách. Podlaha byla čistá. Kartotéční skříně zářily novotou. Na každém stole stál počítač. Staré velitelství na Berkeley Street bylo přecpané a nevábné, ale vypadalo na to, čím skutečně bylo. Tohle místo připomínalo spíš kancelář makléřů s pestrými kšandami a manžetovými knoflíčky. Policajti do takovéhoto prostředí nepatřili. Měl jsem pocit, jako bych se ocitl někde v Los Angeles. Složka Emily Gordonové se nalézala v hnědých papírových deskách, které držela pohromadě gumová páska. Materiál nebyl převeden do počítačové podoby. Byl jsem vděčný alespoň za to.

Kolem mě přešel detektiv DeLong, zastavil se a vrátil se zpátky. Měl na sobě zelené tričko značky Lacoste, volně splývající přes modré džíny. Všiml jsem si, jak se mu vpředu pod okrajem trika rýsuje služební zbraň.

„Spensere,“ pronesl. „To jste znova povýšil?“

„Ale, jenom jsem zaskočil, abych vám, mládenci, trochu píchnul,“ odpověděl jsem.

„Jenom nic neukradněte,“ napomenul mě DeLong.

Rozhlédl jsem se po oddělení vražd. „Vypadá to tady dost změkčile, DeLongu.“

„Jo. Já vím. Ze mě se také skoro stává holčička.“

„Nepamatujete se na bankovní loupež na Audubon Cirde v roce 1974? Byla při ní zabita jedna žena.“

„V roce 1974? Proboha živého, Spensere, to mi bylo patnáct!“

„Jo,“ řekl jsem. „Mně taky.“

DeLong vypadal, jako když chce ještě něco poznamenat, pak ale zavrtěl hlavou a odkráčel. Vrátil jsem se ke své složce. Kromě pitevního protokolu a popisu místa činu obsahovala většinou zprávy sepsané detektivem první třídy Mariem Bennatim. Toho jsem neznal. Quirk mě poučil, že právě on vedl vyšetřování tohoto případu, ale že v roce 1982 odešel do důchodu. Dál jsem se tedy prokousával papíry. Policajti obvykle nepíší příliš úhledně a moc příjemný není ani policejní vyšetřovací žargon. Na případ, kde neexistuje žádná stopa, jediný konkrétní podezřelý, ani určitý závěr, tu byla spousta materiálu, ale žádný z nich nebyl nijak přínosný. Bylo vidět, že se Bennati snažil. Jeho pracovní deník potvrzoval, že mluvil se všemi zákazníky banky, s každým, koho objevil, že se nacházel v blízkosti budovy, podobně jako se všemi bankovními zaměstnanci. Hovořil se sestrou Emily Gordonové Sybilou Goldovou, s šestiletou Daryl Gordonovou i s manželem Emily Gordonové Barrym, přestože ten byl v době vraždy už zjevně rodině odcizený. Následovaly rozhovory s FBI. Příslib, že FBI zašle zpravodajský materiál o Brigádě děsivé odplaty. Rozhovor s policisty ze San Diega. Interview se státním návladním. Diskuse se zástupci armády ohledně ukradené pušky. Rozhovor s bankovním vyšetřovatelem. Byla tu všechna jejich prohlášení. Pokračoval jsem neustále v prohrabávání lejster. Odpoledne se už značně nachýlilo. Potřeboval jsem si dát šlofíka.

Vypil jsem spoustu mizerné kávy. Do budovy už dokonce nastoupil noční hlídač. Když jsem konečně skončil, byla venku tma. Zavřel jsem složku, položil ji na desku prázdného stolu, opřel si hlavu o opěradlo židle, zavřel oči a pomalu, zhluboka se prodýchal.

Kde byl ten zpravodajský materiál od FBI?

4

Quirk byl stále ještě v kanceláři. Sako si pověsil na věšák na vnitřní straně dveří. Nohy měl položené na stole, kravatu povolenou, manžety rozepnuté a rukávy ohrnuté. Upíral oči na velkou nástěnku na protější stěně, kde viselo několik fotografií místa činu.

„Ještě jste tady?“ zeptal se.

„Četl jste zprávy v té složce?“ zeptal jsem se ho.

„Četl.“

Dál zíral na fotografie.

„Nic vás tam nezaujalo?“

„Jako třeba co?“

„Jako kupříkladu zpráva od FBI.“

„Ach,“ povzdechl si Quirk, aniž pohnul očima. „Tak jste si toho také všiml.“

„Nějaký nápad?“

„Ani ne.“

„Pátral jste po tom někdy?“

„Dokud jsem se nestal velitelem oddělení vražd, nikdy jsem složku o tomhle případu neviděl. A pak, náčelnictvo nevidí moc rádo, když se nějaký velitel oddělení vražd, nota bene nový velitel oddělení vražd, začne vrtat v chybějících federálních hlášeních ohledně starého, dávno vychladlého případu, který jsme nevyřešili.“

„Copak policejní práci ovlivňují politici?“ zeptal jsem se udiveně.

„To je šok, co? Jak to bylo, když jste byl policajtem vy?“

„Politikové ovlivňovali policejní práci,“ odpověděl jsem.

„Jak nešťastné,“ utrousil Quirk.

„Vedoucím vyšetřovatelem byl chlapík jménem Bennati,“ nadhodil jsem. „Ještě pořád tady dělá?“

„Je v penzi,“ odpověděl Quirk. „Bydlí teď na North Shore.“

Pohlédl jsem na Quirka. Znovu si prohlížel fotografie na nástěnce.

„Tak proto jste mi nabídl možnost nahlédnout do spisů,“ poznamenal jsem.

„Za to může můj smysl pro spolupráci,“ poznamenal Quirk.

„Ta chybějící zpráva FBI vám dělala starost, ale nezdálo se vám vhodné po tom jít sám. Vy ale nikdy nic nezapomenete. Takže když jsem se konečně objevil já…“

Quirk ani teď neodtrhl zrak od fotografií.

„Já mám být místní velitel,“ poznamenal Quirk. „Měl bych vést oddělení. Nechat řadové detektivy, aby většinu běžné rutiny dělali oni. Přesto tu ale občas rád večer zůstanu, tak párkrát do týdne, projdu si v klidu záznamy z místa činu a kouknu se, jestli tam něco neobjevím.“

Chápavě jsem přikývl.

„V tomhle případě zabili ženu a dvě děti,“ pronesl Quirk s gestem směrem k obrázkům. „Ženu ještě předtím znásilnili.“

„Zavolám vám zítra,“ slíbil jsem mu. „Abyste mi dal Bennatiho adresu.“

„Zatelefonujte Belsonovi,“ odpověděl Quirk. „Ten vám ji řekne.“

5

Mario Bennati bydlel v Gloucesteru, v malém domku s šedou šindelovou střechou a s verandou, kde se dalo sedět, popíjet pivo a hledět na řeku Annisquam. Právě to jsme oba, on i já, onoho pozdního odpoledne dělali. Vedle nás ležel na zemi obrovitý přátelský německý ovčák slyšící na jméno Grover.

„Žena mi zemřela před čtyřma rokama,“ řekl Bennati. „Dcera sem ze Stoughtonu zajede tak jednou, dvakrát tejdně, aby poklidila, vyluxovala a tak.“ Pokrčil rameny. „Většinou jsme tady s Groverem sami. Já si umím uvařit i vyprat.“

Popíjeli jsme Miller High Life ze světlých skleněných láhví.

„Už nekouřím,“ pokračoval s pohledem na čluny, které se pod námi sunuly po široké hladině směrem k přístavu. „Taky jsem si od její smrti nezašoupal.“ Znovu si lokl z láhve piva Miller High Life velice úsporným pohybem, který svědčil o dlouholeté praxi. „Žili jsme si dobře, než omarodila.“ Grover položil hlavu Bennatimu na stehno a podíval se mu do obličeje. „Koukejte,“ vyzval mě Bennati. Mírně láhev naklonil a Grover se z ní trochu napil. „Rovnou z láhve,“ řekl Bennati. „Co?“

„Senza!“

„Nesmíte mu dát napít moc,“ pokračoval Bennati. „Snadno se opije.“

Poplácal jsem Grovera po zádech. Zavrtěl ocasem, ale hlavu nechal položenou v Bennatově klíně. „Probírám se jednou starou vraždou,“ řekl jsem nahlas. „Jednou z těch, které jste dělal vy. V září 1974. Při přepadení banky na Audubon Circle zabili tehdy jednu ženu.“

Bennati dopil zbytek piva a předklonil se, aby si z chladicího boxu pod stolem vzal další láhev. Odšrouboval uzávěr a jedním dlouhým lokem vypil přinejmenším čtvrtinu obsahu. Pak se zahleděl na láhev a po chvíli přikývl.

„Jo, jistě, parta zasranejch hippiů,“ pronesl. „Kradli peníze, aby zachránili Ameriku. Zabili ji úplně bezdůvodně.“

„Včera jsem si pročetl záznamy o tom případu,“ řekl jsem

„Tak víte, že jsme to nevyřešili.“ Znovu se trochu napil. „Tyhle zasraný případy, kdy se něco stane bezdůvodně, bejvaj vždycky pěkně zkurvený.“

Přikývl jsem. „Nepamatujete si něco, co by mi mohlo pomoct?“ požádal jsem ho.

„Jestli jste čet’ záznamy, tak víte všechno, co vím já,“ odpověděl.

„Býval jsem policajtem,“ pokračoval jsem. „Takže vím, že do záznamů se vždycky všechno nedostane.“

„V tomhle případě se dostalo,“ odsekl Bennati.

„Co se stalo se zpravodajským hlášením FBI?“ zaútočil jsem na něj.

„Cože?“

„Ve svých poznámkách uvádíte, že FBI vám posílá zpravodajské hlášení. Ve složce však tahle zpráva není a vy se o ní už potom nikde nezmiňujete.“

„FBI?“

„Mhm.“

„Proboha živýho, mluvíme tu o věcech starejch třicet zasranejch let.“

„Dvacet osm,“ opravil jsem ho. „Vy si tedy nic ohledně zprávy FBI nepamatujete?“

„Je to už moc dávno,“ poznamenal. „Mně je šestasedmdesát a kromě psa tu žiju sám a piju moc piva. Vždyť si sotva pamatuju, kde mám ptáka.“

„Takže na žádné zpravodajské hlášení FBI si nevzpomínáte?“

„Ne,“ odpověděl rozhodně a pevně se na mě podíval. „Nevzpomínám.“

Vytáhl jsem z kapsy košile vizitku a podal mu ji.

„Kdyby vás cokoliv napadlo, brnkněte mi.“

„Jistá věc.“

Když jsem kráčel k autu, vytáhl z chladícího boxu další High Life, ze kterého hned odšrouboval uzávěr.

6

Bostonská kancelář Agentury FBI byla v čísle 1 na Center Plaza. Službu mající agent, na kterého jsem zde narazil, byl štíhlý chlapík s ustupujícími vlasy a kulatými brýlemi s černými obroučkami jménem Nathan Epstein. Bylo to jako najít Araba vedoucího synagogu.

Když jsem vešel, potřásl mně rukou a pak mi pokynul ke křeslu.

„Vy jste starší velící agent,“ nadhodil jsem.

„To souhlasí.“

„Řekněte mi alespoň, že jste chodil na Boston College,“ nadhodil jsem.

„Nee.“ Měl výrazný newyorský přízvuk.

„Tak tedy Fordham?“

„New York University,“ odpověděl Epstein.

„To je velice překvapivé,“ poznamenal jsem.

„Já vím,“ připustil. „Lidi si obvykle myslí, že jsem z Accountemps.“

Měl na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili a popelavě modrou hedvábnou kravatu.

„Zabývám se jednou vraždou, k níž došlo při přepadení banky v roce 1974,“ spustil jsem.

„Povězte mi o tom,“ vyzval mě Epstein.

Poslechl jsem ho.

„Proč s tím ta žena přišla za vámi?“ chtěl vědět Epstein, když jsem skončil.

„Díky jednomu společnému příteli.“

„A proč jste to vzal?“

„Přátelská laskavost,“ odpověděl jsem.

„Přátelská laskavost?“ opakoval Epstein. „Ten případ je dvacet osm let starý. Co vás vede k přesvědčení, že to vyřešíte?“

„Sebeúcta,“ odpověděl jsem.

Epstein se usmál. „To mi také pověděli.“

„Vy jste si mě prověřoval?“

„Zavolal jsem do kanceláře policejního komisaře a odtamtud mě přepojili na velitele oddělení vražd.“

„Martina Quirka,“ dodal jsem.

Epstein přikývl.

„To si prověřujete každého, s kým máte schůzku?“ zeptal jsem se.

„Pamatoval jsem si jméno,“ pravil Epstein. Bylo v něm cosi pronikavě bystrého.

„Vy si na ten případ vzpomínáte?“

Epstein se usmál a zavrtěl hlavou. „Tehdy jsem ještě u Agentury nebyl,“ dodal na vysvětlenou.

„Nemohl bych dostat kopii záznamů o tom případu?“

Chvíli zůstal sedět a přemýšlel o tom. Nejspíš patřil k těm chlápkům, kteří nezůstanou nikdy úplně v klidu. Jak teď přemítal, pomalu v prstech otáčel propisku a čas od času s ní zabubnoval na nehet levého palce. Nakonec se předklonil a přes stůl mi přistrčil velkou obálku barvy khaki, takovou, co se zavírá ovázáním provázku kolem knoflíku na klopě.

„Tady je ta složka,“ pravil.

„To Quirk?“ otázal jsem se.

„Zmínil se, že se asi budete chtít podívat do záznamů o vraždě Gordonové.“

„Četl jste to?“

„Tyhle záznamy?“ zeptal se Epstein. „Ano. Četl jsem je dneska ráno. Předpokládám, že jste si už prostudoval policejní protokoly?“

„Jistě.“

„Takže zjistíte, že tohle je jim hodně podobné.“

„Mohl bych se někde tady posadit a pročíst si to?“

„V přední kanceláři,“ poradil mi Epstein. „Jedna z mých administrativních asistentek má právě dovolenou. Šéfka administrativy vám ukáže, který je to stůl.“

„Jakpak to je dlouho, kdy se šéfce administrativy říkalo prostě sekretářka?“

Epstein se trochu usmál a povzdechl si: „To už je skutečně hodně dávno.“

Sebral jsem ze stolu složku a zvedl se.

„Myslím, že vím, po čem pátráte,“ řekl Epstein.

Jenom jsem tázavě pozvedl obočí, avšak nic jsem neříkal.

„Ale ani já nevím, kde je zpráva FBI,“ dodal.

„Ta, kterou měl dostat Bennati?“

„Ano.“

Znovu jsem se posadil. „Vy přece shromažďujete informace o disidentských skupinách,“ řekl jsem.

„O některých.“

„O některých? Proboha, vždyť vy máte určitě založenou složku i o takových Beach Boys.“

Myslím, že se Epstein znova trošku usmál.

„Spousta věcí v Agentuře se od té doby změnila.“

„Jistě,“ přitakal jsem. „Takže máte nějaký materiál o Brigádě děsivé odplaty?“

„Nic, o čem bych věděl.“

„Mohlo by existovat něco, o čem nevíte?“

„Samozřejmě.“

„Jestli se něco takového ve vašich archivech skutečně nalézá, jak bych se k tomu dostal?“

„Přiměl byste mě, abych o to příslušným způsobem zažádal,“ odvětil Epstein.

„Uděláte to?“

„Už se stalo.“

„No a?“

Epstein zabubnoval tužkou na nehet palce. Tvář měl prázdnou, prostou jakéhokoliv výrazu.

„Zdá se, že žádný takový záznam neexistuje,“ řekl nakonec.

„Jak tedy mohl Bennati přijít na nápad, že od FBI dostane nějaký materiál?“

„To je znepokojivé,“ odpověděl Epstein, „že ano?“

7

V pondělí ráno jsem vyrazil autem do Toronta. Cestou slunce svítilo přesně tak, jak by v květnu mělo. Na místě jsem dostal čokoládově zbarvenou patnáctiměsíční fenku německého krátkosrstého ohaře, která na své boudě měla jméno Purple Sandpiper z chovatelské stanice Robina Hooda. Když jsem ji dostal, byla v přepravní bedničce, což se vzhledem k desetihodinové cestě domů zdálo jako docela rozumný nápad. Člověk by si určitě nepřál, aby volně šmejdila v cizím autě a ještě způsobila nějakou nehodu. Když jsem ale severně od Toronta odbočil na silnici číslo 404, zakňourala. Na prvním odpočívadle, na něž jsme narazili na 401, jsem tedy přepravní box odložil vedle náklaďáku za prodejními stánky s jídlem a Purple Sandpiper od Robina Hooda pak strávila zbytek cesty poskakováním po autě. Susan se domnívala, že desetihodinové cestování hned první den by pro pejska bylo příliš dlouhé, takže fenka a já jsme pondělní noc strávili v motelu v Schenectady. Pokud nejste celoživotní fanda místního sportovního klubu, pak se toho o Schenectady moc říct nedá.

Purple Sandpiper ze stanice Robin Hood spala velice málo, takže v úterý v 5.10 ráno byla již plně vzhůru. Ze Schenectady jsme tedy vyrazili ještě před svítáním a do Cambridge jsme se dostali kolem poledne. Když jsme zabočili z Linnaean Street na příjezdovou cestu, uviděli jsme Susan, jak sedí na předních schodech velkého pětibarevně natřeného viktoriánského domu, kde bydlela a pracovala. Vystoupil jsem z vozu a zamumlal sám pro sebe „Och, panebože,“ což jsem v nějaké formě dělal pokaždé, když jsem ji uviděl. Husté černé vlasy, obrovské modré oči, široká ústa, štíhlá a přitom fantasticky tvarovaná stehna, plus lehký, jen obtížně definovatelný nádech smyslnosti. Vyzařovalo z ní jakési vzrušení, nebo cosi jako neurčitý slib. Její zjev přitom nepůsobil takhle jenom na mě. Většina lidí cítila, že čas strávený se Susan je dobrodružstvím.

„Bože můj,“ vydechla Susan, když jsme s Purple Sandpiper z chovatelské stanice Robin Hood vystoupili z vozu.

Susanin dvůr byl obehnaný plotem. Otevřel jsem tedy přední vrátka, zase je za námi zavřel a pak pustil fenku z vodítka. Byla nejistá.

Vtom ji Susan oslovila: „Perlo.“

Fenka trochu našpicovala dlouhé uši. Pak začala křížem krážem pobíhat po dvoře, jako by se snažila najít místo, ke kterému by mohla cítit nějaký stálejší vztah. Nakonec se rozhodla, že nejstarším přítelem mimo území Kanady jsem já, takže se vrátila ke mně a opřela se mi o nohu jako o svou emocionální oporu.

Susan pozorovala psí holčičku se svým typickým absolutním soustředěním, jež z ní také udělalo tak dobrou terapeutku. Když se na něco koncentrovala dostatečně dlouhou dobu, většinou to začalo málem doutnat.

„Perlo?“ pronesla ještě jednou.

Nově příchozí se na ni pozorně podívala a zkusmo zavrtěla ocasem Susan pomalu přikývla.

„Tak je zase zpátky,“ prohlásila Susan.

„Ano,“ přitakal jsem. „Jenom to ještě neví.“

Susan se pod schody přikrčila a rozevřela náruč.

„Perlo,“ opakovala.

Fenka k ní váhavé přišla a očichala ji. Susan přiložila svoji tvář k psímu čumáku a podrbala ji na hlavě.

„Brzo se to dozví,“ řekla s jistotou v hlase.

8

Nalézal jsem se v hale budovy Nového federálního soudu na Fan Pier.

„Jdu do Mezinárodní poradenské agentury,“ řekl jsem. Podal jsem strážnému navštívenku. Ten na ni pohlédl a pak zkontroloval obrazovku.

„S kým si tam ráčíte přát mluvit?“

„S kým si ráčím přát?“

Strážný vzhlédl a ušklíbl se na mě. „Takhle nás to učí,“ řekl jakoby na vysvětlenou.

„Přeju si mluvit s panem Ivesem,“ odpověděl jsem.

Přikývl, vyťukal nějaké číslo a promluvil do telefonu.

„Pan Spenser za panem Ivesem.“

Přikývl a zavěsil.

„Tamhle,“ řekl, „přes detektor kovu a pak výtahem do patnáctého patra.“

„Nějaké číslo dveří?“ zeptal jsem se.

„Někdo na vás bude čekat u výtahu, pane.“

„Samozřejmě,“ poděkoval jsem.

Bezpečnostní barieru hlídali čtyři strážní z Federální ochranné služby.

„Na pravém boku mám zbraň,“ oznámil jsem jim. „Teď si ji odepnu a spolu s pouzdrem vám jí podám.“

Strážní se poněkud rozestoupili a dva z nich si položili ruku na pažbu svého revolveru. Jejich velitelem byl černoch, který vypadal na bývalého vojáka.

„Máte na tu zbraň povolení, pane?“

„Mám.“

„Nejdřív tedy zbraň a pak to povolení,“ vyzval mě.

Podal jsem mu revolver v pouzdru a pak jsem vytáhl povolení z kapsy u košile, kam jsem si ho předvídavě uložil. Velitel stráže si ho pozorně přečetl.

„Necháme si vaši zbraň i povolení tady,“ oznámil mi nakonec. „Můžete si je vyzvednout, až budete odcházet.“

„To chcete, abych riskoval vstup k federálnímu soudu neozbrojen?“ otázal jsem se udiveně.

Jeho tvář zůstala vážná.

„Ano, pane,“ odpověděl. „To chceme.“

Gestem mě nasměroval k detekčnímu rámu, kterým jsem prošel bez incidentu.

„Výtahy jsou tamhle, pane.“

„Nepolevujte v pozornosti,“ poznamenal jsem na rozloučenou. „Kdybych se dostal do nějakých potíží, začnu křičet.“

„Budeme tady, pane.“

V patnáctém patře na mě čekala žena s dlouhými stříbrnými vlasy a přísným mladým obličejem. Měla na sobě černý kalhotový kostým a pánskou bílou košili s úzkou černou kravatou. Černé boty měly velmi vysoké podpatky. Vstoupili jsme do dlouhé chodby. Po obou stranách se nacházela řada kancelářských dveří. Podlahu pokrýval temně rudý koberec. Na žádných dveřích nebyl jediný nápis nebo vizitka a všechny byly zavřené.

„Spenser,“ představil jsem se.

„Následujte mě, prosím,“ vyzvala mě. Na obou koncích chodby byly diskrétně umístěné bezpečnostní kamery. Usmál jsem se do té proti sobě. Je správné být srdečný. Upjatá žena zaklepala na poslední dveře napravo.

Zevnitř se ozval hlas: „Pojďte dál.“

Žena dveře otevřela a ustoupila stranou, abych mohl vejít. Ives seděl za prázdným stolem v pusté místnosti, jejíž okno hledělo na přístav. Dokud se dveře nezavřely a my nezůstali sami, hleděl na mě naprosto bezvýrazným pohledem.

Pak se usmál, nebo co to vlastně bylo, a pravil: „Hleďme, hleďme, mladý Lochinvar.“

„Co takhle třeba zrající Lochinvar?“ navrhl jsem.

„Člověk je tak starý, jak se cítí,“ pravil Ives a pokynul mi k židli s rovným opěradlem, stojící na opačné straně stolu. „Posaďte se.“

Ives byl vysoký šlachovitý chlapík s vlasy pískové barvy. Oblečen byl do okrového popelínového obleku, pod kterým měl růžovou širtynkovou košili se zapínáním vpředu a růžového motýlka s černými puntíky. V místnosti nebyla žádná výzdoba, s výjimkou Ivesova diplomu z Yale, který visel zarámovaný na stěně za stolem.

„Slyšel jste někdy o protistátní skupině, která si v roce 1974 říkala Brigáda děsivé odplaty?“

Ives se usmál tím svým matným způsobem. „To je přece moje práce, abych naslouchal všelijakým zvěstem,“ odpověděl. „Proč se ptáte?“

„V září 1974 při přepadení banky v Bostonu zabili jednu ženu.“

„A nikdy nebyli dopadeni,“ dodal Ives.

Přikývl jsem.

„Proto jste přišel,“ pokračoval Ives.

„Ano.“

„Protože je hodláte chytit.“

„Správně.“

„Až na to, že nevíte, kdo to je.“

„Zatím ne,“ připustil jsem.

„Nebo jestli vůbec existují,“ pokračoval Ives.

„Někdo tu ženu přece zabil.“

„Proč si myslíte, že to byla právě tato skupina?“

„Policie dostala následně dopis, ve kterém se k tomu činu hlásí.“

„Takový dopis může napsat kdokoliv,“ poznamenal Ives.

„Dá se ale od toho přinejmenším začít,“ stál jsem si na svém.

„To asi ano.“

Ives si složil ruce na svém plochém břiše a opřel se v křesle, s jednou nohou položenou na stole. Nepatrně pohnul rty, což jsem se rozhodl považovat za úsměv.

„Takže jste o nich slyšel.“

„Je to jedna domácí skupina,“ začal Ives. „My se zajímáme o mezinárodní záležitosti. Konzultoval jste naše bratrance od kontrašpionáže z Agentury?“

„Tam se zdá, že se jim ztratila nějaká dokumentace.“

Ives se znovu usmál. „Ale,“ pronesl.

„Ále?“

Jakmile začal mluvit, pokyvoval hlavou.

„Jak víte, že ta dokumentace existovala?“

„Byla o ní zmínka v policejním materiálu. Říkalo se tam, že FBI posílá policii zprávu.“

„A ta zpráva tam nebyla.“

„Ne.“

„A FBI ji nemůže najít.“

„Ne.“

„Co z toho vyvozujete?“ zeptal se mě.

„Dvě možnosti,“ odpověděl jsem.

„Jednou z nich je závěr, že jsou to lajdáčtí archiváři,“ napověděl Ives.

„A tou druhou je, že něco skrývají.“

Ives se zhoupl na židli. „I když jsou vztahy mezi FBI a Zpravodajstvím poněkud nesourodé,“ pravil, „nemyslím, že by to byli lajdáčtí archiváři.“

Oba jsme chvíli tiše seděli. Přístav pod námi byl v květnovém slunci celý šedivý, s rozčeřenou hladinou. Jeden z přívozních člunů z Roweova přístaviště se plahočil se svým nákladem směrem k letišti.

„Právě jste mi něco řekl,“ poznamenal jsem.

„Jsem příslušníkem přísné tajné státní agentury,“ opáčil Ives.

„My nikomu nikdy nic neříkáme.“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem.

9

Já a Hawk jsme právě po červené umělé běžecké dráze harvardského stadionu běhali úseky. Svítilo slunce, teplota byla kolem osmnácti stupňů. Měl jsem na sobě krátké tričko, které bylo černé potem. Hawk uhnaně nevypadal. Dali jsme si dvakrát 220, dvakrát 440 a dvakrát 880, pak 440 yardů chůze. Teď jsme zrovna šli.

„Možná bychom měli jít ještě 220,“ navrhl jsem.

„Žádných dvě stě dvacet už není,“ odpověděl Hawk. „Říkám ti to pořád. Je dvě stě metrů, čtyři sta metrů a osm set metrů.“

„Jak to víš?“ zeptal jsem se.

„Protože jsem Afro-Američan,“ odpověděl Hawk. „My takovéhle sračky známe. Už jsi viděl hodně evropských Američanů běhat tyhle dištance?“

„Evropských Američanů?“ opakoval jsem překvapeně.

Hawk se ušklíbl.

„Pokaždé poznám,“ pokračoval jsem, „když spíš s nějakou teoretičkou z fakulty.“

„Jmenuje se Abby,“ odpověděl Hawk. „Učí na Brandeis.“

„To bych věřil,“ poznamenal jsem.

„Je taky feministka,“ dodal Hawk.

„Samozřejmě,“ řekl jsem. „Dáme si ještě dvě stě dvacet chůze.“

„Jistě,“ přitakal Hawk. „Vím, že to potřebuješ.“

„Já myslel na tebe,“ vysvětlil jsem mu.

Kolem nás proběhlo pár atletů z Harvardu, kteří absolvovali vlastní sestavu tréninkových sprintů. Byl jsem rád, že jdeme. Měl jsem takový pocit, že by se kolem nás přehnali, i kdybychom běželi. Bylo mezi nimi navíc pár žen.

„Už jsi někdy slyšel o skupině ze sedmdesátých let, která si říkala Brigáda děsivé odplaty?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Byli součástí tehdejšího radikálního hnutí,“ pokračoval jsem. „V roce 1974 přepadli banku na Audubon Circle a zabili přitom jednu ženu.“

„Na to si vzpomínám,“ ozval se Hawk. „Myslím, že v tom byl i jeden z našich bratří.“

„Ano, byl.“

„Tenkrát jich byla v radikálním hnutí spousta,“ poznamenal Hawk.

„Nevděční parchanti,“ poznamenal jsem. „Zachráníme jejich předky před nevědomostí, naučíme je česat bavlnu, a dostane se nám takového vděku.“

„Záslužná práce se vždycky odměny nedočká,“ pronesl Hawk, náhle bez sebemenší stopy přízvuku černošského ghetta. Ve své řeči plynule přecházel od standardní angličtiny k nářečí a zase zpátky, a to z důvodů známých jen jemu. Většina věcí týkajících se jeho osoby byla vůbec známá pouze jemu.

„Jak to, že ses taky nestal radikálem?“ zeptal jsem se ho.

„A nevrhnul se na zločin?“

„Jo.“

„Proč tě to zajímá?“

Pověděl jsem mu o Paulovi a Daryl a o chybějící zprávě z FBI.

Pak jsme si dali ještě pár 220,440 a 880 yardových úseků. Na evropského Američana jsem se docela držel.

Když jsme pak zase kráčeli, Hawk se zeptal: „Quirk o té chybějící zprávě ví?“

„Mhm.“

„Co ten chlápek z FBI?“

„Epstein,“ napověděl jsem mu. „Ano, ten to ví taky.“

„Ale ani jeden z nich tu zprávu nemůže najít.“

„Zatím ji nenašli.“

Zastavili jsme se, abychom se podívali na dvojici mladých dívek z Harvardu, jež kolem nás proklusaly. Když jsme na ně tak civěli, prohodil jsem k Hawkovi. „Myslíš, že koukání po nich je sexistické chování?“

„Určitě,“ odpověděl mi Hawk.

Přikývl jsem.

„Taky jsem si to myslel,“ přitakal jsem.

Hawk vydržel být zticha dalších asi dvacet yardů. Tou dobou byly dívky z Harvardu už v polovině zatáčky.

Teprve pak se ozval: „Když chce Quirk něco najít, tak to obyčejně dokáže.“

„Jo,“ odpověděl jsem.

„Epsteina neznám. Ale jako starý dobrý irský katolík nebude asi zrovna terorista.“

„Ne.“

„Takže může být docela správný.“

„Je to možné,“ připustil jsem.

Hawk byl oblečený do černých hladkých běžeckých kalhot z polyesteru a síťovaného trička bez rukávů. Také se po něm ze vzdálené zatáčky obě dívky z Harvardu otočily.

„Myslíme tedy, že je rovný. Víme, že Quirk je taky rovný,“ pronesl Hawk. „Takže tady musí být nějaký důvod, proč nemůžou tu zprávu najít.“

Pokrčil jsem rameny.

„Třeba existuje důvod, proč se po ní nemůžou poohlédnout,“ nadhodil jsem.

„A možná doufají, že to uděláš ty za ně.“

„To mě taky napadlo,“ připustil jsem.

Hawk na mě asi minutu zůstal hledět. Výraz v jeho obličeji byl stejně nevyzpytatelný jako obvykle.

„Dobře,“ pravil nakonec.

10

Perla ležela natažená v posteli mezi mnou a Susan „To je zvláštní,“ ozvala se Susan, „být v posteli s cizím psem.“

„To přesně popisuje můj život předtím, než jsem tě potkal,“ poznamenal jsem.

„Och, kuš!“

„To bylo znova sexistické?“

„Nadmíru,“ odpověděla Susan.

„Jsi strašně háklivá,“ konstatoval jsem.

„Ty taky, chlapáku,“ odsekla Susan.

Leželi jsme tiše a naslouchali jemnému oddechování spící Perly.

„Ještě ji nemiluju,“ pronesla po chvíli Susan. „Jako jsem milovala první Perlu.“

„Zatím ne,“ podotkl jsem.

„Ale budeme,“ pravila Susan přesvědčivě.

„Jistě.“

V pokoji byla téměř tma. Oknem sem dopadal jen odlesk venkovního městského osvětlení.

„Je fascinující ji pozorovat, jak se začíná přeměňovat v Perlu,“ ozvala se znovu Susan.

„Ona se do ní doopravdy převtěluje, viď?“ připojil jsem se.

„Přitom vím, že se vlastně měním já,“ připustila Susan, „a ne ona.“

„Třeba se doopravdy mění ona,“ trval jsem na svém.

„Myslíš?“

„Na světě je mnohem víc věcí, než v celé tvé filozofii, Horatio.“

„Obávám se, že jsi ten citát poněkud zkomolil,“ odpověděla Susan.

„Máme doma Hamleta?“ otázal jsem se.

„Myslím že ne.“

„Pak si tedy za svým citátem stojím,“ prohlásil jsem.

Perla se zvedla, několikrát se otočila do kolečka a pak si znovu lehla, tentokrát s packami zaraženými do mého žaludku.

„Ležíš na její straně postele,“ upozornila mě Susan.

„Raději bych to formuloval, že ona leží na mé straně.“

„No, alespoň že ona.“

„Správně,“ řekl jsem.

„Představuje určitou překážku,“ pravila Susan.

„Myslíš, že kdybych teď na tebe přitiskl svou pulzující mužnost, že by nějak zareagovala?“

„Pulzující mužnost?“

„Tak tedy bušící maskulinitu?“

„Bože můj,“ vydechla Susan. „Ano, myslím, že by začala štěkat a čmuchat a packovat nás, aby se také mohla připojit k té zábavě.“

„Co kdybychom ji dali do vedlejší místnosti?“ navrhl jsem.

„Tam by určitě ječela,“ ujistila mě Susan.

„Mohli bychom předstírat, že to děláš ty,“ pokoušel jsem ji.

„Taky bychom na tu tvoji pulzující mužnost mohli pustit studenou vodu,“ odpověděla Susan.

„Je docela zvyklá na auto,“ vymýšlel jsem jinou možnost. „Mohl bych ji vzít ven a posadit do auta.“

„No, to by, myslím, fungovat mohlo,“ pravila Susan.

„Dokonce bych s ní mohl objet blok, aby si myslela, že opravdu někam pojede.“

„To je přímo ještě lepší,“ přiznala Susan.

„Zatímco budu venku, ty by sis zatím mohla svléknout ty pyžamové kalhoty,“ nadhodil jsem.

„Tohle pyžamo jsem si koupila kvůli tobě.“

„Potom, co jsem si stěžoval na tepláky?“

„Jistě. Na jejich obalu bylo dokonce napsáno slovo ‚svůdné‘,“ řekla Susan.

„‚Lepší než tepláky‘ by se na obalu tolik nevyjímalo,“ připomněl jsem jí.

Natáhl jsem si kalhoty, obul se a vzal Perlu na krátkém vodítku k autu, stojícímu na příjezdové cestě. Nechal jsem ji naskočit na zadní sedadlo, jednou jsem s ní objel blok a pak znovu zajel před dům.

„Přijdu brzo,“ řekl jsem jí.

Uvěřila mi.

11

To, co Paul napsal, nebyla vlastně hra, ani taneční představení, a přesně řečeno ani kabaret, i když ten kus v sobě obsahoval všechny tyto prvky. Jmenovalo se to „Poins“ a spojovalo to shakespearovské postavy, songy z padesátých let a choreografii narážející na obě tato historická období. Vždycky jsem rád sledoval představení toho hocha, ale během let mě pár kusů, ve kterých účinkoval, začalo už trochu unavovat. To však byla pokaždé díla někoho jiného. Když vystupoval ve své hře, byl Paul dojímavý, vtipný i komický. Kdybych nebyl tak cynický, určitě by mě to rozechvělo. Po skončení hry přišli Paul a Daryl k Susan, aby se seznámili s Perlou.

„Panebože,“ vydechl Paul, když Perla seskočila z gauče a rezervovaně ho očichala. „Je doopravdy krásná.“

Susan je představila: „Perlo, pozdrav našeho bratra Paula.“

Daryl se tvářila trochu ostražitě a když ji Perla začala očuchávat, byla na ní vidět nervozita. To nevěštilo nic dobrého.

„Mám nějaké sendviče,“ řekla Susan. „Napijte se a já zatím prostřu stůl.“

„Můžeme se najíst u kuchyňského pultu,“ navrhl Paul.

„Ne, ne,“ odmítla Susan rezolutně. „To je hned hotové.“

Paul se na mě usmál. „Proč jsem to jenom řekl?“

„Protože pomalu chápeš,“ odpověděl jsem. „Mohl jsi přece vědět jaká bude odpověď.“

„Kvalitní porcelán,“ odpověděl Paul, „spousta sklenic, dvě lžičky pro každého a lněné ubrousky v kroužcích.“

„Neměla bych pomoct?“ nabídla se Daryl.

Stále ještě ostražitě sledovala každý náznak pohybu, který Perla udělala.

„Ne,“ odpověděl Paul. Ten mezitím vypil takřka jedním lokem dvě piva. Jeho divadelní role bývaly fyzicky velice namáhavé a i v ostatních případech mu pokaždé nějakou chvíli trvalo, než se srovnal do normálního stavu. Věděl jsem, že teď bude určitý čas zticha.

„Vaše teta bydlí stále v Bostonu?“ zeptal jsem se Daryl.

„Už odešla do penze,“ odpověděla. „Teď bydlí někde v Maine.“

„Viděla jste se s ní od doby, co jste tady?“

„Ne. Poté, co matka zemřela, jsme si nebyly zas až tolik blízké.“

„Takže jste se vrátila do La Jolly.“

„Ano.“

„A žila tam s otcem.“

„Ano.“

„Kdy jste začala hrát?“

Pokrčila rameny. „Máma mě brávala na dětská představení do divadla v La Jolle,“ vysvětlovala. „Oba rodiče mě velice podporovali. Máma ani táta nevynechali jediné představení, ve kterém jsem účinkovala.“

„Váš otec stále ještě žije v La Jolle?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ přitakala Daryl. „Měla jsem neobvykle krásné dětství, než…“ Pravou rukou udělala drobné gesto. „Naše rodina držela hodně pohromadě. Všechno jsme dělali společně.“

„Nějací sourozenci?“ zeptal jsem se.

„Ne, jenom máma, táta a já.“

„Kde v Maine bydlí vaše teta?“

„Já nevím, ale má to takové legrační jméno. Myslím, že v tom místě bydlí také bývalý prezident.“

„George Bush?“

„Ano.“

„Kennebunkport,“ řekl jsem.

„Tak nějak to zní.“

Paul mě pečlivě sledoval.

„Jak se jmenuje vaše teta?“ vyptával jsem se dál.

„Myslím, že teď se jmenuje Sybil Pritchardová,“ odpověděla Daryl. „Proč?“

„Myslel jsem, že bych si s ní měl promluvit,“ řekl jsem.

„Byla bych radši, kdybyste to nedělal.“

Paul se trochu mračil.

„Oukej,“ souhlasil jsem.

„Váš otec se jmenuje Gordon, že ano?“ ujistil jsem se. „Stejně jako vy.“

„Ano.“

Do pokoje vešla Susan. Měla na sobě malou čistou zástěru, vpředu s nápisem JSEM ZROZENÁ K VAŘENÍ.

Paul přejel po zástěře pohledem a usmál se. „To je přece ale ironie, ne?“ pravil.

„To je,“ dopověděla Susan. „Večeře je hotová.“

Na stole byl velký tác s nakrájenými úzkými sendviči a vkusně upravené mísy se salátem z chřestu, malých rajčat a srdíček z artyčoků.

„Dobrý bože, Susan,“ vydechla překvapeně Daryl. „To všechno jste dokázala připravit, zatímco my popíjeli?“

Susan se skromně usmála.

„Jaké to jsou chlebíčky?“ chtěla vědět Daryl. Zdálo se, že je trochu nesvá, protože Perla má položený nos na kraji stolu těsně vedle ní.

„Och,“ odpověděla Susan. „To je jenom zásluha správné organizace.“

Paul na mě pohlédl a vydal zvuk, který mohl představovat tlumené zasmání.

„Ty se směješ?“ obořila se na něj Daryl. „Potřebuju vědět, s čím jsou. Existuje spousta věcí, které nemůžu jíst.“

„Nesměju se tobě,“ omluvil se Paul.

Susan se přidala. „On se směje mně, Daryl. Myslím, že jsem v celém svém životě ve skutečnosti nepřipravila jediný sendvič.“

„Kde jste tedy vzala tohle všechno?“

„Mám jednu přítelkyni, která pracuje jako dodavatelka pohoštění a má od tohoto domu klíč,“ vysvětlovala Susan. „Jenom jsem jí prostě mobilem zavolala.“

Byl to skutečně skvělý výběr: tuňák, uzený losos, vaječný salát, sýr, krocan, okurka s Boursinovou omáčkou a sekané hovězí maso. Daryl nejprve opatrně zkontrolovala každou náplň a teprve pak si z tácu posloužila. Snědla dva chlebíčky s krocaním masem a ze salátu si vybrala rajčata.

Rozhovořili jsme se o divadle. Oběma našim hostům jsme složili poklonu za jejich výkon. Už jsme se nebavili ani o Darylině tetě, se kterou jsem radši neměl hovořit, ani o Darylině dětství, jež bylo idylické.

12

Seděli jsme s Hawkem v kavárně na Codman Square a pojídali pečené anglické vdolečky, když vtom vešel vysoký štíhlý černý chlapík s šedivými vlasy upravenými ve stylu afro, oblečený do bílé košile upnuté až ke krku, a přistoupil k našemu stolu. Několik lidí v kavárně ho kradmo pozorovalo.

„Hawku,“ řekl.

„Sawyere,“ odpověděl Hawk.

Černoch se posadil vedle Hawka.

„Tenhle modrooký ďábel je Spenser,“ představil mě Hawk. „Sawyer McCann, poslední hippie.“

Jeden na druhého jsme kývli. K nějakému potřásání rukou se Sawyer neměl.

„Všiml jste si, jak tu vypadáte nepatřičně?“ oslovil mě McCann.

Byl jsem jediný běloch v celé kavárně. „Všiml,“ odpověděl jsem po pravdě.

„Tak takhle se většinu času cítíme my.“

„Napadlo mě to,“ přiznal jsem.

„Jaký to je pro vás pocit?“ chtěl vědět McCann.

„Skoro bych se chtěl držet Hawka, jenomže jsem na to příliš hrdý.“

Hawk se ušklíbl. McCannova tvář se ani nepohnula.

„No,“ dodal, „alespoň se neomlouváte, že jste bílý.“

„Za to já nemůžu,“ poznamenal jsem.

„Sawyer ví něco o Brigádě děsivé odplaty,“ poznamenal Hawk.

Přikývl jsem, beze slova se zahleděl na McCanna a čekal. Přišla servírka, dolila nám kávu a nalila i jeden šálek pro McCanna. Ten si do ní přidal šest lžiček cukru – z takové staromódní skleněné cukřenky vysypal pokaždé cukr na lžičku, odměřil ho a teprve pak ho zamíchal do kávy.

Usrkával svůj nápoj a upřeně mě přitom pozoroval.

„Třeba vám pomůžu,“ sdělil mi. „Jestli to ale udělám, bude to proto, že mě o to požádal Hawk.“

„Oukej.“

„Ještě nikdy jsem nepotkal bělocha, kterému bych mohl věřit,“ pronesl McCann.

Čekal jsem dál.

„Ještě jsem taky neviděl žádného, který by se mi líbil.“

I to jsem nechal bez povšimnutí.

„Ještě jsem nepoznal nikoho, kdo by nebyl zasranej rasista,“ pokračoval McCann.

„Jste rasista?“

Hawk nás tiše pozoroval, ve svých jasných očích známky pobavení.

„Až doteď jsem nebyl.“

McCannův tvrdý obličej se stal ještě tvrdším. „Děláte si ze mě prdel?“ zeptal se mě přímo.

„Dělám,“ odpověděl jsem.

McCann se trochu opřel zády a odložil hrníček. „Vy se mě nebojíte,“ pravil. „Že ne?“

„Ne.“

„Většina bělochů, když se nám ocitne tváří v tvář, se bojí.“

„To je rasistická reakce,“ podotkl jsem.

Hawk neřekl ani slovo, ale kolem očí mu stále hrál pobavený výraz.

„Většinou na to spoléhám,“ přiznal McCann.

„Promiňte mi to,“ řekl jsem.

„Oukej,“ opáčil McCann.

Pak se znovu trochu napil kávy.

„Asi v roce 1972,“ začal, „se v některých zařízeních objevila spousta problémů mezi černými vězni a bílými vězni. Takže tam pozvali partu radikálních bílých děcek, řekněme, z liberálních univerzit, aby přišli propagovat rasovou harmonii. Kurzy, semináře a takové ty sračky. Určitě si pamatujete, jaké to v tom sedmdesátým druhým bylo.“

Přikývl jsem.

„Jenomže to moc nefungovalo.“ McCann se nyní téměř usmál. „Ta děcka došla k závěru, že černí vězňové jsou obětí bílého rasismu a nakonec ve věznicích vyvolali ještě víc problémů, než tam bylo předtím.“

„Vy myslíte, že ty děti měly pravdu?“

McCann se rozhodl mě brát, alespoň pro tuto chvíli, takže většinu svého drsňáctví odložil, aniž by si ovšem místo toho navlékl cokoliv měkkého.

„Někteří bratři ve vězení byli političtí vězňové,“ pravil McCann. „A stále jsou. Jiní jsou ale násilníci, vrazi, zloději a pasáci a problém těch děcek tkvěl v tom, že nebyli schopni říct, kdo je kdo.“

„Protože byli všichni černí,“ dodal jsem.

„Mhm.“

„Rasismus funguje podivnými způsoby,“ poznamenal jsem. „Někdy to je úplná záhada.“

„Takže ty děti se rozhodly, že vytvoří Brigádu děsivé odplaty, což měla být jakási volná národní síť, mající za cíl pomáhat obětem bílého fašistického útlaku,“ vysvětloval McCann. „Tohle jméno si samozřejmě vymysleli sami studenti. A začali pomáhat vězňům na svobodu.“

„Jak to fungovalo?“ zeptal jsem se.

„Pár vězňů skutečně uteklo. Nevím ovšem, jestli za pomoci těch děcek, nebo bez ní.“

Vyčkával jsem. Zdálo se, že McCann přemýšlí. Zastavila se u nás servírka a dolila nám kávu. Sledoval jsem, jak McCann absolvuje svou sladící proceduru. Nakonec kávu pečlivě míchal tak dlouho, dokud si nebyl jistý, že se všechen cukr rozpustil.

„Jeden z vězňů, se kterým spolupracovali, byl bratr jménem Abner Fancy.“

„Abner Fancy,“ opakoval jsem.

„Ve vězení si změnil jméno na Shaka.“

„To se mu nedivím,“ poznamenal jsem. „Zůstal s Brigádou děsivé odplaty ve styku?“

„Stal se jejím šéfem,“ odpověděl McCann.

„To on zastřelil tu ženu při přepadení banky?“ zeptal jsem se.

„To nevím.“

„Znáte ho?“

„Ne.“

„Ale slyšel jste o něm.“

„Jo.“

„Neznáte nějaká další jména?“

„Ještě jednoho bratra z té party jménem Coyote.“

„Znáte jeho jméno z, ehm, otrockého období?“

„Ne.“

„Neznáte některé z těch bílých děcek?“

„Ne.“

„Nevíte, kde jsou ti lidé teď?“ dotazoval jsem se.

„Ne.“

„Mluvili o nich s vámi někdy policajti?“ vyzvídal jsem.

„S policajty nemluvím,“ pronesl McCann rozhodně.

Na chvíli jsme se odmlčeli.

„Proč jste si vy sám nikdy nezměnil jméno?“ zajímalo mě.

„Někteří z nás musí zůstat těmi, kterými byli,“ odpověděl McCann. „Umíte si představit takového Jima Browna, že by si říkal Shaka?“

„Ne,“ připustil jsem.

„Každý z nás dostal od někoho jméno,“ pokračoval McCann. „Mně ho dal otec.“

„To je legrační,“ poznamenal jsem. „Mně se přihodilo to samé.“

Všichni jsme se napili kávy. Můj anglický vdoleček byl zlikvidovaný. Další jsem nechtěl.

„Něco se vás zeptám,“ obrátil se na mě McCann. „Myslíte, že kdybych se do vás pustil, je tu někdo, kdo by vám mohl pomoct?“

Došel jsem k závěru, že bych měl chuť na ještě jeden anglický vdoleček, ale že si ho nedám, protože by to byla nestřídmost a mohla by se o tom dozvědět Susan.

„Dvě odpovědi,“ pravil jsem McCannovi. „Zaprvé: myslím, že pomoc nepotřebuju. A zadruhé: myslím, že on by mohl.“

Pokynul jsem hlavou směrem k Hawkovi. McCann na něj upřel svůj pohled.

„Uděláš to?“

„Dvě odpovědi,“ zareagoval Hawk. „Zaprvé: udělal bych to. Zadruhé: není to zapotřebí.“

„Proč se ptáte?“ chtěl jsem vědět.

„Jenom chci vědět, jaká je situace,“ vysvětlil McCann.

„Takhle to tedy vypadá,“ konstatoval jsem. „Díky za pomoc.“

McCann dopil kávu, opatrně odložil šálek na stůl, kývl na Hawka, zvedl se a odešel.

„Dost nevázaný,“ poznamenal jsem.

Hawk se usmál. „Sawyer je trochu ostrý,“ připustil.

„To je,“ přitakal jsem.

13

V pondělí se jako obvykle v divadle nehrálo, takže jsem vzal Paula na večeři do nejlepšího restaurantu na světě, kterým je pochopitelně The Agawam Diner v Rowley. Tenhle podnik sice pokaždé skoro praskal ve švech v době snídaně a oběda, ale v pondělí časně večer tu nebylo ani moc lidí, takže jsme dokonce dostali stůl s pěkným výhledem na proudy osvětlených aut na křižovatce silnice 133.

„Dali jste se s Daryl dohromady?“ zeptal jsem se.

„Bože můj, to ne,“ odpověděl Paul. „Líbí se mi, ale na můj vkus je dost bláznivá.“

„Jak bláznivá?“ pátral jsem.

„Příliš moc pije. Kouří moc drogy. Moc šoustá s chlapama. Příliš se stará o svoji kariéru.“

„Co víš o její rodině?“ zeptal jsem se.

„Nic,“ odpověděl Paul. „S výjimkou matčiny vraždy o rodině vůbec nemluví. Pokaždé jenom to, jak byla jejich rodina úzce spjatá. Jako konečně tuhle večer.“

„Takže o matce nějak speciální nehovořila?“

„Jenom o vraždě. Ta událost hraje v životě obrovskou roli.“

Číšnice nám přinesla jídelní lístky.

„Panebože,“ vyhrkl. „Skutečné jídlo.“

„Žádné rozpatlané kiwi,“ přitakal jsem.

„Žádné rejnočí ploutve,“ pokračoval Paul. „Žádná paštika ze slavičích jazýčků. Žádné karamelizované pastiňákové pyré s čerstvými fíky.“

Číšnice přijala naše objednávky.

„Proč myslíš, že nechtěla, abych si promluvil s její tetou?“

„Občas je obtížné Daryl pochopit,“ připustil Paul.

„Mluví někdy o otci?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„Ne. Vždycky jsem si myslel, že je po smrti.“

„Sourozenci?“

„Nikdy žádné nezmínila.“

„Jak dlouho ji znáš?“

„Dva roky,“ pravil Paul. „Spolupracovali jsme na první hře, kterou jsem dělal v Chicagu. Když má dobrou náladu, je s ní ohromná legrace.“

Číšnice přinesla dušené vepřové kotlety pro Paula a špagety s karbanátky pro mě.

„Proč se na ni ptáš?“

„Protože o ní nic nevím.“

Když Paul promluvil, přikyvoval přitom hlavou.

„Jo, to je právě tvůj způsob,“ řekl. „Kladeš nezodpověditelné otázky.“

„Informace jsou prospěšné,“ podotkl jsem.

„Proč ses tedy nedotazoval víc ohledně té tety?“

Usmál jsem se.

„Protože pojedeš do Maine a zeptáš se jí osobně,“ odpověděl si Paul. „Máš přece její jméno i místo, kde žije.“

Měl jsem plnou pusu špaget, takže jsem jen přikývl. Už během jídla jsem si ale očima prohlížel nabídku koláčů za sklem pultu. Člověk musí plánovat dopředu.

„Znám ještě jeden důvod, proč ses ptal, jestli je to moje děvče,“ řekl Paul.

„Otcovská starostlivost,“ nadhodil jsem.

„Kromě toho,“ pokračoval Paul, „kdyby byla má dívka, musel bys ji přivítat do rodiny. A ona se bojí psů.“

„Tohle vůbec neberu v úvahu,“ pravil jsem rozhodni.

Znovu jsem se zadíval na koláče. Připadalo mi, že jeden z nich by mohl být třešňový.

„My samozřejmě nejsme opravdová rodina,“ prohlásil Paul.

„Záleží na tom, jak rodinu definuješ,“ namítl jsem.

„Ty, Susan a já?“

Přikývl jsem.

„A Perla?“ dodal.

„Samozřejmě,“ řekl jsem.

„A co strýček Hawk?“

„Strýček Hawk?“

„Mhm.“

„Myslím, že strýček Hawk sám je tak celá rodina, jakou strýček Hawk potřebuje,“ uzavřel jsem téma.

14

Sybil Pritchardová bydlela v Kennebunkportu v malém domku s bočním výhledem na vodu. Měla šedivé vlasy po ramena, bosé nohy a byla oblečená do šatů s modro-žlutým květinovým vzorem, jež jí sahaly až ke kotníkům.

„Hele,“ pronesla, když otevřela dveře. „Vy jste ale pěkně velký, urostlý chlapík, co říkáte?“

„Jsem,“ odpověděl jsem „Mohli bychom si trochu promluvit? O vraždě vaší sestry?“

„Mou sestru zavraždili před třiceti lety,“ namítla.

„Před dvaceti osmi,“ upřesnil jsem. „Můžeme si promluvit?“

„Vy jste policista?“

„Jsem soukromý detektiv a pracuju pro vaši neteř.“

„Pro Daryl?“ otázala se překvapeně. „Pojďte dál. Posaďte se. Povězte mi, co chcete vědět.“

Její dům byl takový typický pobřežní bungalov s konopnými koberci, konferenčními stolečky v podobě hrnců na humry, zrcadly ve tvaru kormidelního kola, kapitánskými lodními lampami a popelníky z velkých mušlí. V jednom popelníku se válela spousta nedopalků. Jakmile se Sybil posadila ke stolu, okamžitě si také bez ptaní zapálila. Před oknem obráceným směrem k zátoce, z něhož byl vidět kousek oceánu, stál masivní stůl. Na jeho desce leželo pár bloků s kovovou spirálou a ve štíhlém modrém poháru na šampaňské bylo několik tužek. Zaregistrovala, kam se dívám.

„Píšu poezii,“ oznámila mi. „Píšu ručně. Dotykové pocity při psaní hrají v tvůrčím procesu velice důležitou roli.“

Němě jsem přikývl.

„Co mi můžete povědět o smrti vaší sestry?“ požádal jsem ji.

„Nic. Byla v bance. Tu přepadli nějací radikálové a jeden z nich ji zastřelil.“

„Kde jste byla tou dobou vy?“

„V biografu. Vzala jsem Daryl na film Hany a Tonto.“

„Vaše sestra za vámi tehdy přijela do Bostonu na návštěvu,“ pravil jsem.

„Navezla se ke mně,“ opravila mě Sybil. „Honila se v Bostonu za nějakým chlapem.“

Sybilin obličej byl opálený sluncem, ošlehaný větrem a hluboce vrásčitý, nejspíš z nesčetného množství vykouřených cigaret. Bylo jí zhruba šedesát a seděla přede mnou s nohama roztaženýma. Jednou rukou si přidržovala volné šaty v klíně.

„Za kterým?“ zeptal jsem se.

„To nevím. Pořád nějakého pronásledovala a to ubohé dítě tahala s sebou,“ odpověděla Sybil.

Natáhla z cigarety kouř a pomalu ho vydechla. Já přestal kouřit v roce 1963, takže cigaretový kouř mi nedělal moc dobře.

„Co její manžel?“

„Ubohý Barry,“ odpověděla Sybil. „Víte, vzal si ji, když byla těhotná s Daryl. Zachoval se tenkrát docela slušně, nemyslíte?“

„Byli dlouho svoji?“

„Sakra, já ani nevím, kdo je vlastně oddal, chápete? Třeba si jenom přísahali při síle květin.“

„Oni byli hippieové?“

„Jistě. Já taky.“

„Nějaké drogy?“

„To bych řekla.“

„Marijánka?“

„Všechno,“ odpověděla. „Kouřili jsme všechno, co se dalo zapálit.“

„Už jste ale nějaký čas čistá, že?“

„Přestala jsem v březnu 1978,“ odpověděla.

Uhasila nedopalek cigarety, z balíčku vytáhla další, zapálila si a dlouze potáhla.

„Až na tohle,“ dodala. „Klidně bych si mohla zapalovat jednu od druhé, ale nechci vypadat jako těžký kuřák. Takže vždycky jednu cigaretu uhasím dřív, než si zapálím další.“

„Obdivuju sebekontrolu,“ poznamenal jsem.

„Vy jste nejspíš skončil už před lety.“

„Ano.“

„Nemáte totiž takové ty propadlé tváře,“ poznamenala. „Jako třeba já.“

K tomu jsem neměl co říct, takže jsem se jen moudře rozhlížel po místnosti. Na stěnách viselo několik zarámovaných upřímně ošklivých mořských scenérií.

„Zůstali spolu dlouho?“ chtěl jsem vědět. „Myslím potom, co se Daryl narodila?“

„Emily a Barry? Podle toho, co míníte slovem spolu. Máte představu, jaké to tenkrát bylo?“

„Vzpomínám si na tu dobu.“

„Jistě, samozřejmě si na to vzpomínáte. V té době jste mohl být nejspíš právě na vojně. Spousta z nás dělala všechno možné, jen aby nebyla konvenční. Jestliže něco dělali starší lidé, pak my to dělat zásadně nemohli. Proboha, můj otec byl v Rotary klubu! A matka hrála zasraný bridž!“

„Co Barry a Emily?“

„Emily se trhla a začala si s chlápkem, který vypadal jako Rasputin. Když ji později vyhnal, vrátila se zase k Barrymu.“

„A ten ji vzal zpátky.“

„Myslím hlavně proto, že nechtěl vypadat konvenčně. Chápete? ‚Už nikdy mi nepřekročíš práh‘? Moc si na to ale nevzpomínám, já byla tou dobou prakticky pořád v rauši.“

„Ti tři bydleli v La Jolle?“

„V La Jolle?“ zasmála se Sybil. Byl to nepříjemný hrdelní smích. „V La Jolle bydlel můj otec s matkou. Emily s Barrym žili pod mostem Coronado.“ Znovu se jí z hrdla vydral smích. „V La Jolle!“

„Když Emily zemřela, Daryl se vrátila k otci?“

„Ano.“

„A kdy jste ji viděla naposledy?“

„Právě tehdy,“ řekla Sybil. „Hádám, že Barry se s Goldovými děvčaty moc dobře necítil.“

„To bylo vaše jméno za svobodna?“

„Jo. Goldová.“

Sybil si zapálila třetí cigaretu.

„Existuje stále ještě nějaký pan Pritchard?“

„Jo, a před ním byl nějaký pan Halleck a pan Layne a pan Selfridge. Po Pritchardovi jsem se už ale přestala vdávat.“

„Máte nějakou představu, kdo mohl zabít vaši sestru?“

„Jeden z těch hippiů v bance,“ odpověděla. „Nikdo ale neví, který z nich to byl.“

„To ji zabili jen tak, z ničeho nic?“ nadhodil jsem.

„Takhle mi to řekli policisté,“ ujistila ho Sybil.

„Máte nějaký důvod tomu nevěřit?“

„Ne.“

„Nějakou představu, kdo by ti hippiové mohli být?“

„Ne.“

„Nebo kde jsou?“

„Ne.“

„Co ten chlápek, kterého vaše sestra v Bostonu uháněla? Víte o něm něco?“

„Nejspíš to byl nějaký blázen,“ pravila Sybil. „Po takových ona šla.“

„Nějaký zvláštní druh bláznovství?“

„Nejradši měla takové chvástavé revolucionáře. Umíte si je představit – dlouhé vlasy, všechna moc lidu, nemáte fet?“

„Vy jste už s takovým životem skončila?“

Usmála se v odpověď. „Zhruba od osmdesátého roku je těžké být hippie.“

„Nejspíš to nikdy nebylo snadné,“ poznamenal jsem.

„To máte pravdu. Jeden se pořád bál, kdy se začne podobat vlastní matce. Člověk se musel mít neustále na pozoru.“

„A celou tu dobu jste s Daryl neměla žádný kontakt?“

„Na každý Den matek jí posílám pozdrav. Vlastně ani nevím proč. Vyrábím je sama, jsem totiž malířka.“ Hlavou ukázala na obrázky moře na stěnách. „Tyhle všechny jsem malovala já.“. „Nádhera,“ řekl jsem.

„Mám ale ráda i své básně. I když nejsou tak dobré – zatím. Mým největším talentem je přesto malování.“

Vytáhl jsem svou vizitku a podal ji Sybil.

„Kdyby vás něco napadlo, dejte mi vědět, prosím,“ požádal jsem ji.

„Jistě,“ slíbila, přistoupila ke stolu a vizitku zastrčila pod jeden blok. Pak přešla k nevelké, úzké knihovničce a vytáhla odsud tenký svazek stránek vytištěných na počítači. Na polici jich ještě několik podobných zůstalo.

„Vezměte si s sebou moji poezii,“ vybídla mě. „Myslím, že by se vám mohla líbit.“

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

Na cestě zpět do Bostonu jsem se stavil v Kittery na nějaký sendvič a trochu kávy. Zatímco jsem se živil, přečetl jsem si pár ze Sybiliných básní. Když jsem pak odcházel, odložil jsem je spolu s pohárkem od kávy a obalem ze sendvičů do odpadkového koše.

15

Bylo už pozdě, ale já si to potřeboval promyslet. Cestou domů z Maine jsem si tedy v prodejně alkoholu v New Hampshiru koupil láhev skotské a v Saugusu dlouhý sendvič. Když jsem konečně v postranní uličce zaparkoval, sebral jsem nákup a nesl si ho do kanceláře.

Zadní schodiště vypadalo v jasném světle zářivek docela odporně, stejně jako chodba. Černá písmena na mých dveřích oznamovala světu, že jsem soukromý vyšetřovatel. Nebo se to dozvídala alespoň ta část lidstva, která procházela touto chodbou. Strčil jsem láhev do levého podpaždí, vytáhl z kapsy klíče a otevřel dveře.

Okamžitě mě udeřila do nosu jakási sladká chemická vůně. Nebyla příliš výrazná, ale byla tam. Byla to vůně, kterou jsem znal. Měl jsem ji spojenou se Susan, chystající se jít ven. Lak na vlasy! Nechal jsem klíče v zámku a vklouzl do kanceláře bokem, aby se v otevřených dveřích moje silueta příliš nerýsovala. Skotskou jsem dál držel pod levou paží, ve které jsem nesl také sendvič. V té chvíli jsem už měl vytažený revolver. Nic se nepohnulo. Z chodby sem dopadalo trochu světla a slabý odlesk se sem dostával také oknem z Berkeley Street.

Když se mi rozšířily panenky, uviděl jsem, že kdosi sedí za mým stolem. Dále jsem měl dojem nějakého neurčitého stínu na stěně vpravo.

„Na levé straně prostoru pro nohy pod stolem,“ řekl jsem nahlas. „Je tam vypínač stropního světla.“

Přimhouřil jsem oči v očekávání oslnění. K tomu ale nedošlo, nikdo se ani nepohnul.

„Přece jenom bych na vás radši nestřílel potmě,“ oznámil jsem jim.

Okamžik se nic nedělo, ale pak se objevil drobný pohyb. A konečně se rozsvítila světla.

Byli to dva muži: jeden za mým stolem a druhý u stěny, hned vpravo od arkýřového okna. Ani jeden z nich nedržel zbraň. Já svůj revolver měl v ruce, ale nechal jsem ho klesnout hlavní k zemi.

„Máte láhev skotské,“ pronesl ten chlápek za stolem.

„To mám,“ přitakal jsem. „Navíc jsem ochotný se rozdělit. Ale ten sendvič je můj.“

Sedící mužský měl spoustu bílých zubů a obrovské brýle s černými rámečky. Lokty spočíval na opěradlech mého křesla. Měl bledé ruce a dlouhé prsty, které držel sepjaté pod bradou. Měl také rovné, blýskavě černé vlasy připlácnuté k lebce. Lak na vlasy.

„Skotská bude stačit,“ pronesl. „Máte sklenice, nebo si budeme muset posílat flašku kolem jako tři notorici?“ V jeho hlasu se ozýval spodní tón, podobný bručení nějakého stroje hluboko pod zemí.

„Mám skleničky,“ přitakal jsem.

Chlápek stojící u stěny byl zavalitý, s červeným obličejem a mohutným světlým knírem, jehož konce byly zakroucené vzhůru. Oba muži zůstali nehybně na svých místech, zatímco jsem láhev a sendvič položil na stůl a zasunul zbraň do pouzdra. Pak jsem z malé kancelářské ledničky vyndal nějaký led. Sklenice a sodu jsem vylovil ze skříňky z třešňového dřeva se skleněnými dvířky, kterou mi do kanceláře nechala nainstalovat Susan a jež se mezi ostatním zařízením kanceláře vyjímala asi tak stejně jako náhrdelník na ropuše. Položil jsem všechno na stůl před Bledé prsty a posadil se do křesla pro klienty.

„Jeden z vás může nalít,“ řekl jsem. „Pro mě skotskou se sodou, spoustu ledu, spoustu sody.“

Zatímco se blonďatý mládenec ujal míchání nápojů, rozbalil jsem si sendvič. Návštěvník u mého stolu si nechal přidat sodu bez ledu, jeho blonďatý kolega si namíchal čistou s ledem, ledu jen docela málo. Podal mi moji skleničku a pak se vrátil zpátky na svoje místo u stěny. Ukousl jsem kus sendviče, lokl si skotské se sodou a čekal.

Chlápek u stolu si s whisky dal na čas, jemně ji usrkl, nechal ji chvíli na jazyku a teprve pak ji decentně polkl.

„Dobrý rok pro skotskou,“ poznamenal jsem.

Bezmyšlenkovitě se na mě usmál. Jeho světlovlasý kolega upil najednou asi polovinu obsahu sklenice.

„Pracuju pro vládu,“ oznámil mi chlap sedící za stolem. „My oba pro ni pracujeme.“

„To je pro vládu fajn,“ řekl jsem.

„Nebyl jste tady,“ pokračoval. „Tak jsme si dovolili jít dál.“

„Nejlepší cesta, jak se nechat zastřelit,“ podotkl jsem.

„Co nás prozradilo?“ otázal se.

„Lak na vlasy,“ řekl jsem po pravdě.

„Vy jste ho cítil.“

„Jo.“

„Marnivost bude jednou můj konec,“ povzdechl si.

Znovu jsem si ukousl, opatrně, aby mi padající drobečky neskončily na košili. Žvýkal jsem sousto a pak ho polkl. Napil jsem se skotské.

„Tak copak chcete?“ zeptal jsem se.

Bledé prsty přikývly a usmály se.

„Hezky přímo,“ pravil. „To se mi líbí –“Znovu jsem si ukousl a čekal.

„Jsme tady, abychom vás požádali o laskavost v zájmu národní bezpečnosti.“

Usrkl jsem skotské.

„Vyptáváte se na okolnosti smrti jedné ženy jménem Emily Gordonová.“

Světlovlasý mládenec se na mě upřeně díval. Myslím, že to měl být výhružný pohled.

„Dali bychom přednost tomu, kdybyste od tohoto počínání upustil.“

„Protože?“

„Protože to je v zájmu Spojených států.“

„Jakpak to?“

„Je mi líto,“ řekl, „ale o tuhle informaci se s vámi podělit nemůžu.“

„To je ostuda.“

„Ale jestli vás to nepřesvědčí, pak vás mohu ujistit, že to bude ve vašem nejlepším zájmu.“

Dojedl jsem. Sendvič byl výtečný. To se ale dá říct téměř o všech dlouhých sendvičích.

Dopil jsem zbytek drinku.

„Odprejskněte,“ pravil jsem potom.

Chlápek u stolu si znovu složil prsty pod bradou a pohlédl na svého blonďatého kolegu. Ten se na mě nepřestával dívat tvrdým pohledem.

„Jste si jistý, že si přejete vyprovokovat nepřátelskou reakci ze strany své vlády?“ otázal se mě Bledé prsty.

Rty měl sevřené a oči, jakkoliv zvětšené za brýlemi, vypadaly hodně malé.

„Mám-li se dopustit velezrady,“ odpověděl jsem, „pak ať to stojí za to.“

„Kdybyste si to nerozmyslel,“ varoval mě Bledé prsty, „mohli bychom najít nějaký důvod k tomu, abychom vás začali prošetřovat.“

„Vzhledem k seznamu vašich úspěchů,“ opáčil jsem, „se nebojím.“

„Nemožný by nebyl kupříkladu ani takový daňový audit.“

„Páni.“

Bledé prsty a světlovlasý kolega se na sebe podívali, načež první z nich pokrčil rameny. Blonďák mu odpověděl stejným způsobem. Bledé prsty vstal.

„Ještě o nás uslyšíte,“ slíbil.

„Och, to je dobře,“ odpověděl jsem. „Z duše nemám rád, když se přátelství nějak pokazí.“

Na chvíli jsme se všichni na sebe dívali. Nikdo z nás nevypadal nějak vystrašeně. Když odešli, udělal jsem si další drink, obešel stůl a usadil se do vlastního křesla. Položil jsem si nohy na stůl, zadíval se otevřenými dveřmi do prázdné chodby a zamyslel se.

16

S Epsteinem jsem se setkal nad snídaní v kavárně nedaleko jeho kanceláře. Když jsem dorazil, on už tam byl, seděl u stolu a usrkával kávu.

„Jak jich člověk pár do sebe dostane, hnedka vypadá den líp,“ poznamenal.

Servírka mi donesla pomerančový džus a kávu. Vypil jsem džus, nalil si do kávy smetanu, přidal cukr, zamíchal a ochutnal. Epstein měl pravdu. Pomerančový džus a káva vás nikdy nezklamou.

„Bude tenhle náš rozhovor dost dlouhý na to, abychom se přitom najedli?“ zeptal jsem se.

„Byli bychom blázni, kdybychom to neudělali,“ odpověděl Epstein.

Dal jsem si malinový koláček. Epstein si objednal dvě smažená vejce jako volská oka, slaninu, domácí pečínku a speciální židovské pečivo.

„Snažíte se udržet si hladinu cholesterolu?“ zeptal jsem se.

„Kromě toho pečiva,“ poznamenal Epstein. „To je zase takové gesto směrem k mým kořenům.“

„V tom případe bych si já měl objednat brambory,“ poznamenal jsem.

„Nezajímá vás, proč jsem vás pozval na snídani?“ zeptal se mé Epstein.

„Počítám, že chcete získat nějaké tipy k prosazování práva.“

„To také,“ připustil Epstein. „Ale přemýšlel jsem o tom vašem starém případu vraždy.“

„Emily Gordonové,“ upřesnil jsem.

„Napadlo mě, že by vaší záležitosti mohlo trochu pomoct, kdybyste znal jméno agenta, který vedl vyšetřování.“

„Takže nějaké vyšetřování proběhlo?“

„No, obvykle se o bankovní loupeže zajímáme.“

Můj koláček měl tenkou ledovou polevu, což mi připadalo jako velice dobrý nápad.

„Takže, kdo se zabýval tímhle případem?“ chtěl jsem vědět „Samozřejmě,“ odpověděl Epstein, „vám nemůžu prozradit jeho jméno.“

„Samozřejmě,“ opakoval jsem.

„Na druhou stranu, kdybyste mě měl podplatit tím, že zaplatíte snídani, takové vybrané gesto by vyžadovalo určitou formu revanše.“

„Snídaně je na mě,“ prohlásil jsem.

„Ten agent se jmenoval Evan Malone.“

„Stále ještě u vás pracuje?“

„Už odešel do důchodu,“ odpověděl Epstein.

„Víte, kde je?“

„Samozřejmě.“

„Co musím udělat, abych dostal jeho adresu?“

„Možná budu chtít ještě jednu housku,“ připustil Epstein.

„Ježíšikriste, vy jste ale tvrďák. Není divu, že jste se stal velícím zvláštním agentem.“

„Dostanu to pečivo?“ ujišťoval se Epstein.

„Ano.“

„Malone žije u jednoho jezera v New Hamsphiru. Radši jsem vám jeho adresu napsal.“

„Vy jste věděl, že se nechám obrat o tu druhou housku, že ano?“

Epstein se jenom usmál. Vzal jsem si od něj lístek s adresou a zastrčil ho do kapsy košile.

„Jsem ochotný jít až na tucet housek,“ pronesl jsem, „ale potřebuju vám položit pár otázek.“

Epstein vážně přikývl a v souhlasném gestu roztáhl ruce.

„Neposlal jste za mnou včera večer pár vašich zaměstnanců, aby si se mnou promluvili?“

Epstein se zamračil.

„Zaměstnanců?“

„Takového komedianta s velkými brýlemi a plnou hubou zubů,“ popisoval jsem své návštěvníky, „a udělaného blonďáka s mohutným knírem.“

„Zaměstnanci,“ opakoval Epstein.

„Tak se mi představili.“

„Oni tvrdili, že jsou z Agentury?“

„Prý z vládní instituce,“ vysvětloval jsem. „Já vydedukoval, že se jedná o Agenturu.“

„Vydedukoval? Co to je za řeč u tak velkého chlápka jako vy?“

„Jsem sice velký, ale vzdělaný,“ opáčil jsem. „Jsou od vás?“

Epstein zavrtěl hlavou. „Ode mě ne,“ řekl. „Co chtěli?“

„Abych nechal Emily Gordonovou plavat.“

„Třicet roků starou vraždu.“

„Dvacet osm.“

Epstein přikývl a ohlédl se po servírce. Když upoutal její pohled, gestem ji požádal o další kávu. Přišla a oběma nám dolila.

„Mohl bych dostat ještě jednu housku? Opečenou a se šmírem?“

„Přejete si ji se smetanovým sýrem?“ ujistila se.

Epstein se usmál. „Ano.“

Servírka nás kvapně opustila.

Epstein pokračoval v dotazech. „Ukázali vám nějaký průkaz?“

„Ne.“

„Takže vy nevíte, jestli byli doopravdy z nějaké vládní instituce.“

„Ne.“

„Víme však, že skutečně existují, takže někdo konkrétní si nepřeje, abyste vyšetřoval smrt Emily Gordonové.“

„Nebo prostě ten případ,“ poznamenal jsem. „Třeba ani nejde o samotnou Emily Gordonovou jako takovou.“

„Možná,“ připustil Epstein. „Mohlo by se jednat o obavu, že při vyšetřování Emily Gordonové objevíte něco jiného.“

„Nebo že odhalím nějakou kamufláž.“

„Nebo o oboje,“ řekl Epstein. „Vzpomínáte si na Watergate?“

„Tehdy to nebyl zločin, ale kamufláž,“ řekl jsem.

„Nic jiného,“ přitakal Epstein.

17

Byla neděle ráno. Spolu se Susan jsme vedli Perlu II. kolem Commonwealth Avenue Mailu směrem ke Kenmore Square. Perla byla ve městě stále ještě trochu nervózní a pokaždé, když nás míjelo nějaké auto, se tiskla k Susanině noze. Vůbec jsem se jí nedivil. Kdyby se měl člověk tisknout k nějaké noze, pak ta Susanina představovala skvělý výběr.

„Tak,“ pravil jsem. „To líčení ohledně Darylina idylického dětství v La Jolle se zdá poněkud přehnané.“

„Ubohé dítě,“ povzdechla si Susan.

„Proč ale ta falešná historka?“ zeptal jsem se.

„Předpokládám, že skutečná vzpomínka byla příliš bolestná,“ vysvětlovala Susan. „A když je opravdu zapotřebí, člověk dokáže předstírat tak usilovně, že tomu skoro uvěří.“

Doprava byla v té chvíli poměrně slabá, takže Perla si začala troufat Mohutně napínala vodítko ve směru k nějakým holubům.

„Myslíš, že ona tomu věří?“ chtěl jsem vědět.

„Ne, ví, že to tak nebylo,“ odpověděla Susan. „Ale mohlo to tak být. A nejspíš věří, že je právě takovou osobou, jaká by z podobného dětství mohla vyrůst.“

„Takže je to skoro pravda, protože by to mohla být pravda,“ poznamenal jsem.

„A protože to je nejlepší způsob, jak vysvětlit podstatu vlastní osobnosti,“ dodala Susan.

Kolem nás přejel motocykl. Perla se celá schoulila, stáhla ocas mezi nohy, přitiskla se k zemi a opřela se o Susaninu nohu. Ta ji chlácholivě poplácala po zádech.

„Na tohle všechno si zvykneš,“ uklidňovala ji Susan. „Brzy z tebe bude městská holka.“

Přešli jsme Exeter Street.

„Myslíš, že bych to měl povědět Paulovi?“ zeptal jsem se. „Musí to vědět?“

„Pokud můžu soudit, tak se s ní nechystá vydat na cestu společným životem.“

„Pomohlo by mu nějak, kdyby to věděl?“

„Nejspíš by mu to naopak zkomplikovalo život,“ připustil jsem. „Dozvědět se tajemství, rozhodovat se, jestli jí má říct, že je zná, myslet na ně, když ji má režírovat při představení.“

„Proč bys mu to tedy říkal?“

„Protože v opačném případě bych měl já tajemství před ním.“ Susan se usmála. Perla se mezitím vzpamatovala ze zážitku s motocyklem a začala pátrat v obsahu odpadkového koše.

„O takovéhle věci,“ poznamenala Susan, „dokážeš přemýšlet jenom ty.“

„Ty bys mu to neřekla?“

„Já bych určitě s klidem udělala to, o čem bych věřila, že je v jeho zájmu.“

Přikývl jsem.

„Promyslím si to,“ slíbil jsem.

„To já vím,“ poznamenala Susan a strčila hlavou do mého ramene.

Odtáhli jsme Perlu od odpadkového koše a vydali se přes Fairfield.

„Copak si myslela, že na tohle všechno nepřijdu?“ nadhodil jsem. „Když mě žádala o pomoc?“

„Možná naopak doufala, že na to přijdeš,“ odpověděla Susan.

18

Jak moc pro tebe znamená, jestli odhalím toho, kdo zabil Darylinu matku?“ zeptal jsem se Paula. Právě jsme se nacházeli v jedné boční uličce nedaleko Broad Street a v podniku jménem Holly popíjeli whisky. Tady jsem za svého raného mládí po dobu několika měsíců pracoval mezi jednotlivými zápasy jako vyhazovač. Podnik vypadal stále stejně a já sem rád chodíval, i když si tu už samozřejmě nikdo nepamatoval, že jsem tady kdysi dělal.

„Co je to sakra za otázku?“ otázal se Paul.

„Nejsi ke mně trochu neuctivý?“ poznamenal jsem.

„Řekl bych, že ano.“

„Dobře.“

„Proč se mě tedy ptáš na Daryl a její matku?“ chtěl vědět Paul.

„Nedávno jsem mluvil s její tetou.“

„S tou, o které ti řekla, abys s ní nemluvil,“ dodal Paul.

„Ano, s tou.“

„A?“

„A teď už vím, proč si nepřála, abych se s ní setkal.“

Paul usrkl irskou whisky. Pozvedl trochu skleničku a zadíval se na kostky ledu a hnědou tekutinu proti světlu přicházejícímu zpoza baru.

„Dobré pití,“ poznamenal.

„Perfektní pro okamžiky chlapské soudržnosti,“ dodal jsem.

„Tohle je takový moment?“

„Stoprocentně.“

Přikývl. Bar byl dlouhý a úzký, se stropem zakrytým pocínovaným plechem a na stěnách s dřevěným obložením, které bylo stářím celé zčernalé. Láhve narovnané před zrcadlem za barem se v tlumeném světle barevně leskly.

„Co ti tetička pověděla?“ zeptal se Paul.

„Daryl si své dětství trochu upravila,“ začal jsem.

„Kéž bych to dokázal taky,“ povzdechl si. „Jak to bylo?“

Pověděl jsem mu to.

Když jsem skončil, Paul vydechl. „Och. Takže má ještě posranější život, než jsem si myslel.“

„To je také moje diagnóza,“ přidal jsem se.

„Ale přesto je dobrá herečka,“ přiznal Paul. „A mně se líbí.“ Znovu jsem němě přikývl.

„Teď tedy už jenom zbývá,“ dodal Paul, „abys objevil, kdo zabil její matku.“

„Přičemž se celý přetrhnu, jak budu pracovat zadarmo?“

„Přičemž.“

„Nemůžu věřit jedinému slovu, co mi poví,“ namítl jsem.

„Copak jindy můžeš?“

„Většinou ne,“ připustil jsem. „Mimoto bych ale mohl objevit spoustu toho, co by si Daryl nepřála.“

„To bys mohl,“ řekl Paul.

Oba jsme dopili a barman nám donesl další. Paul se své sklenky chvíli nedotkl, jenom do ní upřeně hleděl. Odpoledne už pokročilo a do baru se začali trousit chlápci, co končili práci ve čtyři.

„Vzpomínám, jak jsem tě potkal poprvé,“ ozval se Paul po chvíli. „Kdepak bych dneska byl, kdybys dělal to, o co jsem tě tehdy žádal?“

„Měl jsi v sobě dost síly,“ odpověděl jsem. „Mohl ses z toho vyhrabat sám.“

„Myslíš, že to bylo pravděpodobné?“

„Ne.“

„Já také ne. Tohle jí ale zpacká celý život,“ řekl Paul, „jestli se to neobjasní.“

„Proklínám onu zlou schválnost, že to musím být já, kdo to má napravit,“ pravil jsem pompézně.

„To je Hamlet?“ otázal se Paul. „Je to tak?“

„Myslím že ano.“

Oba jsme upili trochu whisky, nechali doušek sklouznout do hrdla a ucítili iluzi tepla, jak se nám rozlévá po těle. „Doopravdy chceš, abych se do toho pustil?“ ujistil jsem se.

„A abys to dotáhl až do samého konce.“

„Protože je lepší vědět než nevědět?“

„Mnohem lepší,“ přitakal Paul.

19

Do mé kanceláře vešel bez zaklepání nějaký muž. Právě jsem pracoval u stolu a nezvedl jsem hlavu, dokud jsem nedokončil vystřihování „Arlo a Janis“ z časopisu Globe. Ten výstřižek jsem hodlal připevnit na dveře Susaniny chladničky. Když jsem vzhlédl, příchozí muž už za sebou zavřel dveře a mířil mi na hlavu pistolí.

„Arlo a Janis jsou moji oblíbenci,“ poznamenal jsem.

„Copak nevidíte tu zbraň?“ zeptal se mě neznámý muž.

„Vidím.“ ujistil jsem ho. „Hned tady na konci vaší paže.“

„Šéf chtěl, abyste viděl tu zbraň.“

U levé stěny kanceláře stojí kožený gauč. Na každém jeho konci se nachází po jedné bronzové stojací lampě s malým bronzovým stínítkem kolem žárovky. Muž se na ty lampy podíval a nenuceně prostřelil stínítko lampy stojící blíž ke mně. Výstřel naplnil nevelkou kancelář hlukem, který mě až zabolel v uších. Jestli ho také zabolelo v uších, nedal na sobě znát.

„Šéf chtěl, abyste viděl, jak z té zbraně střílím,“ ozval se znovu.

Kulka roztrhla bronzové stínidlo, které nyní viselo jako rozervaný kus plechu kolem rozbité žárovky.

„Nic si z toho nedělejte,“ těšil jsem ho. „Takhle jsem střílel také, když jsem se to učil.“

Muž svěsil ruku se zbraní podél těla. Byl vysoký, apatický, s polodlouhými světlými vlasy, do tmava opálený, se světlemodrýma očima a v levém uchu měl cvoček s diamantem. Na sebe si oblékl světlehnědé kalhoty, dvouřadové modré sako a bílou košili, jejíž límec byl přehrnutý přes klopy saka. Nohy měl obuté naboso v mokasínech z propletených kožených pásků. Usmíval se. Ústa měl přitom úzká, s koutky trochu podivně stočenými dolů. Byl to takový druh úsměvu, který by používali žraloci, kdyby se usmívali.

„Poptával jsem se na vás,“ pronesl. „Všichni mi říkali, že jste srandovní chlápek.“

Skromně jsem sklonil hlavu.

„Tak bych jenom rád věděl, jak budete srandovní, až budete mít střeva plná olova.“

„Střeva plná olova?“ opáčil jsem. „To zní pateticky. Takhle už dneska nikdo nemluví. Střeva plná olova.“

„Já si nemyslím, že jste srandovní,“ namítl neznámý muž. „A můj šéf si to taky nemyslí. Takže se jenom musíte držet stranou od případu Emily Gordonové.“

„Vy nejste od nějaké vládní organizace, že ne?“ zeptal jsem se. Nevěnoval mi pozornost. Ten chlápek si o mně doopravdy nemyslel, že bych byl legrační. On si nemyslel, že bych byl vůbec nějaký. Ta zbraň, kterou držel u boku, byl browning 9 mm. Měl jsem také takový. Pomalu pistoli pozvedl a s nataženou paží mi namířil na čelo. Úderník byl po minulém výstřelu natažený. Neusmíval se, ale v obličeji měl stále výraz žraloka.

„Rozumíte, co jsem vám řek‘,“ utrousil.

„Myslím že ano,“ připustil jsem. „Kdo je váš šéf?“

Na to neodpověděl. Černá bezedná hlaveň mi stále mířila bez zachvění na čelo.

„Oukej,“ řekl jsem. „Budiž.“

„Teď bych to klidně moh’ udělat,“ varoval mě.

Dýchání měl mělké a zrychlené.

„To byste mohl, ale neuděláte to.“

Soustředil jsem se na jeho prst na spoušti. Kdyby se objevila jediná známka pohybu, byl jsem připraven skutálet se doprava za stůl a sáhnout po své zbrani. Jenomže za stůl bych se nejspíš nedostal, protože ten chlap by mi asi udělal díru do hlavy ještě ve chvíli, kdy bych stále seděl v křesle. Tohle jsme věděli oba. Přesto jsem ale ten prst pozorně sledoval. Bylo to pořád lepší, než přemýšlet, jestli je nějaký posmrtný život.

„Proč to podle vás neudělám?“

„Protože jste přišel, abyste mě vyděsil,“ řekl jsem mu.

„Jste vyděšený?“

„Jistě,“ odpověděl jsem. „Spousta lidí ale ví, že pracuju na případu Emily Gordonové. Když mě zabijete, bude ten případ znova horký. A to váš šéf chápe.“

„To ještě neznamená, že vás nezabiju,“ podotkl.

Oči měl nyní trochu rozšířené a pohled trochu rozmazaný. „Ne, to neznamená,“ souhlasil jsem. „Znamená to ale, že mě nezabijete teď.“

„Vrtejte dál do té záležitosti s Gordonovou,“ varoval mě onen muž, „a my nebudeme mít důvod dál čekat.“

„Samozřejmě bych vás mohl zabít,“ nadhodil jsem.

Olízl si rty a nad lícními kostmi se mu objevil náznak ruměnce. „Kamaráde,“ řekl, „jestli bude nějaké příště, tak budete mrtvý dřív, než mě vůbec uvidíte.“

„Bolí to, když vám propichují ucho?“ zeptal jsem se.

Zíral na mě přes napřaženou pistoli.

„Rozumíte, když vám do ucha strkali ten rozkošný diamant, bolelo vás to?“

Upřeně mě ještě chvíli pozoroval.

Pak pronesl: „Jdi se vysrat, kamaráde,“ a opustil kancelář, s pistolí stále v ruce.

20

Seděl jsem s Hawkem a Vinnie Monisem na lavici v Quincy Marketu, odkud jsme mohli sledovat mladé turistky. Popíjeli jsme kávu z velkých papírových kelímků. Vinnie měl koblihu s želé.

Hawk pomalu zavrtěl hlavou.

„Neznám nikoho, kdo by toho tvého chlapa připomínal,“ pravil. „Kór s tou diamantovou náušnicí. Jsi si jistý, že to byl běloch?“

„Bělejší než Vánoce,“ ujistil jsem ho. „Vinnie?“

Ten se právě nahýbal kupředu, aby mu želé nekáplo na košili.

„Vinnie,“ řekl jsem mu, „koblihy s želé jsou ta nejmíň skvělá věc, kterou může člověk jíst.“

„Já je mám rád,“ bránil se Vinnie.

„Nejmilejší bělošské jídlo,“ poznamenal Hawk.

„Neznáš někoho, kdo by vypadal jako ten chlápek, kterého jsem popsal?“ dorážel jsem na Vinnieho.

„Jo.“

„Proč jsi to tedy neřekl?“

„Jím koblihu,“ odpověděl Vinnie.

Pohlédl jsem na Hawka. Ten se ušklíbl.

„Vinnie má spoustu zájmů,“ řekl.

Vinnie dojedl koblihu a napil se kávy. Rozhodně to nevypadalo, že by nějak spěchal, ale všechny jeho pohyby byly vlastně rychlé. A přesné. Papírovým ubrouskem si otřel pusu.

„Připomíná mi to chlápka jménem Harvey,“ oznámil.

„To je křestní jméno nebo příjmení?“ chtěl jsem vědět.

„Já nevím. Je z Miami,“ pokračoval Vinnie. „Občas se tu objeví, dělá pistolníka Sonnymu Karnofskymu.“

„Ty ho znáš?“

„Setkal jsem se s ním.“

„Jak?“

Vinnie na mě pohlédl.

„Myslím to ‚jak‘ všeobecně,“ dodal jsem.

„Dělám pořád pro Gina,“ odpověděl Vinnie. „On a Sonny v něčem jeli. Harvey Sonnyho doprovázel.“

„Je dobrý?“ chtěl jsem vědět

„Je.“

„Lepší než ty?“ vmísil se Hawk.

„Ne,“ odpověděl Vinnie.

„Stejně dobrý jako ty?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Hawk se usmál.

„Je někdo stejně dobrý jako ty?“ položil dotaz.

„Možná ten Mexikánec z L.A.“

„Chollo,“ dodal jsem.

„Ten je doopravdy dobrý,“ přiznal Vinnie.

Hawk se na mě podíval. „Sonny převzal to, co Joe Broz pustil,“ objasňoval Hawk.

„To ale znamená skoro všechno,“ připomněl jsem.

„S výjimkou Gina,“ ozval se Vinnie.

„A Tonyho Marcuse,“ dodal Hawk.

„Pověz mi ještě něco o Harveyovi,“ vyzval jsem Vinnieho. Ten právě pozoroval procházející mladší ženu v šortkách a s pěkně plnou podprsenkou. „Ty sakramentský rajdy nemají kousek studu,“ poznamenal Vinnie.

„To je právě jedna z mnoha věcí, která se mi na nich líbí,“ dodal Hawk.

„Povídej o Harveyovi,“ pobídl jsem ho znovu.

„Je dobrý, ale nemá duši,“ poznamenal Vinnie. „Ten by na všechno jen střílel.“

„Má to rád?“ chtěl jsem vědět.

„Nemohl by pracovat pro někoho jiného?“ nadhodil jsem.

„Tady ne. Tady buď děláš pro Sonnyho, nebo neděláš pro nikoho.“

„Ty jsi někdy pracoval pro Sonnyho?“ zeptal jsem se Hawka.

„Já ho nemám rád,“ odpověděl.

„Znamená to, že ne?“

„Znamená.“

„Tak proč se Sonny Karnofsky obává vyšetřování vraždy spáchané protirežimní skupinou, která se stala před osmadvaceti lety?“ zeptal jsem se.

„My kriminálníci,“ odpověděl Hawk, „takovéhle věci nevíme.“

„Já taky ne,“ přiznal jsem. „Počítám, že si budu muset promluvit se Sonnym.“

„Čímž mu naznačíš, že se o ten případ zajímat nepřestaneš.“

„To jistě,“ připustil jsem.

Hawk přikývl. „Půjdu s tebou,“ oznámil.

„Kdy to uděláme?“ přidal se Vinnie.

„Není žádný důvod čekat,“ řekl jsem.

21

Sonny Karnofsky řídil své aktivity z Pulaskiho společenského klubu, nedaleko hranice Charlestownu, jen pár bloků od Sullivanova náměstí směrem do Somerville. Byl to úzký tříposchoďák s fasádou pobitou překládanými prkny, do prvního patra obložený umělým kamenem barvy rzi. Napravo od úzkých vchodových dveří bylo velké okno. Přes jeho sklo se táhl nápis PULASKIHO SPOLEČENSKÝ KLUB vyvedený v černé barvě. Zevnitř okno zakrývala již dlouho nepraná záclona, takže do místnosti nebylo vidět Vinnie čekal ve voze zaparkovaném u chodníku. Hawk vystoupil se mnou a opřel se o blatník auta, zatímco já se vydal do klubu. Před vchodem se potloukali dva chlápci, pokuřovali a popíjeli pivo z láhví. Vypadali asi tak nebezpečně, jako ti nejposlednější vykukové předtím, než někomu vyřídí, aby něco udělal. Zamířil jsem do dveří, ale tlustý chlap se spoustou tetování proti mně natáhl ruku.

„Někam jdete?“

„Jestli někam jdu,“ podivil jsem se. „Mě nikdy nic takového nenapadne, dokud na to není pozdě. Tohle je prostě skvělé: ‚Někam jdete?‘ Prima!“

„Co jste zač, nějaký chytrák?“ pokračoval tlouštík v konverzaci.

„To jistě,“ opáčil jsem. „A hledám Sonnyho Karnofskyho.“

„Jo?“

„Přišel jsem si pohovořit o Harveyovi.“

Tlouštík se trochu zarazil. Co kdybych byl nakonec někdo důležitý?

„On ví, že přijdete?“

„Řekněte mu, že jsem tady,“ nakázal jsem mu.

Tlouštík už váhal docela viditelně. Pohlédl směrem k Hawkovi, opírajícímu se o blatník auta. Pak se podíval na druhého chlápka, podstatně menšího, který měl na sobě špinavou košili plandající přes růžové bermudy a na nohách černé sandály.

„Zjisti, jestli Sonny chce tohohle chlápka vidět,“ přikázal mu.

Chlápek v sandálech zašel dovnitř. Tlouštík spustil paži k tělu, ale zůstal stát tak, že tělem bránil vstupu do dveří. Kdybych se neměl dostat dovnitř a on mě pustil, Sonny by mu natrhl zadek. Kdybych se měl dostat dovnitř a on mě nepustil, Sonny by mu rovněž natrhl zadek. Takže jsme čekali. Hawk vypadal, jako by si to užíval. Vinnie asi nevěděl, o co jde. Za chvíli se ten druhý chlápek vrátil.

„Oukej,“ pravil k tlouštíkovi.

Tlouštík se obrátil ke mně.

„Oukej,“ řekl.

„Miluju takovéhle předávání rozkazů,“ poznamenal jsem.

Tlouštík trhl hlavou směrem ke dveřím, načež mi je jeho kolega v sandálech otevřel a já vešel dovnitř. Ocitl jsem se v rozlehlé ošuntělé místnosti se stolem a starou chladničkou stojící u zdi napravo. Čtyři muži tam hráli karty. Další dva seděli u jiného stolku, popíjeli pivo a dívali se na Mladí a neklidní v televizi. Na stěně po mé levé ruce visel obrovský plakát s mužstvem Super Bowl New England Patriots. Přímo proti mně, vlevo od pootevřených dveří, byl velký nástěnný kalendář s odškrtanými dny.

„Tamhletěma dveřma vzadu,“ nasměroval mě muž v sandálech.

Jak jsem procházel místností, přítomní muži se po mně otáčeli. Nejspíš plni závisti. Za otevřenými dveřmi se nacházela typická zadní místnost: špinavé hnědé stěny, hnědé linoleum na podlaze, špinavé okno s drátěnou sítí, hledící na zadní část sousedního domu. Starý dubový stůl, starý dubový pořadač, stará dubová otáčecí židle s dřevěným opěradlem, mohutné prosezené křeslo pokryté ošoupaným hnědým manšestrem. V křesle seděl napříč, s nohama přehozenýma přes jedno opěradlo, můj nedávný známý Harvey, na sobě bílé plátěné šaty. Ve staré otáčecí židli trůnil jako nějaká impozantní ropucha Sonny Karnofsky v modročervené havajské košili, která se mu na břiše mezi knoflíčky rozvírala.

Sonny na mě hleděl naprosto bezvýrazně. Harvey rádoby lhostejně kýval nohou a trochu se uculoval. Sonny vyčkával.

„Znáte mě?“ oslovil jsem ho.

„Jo.“

„Proč jste za mnou poslal tohohle floutka, aby mě vystrašil k smrti?“

„Co to je floutek?“ zeptal se Sonny.

Ukázal jsem na Harveyho. Do bílých šatů si oblékl světlemodrou košili a bílou kravatu. Byl bez poskvrnky.

„Proč si myslíte, že jsem ho někam poslal, aby tam něco, udělal?“

„Ale no tak, Sonny,“ pravil jsem. „To mi chcete vykládat, že se mu prostě zachtělo někoho postrašit a mě si vybral náhodně podle telefonního seznamu? Rád bych se dozvěděl, proč se zajímáte o osmadvacet let starou vraždu nějaké ženy z Kalifornie.“

„Codde povídal, že na vás venku čekají nějací lidé,“ pravil Sonny.

V jeho řeči se ozýval jemný nádech východoevropského přízvuku, ale byl tak nenápadný, že tam vlastně možná ani nebyl. „To čekají.“

Sonny pomalu přikývl. „Dobrý nápad,“ připustil.

Hlas měl zastřený, jako by měl ucpané průdušky.

„Patřil jste v roce 1974 k protirežimním radikálům?“ zeptal jsem se ho.

Zvedl ruku a namířil na mě svůj ukazováček, který byl tak silný, že kůže na něm byla dokonale vypjatá.

„Každý, kdo mě zná, vám poví, že jestli mě podrazíte, jste mrtvý muž.“

„To jsem slyšel,“ připustil jsem.

„A každý vám taky řekne, že když podrazíte mou rodinu, budete si přát, abyste radši podrazil mě.“

„Rodinu?“

Sonny si navykl na představu, že je v současnosti králem na svém písečku, takže si nejspíš přestal dávat takový pozor na to, co říká. Obličej měl stále prostý jakéhokoliv výrazu, jenom pusu měl pevně sevřenou. Chvíli jsme na sebe hleděli. Pak, aniž by ze mě spustil zrak, promluvil k Harveymu.

„Tady ne. Ale někde jinde, a to tak rychle, jak jen to dokážeš,“ řekl Sonny. „Zab ho.“

Harvey vypadal jako chlápek, kterého se zmocnila mírná horečka.

„S radostí,“ odpověděl.

Poté, co bylo všechno tak pěkně řečeno, jsem se otočil a vypochodoval ven. Z duše nerad zůstávám někde, kde o mě není zájem.

22

Daryl seděla v mé kanceláři celá shrbená, s rukama v klíně. „Nikdy jsem to nepovažovala za lhaní,“ řekla. Neurčitě jsem přikývl.

„To je…“ pohlédla na Paula, sedícího jí po boku a tvářícího se pokud možno ještě nezúčastněněji než já. „Spíš to byl obraz toho, jaké by to bývalo mělo být, chápete? Jaké by to bylo, kdyby moji rodiče…“

„Jistě,“ odpověděl jsem.

Paul i já jsme se na Daryl dívali se sympatiemi. Ta však jen upírala pohled na své ruce.

„Způsobili mi nesnáze,“ pokračovala.

„Vaši rodiče.“

„Ano.“

„Proč?“

„Proč? Protože byli zatracení hippieové, proboha. Byli vaši rodiče hippieové?“

Vzpomněl jsem si na svého otce a dva strýce.

„Ne,“ odtušil jsem. „Nebyli.“

„Většina lidí nebyla. A i když nějaký čas byli, tak se z toho dostali.“

„Byly to jiné časy,“ pronesl jsem, jenom abych něco řekl.

„Měla jsem štěstí, že mi nedali jméno třeba Kopretina.“

„To jste měla doopravdy kliku,“ připustil jsem.

Paul se usmál. Daryl jako by mě neslyšela.

„Nepřijely jsme sem tehdy na návštěvu tety,“ sdělovala nám Daryl. „Přijely jsme sem s nějakým chlapem, kterého máma tehdy šoustala.“

Podívali jsme se s Paulem na sebe. Oba jsme vzpomněli na Paulovu matku.

Pootočil jsem se s židlí tak, abych viděl z okna. I když bylo ještě časné odpoledne, obloha byla temná a stále se víc zatahovala. Schylovalo se k dešti. Daryl seděla beze slova.

„Váš otec o tom cizím muži věděl?“ zeptal jsem se.

„Já nevím, co věděl,“ odpověděla Daryl. „Mám pocit, že celých prvních dvanáct let mého života byl neustále namol.“

„Vaši se nerozvedli?“ vyzvídal jsem dál.

Chvíli neodpověděla. Přestala upírat oči do klína a začala vyhlížet oknem déšť, který stále nepřicházel. Už jsem chtěl zopakovat otázku, když mi konečně odpověděla.

„Nerozvedli?“ zasmála se. „Sakra, já nevím, jestli se vůbec vzali. Chci říct, možná, že nějaký dlouhovlasý feťák v barevné košili něco zamumlal a pak si s nimi zakouřil hašiš. Ale rozvedení? Od čeho?“

„Věděl váš otec, že mu matka, hm, zanáší?“

„Och, to ano.“

„Nenamítal proti tomu nic?“

„Možná jenom když byl opilý. Matce to ale bylo jedno. Nehodlala být něčí nevolník.“

„Správně, sestřičko,“ přitakal jsem. „Váš otec matku nepodváděl?“

„Myslím že ne. Podle mého měl rád paní Dominu.“

Dokázal jsem si představit, proč si vymyslela své dětství. Jakmile se přestala ovládat, její hněv byl velice sžíravý.

„Jak se ten muž jmenoval?“ chtěl jsem dál vědět. „Ten, co s ním přijela do Bostonu.“

„Nevím,“ řekla Daryl.

„Setkala jste se s ním někdy?“

„To ano, ale nevím, jak se jmenoval. Nevím o něm vlastně vůbec nic. Nenáviděla jsem ho.“

„Můžete ho popsat?“

„Ne.“

Přikývl jsem.

„Když mi bylo patnáct,“ ozval se Paul, „moje matka si nabalila chlápka jménem Stephen. Měl jednašedesát let, byl štíhlý, krátce ostříhaný, měl sestřiženou bradku i knír a vždycky nosil letecké brýle s růžovými skly.“

„Takže ty si ho pamatuješ.“

„Já ale ne,“ povzdechla si Daryl.

„Pamatuju si je všechny,“ odpověděl Paul. „Úplně jasně.“

„No, já ne,“ opakovala Daryl.

Všichni jsme mlčeli. Daryl hleděla vytrvale do okna. Venku začínalo pršet, první cákance deště klikatými cestičkami stékaly po skle.

„Byl to černoch,“ řekla najednou.

Čekal jsem.

„Nebyl příliš vysoký. Myslím, že byl jen o málo větší než máma. Měl mohutný afro účes.“

„Nevzpomínáte si na jeho jméno?“ nadhodil jsem.

Zase byla chvíli zticha a oknem pozorovala sílící déšť. Paul i já jsme se dívali také. Venku byla skoro tma.

„Matka mu říkala Leone,“ ozvala se znovu.

„Co příjmení?“ chtěl jsem vědět.

Zavrtěla odmítavě hlavou.

„Jenom Leon,“ potvrdila. „Myslím, že to bylo křestní jméno.“ Pokusil jsem se ždímat podrobnosti, dokud byl ventil otevřeny. „Neměl nějaké šedivé vlasy v tom afro účesu?“

„Ne.“

„Bradku?“

„Knírek,“ odpověděla. „Takový mohutný knír á la Fu Manču.“

„Nevíte, čím se živil?“

„Ne.“

„Slyšela jste o něm ještě po matčině smrti?“

„Ne.“

„Nevíte, kde je teď?“

„Ne.“

„Nevíte o něm ještě něco?“

„Ne.“

„Choval se k vám hezky?“

„Já jsem s ním nepřišla moc do styku. Matka si ho dost držela pro sebe.“

„Nezacházel ale s tebou nijak zle,“ vmísil se Paul.

„Ne.“

Vtom se spustil déšť naplno, jako nějaká vodní exploze proti okenním tabulkám, které nyní pokrývala doslova záplava. Zablýsklo se a vzápětí zarachotil hrom.

Ozval jsem se znovu. „Potom, co zemřela vaše matka, šla jste bydlet k otci?“

„Ano.“

„Jaké to bylo?“

Pokrčila rameny. „On se snažil,“ pravila. „Nebyl však dobrý téměř v ničem, kromě balení si marijánky. Většinou jsme byli na podpoře.“

„Jak jste se stala herečkou?“ chtěl jsem vědět.

„Vždycky jsem po tom toužila. Tak dlouho, co si jenom pamatuju. Nevím ani proč. Na střední škole jsem navštěvovala dramatický kroužek a jeho vedoucí mi pomohl dostat se do programu pro nováčky v divadle v La Jolle a…“ rozhodila ruce.

„Proč jste tedy tak posedlá, abyste našla vraha své matky?“ zeptal jsem se.

„No… já. – byla to přece moje matka, proboha živého.“

„A vy chcete spravedlnost,“ dodal jsem.

„Jestli ji můžu dostat,“ opáčila Daryl.

„To vám nemůžu slíbit.“

„Pak se spokojím s pomstou,“ dodala.

Pohlédl jsem z okna na bouřku, která byla v plném proudu. Duj, větře, pomyslel jsem si, až ti popraskají tváře.

23

Zavolal jsem Evanu Malonemu na číslo, které mi dal Epstein, a zastihl jsem na něm jeho ženu. Domluvil jsem si schůzku s tím, že si s ním přijedu promluvit do jeho domu u jezera Bow. Cestou po silnici číslo 93 jsem z mobilu zavolal Epsteinovi.

„Nenašel jste v centrálním archivu něco o Shakaovi?“ zeptal jsem se ho.

„Mají na něj založenou složku,“ potvrdil Epstein.

„Můžete se k ní dostat?“

„Je tajná.“

„Copak nemáte prověření?“

„Tady se dodržuje princip ‚potřeba vědět‘,“ vysvětloval Epstein.

„Vy to přece ale vědět potřebujete,“ namítl jsem.

„Ne,“ odpověděl Epstein. „Já bych to jenom chtěl vědět Nepracuju na žádném případu, pro který by tahle vědomost byla nezbytná.“

„A na tomhle případu dělat nemůžete, protože nedostanete žádné informace, od kterých byste mohl začít.“

„To je trošku moc zjednodušené,“ namítl Epstein.

„Nemají přece žádný důvod, aby takový šestákový případ ozbrojené loupeže nějaké protirežimní skupiny ze sedmdesátého čtvrtého klasifikovali jako tajný,“ namítl jsem.

„Zjevně mají,“ opáčil Epstein. „Pokusím se nějak do té složky dostat. Určité kanály přece jenom existují.“

„To bych se vsadil, že existují,“ utrousil jsem. „Jaký to má podle vašeho odhadu důvod?“

„Nechci hádat,“ odpověděl Epstein. „Uvidím, co se dá dělat.“

„Podle mého v tom byl namočený nějaký informátor.“

„Nechci hádat,“ opakoval Epstein.

Maloneova chata u jezera Bow stála o samotě v lese. Měla sice nějaké sousedy, jež jsem cestou minul, ale žádné stavení nebylo v dohledu, takže když jsem konečně vystoupil na příjezdové cestě z auta, mohl jsem se třeba nacházet stejně dobře v Patagonii. Zpoza rohu chaty vyběhla postarší fenka kokršpaněla, která na mě sice pro forma štěkla, ale pak se s jazykem vyplazeným posadila a čekala, až ji podrbu. Když jsem to udělal, vydali jsme se spolu k přednímu průčelí domku, obrácenému směrem k jezeru. Malone seděl se svou ženou na verandě a díval se na vodu. Na stolku mezi nimi stál džbán s ledovým čajem. Pozdravili jsme se a já usedl do plátěného skládacího křesla. Žádný ledový čaj mi nenabídli.

„Pokouším se vystopovat jednu starou vraždu,“ spustil jsem. „Anna mi o tom říkala,“ odpověděl Malone s kývnutím směrem k manželce.

Nevypadal dobře. Měl takový neostrý pohled, obličej pod lícními kostmi úplně propadlý a celkově měl ochablý vzhled člověka, který v krátké době výrazně zhubl. Pod čelistí mu visely záhyby kůže.

„Emily Gordonová,“ pokračoval jsem. „Zabitá při přepadení banky na Audubon Cirde.“

„Jo?“

„Dozvěděl jsem se, že jste tehdy vedl vyšetřování.“

„To si už sotva dokážu vzpomenout,“ namítl.

„Ale přitom víte, že se to stalo před dostatečně dlouhou dobou, abyste si to nepamatoval,“ poznamenal jsem.

Malone zavrtěl hlavou, ale nic neřekl. Jeho žena ho neustále sledovala, jako by se obávala, že by bez varování mohl o něco klopýtnout. Byla menší postavy, docela baculatá, s šedivějícími vlasy, jež bývaly kdysi blond, zastřiženými na čele do krátké ofiny.

„Já vím, že Agentura má k tomuto případu složku,“ řekl jsem. „Ale vypadá to, že se k ní nedostanu.“

Malone opatrně usrkl ledového čaje, jako by nemohl udržet sklenici. Když ji stavěl zpátky na stolek, jeho žena natáhla ruku, aby ji zachytila, kdyby bylo zapotřebí. Ani jeden z nich nepromluvil. Kokršpaněl usnul s hlavou položenou na levou nohu paní Maloneové.

„Napadlo mě, jestli si třeba nevzpomenete na obsah té složky.“ Malone seděl v plátěné židli shrbený, s bradu opřenou o prsa. Měl na sobě hnědé šortky a žlutou polokošili s modrými vodorovnými pruhy, vysoké bílé přiléhavé ponožky a sandály z hnědé kůže. Nohy měl bledé a tenké, s patrnými modrými žílami.

„Pan Malone prodělal velice těžkou operaci,“ poznamenala paní Maloneová. „Ještě nestačil nabrat sílu.“

„Nebudu vás dlouho zdržovat,“ slíbil jsem. „Je něco, co byste mi mohl povědět?“

„Neexistuje vůbec nic,“ odpověděl chraplavě Malone. „Bylo to špatné místo, špatný čas. Střelce jsme nikdy neobjevili.“

„Věděl jste, že se jmenoval Shaka?“

„Ne.“

Byl krásný letní den, čtyřiadvacet stupňů a od jezera vála svěží bríza.

„Víte, proč byla ta žena v Bostonu?“

„Už si nevzpomínám. Něco ve spojitosti s její sestrou.“ Na Maloneho čele se objevil pot.

„Vy jste psal zprávu o vyšetřování?“

„To jsem určitě musel.“ Na tváři se mu objevil ponurý, slabý, neveselý úsměv. „Agentura si na zprávy potrpí.“

„Nevybavujete si nějakou spojitost se Sonnym Karnofskym?“

„O něm jsem nikdy ani neslyšel.“

Žádný policajt v Bostonu za posledních třicet let o Karnofskym zaručeně neslyšel.

„Nějaké spojení s mafií?“

„Ne.“ Pohlédl na manželku. Ta se okamžitě zvedla.

„Je mi líto,“ prohlásila. „Ale pan Malone si teď potřebuje jít lehnout.“

Souhlasně jsem přikývl. Ochomýtala se kolem něho, zatímco se pomalu zvedal z křesílka. Postavil se, zjevně s nejistou rovnováhou, a velice pomalu vyrazil v předklonu, jako by měl bolavé břicho a musel si ho chránit. Jeho žena šla těsně vedle něho, připravená ho zachytit, kdyby padal. Přitom mi nebylo jasné, jak by ho před pádem ochránila. Došli k zadním dveřím chaty. Ona je otevřela, uchopila ho v podpaží a nasměrovala dovnitř. Teprve pak se obrátila ke mně.

„Sbohem, pane Spensere,“ řekla a vešla také dovnitř. Podíval jsem se na fenku kokršpaněla. Ta se náhle posadila a začala si drbat pravou zadní nohou ucho.

„Měj se pěkně,“ popřál jsem jí a odkráčel k autu.

24

Cestu od Maloneovy chaty jsem absolvoval v zeleném stínu. Úzkou zpevněnou silnici z obou stran svíraly stromy. Rozeznal jsem mezi nimi bílou borovici, javor, dub a několik bříz. Připadal jsem si jako Natty Bumppo. Půl míle od Maloneovy chaty křižovala asfaltovou silnici nějaká prašná cesta. Od tohoto místa jsem ujel sotva dvacet metrů, když se přede mnou objevilo napříč stojící auto. Pohlédl jsem do zpětného zrcátka a zjistil, že z prašné cesty, kterou jsem právě minul, vyjelo další auto a zatarasilo silnici za mnou. Z obou aut vystoupili muži a postavili se za automobily. Všichni měli v rukou pušky. Byl jsem si docela jistý, že se nejedná o policejní zátah na příliš rychlé vozy. Zpomalil jsem. Kolem auta přede mnou nebylo na nějaké proklouznutí místo. Opakovaný pohled do zrcátka mi prozradil, že se nedá volně projet ani kolem automobilu za mnou. Nicméně jak vyjel z prašné cesty na asfaltku, zůstal za ním přece jen kousek volného prostoru. I když bych nemohl projet kolem něho, dokázal bych zřejmě odbočit na křižující prašnou silnici. Nic jiného mi nezbývalo. Provedl jsem dokonalý bleskový obrat na místě a s plným plynem jsem vyrazil zpátky ke druhému autu. Dva muži stojící za ním pozvedli k líci zbraně. Nejspíš to byly brokovnice. Co nejvíce jsem se skrčil za volantem a těsně předtím, než jsem narazil do stojící překážky, dupl jsem na brzdy a strhl vůz ostře doprava. Automobil se skoro převrátil na bok, ale nakonec se přece jen narovnal. To už jsem byl na prašné cestě a uháněl lesem. Tady se sotva dalo mluvit o silnici. Každou chvíli se něco odřelo o spodek auta a zanedlouho jsem ucítil vůni benzinu. Vůz poskakoval a narážel, jak se příliš velkou rychlostí hnal po pěšině, jejíž povrch byl pokrytý spletí kořenů a posetý kameny. Pravým kolem jsem zavadil o žulové skalisko tak prudce, že vybuchla pneumatika. Před sebou jsem zahlédl probleskující hladinu jezera. Zmáčkl jsem brzdu, vyskočil z auta a dal se do běhu. Naštěstí jsem měl na sobě džínsy, tričko a tenisky. Aspoň že jsem byl na to oblečený.

Po mé pravé ruce se objevily zborcené zbytky bývalého rybářského kempu. Proběhl jsem kolem nich. Byl jsem si docela jistý, že ti, co za mnou utíkají, jsou městští chlapci; Jestli se mi podaří je zavést dost hluboko do lesa, mohl bych mít šanci. Já byl sice také městský chlapec, ale nebylo to tak vždycky. Za sebou jsem slyšel, jak zastavují auta a jak se otvírají a zavírají dvířka. Měl jsem osmatřicítku s krátkou hlavní, která však toho proti pěti nebo šesti chlapům s brokovnicemi moc neznamenala. Tohle byl případ Nohy, snažte se. Mezi stromy jsem zpomalil do poklusu. Kdybych si na nějakém kameni zvrtnul kotník, znamenalo by to konec. Občas, když les poněkud prořídl, jsem zahlédl jezero. Věděl jsem, že dokážu běžet deset mil a jenom jsem doufal, že žádný z mých pronásledovatelů nebude mít stejnou výdrž. A jestli by to i s brokovnicemi v rukou dokázali, že je to dřív přestane bavit. Pohlédl jsem na hodinky – bylo půl třetí odpoledne. Slunce se touhle dobou už zaručeně posunulo dostatečně k západu, aby mi mohlo ukazovat směr. V lese bylo pěkně horko a všude bzučelo plno hmyzu. Stále jsem narážel na rozsáhlé houštiny plazivých rostlin s trny, které mě chytaly za kalhoty. Teď už jsem jenom šel, i když jsem se stále pohyboval tak rychle, jak mi to jen les dovoloval. Jezero zůstávalo stále po levé ruce. Byl jsem vděčný za horko, hmyz i trnitá křoví. To všechno totiž přispívalo k záchraně mého života. Na druhou stranu jsem doufal, že naopak nepřispívají k touze mých pronásledovatelů mě chytit a zabít. Uprostřed lesa se náhle objevila mýtina, vzniklá pádem silného kmene starého javoru, jehož horní větve nyní dosahovaly dobré tři metry do jezera. Přelezl jsem kmen a zaposlouchal se. V dálce jsem je slyšel, jak se s hlomozem prodírají lesem. Ozývaly se jejich hlasy. Nezněly moc šťastně. Pohlédl jsem na jezero a na změť hnijících větví ve vodě. Nad nimi jsem na opačné straně úzkého zálivu spatřil zborcenou rybářskou chatku, kterou jsem před hodnou chvílí minul. Kolem dlouhého zálivu mi cesta trvala přinejmenším hodinu, ale napříč přes vodu to mohlo být sotva sto metrů. Slyšel jsem, jak mi tluče srdce, pravidelně, ale díky námaze hlasitě a rychle. Vytáhl jsem svou zbraň a na opačné straně padlého kmenu jsem vlezl do vody. Zbraň jsem držel ve výšce, abych ji nenamočil, a opatrně se brodil po kluzkých kamenech obrostlých řasami, dokud jsem se neocitl až po krk hluboko ve vodě mezi hnijícím listím a větvemi.

Pak jsem jen čekal.

Byli asi deset minut za mnou. Celkem jich bylo pět, z toho tři s puškami. Všichni až na jednoho měli městské polobotky. Byli promáčení potem a pěkně vzteklí.

„Do prdele…! Tu pitomou brokovnici jsem měl nechat v autě… Myslíte, že má zbraň…?“

„Jak to mám, kurva, vědět?… Já vím jedině, že jsme ho měli chytit… Jo, kdybys zablokoval tu zasranou cestu pořádně, byl by už chycený a vyřízený… Polib si prdel… Jo, ty si polib prdel… Jak jsem, kurva, moh vědět, že ten hajzl zahne do toho zkurvenýho lesa?… Jsi zasranej debil… Co kdybyste oba dva drželi konečně hubu…“

Prodrali se namáhavě kolem mě, všichni promočení potem a celí rudí v obličeji. Když mě bezpečně minuli, vyklouzl jsem ze změti větví a zamířil si to přes záliv. Většinu cesty jsem dosáhl na dno. Z jezera jsem vylezl ve skrytu za boudou. Pohyboval jsem se velice potichu. Mohli klidně někoho nechat u aut na stráži. Ukázalo se, že nenechali. Dva automobily stály tiše a osamoceně na konci prašné cesty. Jeden z nich byl Chrysler LeBaron, druhý Ford Crown Victoria. Zastrčil jsem zbraň zpátky pod mokré tričko do vlhkého pouzdra na nasáklém opasku, který mi přidržoval promáčené džíny. Připadal jsem si jako Burt Reynolds v Osvobození. Nahlédl jsem do obou aut. Klíčky nezůstaly ani v jednom z nich. Pokrčil jsem rameny, jako by mě někdo mohl vidět, otevřel jsem kapotu fordu, odpojil dráty od zapalování a nastartoval motor jejich vzájemným dotykem. Otočil jsem auto čelem vzad. Pak jsem znovu vystoupil, otevřel tentokrát motorový prostor chrysleru, vyšrouboval svíčky a naházel je všechny do jezera. Nasedl jsem do fordu a opatrně se vydal po prašné cestě k silnici.

25

Hawk se dostavil do mého apartmá a přinesl s sebou podlouhlý plátěný pytel. Položil ho na konferenční stolek a rozepnul ho.

„Zaléháme na matrace?“ zeptal se.

„Co tě sem přivedlo?“ opáčil jsem.

Vytáhl automatickou brokovnici ráže 12 a opřel ji o kuchyňskou linku. Dále vybalil čtyři krabice munice a odložil je na linku.

„Susan.“

„Divím se, že nepřišla sama,“ poznamenal jsem.

„Já taky.“

„Vyprávěla ti celou tu historii?“

„To, co věděla.“

„To znamená všechno,“ ujistil jsem ho.

„Proč jsi jí to povídal? Vystrašilo ji to.“

„Kdybych jí nic neřekl, bude se bát pořád.“

„Protože by nevěděla, jestli ti hrozí nějaké nebezpečí nebo ne.“

„Ano.“

Hawk přikývl. „Jak dlouho jim podle tebe trvalo, než se pěšky dostali odtamtud?“ zeptal se.

„Podle stupně jejich zálesáctví, jaký prokázali tam můžou být ještě teď.“

„Odtamtud, co přišli, je jich ale víc.“

Hawk vytáhl z pytle pušku M-16 a opřel ji vedle brokovnice. Pak na linku položil náhradní zásobníky.

„Sonny?“ zeptal se.

„Kdo jiný?“

„Byl s nimi Harvey?“

„Ne. Počítám, že si mysleli, že ho nebudou potřebovat.“

„Jak ale Sonny věděl, že tam budeš?“

„Třeba mě nechal sledovat,“ nadhodil jsem.

„Že by sis toho nevšiml?“

„To je nepravděpodobně,“ připustil jsem.

„Takže?“

„Jediní lidé, kteří věděli, že tam pojedu, byli Maloneovi.“

Hawk z pytle vytáhl poloautomatickou krátkou zbraň a také ji odložil na linku spolu s náhradním zásobníkem a třemi krabicemi devítimilimetrových nábojů.

„Takže si zahrajeme na policajty a lupiče?“ otázal se Hawk. „Nebylo by to poprvé,“ přitakal jsem.

„Ne,“ opáčil Hawk. „To by tedy nebylo.“

Ze zavazadla vytáhl ještě náhradní oblečení a pak pytel složil a dal na knihovnu. Vzal si holení a odkráčel ho uložit do koupelny. Pak se vrátil do obýváku a usadil se na gauči, s nohama na konferenčním stolku.

„Máš nějaký plán?“ zeptal se mě.

„Bylo by fajn vědět, proč se Sonny o tuhle záležitost zajímá,“ pravil jsem.

„To není žádný plán,“ namítl Hawk „Plán by byl, kdybys věděl, jak to zjistit.“

„Dej mi minutu.“

Hawk obešel kuchyňský pult a z celozrnného pšeničného chleba si připravil sendvič s burákovou pomazánkou. V chladničce objevil láhev šampaňského, otevřel ji a nalil si do půllitrové pivní sklenice. Pak znovu obešel podávací pult, odsunul rozložený arsenál stranou, aby si udělal prostor pro sendvič, a posadil se na stoličku k jídlu.

„Už jsi na něco přišel?“ zeptal se mě.

„Jak to, že mě pořád napadají jen samé nesmysly?“ povzdechl jsem si.

„Protože jsi bílý detektiv,“ odsekl Hawk.

„Když mě ale pokaždé napadají nesmysly a tebe ne, pak to jenom posiluje onen černobílý stereotyp.“

„Já vím,“ přitakal Hawk.

„Tak proč nevymyslíš nějaký plán ty?“ obrátil jsem se na něj.

„Ty se jenom snažíš vykroutit z toho, že nejsi schopný s nějakým návrhem přijít,“ obvinil mě.

„Oukej, přiznávám,“ vzdal jsem to. „Dej se do toho.“

Hawk se ušklíbl. „Mozku, do práce,“ pronesl nahlas.

Chvíli jsme byli potichu. Hawk vypadal přemýšlivě a přitom žvýkal sendvič. Vstal jsem, přistoupil k přednímu oknu a pohlédl dolů na Marlboro Street. Koleje se už na léto zavřely a letní škola ještě nezačala. Celá Back Bay se tedy zdála prázdná a příjemná. Dokonce jsem na ní nedaleko křižovatky s Beikeley Street zahlédl volné místo k parkování.

Hawk za mnou se ozval. „Zatraceně.“

„Už jsi na něco přišel?“ otázal jsem se ho.

„Ne.“

Ušklíbl jsem se. „Právě jsi zjistil, že nejsi o nic chytřejší než já.“

„To je alarmující,“ poznamenal Hawk.

„Třeba bychom na tom mohli pracovat dohromady,“ navrhl jsem.

„Jeden polointeligent plus jeden polointeligent?“ nadhodil Hawk.

„Můžeme to zkusit,“ řekl jsem.

Hawk si nalil další šampaňské. „Takže proč tedy ta banda gaunerů…“ začal Hawk.

„Nebo někdo z nich,“ řekl jsem.

„A FBI…“

„Nebo někdo z nich.“

„Proč obě ty party touží krýt osmadvacet let starou vraždu nějaké hippiovské rajdy ze San Diega?“ nadhodil Hawk.

„Krásně řečeno,“ poznamenal jsem.

„Díky – už jsi mluvil s jejím manželem?“

„Daryliným otcem?“

„Mhm.“

„San Diego mi připadalo moc daleko,“ přiznal jsem.

„Nikam jinam se už ale obrátit nemůžeme.“

„Skvělý důvod,“ řekl jsem.

26

Susan seděla na posteli a pozorovala mě, jak balím. Perla pobíhala po bytě a hledala, co by mohla rozkousat

„Co uděláš s revolverem?“ chtěla vědět Susan. „Nemáš čas, abys ho přihlásil a provezl oficiálně.“

„Hawk to nějak zařídí,“ odpověděl jsem.

„Třesu se pomyšlením, jak asi,“ poznamenala Susan.

„Kdybys jela také, mohli bychom v La Jolle bydlet v hotelu La Valencia a jíst v té jejich restauraci nahoře s pohledem na záliv.“

„Zahrnoval by ten pobyt také nějaký sex?“ chtěla vědět Susan.

„Jenom se mnou,“ oznámil jsem jí rozhodně.

„Och,“ povzdechla si Susan.

Na chvíli jsme zmlkli. Perla tiše přiťapkala do ložnice, obešla mou postel a zase odťapkala pryč. Oba jsme ji mlčky sledovali

„Nemůžu ji ještě nechat s někým cizím,“ promluvila Susan.

Souhlasně jsem kývl.

„Chápeš to přece.“

„Ještě víc,“ dodal jsem. „Souhlasím s tebou.“

„Přesto si ale přeješ, abych s tebou jela,“ podotkla Susan.

Usmál jsem se na ni.

„Proč se usmíváš?“ chtěla vědět.

„Ty to děláš pořád,“ opáčil jsem. „Usmíváš se celá.“

„Ano,“ připustila Susan. „Asi máš pravdu.“

Dokončil jsem balení a zavřel kufr.

„Jak můžeš existovat dokonce několik dní jenom s tím, co máš v kufru?“ chtěla vědět Susan.

„Úžasné, že?“ Posadil jsem se vedle ní na postel. Chvíli se na mě zpříma dívala, pak mi ale najednou přitiskla tvář na košili. Objal jsem ji. Nikdo z nás nic neříkal. Chvíli jsme tak zůstali sedět.

Hlasem tlumeným mou košilí pak Susan řekla: „Bude s tebou Hawk.“

„Jistě.“

„A ty jsi navíc jedno z nejtvrdších stvoření,“ dodala.

„To je také pravda.“

Perla se vrátila do ložnice, zkontrolovala nás pohledem, očichala a pak se náhle posadila a zůstala na nás civět, s ušima mírně sklopenýma kupředu. Po chvíli Susan zvedla hlavu a políbila mě s pootevřenými rty. Pak se ke mně pevně přitiskla.

„Perla se dívá,“ upozornil jsem ji.

„To mi nevadí,“ odpověděla Susan.

Později se ukázalo, že to byla pravda.

27

Když jsme vešli do haly na letišti v San Diegu, čekal na nás mladý černý muž s atletickou postavou. Byl oblečený jako figurka z televize. Na hlavě měl na stranu otočenou baseballovou čepičku Padres. Byl ověšen spoustou platinových řetězů, na sobě drahé basketbalové sportovní boty, velice pytlovité džíny a bundu Chargers s nápisem SEAU na zádech. V jedné ruce držel sportovní pytel Adidas s bílými pruhy na bocích a druhou třímal ceduli, na níž bylo rukou napsáno SPENSER.

„Já jsem Spenser,“ představil jsem se.

Pohlédl na Hawka, který přikývl, načež mi ten chlapec podal sportovní pytel, složil ceduli s mým jménem a vyrazil směrem od nás jako nějaký frajer, který se už nemůže dočkat pořádné rvačky.

Pronajaté auto byl bílý sedan volvo. Zatímco Hawk řídil, já otevřel pytel, kde jsem mezi ručníky, jež tam byly zjevně proto, aby zavazadlo vypadalo jako plné, našel dvě pistole Smith & Wesson devítky zasunuté v pouzdrech. Obě zbraně měly deseticentimetrovou hlaveň a povrchovou hladkou nerezovou úpravu. Ke každé pistoli tu byl náhradní zásobník a dále dvě krabičky nábojů Remington 9 mm. Zkontroloval jsem jednu zbraň, byla nabitá, včetně náboje v komoře. Jakmile Hawk najel na silnici Route 5, také střelil pohledem po našem vybavení.

„Čistá práce,“ poznamenal.

„Když člověk drží s gangsterem, má to své výhody,“ připustil jsem.

„Já bych dal přednost formulaci s ‚kriminálním géniem‘,“ opravil mě Hawk.

„To ti věřím,“ odsekl jsem.

Barry Gordon měl domek na Mission Bay, odkud byl trochu stísněný výhled na vodu. Zastavili jsme před domem a já vystoupil. Novou pistoli bez pouzdra jsem si zastrčil do zadní kapsy kalhot. Navléknout v autě pouzdro na pásek bylo obtížněji proveditelné, než jsem byl ochoten protrpět. Hawk zatím zůstal ve voze a pustil si stanici s hudbou reggae. Dvorek před domem ohraničoval laťkový plot, který volal po novém nátěru. Vlastně by se ten plot musel celý odřít, oškrábat smirkovým papírem a teprve pak natřít. Vrátka visela nakřivo, panty byly uvolněné. Když jsem branku otevřel, z malé přední zaplevelené zahrádky na mě bez velkého nadšení několikrát zaštěkal labradorský retriever s červeným obojkem kolem krku.

V autě za mnou stáhl Hawk okénko a zeptal se mě: „Potřebuješ krýt?“

„Naštěstí jsem ozbrojený,“ odpověděl jsem.

Jakmile jsem byl uvnitř, labrador ke mně přiběhl s ušima sklopenýma a pomalu vrtěl ocasem v očekávám pohlazení. Nezklamal jsem ho a teprve pak zaklepal na Barryho dveře. Ty mimochodem volaly po stejné léčbě jako plot. Dveře se otevřely skoro okamžitě.

„Hej,“ pravil Barry.

„Hej,“ odpověděl jsem.

„Vy jste Spenser.“

„To jsem.“

„Tak pojďte dál, člověče.“

„Díky.“

Barry na sobě neměl žádnou košili, jenom kostkované šortky a na nohou gumové sandály do sprchy. Spoustu šedivých vlasů si stahoval do jednoho copu, sahajícího až ke křížové kosti. Horní polovinu těla měl štíhlou a hladkou, jakoby bez svalstva.

Zdálo se, že v domě se na jedné straně schodiště nachází obývací místnost a na druhé kuchyň. Podle mého odhadu byly nahoře dvě ložnice a koupelna. Barry mávl neurčitě k obýváku.

„Posaďte se, člověče. Kam chcete.“

Upřímně řečeno, neměl jsem moc na výběr. V pokoji stála válenda pokrytá khaki dekou a dále zde byla dvě houpací křesla s rákosovými opěradly. Na malém lodním kufru pod předním oknem stál velký televizor a na obrácené krabici na stěhování byl staromódní růžový telefon. Uprostřed místnosti ležel velký kulatý polštář pro psa, podle vůně naplněný cedrovými hoblinami. Labrador, který vešel spolu se mnou, se na něj složil, vystrčil nohy na stranu a usnul. Já se posadil na válendu.

„Nechcete sklenici vody, nebo tak něco?“ nabídl mi Barry.

Zavrtěl jsem hlavou. Barry se uvelebil v jednom houpacím křesle. Vedle něj, na něčem, co vypadalo jako bednička od pomerančů, ležel pytlík na tabák, který byl plný čehosi, co připomínalo oregano, ale co ve skutečnosti nejspíš bylo něčím úplně jiným. Vedle pytlíku byl balíček cigaretových papírků.

„Tak,“ pravil. „Jak se má děťátko Daryl?“

„Je z ní docela dobrá herečka,“ odpověděl jsem. „Viděl jste ji někdy hrát?“

„Ne, člověče, bohužel jsem neměl příležitost.“

„Vidím, že máte napilno,“ poznamenal jsem.

„Píšu muziku,“ řekl.

„Ale samozřejmě,“ přitakal jsem. „Co mi můžete povědět o Darylině matce?“

„O Emmy?“

„Emily Gordonové,“ doplnil jsem ho.

„No, doprdele, člověče, ta je přece už třicet let po smrti.“

„Dvacet osm,“ opravil jsem ho.

Barry poslepu vytáhl cigaretový papírek z balíčku a vzal do ruky pytlík na tabák. „To je stejně ale hodně dávno, člověče.“

Vysypal trochu obsahu z pytlíku a ubalil si jointa. Bylo vidět, že je na to expert Hladce to zvládl jednou rukou. Cigaretu strčil do úst a dlaní zašátral po bedničce od pomerančů.

„Nemáte sirky?“ zeptal se mě.

„Ne.“

Vstal a s klapáním sandálů se vydal kolem předního schodiště do kuchyně. Za okamžik se odtud vrátil se zápalkami. Zapálil si, zhluboka vdechl kouř a pomalu ho vypustil.

„Už jste klidnější?“ zeptal jsem se.

„Hu? Och, vy myslíte toho jointa. Já vím, že kouřím moc. Budu to muset omezit. Tak, na co jste se mě to chtěl zeptat?“

„Na všecko, co mi můžete povědět,“ řekl jsem.

„O Emmy? No, víte, já ji přece osmadvacet let neviděl.“ Zhluboka potáhl z cigarety, nechal kouř chvíli v sobě a teprve pak pomalu vydechl. Opřel se hlavou o výplet opěradla svého křesla. Pak se zachichotal.

„Kurva, člověče, vždyť ji osmadvacet let neviděl vlastně nikdo, že ne?“

„Nejspíš ne,“ připustil jsem. „Proč přijela do Bostonu?“

„Počítám, že po tom vždycky toužila. Však víte, jaké to je, člověče. Uděláte si o nějakém místě představu a nakonec se tam musíte jet podívat, abyste se přesvědčil, jak to vypadá doopravdy.“ Znovu si dal šluka.

„Měla nějakého přítele?“

Barry pokrčil rameny.

„Znamená to souhlas?“ dotíral jsem dál.

„My měli jenom takové neformální manželství, člověče. Rozumíte?“

„Takže měla přítele?“

„Měla jich hromadu.“

„Za tím jedním ale přijela do Bostonu.“

„Počítám, že jo,“ připustil Barry.

„Víte jak se jmenoval?“

„Jak se jmenoval?“

„Barry, nejsou tyhle otázky pro vás moc těžké?“

„Vždyť je to třicet roků, člověče.“

„Dvacet osm, a za tu dobu jste zapomněl jméno chlapa, se kterým vaše žena utekla?“

„Ona s ním neutekla, ona jela za ním, to je rozdíl.“

„To jistě je. Jak se jmenoval?“

„Coyote,“ odpověděl. „Byl to takový afroamerický frajer.“

„Nemáte nějakou představu, kde by teď Coyote mohl být?“

„No tak, člověče, jak bych to mohl vědět?“

Naposledy zatáhl z cigarety, z níž nyní zbýval již jen nepatrný nedopalek, típl ji a odložil na bedničku.

„Čím se ten Coyote živil?“

„On byl hippie, člověče. Jako my všichni. Většinou jsme žili z podpory. Občas jsme prodali nějakou tu drogu.“

„Ze sociální podpory?“

„Jistě.“

„Co ještě víte o Coyotovi?“

„Co by se o něm asi tak dalo vědět? Byl členem hnutí, víte. My se moc nikoho na nic neptali. Myslím, že taky seděl.“

„Kde?“

„Sakra, to nevím.“

„Možná v Kalifornii?“

„To asi jo.“

„Co dělal v Bostonu?“

„Hej, člověče, to si myslíte, že zvedl telefon a zavolal mi, aby mi pověděl co dělá?“

„Bylo tu kolem ještě pár dalších žen, když Emily zastřelili,“ pokračoval jsem. „Máte nějakou představu, co byly zač?“

„Ne, člověče.“

„Znal jste některou z jejích přítelkyň?“„Jistě, znal jsem jich spoustu.“

„Jak se jmenovaly?“

„Jejich jména? Všech?“

„Jo.“

„Je to už dávno,“ namítl.

„Povězte mi ty, na které si vzpomenete.“

„Já…“ rozhodil ruce. „Mám to v hlavě trochu přeházené… Bunny.“

„Bunny která?“

„Och, Bunny… Bunny Lawrencová, Lombardová. Lombardovi Bunny Lombardová.“

„Výborně, Barry. Povězte mi další jméno.“

Takhle jsme pokračovali ještě asi půl hodiny a za tu dobu jsem z něho vypáčil tři další jména. Zapsal jsem si je. O žádné z nich však Barry nevěděl, kde by teď mohla být.

„Prostě tam byly, víte, byly ve hnutí,“ řekl.

„Oukej,“ pokračoval jsem. „A když pak Emily zabili, dostal jste Daryl do výlučného opatrovnictví.“

„Jo. Tehdy jsem koupil tenhle dům.“

„Tenhle dům jste koupil až po smrti své ženy?“

„Jo. Emmini rodiče jí hned po narození uzavřeli životní pojistku. To bylo typické.“

„Typické pro co?“ otázal jsem se.

„Pro mentalitu střední vrstvy,“ vysvětloval Barry. „Pořiďte si dítě, uzavřete pojistku.“

„A vy jste byl příjemcem plnění?“

„Ne, Emmy to převedla na Daryl. Já byl ale její otec, takže jsem ty peníze použil na nákup tohohle domu.“

„Který tudíž stále patří jí?“

„Hej, já přece na něj osmadvacet let splácím hypotéku.“

„Nejlepší otec na světě,“ poznamenal jsem. „Jak dlouho byla Daryl s vámi?“

„Odešla, když jí bylo osmnáct.“

„Chcete říct, že utekla.“

„To je jedno. Nechovali jsme ale vůči sobě žádnou zášť. Prostě jenom chtěla žít samostatně.“

„Zůstali jste v kontaktu?“

„Občas mi napsala.“

Rozhodl jsem se neptat, jestli jí někdy odpověděl. Barry si začal balit dalšího jointa. Na velkém polštáři naplněném cedrovými hoblovačkami začal labrador ze spaní pomlaskávat. Nejspíš byl na ten kouř napůl navyklý.

„Existuje ještě něco, na co si vzpomínáte a co by mi mohlo pomoct zjistit, kdo zabil vaši ženu…“

Barry si zapálil.

„Ani ň, člověče.“

„Slyšel jste někdy o chlápkovi jménem Abner Fancy?“

„Abner Fancy, sakra, to ne, člověče. Takové jméno jako Abner Fancy bych si pamatoval. Zatraceně.“

„Neslyšel jste ani o skupině, která si říkala Brigáda děsivé odplaty?“

„Ouvej,“ vyhrkl, „hrozba z minulosti. Brigáda děsivé odplaty.“

„Jo. Myslím, že Emmy měla mezi nimi pár přátel. Emmy se vůbec potloukala se spoustou černochů.“

„Coyote byl také členem?“ vyzvídal jsem.

Barry pokrčil rameny. Bylo vidět, že je už unavený.

„Mohl být, nevím. Já většinou dělal svou muziku a občas si dal fet.“ Skromně se usmál. „Taky jsem měl několik žen.“

„Tak se dá také žít,“ poznamenal jsem.

Podal jsem mu svou vizitku. Podíval se na ni.

„Cokoliv by vás někdy napadlo,“ řekl jsem mu, „spojte se se mnou.“

„Hej, člověče,“ pravil Barry. „Vy jste z Bostonu.“

„To jsem.“

„Co potom děláte tady?“

„Přijel jsem si s vámi promluvit.“

„Se mnou? Hej, to je teda něco.“

„To tedy sakra je,“ přitakal jsem. „Cokoliv vás tedy napadne.“

„Jisté, odpověděl Barry. Jistá věc.“

Dlouze potáhl z marijánkové cigarety a zadržel v sobě kouř. Vydal jsem se ke dveřím. Barry byl stále nadechnutý. Teprve když jsem otevřel dveře, začal kouř pomalu vypouštět z plic a příjemně se na mě umíval.

Marijánkové šílenství.

28

Hawk a já jsme se v La Jolle ubytovali v hotelu La Valencia. Nejdřív jsem odtud zavolal Susan. Potom jsme si s Hawkem dali dlouhý běh podél zálivu, načež jsme zašli na večeři do hotelového restaurantu. Ten byl téměř v nejvyšším patře budovy a nabízel krásný výhled na Tichý oceán. Oba jsme zahájili večeři jedním martini.

„Pokaždé je mi záhadou,“ pravil jsem k Hawkovi, „jak některé děti dokážou vyrůst z toho bahna, ve kterém se narodily.“

„Daryl?“ zeptal se Hawk.

Přikývl jsem.

„Její matka,“ pokračoval jsem, „se zjevně vyspala s každým chlapem, který se objevil v její blízkosti, a nakonec se nechala zavraždit. Její otec fetoval tak dlouho, až se z něho stal magor. A ona z toho všeho vyroste, navíc zřejmě jenom díky sobě, a stane se z ní normální fungující ženská a k tomu dobrá herečka.“

Slunce se už téměř dotýkalo vzdáleného horizontu. Přes záliv přeletělo pět pelikánů, srovnaných do uspořádané formace. Z vody vylézali poslední dva potápěči. Usrkl jsem trochu svého martini. Hawkův nápoj byl jako obvykle čistý, s olivami. Já, jako věčný rebel, si dal svoje s ledem a s plátkem citrónu. Znovu jsem se napil. Martini mělo stejnou chuť jako muzika Johna Coltranea.

„Trochu jako Paul,“ poznamenal Hawk.

„Jo,“ přitakal jsem, „ale Paul měl mne. Koho měla ona?“

Hawk se zadíval na nekonečný mírný oceán, nad nímž se začínal sklánět večer.

„Možná má v sobě hodně vnitřní síly,“ nadhodil Hawk.

„Možná.“

„A třeba má taky Paula,“ dodal Hawk.

Zamyslel jsem se nad tím a abych přitom nemámil čas, pocucával jsem martini.

„Já nevím, jestli ji zná dost dlouho,“ promluvil jsem.

„Paul je chytrý kluk,“ poznamenal Hawk.

„Já vím.“

„A taky je pořádně silný,“ pokračoval Hawk.

„To je.“

„To má po svém strýci,“ řekl Hawk.

„Strýci Hawkovi?“

„Samozřejmě.“

„Kristepane,“ povzdechl jsem si.

29

Ráno jsme si dali s Hawkem venku v patiu farmářskou snídani. Pak jsme navlékli pouzdra s vypůjčenými zbraněmi, nasedli do vypůjčeného auta a vyrazili silnicí číslo 405.

Ze San Diega je to do L.A. autem dvě a půl hodiny, pokud ovšem neřídí Hawk. V kterémžto případě trvá cesta méně než dvě hodiny. Takže už dvacet minut po poledni jsme se přihlašovali v hotelu Beverly Wilshire, stojícímu na samém začátku Rodeo Drive.

„Vypadá to tu pěkně vznešeně,“ poznamenal Hawk v klenuté mramorové hotelové hale, „na párek banditů z východního pobřeží s vypůjčenými revolvery.“

„Nic horšího bychom si nezasloužili,“ oponoval jsem.

„Zasloužíme si něco zatraceně horšího,“ poznamenal Hawk, „ale trvat na tom nebudu.“

Kapitán Samuelson měl svou kancelář v Parkerově centru. Hawka jsem nechal sedět v autě venku na Los Angeles Street. To nám ušetřilo starosti s parkováním a já doufal, že uvnitř losangeleského policejního ředitelství na mě Sonny Karnofsky nezaútočí.

Samuelsonova kancelář se nacházela na třetím poschodí v oddělení loupeží a vražd, v sekci označené Speciální sekce vražd I. Samuelson se vynořil z kanceláře jenom v košili. Byl úplně holohlavý, hlavu měl hladce oholenou, a dokonce se zbavil i svého kníru. Stále však nosil tónované letecké brýle a patřil k mým velkým obdivovatelům.

„Eso z Bostonu,“ pronesl ještě v kancelářských dveřích. „Napadlo mě, že se zastavím,“ odpověděl jsem, „abych vám pomohl trošku dát do pořádku to vaše oddělení.“

„To nedokážete,“ odsekl Samuelson. „Krom toho, já tu nejsem. Momentálně rybařím v Baja a nevrátím se, dokud vy neodjedete z města.“

„Utéct můžete, ale stejně se neschováte.“

Samuelson pokynul hlavou dovnitř a ustoupil ze dveří. Nakráčel jsem dovnitř a rozhlédl se.

„Prvotřídní,“ poznamenal jsem.

„Zatraceně, jsem přece kapitán,“ zabručel Samuelson. „Velitel sekce. Samozřejmě tedy mám prvotřídní kancelář. Co chcete?“

„Coyote, jeho pravé jméno neznám,“ odpověděl jsem. „Dříve v San Diegu. Černoch, asi šedesát let. Možná seděl. Nejspíš pro držení omamných látek s úmyslem je prodat.“

„To si myslíte, že znám každýho šestákovýho feťáckýho gaunera ve městě?“ zeptal se Samuelson.

„Ano.“

Samuelson vytáhl balíček žvýkaček Juice Fruit, rozbalil dva plátky a strčil si je do pusy. Pak mi také nabídl. Odmítavě jsem zavrtěl hlavou.

„Pokaždé, když žvýkám,“ pravil jsem, „kousnu se zevnitř do tváře.“

„Jste nešikovný parchant,“ utrousil Samuelson.

„Taky mám potíže s chůzí,“ dodal jsem.

Samuelson přikývl a obrátil se v otáčecím křesle k počítači na stolku, stojícím v pravém úhlu k jeho psacímu stolu.

„Podívám se, co z toho půjde vytáhnout,“ řekl.

Pár minut si pak hrál s počítačem. „Oukej,“ řekl konečně a začal předčítat z obrazovky. „Holton, Leon James, alias Coyote. Narozen v Culver City 10. února 1940. Poprvé zatčen v San Diegu 11. srpna 1953 pro přepadení, ale propuštěn, protože žalobce zmizel. Říjen 1960, San Diego, podezření z ozbrojené loupeže, nedostatek důkazů. A seznam pokračuje. Vytisknu vám to.“

S těmito slovy stiskl příslušnou klávesu.

„Seděl v roce 1966 pro ozbrojenou loupež,“ poznamenal Samuelson, který stále hleděl na obrazovku. „A v roce 1980 pro drogy.“

„To si mezitím dal dlouhou dobu pohov,“ poznamenal jsem.

„Obě ty pálky dostal v San Diegu,“ pokračoval Samuelson.

„Ještě něco zajímavého?“

„Nejdřív povídejte vy,“ vyzval mě Samuelson.

To se mi zdálo docela fér. Pověděl jsem mu tedy, co jsem věděl o Emily a Daryl a Barrym a Leonovi.

„Och ano,“ povzdechl si Samuelson a opřel se v křesle. „Moc květin. Vypadá to jako náš Leon, co?“

„Byla kolem toho všeho spousta drog,“ řekl jsem.

„Zbavování se předsudků,“ dodal Samuelson. „Taky spousta souložení.“

„To mně povídejte,“ vydechl jsem.

Samuelson se díval na obrazovku i teď, když jsme spolu hovořili.

„Tohle je zajímavé,“ řekl náhle. „Na Leona se několikrát ptala FBI. Koncem roku 74, pak na začátku 75. Místní agent od nás chtěl všechno, co na něj máme.“

„Co jste mu dali?“

„To ‚my‘ používám teď spíš všeobecně. Já tu tehdy ještě nebyl.“

„Pardon. Já myslel, že víte všechno. Co takhle nějaká jména z oné doby?“

„Jo, jistě. Co kdybyste zkusil vašeho přítele del Ria? Ten toho o zločinu v jižní Kalifornii ví spoustu.“

„Protože je ve většině namočený,“ poznamenal jsem. „Ten je ale ve Švýcarsku i se svým, hm, personálem.“

„Proboha,“ pronesl překvapeně Samuelson, „vy jste mu už volal.“

„Nechtěl jsem obtěžovat vás.“

„V tom případě jste mohl sakra zůstat v Bostonu a v klidu se cpát fazolemi,“ opáčil Samuelson. „Obtěžujete mě pokaždé, jakmile se ocitnete západně od Flagstaffu.“

„No, myslím, že bych si měl jít promluvit s Leonem,“ řekl jsem. „Máte na něj adresu?“

„Ne. Ale je v podmínce,“ oznámil Samuelson. „Jeho kurátorem je Raymond Cortez.“

„Nemáte jeho telefonní číslo?“

„Jistě.“

„Nemohl byste mu tedy zavolat a na Leonovu adresu se ho zeptat?“

„Copak jsem vaše sekretářka?“

„Losangeleský policejní kapitán určitě dostane odpověď spíš než nějaký soukromník z Bostonu,“ přemlouval jsem ho.

„To by tedy měl,“ připustil Samuelson a zvedl sluchátko.

Leon bydlel na Mulholland Drive, západně od Beverly Glen. Samuelson napsal adresu na stránku z poznámkového bloku, vytrhl ji a podal mi ji.

„Děkuju,“ řekl jsem. „Co takhle žena jménem Bunny Lombardová?“

„Bunny?“ podivil se Samuelson.

„Jediné jméno, které mám,“ přitakal jsem.

Samuelson se znovu předklonil a vyťukal na klávesnici další dotaz.

„Mám pocit, jako při nějakým zasraným kvízu,“ podotkl.

„Představujete dokonalý vzor transkontinentální spolupráce,“ ujistil jsem ho.

Samuelson chvíli hleděl na obrazovku, pak ale zavrtěl hlavou. „Na Bunny tu nic není,“ prohlásil. „Vůbec nic.“

„Takových výsledků mám dost,“ poznamenal jsem.

„A každý z nich si zasloužíte,“ připojil štiplavě Samuelson. „Takže bych se asi měl jít podívat za Leonem.“

„Máte s sebou nějakou podporu? Tohle je dost drsné pobřeží. Leon může být pěkně tvrdý chlápek.“

Přikývl jsem. „Mám podporu,“ ujistil jsem ho.

„Je dobrý?“ chtěl vědět Samuelson.

„Nemáte ani ponětí, jak dobrý, kapitáne,“ odpověděl jsem.

30

Byl to jeden z těch dní v Los Angeles. Bríza byla dost silná, aby dokázala rozředit všechen smog, slunce bylo jasné a příjemné a vesele svítilo na kvetoucí stromy a blonďaté hlavy. Ve tři čtvrtě na dvě jsme ujížděli vzhůru po Beverly Glen. Na vrcholu stoupání jsme zabočili na Mulholland a pokračovali podél hřebenu. Vpravo pod námi se prostíralo San Fernando Valley, pěkně spořádané a s čistým ovzduším.

Dům Leona Holtona byl vestavěný do úbočí na konci dlouhé cesty, která se svažovala od Mulholland Drive, takže dům vlastně hleděl do údolí. Když jsme zastavili u vrat a zazvonili, v mluvítku se ozvalo: „Jo?“

„Chceme mluvit s Leonem Holtonem,“ ohlásil jsem se. „Posílá nás Emily Gordonová.“

Následovalo dlouhé ticho, pak v telefonu zabzučelo a bezpečnostní bariéra se začala otvírat. Ujeli jsme dalších asi sto metrů a nakonec zaparkovali na kruhové příjezdové cestě před domem. Budova před námi byla cosi jako skleněná pyramida se širokými dvojitými dveřmi, zapuštěnými do průčelní zdi. Dveře byly natřeny tyrkysovou barvou. Vlevo od domu, zabudované do svahu sklánějícího se do údolí, bylo regulérní basketbalové hřiště pokryté jakousi zelenou povrchovou hmotou, jaká se někdy používá na tenisové kurty. Na zemi ve středu hřiště ležel červenomodrobílý basketbalový míč. Když jsme vystoupili z auta, přistoupil k nám štíhlý černý muž s malou bradkou pod spodním rtem.

„Rád bych viděl vaše doklady, prosím,“ zahájil konverzaci.

„My nejsme policajti,“ řekl jsem.

Štíhlý chlapík byl oblečen do černého obleku od Armaniho, pod nímž měl černé hedvábné tričko. Rychle se ohlédl přes rameno směrem k domu. Pak se narovnal a chvíli na nás upřeně zíral.

„Už se začínáš bát?“ zeptal jsem se Hawka.

„Mrazí mě,“ odpověděl Hawk. „Pohled toho člověka je mrazivý.“

„Kdo je ta Emily Gordonová?“ otázal se Hubeňour.

„Vy jste Leon?“ obrátil jsem se na něj.

„Ne. Co to má ksakru být s tou Emily jaksejmenuje?“

„Potřebujeme si o ní pomluvit s Leonem,“ odpověděl jsem.

Hubeňour si nás prohlížel dál. Hawk i já jsme jeho pohledu odolávali, jak nejlíp jsme dokázali. Konečně pravil: „Počkejte tady,“ otočil se a zmizel v té směšné skleněné pyramidě. Čekali jsme. Za několik minut se objevil znovu, tentokrát s pomocníky. Jedním byl drobný běloch s velkýma rukama, který vypadal, že kdysi mohl být žokejem. Druhý chlap byl černoch a vážil asi sto padesát kilo, z čehož jen málo byl tuk, a měřil asi dva metry.

„Jestli dojde k nepříjemnostem,“ zamumlal jsem k Hawkovi, „vezmeš si na starost toho velkého.“

„Pak by bylo možná lepší,“ odpověděl Hawk, „kdybychom vzali do zaječích.“

„Než půjdete dovnitř,“ pravil náš první známý, „musíme vás prohledat.“

„Oba máme zbraň,“ oznámil jsem.

„Dovnitř s žádnou zbraní nesmíte,“ konstatoval Hubeňour. „Zamkneme je do kufru auta,“ navrhl jsem.

„Já to udělám,“ nabídl se. „Otevřte kufr.“

Poslechl jsem ho.

„Tak teď, bílý muži, vytáhněte svou pistoli, držte ji ve dvou prstech a podejte mi ji.“

Udělal jsem, jak mi bylo řečeno, načež on, s mou zbraní v levé nice, obešel Hawka.

„Teď vy, brácho.“

Hawk mu odevzdal svůj kanón. Hubeňour strčil obě zbraně do kufru auta.

„Oukej,“ řekl potom. „Pojďte k autu a položte ruce na střechu.“

Opět jsme poslechli. Černoch stál přitom těsně za námi, žokej trochu dál a kousek stranou. Ten velký chlapík představoval svaly, žokej byl pistolník. Hubeňour nás proklepal odshora dolů a ustoupil.

„Oukej,“ řekl.

Celé rozsáhlé přízemí pyramidy bylo beze stěn. Při pohledu zevnitř mělo sklo modravé zabarvení, takže jsme si připadali, jako bychom stáli v akváriu. Uprostřed prostoru byl otevřený krb s nerezovou digestoři a nerezovým komínem. V krbu hořel veliký oheň, jehož sálající teplo zvládala výkonná klimatizace. V levém rohu byl nevelký skleněný výtah s vybavením z nerezu. Obrovský zbývající prostor byl zařízen jako obývací pokoj, s nábytkem z nerezové oceli a modré kůže a s několika velkými televizory zavěšenými v prostoru. Bylo to tu skoro větší než O’Hareovo letiště, ale ne tak útulné. Za krbem seděl v nerezové a modré kožené pohovce Barcalounger černý muž. Hubeňour nám pokynul směrem k němu. Pak se i se svými pomocníky přesunul do blízkosti předních dveří.

Leon nevstal, ani když jsme se k němu přiblížili. Byl to upravený černoch střední postavy, v obličeji s nápadnými lícními kostmi a brýlemi bez obrouček. Šedivějící vlasy měl krátce sestřižené ve stylu afro a oblečený byl do dlouhé volné košile s modrým vzorem. Byl bosý. Na levém předloktí měl patrné tetování, typické pro příslušníky vězeňských gangů. S Hawkem se na sebe dlouze podívali.

„Kdo je ta Emily Gordonová?“ zeptal se potichu Leon.

Hlas měl bezvýrazný, dokonale kontrolovaný a opatrný, jako by přemýšlel o každém svém slově.

„Byl jste s ní v Bostonu,“ odpověděl jsem. „V roce 1974.“

„Nikdy jsem o ní neslyšel.“

„Pustil jste nás dovnitř,“ pokračoval jsem, „abyste zjistil, co o ní… a také o vás víme.“

Leon na mě dál zíral bez mrknutí oka. Neřekl ani slovo. Zdálo se, jako by si Hawk nikoho z nás ani v nejmenším nevšímal. Já však věděl, že pečlivě vnímá situaci v celé místnosti. Kdyby k něčemu došlo, určitě by znal svoje místo.

„Usnadním vám to,“ navrhl jsem. „Víme, že vy a ona jste byli pár. Víme, že jste odjel do Bostonu a ona jela buď s vámi nebo za vámi, to není úplně jasné. A konečně víme, že byla během přepadení v bance, kde ji zastřelili.“

Leon nepromluvil, ani se nepohnul. Vyzařovala z něho nahromaděná energie, která hrozila při dostatečném podráždění explodovat. Takže jsem ho podráždil ještě trochu víc.

„Co víte o Brigádě děsivé odplaty?“

„Nic.“

„Neznáte chlápka jménem Abner Fancy?“ pokračoval jsem ve vyptávání. „Říkal si Shaka.“

„Ne.“

„Bunny Lombardovou?“

„Ne.“

„A co takhle jednoho doopravdy pořádného hajzla jménem Coyote?“

„Nic o něm nevím,“ odpověděl Leon.

Rozhlédl jsem se po rozlehlé neútulné místnosti.

„Tenhle barák je postavený za peníze z drog?“ zeptal jsem se.

„Přišel jsem k nějakejm penězům,“ odpověděl Leon.

„Ke spoustě peněz.“

„Jo,“ připustil. „Ke spoustě.“

„Nemáte představu, kdo Emily Gordonovou zastřelil?“ vyzvídal jsem.

„To nevím,“ opáčil. „Nezajímám se o to.“

Podal jsem mu svou vizitku.

„Kdybyste si na něco vzpomněl,“ požádal jsem ho, „zavolejte.“

Vzal si ode mě vizitku, pohlédl na ni, přetrhl ji napůl a odhodil na zem.

„Nebo ne,“ dodal jsem.

Leon pokynul Hubeňourovi. „Ty a Tom teď můžete odejít,“ pravil.

Hawk na něj pohlédl. „Když jste byl v base, Coyote,“ pravil Hawk, „kolikpak chlápků jste tam naučil na marijánku?“

Leonovi zkameněl obličej, ale nepromluvil. Hubeňour se svými druhy nás odvedli zpátky k autu, kde jsem okamžitě otevřel zavazadlový prostor, vytáhl odsud obě zbraně a jednu podal Hawkovi. Všiml jsem si, že Hubeňour přitom trochu ztuhl a žokej si olízl rty. Nasedli jsme s Hawkem do auta a jeli pryč.

31

Sjížděli jsme ze svahu Beverly Glenu.

„Leon se určitě nezabývá šířením nějakých kusových marijánkových cigaret po hernách,“ ozval se Hawk.

„Pokud jich tam už ovšem nenacpal celé bedny,“ dodal jsem. „Co si o tom všem myslíš?“

„Moc jsme se toho nedozvěděli,“ přemítal Hawk nahlas. „Až na to, že Emily Gordonovou znal. Prakticky to přiznal už v momentě, kdy nás pustil dovnitř.“

„Musel jsem se ho ale zeptat,“ pronesl jsem.

„Samozřejmě,“ přitakal Hawk. „Člověk nemůže vědět, co se stane, dokud se nezeptá.“

„Přesto jsme něco dokázali,“ poznamenal jsem.

„Dostali jsme se dovnitř toho baráku,“ dopověděl Hawk.

„No, to je něco. K tomu jsme navíc získali pádný důvod otáčet se přes rameno pokaždé, když někam půjdeme.“

Hawk se ušklíbl. „Aspoň nás to udrží ve střehu,“ řekl.

Sjížděli jsme stále dolů, minuli Glen Markét, kde jsem jednou zakoupil láhev šampaňského, kterou jsme pak vypili s Candy Sloanovou.

„Kdybych nebyl mistr detektivů,“ poznamenal jsem, „už bych se cítil znechucený.“

„To si celé ty roky opravdu myslíš, že jsi mistr detektivů?“ podivil se Hawk.

Na úpatí svahu jsem trochu riskantně zakličkoval přes bulvár Sunset.

„Na téhle kravské záležitosti už dělám – kolik, dva týdny? A už vím, že Darylino dětství je vymyšlená pohádka. Vím, že její matka byla v Bostonu na záletech. Vím, že její otec je feťácké eso. Vím, že lidi, kteří spáchali tu loupež, vedl černoch jménem Abner Fancy, který si říkal Shaka. Vím, že objektem Emiliny nevěry v Bostonu byl nejspíš Leon Král Feťáků, který je mimochodem také černoch. Dále vím, že někdo z FBI chce celou tu záležitost ututlat. Vím, že ji chce ututlat i Sonny Karnofsky. Vím konečně i to, že existuje nějaká souvislost mezi Malonem, bývalým agentem FBI, a Karnofskym.“

„Protože se tě Sonny pokusil zabít na cestě z Maloneova domu a přitom nikdo jiný nevěděl, že tam pojedeš.“

„Ouha,“ vydechl jsem obdivně. „Ty musíš být také mistr detektivů.“

Hawk přikývl a zahleděl se na drahé domy nejistého původu, lemující úpatí Beverly Glen.

„A dal sis potom všechno dohromady…“ dodal Hawk.

„Z čehož jsi ty zůstal paf,“ poznamenal jsem.

„Stejně jako několik lidí, kteří se tě teď ale snaží zabít.“

„Být mistrem detektivů má i své stinné stránky,“ připustil jsem.

„Rád bych věděl, jestli Leon není Shaka.“

„Možná je Abner a Leon stejná osoba.“

U Wilshire jsem zabočil doprava.

„My nejedeme do hotelu.“

„Když řídím, líp se mi přemýšlí,“ řekl jsem.

„To je něco,“ utrousil Hawk.

Mířili jsme na západ wilshireským koridorem, kde vysoké obytné domy se soukromými byty lemují Wilshire Boulevard jako útesy.

„Proč právě Boston?“ nadhodil jsem.

„Proč ne,“ oponoval Hawk.

„To je otázka, kterou jsme si dosud nepoložili, protože jsme předpokládali, že Emily tam jela navštívit svou sestru.“

„Tu otázku jsme si nepoložili?“ podivil se Hawk.

„Ona tam ale nejela za sestrou,“ pokračoval jsem. „Jela tam za Leonem. Takže – co dělal Leon v Bostonu?“

„Kdybych byl padouchem já,“ řekl Hawk, „nebo alespoň podle toho, co o padouších vím, tak si nedovedu představit, že by seděli někde v Kalifornii a zničeho nic si řekli: „Hej, pojeďme do Bostonu, přepadneme tam jednu banku“.

„Třeba byl někdo z nich z Bostonu.“

„Třeba,“ připustil Hawk. „Jak ale zjistíme kdo?“

„Budu ještě trochu pátrat,“ odpověděl jsem.

„Dokud ti někdo neustřelí prdel,“ poznamenal Hawk.

„Dokud to někdo neudělá,“ připustil jsem.

32

Hawk na letišti uložil naše zbraně do skříňky, klíček vložil do obálky a obálku vhodil do poštovní schránky.

Nastoupili jsme na linku 12 American Flight a o pět a půl hodiny později nás už Vinnie vyzvedl na Loganově letišti. Každému z nás hned na místě předal jeho vlastní zbraň. „Chovaly se slušně, co jsem byl pryč?“ zeptal jsem se. „Kdo?“ nechápal Vinnie.

„Ty zbraně.“

„Ty pistole?“

„Jo.“

„Nejsi kurva střelený blázen?“ podivil se Vinnie.

„Je to muž bez emocí,“ poznamenal Hawk.

„Ty jsi kurva stejně pitomý jako on,“ řekl Vinnie.

Vinnie nás vezl domů novým tunelem Teda Williamse, který mimochodem stále ještě nebyl otevřený pro veřejnost. Pronesl jsem poznámku v tomto smyslu.

„Já nejsem žádná zasraná veřejnost,“ odpověděl Vinnie.

Tunelem jsme projeli bez problémů.

Ráno jsem zavolal Daryl, takže v deset dopoledne, zatímco se Hawk v mé kanceláři povaloval na gauči, jsem u stolu popíjel kávu a hovořil s ní.

„Jsem teprve napůl vzhůru,“ oznámila. „Včera večer jsme měli představení.“

„Odpovědí je tahle káva,“ řekl jsem.

Usmála se. „Na všechno?“

„Ne. Někdy je potřeba taky pomerančový džus.“

„Viděl jste mého otce?“ zeptala se mě.

„Viděl.“

„A není blázen?“

Přikývl jsem. „Je.“

Smutně zavrtěla hlavou. „Není schopen se ovládat,“ pokračovala. „Natož aby dokázal zvládnout mámu.“

„Leonovo příjmení je Holton. Nic vám to nepřipomíná?“

„Ne.“

„Co takhle Abner Fancy?“

„Co to je za jméno?“

„Je dost směšné,“ připustil jsem. „Slyšela jste ho někdy?“

„Ne.“

„Nepamatujete se na žádného matčina přítele?“ naléhal jsem. „Kdekoliv?“

„V celém jejím životě?“

„Ano. Žádné jméno vás nenapadá? Třeba jen z doslechu?“

„Máma přece zemřela, když mi bylo šest, proboha.“

„Jsem si toho vědom skoro tak dobře jako vy. Takže žádná jména?“

„Bunny,“ řekla konečně. „Jedna z těch, u kterých matka v Bostonu byla, se jmenovala Bunny. Pamatuju si to, protože jsem si ji vždycky představovala jako takového velkého bílého poskakujícího zajíce.“

„Bunny Lombardová?“

„Možná,“ odpověděla Daryl. „Připadá mi ale, že její příjmení jsem nikdy neslyšela.“

„Jak ji vaše matka znala?“

„Myslím, že spolu chodily na vyšší školu,“ řekla Daryl.

„Vaše matka navštěvovala vyšší školu?“

„Asi rok nebo dva, pak toho nechala.“

„Kde?“

„Na nějaké univerzitě tady někde,“ pravila Daryl neurčitě.

„Tady?“

„V Bostonu. Myslím, že jméno začíná na T.“

„Tufts?“

„Ne.“

„Taft?“

„Jo, to je určitě ono. Taftova univerzita.“

Pohlédl jsem na Hawka, roztaženého na mém gauči. Opětoval můj pohled a zeširoka se usmál.

„Bývalo by fajn, kdybychom to věděli dřív.“

„Proč? V čem by byl rozdíl?“

„Jestliže chcete, abych zjistil, kdo zabil vaši matku,“ vysvětloval jsem, „pak byste mi měla o ní předat všechny informace a nechat na mně, jestli něco znamenají.“

„No, nemusíte kolem toho dělat takový povyk.“

„Čerta nemusím,“ odsekl jsem. „Co jiného jste mi ještě neřekla? Nevíte třeba, jak se seznámila s Leonem?“

„Ne.“

„Chodila vaše teta také na Taftovu univerzitu?“

„Ona je starší, než byla máma. Myslím, že tam chodila před ní.“

„Dostudovala?“

„To nevím.“

„Proč Leon a vaše matka přijeli do Bostonu?“

„Netuším.“

„Jak jste sem přijeli?“

„Autem. Leon, máma a já.“

„Kromě Bunny,“ vyptával jsem se dál „setkaly jste se tady s někým jiným?“

„Bydlely jsme u tety a tam pořád přicházeli a odcházeli nějací lidé.“

„Co mi o nich můžete říct?“

Upřela na mě pohled, sevřela rty a začala plakat.

Pohlédl jsem na Hawka. Seděl se zakloněnou hlavou a prohlížel si strop.

„Já vím, že je to těžké,“ řekl jsem. „Ale nevím, jak jinak bych mohl získat nějaké informace.“

„Proč jste tak hrozný?“ zeptala se mě vyčítavě.

„To musí být dar od pánaboha,“ opáčil jsem.

Náhle vstala a beze slova opustila místnost. Hawk neodtrhl zrak od stropu.

„Ty tedy doopravdy umíš zpovídat klienta,“ poznamenal jenom.

Pomalu jsem kývl hlavou a zíral na otevřené dveře, kterými moje klientka právě odešla.

„Mistr detektiv,“ pronesl jsem nahlas.

33

Jeli jsme po Cambridgi k vládnímu centru. Hawk řekl, že zatímco já si půjdu promluvit s Epsteinem, on zůstane u auta.

„Oba se přece zajímáte o zločin,“ pravil jsem.

„Máme ale rozdílnou perspektivu,“ odpověděl Hawk.

Když jsem vstoupil do Epsteinovy kanceláře, vstal sice, ale neobešel stůl, aby si se mnou potřásl rukou. Byl vřelý, ale nikoliv vášnivý.

„Ten váš penzionovaný agent má spojení s gaunerem jménem Sonny Karnofsky,“ oznámil jsem mu.

„Malone?“

„Jo. Znáte Sonnyho?“

„Znám to jméno,“ přiznal Epstein. „Co se stalo?“

Pověděl jsem mu o přepadení u jezera Bow. Poslouchal pozorně, s lokty opřenými na stole a rukama sepjatýma tak, že se ukazováky dotýkal brady. Když jsem skončil, zůstal chvíli beze slova sedět a lehce poťukával prsty o sebe. Čekal jsem. Po chvíli se zhluboka nadechl.

„Byla to bouda,“ pronesl.

„Taky si myslím,“ přitakal jsem.

„Dokázal byste identifikovat někoho z té čtveřice, která se vás pokusila zastřelit?“

„Ne.“

„Viděl jste je přece.“

„Zdálky,“ poznamenal jsem. „A jenom krátce.“

„Ani přibližně?“ tlačil na mě Epstein.

„Je mi líto,“ odpověděl jsem. „Byl jsem docela zaujatý snahou jim utéct.“

Epstein přikývl. Nezaznamenal jsem ani stopu soucitu. „Takže, co přesně s tím mám podle vás dělat?“ zeptal se mě.

„Kdybych věděl, co máte dělat,“ odpověděl jsem, „pak bych věděl i to, co mám dělat já sám. Takže prozatím bychom se mohli třeba vzájemně utěšovat.“

„Neštěstí nechodí nikdy samo,“ pronesl Epstein.

„Většinou ne,“ přitakal jsem.

Epstein se zaklonil v křesle a položil si nohy na stůl. Zdálo se, jako by obdivoval lesk svých černých perek.

„Je znechucující, že toho takovou spoustu víme a přitom můžeme jenom tak málo prokázat,“ poznamenal Epstein.

„Mohli bychom alespoň zvážit nějakou teorii,“ nadhodil jsem.

Epstein, s botami stále na stole, si založil ruce za hlavu a překřížil si jinak nohy.

„Dejte se do toho,“ vyzval mě. „Ukažte ten svůj zatracený profesionální odhad.“

„Oukej,“ souhlasil jsem. „Vím, že s tímhle případem je něco v nepořádku. Stejně tak to ví Quirk a vy to také víte. My všichni dále víme i to, že z nějakého důvodu chce FBI celý případ ututlat.“

Epstein tiše přikývl.

„A Sonny Karnofsky to chce taky,“ dodal jsem.

Další přikývnutí.

„Pojítkem mezi nimi je Malone.“

„Ten honící pes, který se utrhl ze řetězu a víří celou záležitost jste zase vy,“ poznamenal Epstein.

„Pokorný, avšak hrdý,“ připojil jsem se.

„Máte ale snad někoho, kdo vám hlídá záda?“ nadhodil Epstein tázavě.

„Mám.“

„Dobře,“ řekl Epstein. „Podle vaší teorie, co je to za spojení?“ „Ještě nevím,“ odpověděl jsem. „Proto jsem se stavil tady.“

„Já žádnou teorii nemám,“ pravil Epstein.

„To ne, ale mohl byste vypátrat, jestli existovala nějaká souvislost mezi Karnofskym a Malonem v době, kdy Malone pracoval pro Agenturu. Nebo jestli Malone nebyl do té záležitosti s Emily Gordonovou nějak zapletený. Nebo případně obě možnosti.“

„To bych udělat mohl,“ připustil Epstein.

„Taky byste mohl vydolovat všechno, co se dá najít na Karnofskyho rodinu.“

„To bych se mohl taky pokusit. A to všechno budu dělat proč?“

„Protože vám záleží na Agentuře,“ odpověděl jsem mu. „A tohle všechno vás pořádně pálí.“

Epstein se na chvíli odmlčel a v duchu probíral situaci.

„Kdysi jste býval policajtem,“ řekl nakonec.

Souhlasně jsem kývl.

„Pamatujete si ještě proč?“

„Jo.“

„A pak jste toho nechal.“

„Ano, to je pravda.“

„Pamatujete si také proč?“

„Jo.“

„Já jsem člověk organizace,“ podotkl Epstein. „Nechtěl bych odejít.“

„Takže můžete se podívat na toho Malonea, Karnofskyho a jeho rodinu?“

„Vy myslíte, že jsou v tom namočeni členové jeho rodiny?“

„Udělal na to takovou jemnou narážku,“ řekl jsem. „A když už v tom budete, mohl byste se mrknout, jestli nemáte v záznamech něco na Leona Holtona nebo Abnera Fancyho. Já vím, že Holton si odseděl nějaký trest kdesi v Kalifornii. A vsadil bych se, že Fancy byl taky někde zašitý. Možná, že tam bude pod jménem Shaka.“

„Shaka?“

„Shaka.“

„Jako Shaka Zulu.“

„Přesně tak.“

„Jak do toho zapadají tihle mládenci?“

Pověděl jsem mu to.

„Uvidím, co se dá dělat,“ slíbil. „Nemůžu ale utrácet peníze Agentury jenom pro vlastní plezír.“

„Já taky ne.“

„Vy alespoň dostanete zaplaceno.“

„Jo.“

„Kolik na takovéhle věci vyděláte?“

„Pomýšlíte na to, že byste odešel do privátu?“

„Jenom jsem zvědavý.“

„Konkrétně za tuhle prácičku jsem dostal šest koblih Krispy Kreme.“

Epstein se na mě chvíli díval beze slova. Pak se usmál. „Vy jste ale šťastný parchant,“ řekl nakonec.

34

Hawk jezdil ten rok ve stříbrném lexusu. Na sluneční cloně měl namontovanou takovou tu elektronickou propustku E-Z, takže jsme přes mýtnici Allston na Massachusetts Pike prokličkovali docela bleskově.

„Tuhle hračku jsi dostal legálně?“ zeptal jsem se ho.

„Ne,“ ujistil mě Hawk.

„Aspoň že jsi důsledný,“ poznamenal jsem.

„Ten chlápek za námi ji má zřejmě taky,“ pravil Hawk.

„Někdo nás sleduje?“

„Modrý chevrolet,“ odpověděl Hawk. „Byl za námi už na Storrow. Pak se zdržel při přejíždění z pruhu do pruhu a teď je celý zpěněný, aby nás dostihl.“

Otočil jsem se na sedadle a podíval se zadním okénkem.

„To třetí auto za námi?“ ujišťoval jsem se.

„Mhm.“

„Zavěsil se za nás na Storrow?“

„Podle mě se na nás přilepil už před tvým domem,“ odpověděl Hawk. „Ale já ho až ke Storrow nezpozoroval.“

„Vidíš, kdo to je?“

„Ne, prosím. Třeba po nás jde už celý den, třeba je to Sonny?“ nadhodil Hawk.

„Možná. Na druhou stranu, v FBI existuje určitě řada lidí, kteří by rádi věděli, po čem pátrám. Jestli se na nás přilepili před mým domem, pak tedy vědí, že jsme dva.“

„To jistě,“ připustil Hawk. „Ale třeba nevědí, že jedním z té dvojice jsem já.“

„Takže by si mohli třeba přehnaně věřit?“ dopověděl jsem.

„To by mohli,“ přitakal Hawk. „Co chceš, abych s nimi provedl?“

„Budeme se starat o svoje,“ rozhodl jsem. „Jestli to jsou federálové, tak jen ať se k nám přidají. Jestli jsou od Sonnyho a zkusí nás zabít, pokusíme se jim to překazit.“

„Co má znamenat to ‚my‘, ty bělásku? Po mně přece nejdou.“

„Tvým úkolem je mě chránit,“ upozornil jsem ho. „Jsem tvůj jediný přítel.“

Chevrolet nás stále nenápadně sledoval. Čas od času, na úsecích, kde nebyly žádné odbočky, nás předjel a pokračoval tak dvě, tři auta před námi. Jakmile jsme se však přiblížili k nějakému výjezdu z dálnice, vrátil se zase za nás. Když jsme konečně odbočili na Waldorfský výjezd, byl o několik aut pozadu.

Taftova univerzita se rozkládá na několika pahorcích po obou stranách Waldorf Road, zhruba půl míle od Pike. Hlavní příjezdová cesta se vine po úbočí nejvyššího pahorku, podle nějakých studentských kolejí směrem k administrativní budově, tvořící jednu stranu velkého obdélníkového prostoru na vrcholu. Hawk zastavil vedle značky s nápisem VYHRAZENO PRO FAKULTU. Chevrolet zarazil na opačné straně cesty nedaleko za námi, před jedněmi z kolejí. Na louce před budovou hrála různorodá parta studentů letní školy fotbálek.

„Zůstaňme chvíli v klidu sedět,“ navrhl jsem.

Hawk přikývl, a tak jsme zůstali v klidu.

Chevrolet byl v klidu.

My byli v klidu.

Z chevroletu nikdo nevystupoval. „Jak jsi citlivě podotkl,“ ozval jsem se, „Jestli jim jde o tělesnou újmu, pak jdou po mně, a ne po tobě.“

„Mhm.“

„Takže kdybych vystoupil, tys odjel a oni šli po mně, budeme mít jasno. Nebo po mně nepůjdou a pak budeme mít taky jasno.“

„Mhm.“

„Jestli jsou od Sonnyho a přinášejí mi něco nepěkného a ty neodjedeš příliš daleko, pak by ses mohl nečekaně vrátit a udeřit na ně jako vlk na stádo ovcí.“

„Nebo bych mohl zjistit, že proti tobě stojí jenom tři, případně čtyři, říct si, že na ně tedy stačíš sám, a odjet zpátky do Bostonu.“

„Dal bych přednost tomu vlku a stádečku ovcí,“ poznamenal jsem.

Hawk pokrčil rameny. „Oukej,“ řekl.

„Jestli dojde ke střílení, musíme najít nějaké místo, kde by hned první salvu neschytalo těch asi pětadvacet študáků tamhle na louce.“

„Mně na místě nesejde,“ ujistil mě Hawk.

„Já vím.“

Seděli jsme ještě chvíli v klidu a to samé dělala i osádka chevroletu. Fotbálek na louce vesele pokračoval. Kdysi jsem strávil nějaký čas na Taftově univerzitě s jedním nadaným útočníkem Dwaynem Woodcockem, a pak ještě jednou, když jsem vyšetřoval vraždu dívky jménem Melissa Hendersonová. V duchu jsem se snažil představit si uspořádání kampusu.

„Oukej,“ řekl jsem nakonec. „Teď vystoupím a půjdu dolů kolem rybníčku tamhle ke stadionu. Ty se vydáš kolem budovy knihovny na ten obdélníkový prostor. Zaparkuješ na jeho vzdálené straně, co nejblíž ke stadionu a uvidíme, co se stane. Jestli po mně vystartují, tak se hupky dupky přiženeš na moji záchranu.“

„Hupky dupky?“

„Jo. Jako králík Br’er. Pokouším se právě překlenout rasové rozdíly.“

„Nech rozdíly na pokoji,“ opáčil Hawk.

„Máš ještě něco jiného, kromě revolveru?“ zeptal jsem se ho.

„V kufru je obvyklý arsenál. Ty máš jen tu mrňavou osmatřicítku?“

„Nemusíš být hned protivný,“ ohradil jsem se. „Má pěticentimetrovou hlaveň.“

„Jo. Ty jsi Ir. Proto si myslíš, že je dlouhá.“

„Je dost dlouhá,“ trval jsem na svém.

„Jistě,“ poznamenal Hawk. „Z jednoho metru s ní nemůžeš netrefit.“

Vystoupil jsem z auta, zaklapl za sebou dvířka a Hawk odjel. Přede mnou se táhl dlouhý travnatý svah, nalevo s rybníčkem, na jehož břehu se povalovala na dekách nějaká mládež a popíjela pivo. Z tranzistorového rádia se linula hudba, kterou jsem nepoznával. Na jedné dece se objímala nějaká dvojice. Univerzita je skvělá věc, až na ty přednášky. Uslyšel jsem, jak za mnou startuje auto. Pokračoval jsem v chůzi, beze spěchu, ale cílevědomě. Pak opět za mnou zašustily na štěrku pneumatiky. Hawk měl ohledně mé zbraně samozřejmě pravdu. Na levém boku jsem měl v pouzdru krátký Smith & Wesson .38, otočený pažbou dopředu. Byl pohodlný na nošení a na krátkou vzdálenost spolehlivý. Ale z místa, kde jsem se nacházel, k místu, kde byli oni, bych musel mít velké štěstí, aby se mi podařilo zasáhnout alespoň jejich auto. Nalevo od rybníčku, dále na svahu, stála na okraji obdélníkového prostoru budova knihovny. Dával jsem si pozor, abych se neohlížel po Hawkovi. Za rybníčkem po mé pravé ruce stál stadion, kde Dayne Woodcock dolaďoval formu a Clint Stapelton cvičil svá pověstná tenisová podání. Ten teplý červnový den se zdálo vše v klidu. Pak se za mnou ozvalo klapnutí jedněch dvířek, pak druhých a nakonec ještě třetích. Jedno přední sedadlo, dvě zadní, pomyslel jsem si. Teď už jsme byli od těch děcek docela daleko. Trochu jsem tedy zpomalil. Slyšel jsem sám sebe, jak dýchám. Cítil jsem vůni rybníčku. Ramenní svaly mi ztuhly a já nebyl schopný je uvolnit. Zahnul jsem doprava, minul rybníček a loudal se přes kampus, nikým nepozorován a neobtěžován. Stále silněji jsem si uvědomoval tlukot svého srdce. U konce rybníčku jsem se na okamžik zastavil a sklonil se, abych si zavázal tkaničku. V předklonu jsem vytáhl svou osmatřicítku, natáhl ji a skryl ve dlani. Ruce mám velké. Když jsem se znovu narovnal, zbraň bylo sotva vidět. Nacházel jsem se na vzdáleném břehu vodní nádrže, téměř u stadionu, když mě dostihli. Slyšel jsem jejich kroky, které se náhle zastavily. Vzápětí se ozvalo bouchnutí, zamručení a současně výstřel z pušky odněkud ze svahu nad námi. Jediným pohybem jsem klesl na kolena, otočil se a namířil osmatřicítku. Přede mnou stály nejistě dvě postavy a mezi nimi na zemi se válela třetí. Byl to tlouštík v tmavých kalhotách a ležel tváří k zemi, s rukama nataženýma nad hlavou, jako by se chystal ke skoku do vody. Asi čtvrt metru od jeho pravé ruky ležel glock devítka s tlumičem.

„Ani hnout,“ vyzval jsem je.

Oba muži měli již vytažené zbraně, ale nacházeli se v postavení, jež umožňovalo křížovou palbu, takže zaváhali. Pak se jeden z nich přesto rozhodl pozvednout zbraň, takže jsem ho střelil. Třetí muž odhodil pistoli a klesl na kolena s rukama nad hlavou.

„Nedělejte to,“ pronesl. „Prosím ne.“

Auto, dosud parkující na štěrkové příjezdové cestě, vyrazilo s protáčejícími pneumatikami a v momentě zmizelo.

„Obličejem k zemi,“ zavelel jsem. „Sepni prsty za hlavou.“

„Jistě,“ odpověděl a vrhl se tváří k zemi. „Jistě.“

Pohlédl jsem směrem k hornímu okraji svahu. Modrý chevrolet byl pryč. Sklouzl jsem pohledem ke knihovně. Rovněž Hawkovo auto bylo pryč. Sklonil jsem se a proklepal chlápka, který byl ještě naživu. Byl čistý. Schoval jsem svou zbraň. Pak jsem zvedl jeho pistoli, glock s tlumičem a kolt devítku, kterým byl ozbrojený třetí chlápek, a všechny jejich zbraně jsem pěkně jednu po druhé naházel doprostřed rybníčku. Na vrcholu svahu se pak objevil Hawkův vůz. Přistoupil jsem k ležícímu gaunerovi a položil mu nohu doprostřed zad.

„Vyřiď Sonnymu, že mě už začíná otravovat,“ pravil jsem.

Pak jsem se otočil a vydal se proti svahu k autu. Běžel jsem, abych dokázal, že na to mám, a taky proto, že někdo mohl zavolat poldy. Hawka určitě napadlo totéž, jelikož vyrazil už ve chvíli, kdy jsem za sebou teprve zavíral dvířka. Během deseti vteřin jsme ujížděli padesátkou. Zapnul jsem si bezpečnostní pás.

„Co jsi to použil?“ zeptal jsem se.

„Model 70,“ odpověděl.

„Winchestrovku,“ ujišťoval jsem se, „se zásobníkem na pět ran?“

„A s puškohledem,“ dodal Hawk.

„Och, sakra, s puškohledem. To nebylo fér.“

„Ne,“ přitakal Hawk. „Nebylo.“

35

Podle novin z následujícího dne byli na území Taftovy univerzity zastřeleni dva muži a v současnosti probíhá pátrání po dvou autech, která zmizela z místa činu. Dva další muži údajně uprchli pěšky, proto policie prohledává celý kampus i okolní les. Zmínění muži byli běloši, stejně jako oba mrtví.

„Proboha živého,“ prohodil jsem k Hawkovi. „Nikdo tě ani neviděl.“

„Vždyť jsem taky běžel jak jsi mi řekl – hupky dupky,“ odpověděl Hawk.

„Jsi připravený vrátit se ještě jednou se svým autem na Taftovu univerzitu?“ zeptal jsem se ho.

„Bude tam ale ještě spousta policajtů,“ namítl Hawk.

„To nemá s námi nic společného,“ pronesl jsem přesvědčivě. „Pracuju přece na případu a ty jsi můj pomocník.“

„Jenom když tě nebudu muset oslovovat Kemo Sabe.“

„Napadlo tě někdy, co to vlastně znamená?“ zeptal jsem se. „Vždycky jsem si myslel, že to znamená Bílý zkurvysyn,“ nabídl vysvětlení Hawk.

„Nejspíš máš pravdu,“ připustil jsem.

Tentokrát nás nikdo cestou na Taftovu univerzitu nesledoval. U vodní nádrže byla natažená policejní páska ohražující místo činu a v blízkosti administrativní budovy stálo několik aut státní policie. Hawk zůstal sedět ve voze. Já vystoupil. Nikdo žádnému z nás nevěnoval příliš pozornosti.

V kanceláři univerzitní tajemnice jsem musel trochu zburcovat svůj mužný šarm, abych se dostal přes přísnou strážkyni pultu. Nakonec se mi to však podařilo, takže recepční odnesla mou navštívenku dovnitř, vrátila se a sdělila mi, že můžu jít dál.

„Jsem Betty Holmesová,“ sdělila mi tajemnice. „Zabýváte se vyšetřováním?“

„Ano,“ odpověděl jsem.

„Už máte nějakou představu, kdo ty muže zastřelil?“

„Máme několik vodítek,“ přitakal jsem.

Mohla mít tak padesát let a byla to vysoká blondýna se silným nosem. Vlasy měla pevně stažené dozadu a v očích jiskřivý inteligentní pohled. Chvíli ho na mě mlčky upírala. Viděl jsem, že přemýšlí.

„Kdo je to ‚my‘?“ zeptala se.

„Já,“ řekl jsem. „Snažil jsem se vás oklamat.“

„Jak kouzelné,“ povzdechla si. „Co tu tedy doopravdy děláte?“

„Vyšetřuju smrt ženy, která sem chodila někdy koncem šedesátých let.“

„Což nemá nic společného s nedávnou přestřelkou tady v areálu,“ dodala.

„Nevím, co má co s čím společného,“ odpověděl jsem. „Nepřišel jsem ale vyšetřovat to střílení.“

„Dobře,“ poznamenala. „V pořádku. Alespoň teď víme, o čem je řeč.“

„Svým způsobem,“ připustil jsem. „Nemohla byste se podívat, jestli nemáte nějaké záznamy o Emily Goldové? Nebo o ženě jménem Lombardová?“

„Jestli k nám chodily, tak o nich záznamy mít budeme. Jak se jmenovala slečna Lombardová prvním jménem?“

„To nevím. Mluvilo se o ní jako o Bunny Lombardové, ale předpokládám, že to byla její přezdívka.“

„To se skutečně dá přepokládat,“ připustila, „ale tady se člověk setká s některými velice neobvyklými jmény.“

Poznamenala si jména na papír.

„Když už budete v tom pátrání, nemohla byste se podívat také po případných záznamech o Leonu Holtonovi nebo Abneru Fancym?“ požádal jsem ji.

„Jak bylo to druhé jméno?“

„Fancy,“ opakoval jsem. „Abner Fancy.“

Usmála se, ale zdržela se komentáře. „Proč chcete tahle jména?“

„Emily Goldová je oběť. S ostatními lidmi byla ve spojení v době své smrti.“

„Teď by jí bylo kolem padesáti,“ pravila Betty Holmesová po krátkém zamyšlení.

„Byla zavražděna nejspíš ještě než jí bylo třicet,“ odpověděl jsem. „V roce 1974.“

„A vy stále na tom případu pracujete?“

„Na přání její dcery,“ odpověděl jsem.

Nechala si to projít hlavou. Seděl jsem a tiše čekal. Celý jsem se chvěl mužným šarmem. Zafungoval znovu, takže Betty nakonec povolala onu přísnou ženu od recepčního pultu a vyslala ji vyhledat uvedená jména.

„Byl jste odjakživa soukromý detektiv?“ zeptala se mě.

„Kdysi jsem byl policajtem,“ přiznal jsem.

„No a?“

„Vždycky jsem se nejraději řídil sám,“ vysvětloval jsem.

„Ale přesto jste chtěl být detektivem.“

„Jsem v tom dobrý,“ ujistil jsem ji.

„Dokáže se tím člověk uživit?“

„Já ano,“ řekl jsem.

Nakvašená strážkyně se vrátila se stránkou vytištěnou na počítačové tiskárně. Nesouhlasně na mě pohlédla. Ovládl jsem se a nevyplázl na ni jazyk Betty Holmesová si vytištěnou zprávu chvíli prohlížela.

„Emily Goldová se zapsala ke studiu v září roku 1963. Školu opustila v červnu 1965 na konci druhého ročníku. Ve stejném ročníku byla zapsaná i Bonnie Lombardová. Ta skončila studia v lednu 1965. O Leonu Holtonovi, ani o Abneru Fancym nemáme bohužel žádný záznam.“

„Znáte jejich adresy?“

„Ano. Skoro třicet let staré,“ dodala.

„Člověk musí někde začít.“

„Prosím,“ předala mi papír.

Emilyna adresa byla na Torrey Pines Road v La Jolle. Ve svém posledním semestru studia dostala čtyři čtyřky a jednu trojku. Bonnie Lombardová bydlela v Paradise.

„Jak bych sehnal adresy nějakých jejich spolužáků?“

„K čemu?“

„Jen tak plácám kolem sebe,“ přiznal jsem. „Mám spoustu informací, ale žádný důkaz. Pravidlo číslo sedm operační příručky samořídícího pátrače říká: Když nemáš důkaz, snaž se shromáždit tolik informací, kolik jen můžeš.“

„Pravidlo číslo sedm,“ opakovala.

„Ano, madam.“

Usmála se. „S tím by vám mohla pomoct sekretářka, která má na starosti naše absolventy,“ oznámila.

„Mohla byste mi říct, kde ji najdu?“ požádal jsem ji. „A nezatelefonovala byste laskavě Gorgoně u její brány?“

„Gorgona u brány,“ usmála se a sáhla po telefonu. „To takhle mluví všichni detektivové?“

„Většině z nich chybí to vnitřní vedení,“ odpověděl jsem.

36

V ročníku, který začal studovat na Taftově univerzitě v září 1963, bylo 3180 dětí. Hawk ležel na gauči v mé kanceláři s překříženými kotníky a s čapkou Homestead Grays staženou přes oči, zatímco já procházel seznamy. Emily Goldová byla uvedená mezi příjmeními od G. Bonnie Lombardová byla pod L. Žádná další jména jsem neznal.

„Rozdělil jsem ten seznam spravedlivě mezi nás dva,“ pravil jsem k Hawkovi. „Každý z nás vyzpovídá patnáct set a něco lidí.“

„Jeden tisíc pět set devadesát,“ řekl Hawk. „A kdo ti bude krýt zadek, zatímco budu mluvit s tou svou polovinou?“

„A jo,“ připustil jsem. „Na to jsem zapomněl.“

„To by se ti chtělo vysvětlovat Susan, že jsem tě nechal zabít?“

„Ta otázka je nějaká divná,“ poznamenal jsem. „Ale ne, nechtělo.“

„Takže možná potřebuješ ten seznam pročistit,“ nadhodil Hawk.

„Pročistit?“

„Probrat.“

„Určitě,“ přitakal jsem. „Mohl bych ho pročistit geograficky a vybrat z něho jména z oblasti Bostonu.“

„Víš, když si prověříme Bonnie Lombardovou, třeba už nebudeme muset ani pročišťovat, ani probírat,“ pravil Hawk.

„Proč mě to jenom nenapadlo,“ povzdechl jsem si.

„Jsi bílý,“ poznamenal Hawk.

„Dělám co můžu,“ odvětil jsem.

Když jsme jeli podél North Shore směrem na Paradise, bylo dost teplo, abychom spustili klimatizaci. Zahnuli jsme do staré části města. Před tím, než se Paradise vyšvihlo, bývalo obyčejnou rybářskou vesnicí. V přístavu sice stále ještě kotví několik rybářských lodí, ale zábavních jachet je tam dnes už víc. Paradise Neck na vzdálené straně hráze také patří k nejdražším nemovitostem v Massachusetts.

„Nezdá se, že by Bonnie Lombardová trpěla hlady,“ poznamenal Hawk, když jsme projížděli silnicí po hrázi, přístav po naší levé ruce a napravo šedivé vlny Atlantského oceánu.

„Nejspíš bude mít i vlastní pokoj,“ dodal jsem.

„Kolik bratrů tam asi podle tebe potkám?“

„No,“ odpověděl jsem rozšafně, „tihle lidé třeba mají služebnictvo.“

Číslo sedmnáct na Oceán Street představovalo zvlněnou louku ohrazenou kamennou zdí, na jejímž horním okraji stál velký viktoriánský dům se zdmi z šedivých valounů a s břidlicovou střechou. U brány nebyla žádná strážnice, ale na začátku příjezdové cesty parkoval nosem k ulici čemý Chrysler a dokonale tak blokoval vjezd. Když jsme zajeli ke krajnici a zastavili, vystoupil z chrysleru již od pohledu tvrdý chlapík v černém obleku a přistoupil k nám.

„To má být šofér?“ nadhodil Hawk.

„To se vsaď,“ řekl jsem a stočil okénko.

„Jak se vede?“ oslovil jsem toho šviháka.

„Můžu vám nějak pomoct?“ otázal se šofér.

Nebyl vyloženě nepřátelský. Nebyl ani vřelý. Byl fádní a neutrální a nic mi neříkal.

„Jsem detektiv,“ oznámil jsem mu. „Pokouším se najít ženu jménem Bonnie Lombardová.“

„Nikdo takového jména tu nebydlí,“ prohlásil šofér.

„A kdo tu bydlí?“ vyzvídal jsem.

„Po tom vám nic není,“ odsekl.

Opět ani výhružně, ani přátelsky, jen prosté konstatování. „Oukej,“ řekl jsem. „Jak dlouho tady bydlí?“

Na to se šofér ani neobtěžoval odpovědět. Jenom zavrtěl hlavou.

„Dobře, díky,“ zakončil jsem své pokusy. „Moc pěkně jsem si s vámi popovídal.“

Když jsme odjížděli, Hawk pronesl: „Třeba to nebyl šofér,“

„Co to k čertu mělo všechno znamenat?“ zeptal jsem se.

„V autě seděl ještě jeden chlápek,“ odpověděl Hawk.

„Já vím.“

„Na bohatou rodinu z předměstí byli dost nepřátelští,“ dodal Hawk. „Dokonce i na bohatou bílou rodinu.“

„Člověk se docela diví.“

„To tedy.“

Vrátili jsme se zpět přes hráz do města, vyhledali městskou knihovnu a vešli dovnitř. V informačním oddělení jsme si prohlédli městský adresář, kde byli uvedeni obyvatelé podle adresy a zjistili, že nemovitost číslo 17 na Oceán Street vlastní Samo Karnofsky.

„To má být onen elegantní a okouzlující Sonny?“ podivil jsem se.

„Myslím že ano,“ odpověděl Hawk.

Bylo to stále podivnější.

37

Perla Druhá vzrušeně pobíhala u Susan po zadním dvorku, v zubech keřík azalky, který před chvílí vyhrabala ze země. Hawk, Susan a já jsme právě popíjeli absolutně skvělou sangrii, kterou jsem připravil, a pojídali sýr s francouzským chlebem a třešněmi.

„Co s ní mám dělat?“ povzdechla si Susan. „Vytrhává ze země keříčky, jí kytky a vyhrabává obrovské díry.“

„Mohl bych ji pro tebe třeba zastřelit,“ navrhl Hawk.

„Pšt,“ okřikla ho Susan. „Uslyší tě.“

„Byl to jenom takový nápad,“ poznamenal Hawk.

Zvedl malý plátek sýra a Perla ho hned přiběhla prozkoumat. Opatrně ho očichala, váhavě ho uchopila svou měkkou pusou, jednou ho skousla a vyplivla. Pátravě se na něj podívala a pak zase odcválala.

„Už jsem myslel, že by to mohla sníst,“ přiznal Hawk.

„To by bylo moc fádní,“ poznamenala Susan.

„Třeba potřebuje víc pohybu,“ nadhodil jsem. „Aby se utahala.“

„Běhám s ní každé ráno kolem řeky,“ odpověděla Susan. „V poledne ji Ann bere do lesa a nechává ji tam vyběhat s ostatními psy. Pak sem kolem čtvrté zaskočí Susanna a jde s ní na hodinovou procházku.“

„A ona po tom všem stále není unavená,“ podotkl jsem.

„Ne dost,“ upřesnila Susan.

„Och, sladké mládí,“ povzdechl jsem si.

„Vy oba si z toho děláte legraci, ale já miluju svou zahrádku a ona mi ji ruinuje.“

„Z toho vyroste,“ uklidňoval jsem ji. „Je to jenom štěně, i když pohříchu veliké.“

„Otesánek,“ přidal se Hawk.

„Já vím,“ řekla Susan. „Ale než vyroste, budu bydlet uprostřed suchopárné pustiny.“

„Až skončí ta záležitost s Emily Goldovou, třeba bude moct zůstat nějaký čas u mě,“ navrhl jsem.

„To je Darylina matka?“

„Ano.“

„Dozvěděl ses na Taftově univerzitě něco užitečného?“

„Možná,“ odpověděl jsem.

„Byl tam s tebou Hawk?“

„My jsme nerozluční,“ ujistil jsem ji.

„V novinách jsem četla, že tam došlo k nějakému střílení,“ poznamenala Susan.

Usmál jsem se na ni a přikývl. Pohlédla na Hawka. Rovněž se na ni usmál a přikývl. Susan chvíli tiše seděla a v obličeji jí nebylo vidět nic kromě toho, že je krásná.

Pak se zeptala. „Co jste zjistili?“

Pověděl jsem jí to. Perla se mezitím přestala zabývat azalkou a začala vedle zadních schodů usilovně hloubit velkou díru.

„Chceš říct, že Bunny Lombardová udala adresu, na které nyní bydlí ten Karnofsky?“

„Je-li Bunny totožná s Bonnie,“ odpověděl jsem.

„Bydlel tam v době, kdy tu adresu udávala?“

„To zatím nevím,“ připustil jsem. „Ale jedna z věcí, o které jsem se podle Sonnyho měl přestat zajímat, byla taky jeho rodina.“

„Myslíš, že ona patří do jeho rodiny?“

„To ještě nevím.“

Susan sledovala Perlu, jak hrabe. Věděl jsem, že na něco intenzivně myslí, protože psa nenapomenula.

„Předpokládám, že ten útok na Taftově univerzitě byl další Karnofskyho pokus,“ pronesla Susan.

Opět jsem přikývl. Díra, kterou Perla tak pilně vyhloubila, byla už dost velká, aby se v ní skoro celá schovala. Ven jí teď koukal jenom zadek.

„Tebe ale neodradil.“

„Spíš jenom povzbudil mou úzkost,“ podotkl jsem.

„Skutečně?“ poznamenala Susan. „Nejsem si jistá, že dokážeš pociťovat úzkost.“

„Snažím se tím nezabývat,“ řekl jsem.

„Někdy ale strach máš.“

„Samozřejmě.“

Pohlédla na Hawka. „Máš ty někdy strach?“ zeptala se ho.

„Ten předává vždycky jedna generace hrdých bojovníků generaci další,“ odpověděl Hawk

„Och, bože,“ povzdechla si Susan. „Nechceš mě snad krmit těmi kecy o Shakau Zulovi, že ne?“

Hawk se na ni usmál.

„Všichni se báli,“ pronesl.

„Jako ty?“

„Jistě.“

Perla přiběhla k nám, celá voňavá od čerstvé hlíny, a položila Susan hlavu do klína. Ta ji automaticky začala hladit.

„Ale…?“ zeptala se.

Podívali jsme se s Hawkem na sebe.

„Když jsem boxoval,“ začal, „lidé se mě občas ptali, jestli to nebolí, když dostanu ránu. Samozřejmě ze to bolí. Kdybych se ale nedokázal s bolestí vyrovnat, nemohl bych být boxer.“

Susan přikývla.

„Já vím,“ řekla. „Už jsi mi to vysvětloval dřív.“

„Opakování je skvělý nástroj učení,“ poznamenal jsem.

„O tobě teď samozřejmě nemluvím,“ ozvala se Susan.

„Já vím.“

„Mám strach a přitom o něj nestojím.“

„Zvykneš si na něj,“ ujistil jsem ji.

„Přála bych si, abych si nemusela zvykat,“ povzdechla si Susan.

Pokrčil jsem rameny. „Nemůžu si jenom zpívat nebo tancovat,“ namítl jsem.

„Já vím.“

Perla se přesunula k Hawkovi a strčila mu čumák pod ruku, aby ji pohladil.

„S vámi je teda řeč, lidi,“ poznamenal, zatímco Perle rovnal uši. „Jeden mluví tajuplně a druhý na to říká jenom Já vím. Za chvilku se budete dorozumívat mlaskáním.“

Susan se na něj usmála. „Jistě,“ pronesla tiše.

„Nikdo nás nezabije,“ ujistil ji Hawk.

„Ještě nikdy to neudělal,“ opáčila Susan.

38

Až dosud to byl prima den. Nikdo se nepokusil mě zavraždit. Počasí bylo jasné a příjemné. Dočetl jsem Tank McNamaru a pustil jsem se do Arla a Janis. Na stole vedle sebe jsem měl do dvou třetin plný velký hrnec kávy a druhý kukuřičný vdoleček. Hawk, s dvouhlavňovou brokovnicí s upilovanými hlavněmi vedle sebe, ležel na gauči a četl si knihu o evoluci od Ernsta Mayra. Za mnou bylo otevřené okno, jímž do místnosti proudil čerstvý letní vzduch vonící čistotou.

Když jsem dokončil Arla a Janis, zavolal jsem do kanceláře Rity Fioreové.

„Potřebuju jednu laskavost,“ oznámil jsem jí.

„U tebe nebo u mě?“ zeptala se mě Rita.

„Ne tenhle druh laskavosti.“

„To ty nikdy,“ poznamenala Rita. „Co tedy chceš?“

Pověděl jsem jí to.

„To je jednoduché,“ ujistila mě. „Pošlu do okresu Essex jednoho advokátního pomocníka.“

Poděkoval jsem jí, zavěsil a ulomil si polovinu vdolečku. Hawk najednou založil stránku, odložil knihu a sáhl po brokovnici. Dveře kanceláře se otevřely. Byl to Epstein a pod paží nesl tenkou aktovku z černé kůže. Hawk zase pušku odložil a vzal si znovu do ruky knížku. Epstein na něj pohlédl, sklouzl pohledem po brokovnici, přistoupil ke stolu a posadil se do křesla pro klienty.

„To je Hawk?“ zeptal se.

„Ano.“

Epstein se pootočil v křesle.

„Já jsem Epstein,“ pravil.

Hawk přikývl. Epstein se obrátil zase čelem ke mně.

„Malone byl členem týmu, který sledoval Sonnyho Karnofskyho, tenkrát na počátku sedmdesátých let, když se Agentura pokoušela Sonnyho zabásnout.“

„V tom týmu byl ještě někdo další?“

„Malone byl nejmladší. Všichni ostatní jsou po smrti.“

„Takže Sonnyho znal,“ pravil jsem, „z té dávné doby. To ale platí téměř o všech lidech, kteří si kdy v Bostonu hráli na četníky a zloděje.“

„Je to pořád lepší, než zjistit, že ho neznal.“

„Toho Sonnyho někdy dostali?“

„Ne, ale podle toho, co jsem zaslechl, Malonea občas vídali v Sonnyho společnosti.“

Přikývl jsem.

„To je všechno, co na Malonea mám. Jinak nemá v záznamech nic. Ani náznak nějaké nepatřičnosti.“

„Co Sonny?“ zeptal jsem se.

Epstein vytáhl z aktovky desky a otevřel je.

„Narozen jako Samo Karnofsky, bez druhého křestního jména, v Hamtramcku v Michiganu roku 1925. V pětačtyřicátém se oženil s Evelinou Lombardovou. Měli spolu dceru, Bonnie Louisu, narozenou v roce 1945. Začátkem čtyřicátých let pracoval jako pouliční gangster v Detroitu, sem se přistěhoval ve stejném roce, co se mu narodila dcera. Chcete jeho seznam obvinění?“

Zavrtěl jsem odmítavě hlavou.

„Tady nějaký čas dělal pro Joea Broze, pak se s ním rozešel a v roce 1965 měl už vlastní firmu,“ ušklíbl se Epstein. „Zbytek je už jenom historie.“

„Ale pouze v Americe,“ poznamenal jsem. „Nemáte něco jiného, speciálního?“

„Abner Fancy,“ pronesl Epstein. „Je to dost speciální?“ Zaznamenal jsem, jak se snaží potlačit sebeuspokojení v hlase. A jak se mu to nedří.

„Co je s tím Abnerem?“ zeptal jsem se.

„Seděl v Massachusetts. V Cedar Junction. Za ozbrojenou loupež.“

„Kdy?“

„Od roku 1961 do 1965.“

„To bylo ještě ve věznici Walpole. Kdy se dostal ven?“

„Jako který měsíc?“

„Jo.“

Epstein nahlédl do složky. „Propuštěn na podmínku druhého února,“ oznámil.

„Takže měl kurátora.“

„To měl, ale nevíme koho. Proboha, Spensere, vždyť je to už skoro čtyřicet let.“

„Nemáte zápis ze slyšení před komisí pro podmínečné propuštění?“

„Je tady v záznamech,“ odpověděl Epstein. „Vypadá to, že byl vzorný vězeň.“

Epstein mi položil složku na stůl. „Je vám známo něco mimořádného, o čem bych měl vědět?“

„Víte všechno, co vím já,“ ujistil jsem ho.

„Tak to dodržme i nadále,“ vyzval mě Epstein.

„Můžete se spolehnout,“ slíbil jsem mu.

Epstein beze slova pohlédl na Hawka, chvilku zaváhal, pak se ale zvedl a odešel.

Hawk, aniž by vzhlédl od knihy, pronesl: „Lháři jeden prolhanej.“

„Ještě nikdy jsem se nedostal do problému, když jsem držel pusu zavřenou,“ poznamenal jsem.

„Takže Sonny měl dceru jménem Bonnie a její matka se za svobodna jmenovala Lombardová,“ poznamenal Hawk.

„Já myslel, že si čteš.“

„Jsem přece černý Superman,“ odvětil Hawk. „Umím současně číst i poslouchat.“

„Byla by mimořádná náhoda,“ pravil jsem, „kdyby Bonnie Louise Karnofskyová nebyla totožná s Bunny Lombardovou.“ „Jestli tam tehdy Sonny bydlel.“

„Pracuju na tom,“ řekl jsem.

„Rita?“

„Jo.“

„Měl bys jí jednou vyhovět,“ nabádal mě Hawk.

„Jakpak bych to potom vysvětlil Susan?“

„Jako služební povinnost,“ opáčil Hawk.

Zavrtěl jsem hlavou. „Možná mě budeš muset zastoupit,“ oznámil jsem mu.

„Člověče, to za tebe musím dělat úplně všechno?“

„Téměř,“ řekl jsem.

39

Podle vězeňských záznamů se Abner Fancy narodil jako nemanželské dítě roku 1940 v Bostonu. V době svého zatčení bydlel na Canon Street v South Endu, což tou dobou nebyla ještě zdaleka tak exkluzivní adresa, jako v pozdějších letech. V záznamech se nenalézala jediná zmínka, že by s ním ve vězení byly jakékoliv problémy. Výbor posuzující propuštění na podmínku konstatoval, že během výkonu trestu navštěvoval všechny možné kurzy, které Taftův rekvalifikační program nabízel. Tudíž se dalo předpokládat, že jeho snaha napravit se je myšlena vážně.

Právě jsem pročítal Abnerovu složku, když mi zavolala Rita Fioreová.

„Dům na Sedmnácté a Oceán Street v Paradise zakoupili v roce 1961 Samo a Evelina Karnofskyovi za sto dvanáct tisíc pět set dolarů,“ oznámila mi.

„Bác ho,“ poznamenal jsem.

„Bác ho?“ opáčila Rita.

„Bác ho!“

„Znamená to, že ta informace je pro tebe užitečná?“

„To je,“ připustil jsem.

„Takže mi dlužíš?“

„Dlužím.“

„Chci oběd,“ oznámila Rita.

„Můžu ti nějaký nechat poslat,“ navrhl jsem.

„Chci obědvat s tebou, ty zkurvysynu, abych tě mohla nalévat kořalkou tak dlouho, dokud mi nepodlehneš.“

„Och, sakra,“ odpověděl jsem. „To chce každá.“

„V pondělí,“ odsekla Rita. „V poledne. V Lock Obers.“

„Dluh je dluh,“ povzdechl jsem si.

„Jsi jenom takový frajer, který umí mazat med kolem huby,“ opáčila Rita a zavěsila.

„Ta Bonnie je skutečně Bunny,“ pravil jsem k Hawkovi, „neboli Bonnie Louise Karnofskyová.“

„Takže Sonny tam v té době bydlel?“

„Koupil ten dům v roce 1961.“

„A když jeho dcera začala chodit na vysokou, nechtěla být dcerou mafiána,“ dopověděl Hawk. „Proto začala používat matčino dívčí příjmení.“

„Takže buď se Bonnie přeměnila na Bunny,“ pokračoval jsem, „nebo si to Daryl zapamatovala špatně.“

„Kde je ta Bonnie/Bunny teď?“ zeptal se Hawk.

„Na seznamu absolventů má stále adresu u Sonnyho,“ odpověděl jsem.

„Kolik jí může být?“

„Pomalu k šedesáti.“

„Proboha, kolik je potom Sonnymu?“

„Hodně přes sedmdesát,“ řekl jsem. „Copak ti to všechno musím počítat sám?“

„Já se soustřeďuju na záchranu tvého života,“ odsekl Hawk. „Nemůžu přitom ještě počítat.“

„Necháš se snadno zmást,“ poznamenal jsem. „Pojďme se na ni poptat v sousedství.“

„Jistě,“ přitakal Hawk. „Sonny nám o ní určitě rád něco poví.“

„Oukej,“ připustil jsem. „Nechme tedy zatím tenhle plán stranou. Musí mít ale nějaké přátele ze školy. Třeba se mi podaří objevit někoho, s kým stále udržuje styky.“

„To ale znamená spoustu telefonátů,“ poznamenal Hawk. „Nemohl by si ji třeba Epstein předvolat k výslechu?“

„Nejdřív by ji musel najít,“ pravil jsem skepticky. „Ve věku padesáti let jenom málokdo bydlí v domě svého mládí. Kdyby ji konečně i objevil, tak proti ní nic nemá. A jestli má co skrývat, tak jakmile by ji Epstein propustil, Sonny by ji okamžitě odexpedoval někam na Zanzibar, kde by ji už nikdo nikdy nenašel.“

„Mohli bychom hlídat tu nemovitost,“ navrhl Hawk. „Jestli ji neuvidíme.“

„To bychom mohli,“ souhlasil jsem.

„Samozřejmě, i kdybychom ji neviděli, pak to ještě nemusí znamenat, že tam není,“ pokračoval Hawk. „Znamenalo by to jenom to, že nevyšla ven.“

„A kdybychom ji i viděli, jak poznáme, že je to ona?“ dodal jsem.

„Sonny bude navíc trochu ostražitější a háklivější na nějakého hlídače, než takový průměrný tatík z předměstí,“ nadhodil Hawk.

„A jelikož nás chce stejně zabít…“

„Zase už říkáš ‚nás‘.“

„Jeden za všechny a všichni za jednoho,“ prohlásil jsem přesvědčeně.

„Jenom tolik nešplhej,“ napomenul mě Hawk.

40

Nakonec jsme se rozhodli pro tu spoustu telefonátů.

Ze 3180 studentů, kteří nastoupili na Taftovu univerzitu na podzim roku 1963, jich bylo 954 přímo z Bostonu či nejbližšího okolí. V seznamu absolventů jsme nalezli adresy 611 z nich.

Při tempu 1 telefonát za minutu mi bude trvat deset hodin, než je všechny obvolám. Když si ovšem mezitím neodskočím ani na záchod. Za předpokladu, že měla spíš víc dívčích přátel než chlapeckých, jsem seznam prošel znovu a zakroužkoval 307 dívčích adres.

„Nechceš si vzít pár těch čísel?“ navrhl jsem Hawkovi.

„Ne.“

„Třeba budu mít štěstí,“ povzdechl jsem si. „Třeba se kamarádila hned s Judy Aaronovou.“

„Máš šanci jedna ku tři sta sedmi,“ utěšoval mě Hawk.

„Já myslel, že neumíš počítat,“ řekl jsem kousavě.

„Když chci, tak umím,“ odvětil Hawk.

„Tohle ti jednou vytesají na náhrobek,“ ujistil jsem ho.

Uchopil jsem svůj bezdrátový telefon, opřel se v křesle, dal si nohy na stůl a začal. Většina hovorů trvala déle než jednu minutu. Kdo že to, ještě jednou, jsem? Pročpak pátrám po Bonnie Lombardové? Mám to schválené od univerzity? Tyto časové ztráty byly jen zčásti kompenzovány případy, kdy mi v odpověď na dotazy rovnou zavěsili, nebo kdy nikdo nebyl doma. Stejně to však trvalo takřka tři hodiny, než jsem se dostal k telefonátu s Anne Faheyovou.

„Bonnie? Jistě že si pamatuju na Bonnie.“

„Mohl bych se za vámi stavit, abychom si o ní promluvili?“

„Určitě. Moje telefonní číslo máte, znáte tedy i naši adresu?“ Přečetl jsem adresu, kterou jsem měl poznamenanou. „Správně. Kdy se chcete stavit?“

„Můžu u vás být tak za hodinu,“ navrhl jsem.

„Oukej,“ odpověděla. „Možná bych zatím mohla vyšťourat nějaké staré fotky, nebo tak něco. Mám se po nich podívat?“

„Pomůže mi všechno, co najdete,“ ujistil jsem ji.

Anne Faheyová bydlela v Sudbury ve velikém domě, v takovém, jakému Susan říkala panské sídlo. Měl benátská okna, spoustu špičatých střech a množství architektonických nápadů. Stavba vévodila rozlehlému trávníku, tentokrát prostému jakékoliv výzdoby.

Samotná Anne byla fešná padesátnice se spoustou kudrnatých stříbřitě světlých vlasů a silnou ztepilou postavou. Představil jsem se jí.

„A tohle je pan Hawk,“ dodal jsem. „Můj šofér.“

Hawka by si bylo sice možné splést daleko spíš s Mikulášem než s něčím řidičem, ale Anne se na něj zeširoka usmála, když otvírala dveře, jako by si toho mého malého podvodu nebyla vědoma. Vešli jsme do přední haly a odtud do obývacího pokoje nalevo. Ten vypadal, jako by jeho obyvatelé vynaložili příliš mnoho peněz na samotný dům, takže na zařízení jim už nezbylo. Na podlaze neležel žádný koberec. V celé místnosti byl gauč a tři křesla, na oknech chyběly závěsy, na stěnách nebyl jediný obrázek. Obrovský krb obložený břidlicí byl zcela čistý, bez stopy popela, bez sazí. I krbová římsa byla prázdná. Sedl jsem si na gauč. Hawk se usadil do křesla otočeného k přednímu oknu. Anne nám nabídla kávu. Oba jsme odmítli.

„Našla jsem pár fotografií Bunny Lombardové,“ oznámila. „Takže měla skutečně přezdívku Bunny?“ zeptal jsem se.

„Ano. Když jsem na vás čekala, prohlídla jsem si naši ročenku.“ Ze země zvedla tlustou knihu v deskách z imitace kůže. Na obalu byl modrý nápis TAFT 1967. Bunny nepromovala, proto tam neměla svůj samostatný portrét. Byla však členkou dramatického kroužku i dívčího klubu Sigma Kapa, takže se objevila na skupinových fotkách. Dále se vyskytovala i na momentkách z nějakého pikniku, které ji zachytily jako mladou ženu v batikovaném tričku, s dlouhými tmavými vlasy zastřiženými nad čelem do ofiny.

„To jsem já,“ pravila Anne, „ta holka vedle ní. S tím velkým pohárem piva.“

Byla tehdy buclatější a měla velikou blonďatou kudrnatou hlavu. „Tehdy jsem si hodně dopřávala pivo,“ podotkla Anne. „Kromě jiného.“

„Co teď?“ zeptal jsem se.

„Jenom nějaké to martini s mužem, když přijde domů z práce.“

„Takže jste se přizpůsobila prostředí,“ podotkl jsem chápavě…

„To jsem celá já,“ ušklíbla se Anne. „Přizpůsobivá Anne. Kdyby lidi začali jíst k večeři třeba uzené červy, tak já bych je zaručeně přímo hltala.“

„Na tom není nic špatného, když je člověk pružný,“ poznamenal jsem. „Znala jste Bunny dobře?“

„Znala. Obě jsme se zúčastňovaly různých demonstrací. Absolvovaly jsme společně spoustu protestních pochodů, stávek vsedě a tak. Braly jsme to strašně vážně. Sice jsme společně vykouřily hromadu různých drog, ale všechno bylo doopravdy. Tehdy to kouření představovalo určitou politickou pozici.“

„Jaké štěstí,“ podotkl jsem.

„Ano. Uvědomila jsem si, že když je člověk starší a má nějaké hluboké politické přesvědčení, může k němu podle potřeby přizpůsobit prakticky všechno.“

„Ano,“ přitakal jsem. „Také jsem si toho všiml. Neměla Bunny nějaká oblíbená témata?“

„Většinou stejná, jako my ostatní. Válku. Vládu. Morální imperativ LSD. Ona a ještě asi čtyři další děcka vytvořila skupinu na osvobozování vězňů. Mysleli jsme, že všichni vězňové jsou političtí.“

„Povězte mi o tom něco,“ vyzval jsem ji.

„Dva večery v týdnu jsme jezdívali do věznice Walpole a spolu s jednou profesorkou tam pořádali semináře o revoluční politice.“

„Jak se jmenovala?“

„Nancy Youngová.“

„Nevíte, kde teď asi je?“

„Nejspíš je po smrti. Muselo jí tehdy být už přes padesát Taková mohutná žena se spoustou šedivých vlasů. Když na ni teď vzpomínám, tak myslím, že byla určitě lesbička. Tehdy jsme ale o tom moc nepřemýšleli.“

„Co personál věznice,“ vyzvídal jsem. „Copak jim nevadilo, když jste jejich svěřence učili, jak dělat revoluci?“.

„Oni si mysleli, že je učíme americkou historii. Nikdo nás nikdy nekontroloval. Milovali jsme to. Považovali jsme se za revolucionáře. Rozhodli jsme se, že spolu s několika vězni vytvoříme jakousi organizaci. Takovou buňku, která jim bude pomáhat, až z vězení uprchnou nebo až je propustí. Cítili jsme se tak opravdově, že my, holky, jsme z toho měly málem mokré kalhotky.“

„Nevzpomenete si na jména těch vězňů?“

„Jeden z nich si říkal Shaka. Hrozně se nám to líbilo. Shaka. Znělo to tak originálně.“

„Nepamatujete si jeho pravé jméno?“

„Tehdy bychom řekli jeho otrocké jméno.“

„Nevzpomínáte si na ně?“

„Bylo to takové směšné jméno. Vždycky mi připomínalo nějaký komický kreslený seriál.“

„Abner Fancy?“ nadhodil jsem.

„Ano, to je ono. Abner Fancy. Pokaždé jsem si přitom vzpomněla na Lil Abnerovou.“

„Nepamatujete si ještě někoho jiného z vězňů?“

„Byl tam jeden člověk, myslím, že to byl Shakaův přítel. Říkali jsme mu Coyote. Jak se ale jmenoval doopravdy, si vážně nepamatuju. Nejspíš jsem to ani nikdy nevěděla.“

Hleděl jsem na ročenku celou minutu.

„Co Emily Goldová?“ zeptal jsem se pak. „Nemáte nějakou její fotku?“

„Emily? Och, bože můj, Emily. Před mnoha lety ji zabili. Zavraždili ji.“

„Ta byla také ve vaší skupině?“ zeptal jsem se.

„Ano. Byla to nejlepší přítelkyně Bunny.“

„Takže byla i ve skupině se Shakaem a Coyotem?“

„Ano.“

„Kdy jste naposledy někoho z nich viděla?“

Anne listovala ročenkou.

„Ale, bože. To už je kolik let. Byla jsem přece slušné irské katolické děvče z Miltonu. Jak se v naší Brigádě objevili bývalí opravdoví trestanci, dostala jsem strach. Jedinými mými blízkými přáteli byly Bunny a Emily. Obě ale ze školy odešly, zatímco já ne. Takže nás prostě život rozdělil.“

„V Brigádě?“

„Ano. Říkali jsme si Brigáda děsivé odplaty. D-ě-s-i-v-é, není to správná studentská legrace?“

Ukázala na obrázek v jedné fotomontáži.

„Tak,“ podotkla. „Tady je Emily.“

Vypadala hodně jako Daryl. Vlasy měla podle módy šedesátých let rovné a byla i oblečená do šatů z šedesátých let. Přes to všechno to klidně mohla být Daryl s nějakým protestním transparentem v ruce. Obrázek byl ale příliš malý, než abych si přečetl, co na něm bylo napsáno.

„A teď je po smrti už… jak dlouho?“

„Osmadvacet let,“ dopověděl jsem. „Její dcera vypadá přesně jako ona.“

„Ona měla dceru?“

„Já ani nevěděla, že se vdala… co to plácám – jako by musela být vdaná, aby měla dítě. Bože můj, co jsem to za předměstskou udrbanou bábu?“

„Takové věci se stávají,“ řekl jsem nezávazně. „Nevíte, kde je Bunny Lombardová teď?“

„Nemám tušení,“ odpověděla Anne. „Když jsem ji znala, bydlela někde na severním pobřeží. Možná v Paradise.“

„Kdy jste ji viděla naposledy?“

„Odešla ze školy uprostřed druhého ročníku, takže v roce 1965. Myslím, že to bylo někdy v zimě. Proč po ní pátráte?“

„Chtěl jsem se jí zeptat na Emily Goldovou,“ odpověděl jsem.

„Kvůli té vraždě?“

„Ano.“

„Já myslela, že ji náhodou zastřelil nějaký chlap při přepadení banky.“

„Rádi bychom zjistili, kdo to tenkrát byl.“

„Vy pracujete pro dceru Emily Goldové?“ zeptala se Anne.

„Správně,“ odtušil jsem.

„Kristepane,“ povzdechla si Anne. „Jak jenom můžete odhalit pachatele vraždy, která se stala před osmadvaceti lety?“

„Díky vlastní píli,“ odvětil jsem.

Usmála se a pokrčila rameny. „No,“ pronesla. „Mě jste tedy našel.“

41

Bylo krátce po půl čtvrté odpoledne, když jsme s Hawkem opatrně otevřeli mou kancelář. Hawk se rozhlédl po prázdné místnosti.

„Harvey zatím dokázal úplný hovno,“ pravil Hawk. „Kdybych dělal pro Sonnyho já, už bys byl mrtvej.“

„Ty bys pro Sonnyho nedělal,“ poznamenal jsem.

„To je vedlejší,“ nedal se Hawk.

Otevřel jsem okno za psacím stolem a vyhlédl ven na Back Bay. Stála tam skupinka tří mladých děvčat, každá velice pečlivě ohozená podle současné módy: krátce ustřižené tričko, džínsy s nízkým pasem a odhalený pupík. Ani jedna z nich však na to nebyla dost štíhlá. Jako většina lidí. Přehrál jsem si zprávy ze záznamníku. Zatímco jsem je poslouchal, Hawk odemkl šatník, vytáhl odsud brokovnici s uříznutými hlavněmi, postavil ji vedle gauče, položil si nohy na konferenční stolek a začal si zase číst cosi o evoluční teorii. Já zavolal Samuelsonovi.

„Pamatujete se na Raye Corteze?“ zeptal se mě.

„To byl probační úředník Leona Holtona,“ odpověděl jsem.

„No, zdá se, že Ray je člověk náruživého přesvědčení,“ poznamenal Samuelson. „Ví, že se Leon doslova koupe v moři peněz z drogového obchodování a ještě navíc, že mu všechno projde, a Ray přesto dělá všechno možné, jen aby ho dostal zpátky za mříže.“

„To mi je celkem jedno,“ poznamenal jsem.

„To je nám všem,“ opáčil Samuelson. „Ale když jsem z něj páčil Leonovu adresu, začal o něm přece jen více přemýšlet. Hlavně o tom, jak si Leon odseděl poslední trest za držení drog s úmyslem obchodovat s nimi, a kde. Odkroutil si totiž jenom devět měsíců v Lompocu.“

„V tom vězení s minimální ostrahou?“ podivil jsem se.

„To je asi tak stejné, jako by trávil devět měsíců na pláži Zuma Beach,“ dodal Samuelson. „A přitom to vyfasoval za čin, za nějž by měl dostat těžkou pálku, zvlášť když už to byl třetí trest.“

„Třetí?“ otázal jsem se překvapeně.

„Jo. My ho dostali celkem dvakrát, ale Cortez tvrdí, že se sám Leon chvástal, jak si už dřív odpykal trest u nich doma.“

„V Massachusetts?“

„Jo. Vytahoval se, jaké má konexe.“

„Tam u nich?“

„Všude. Povídal, že i kdyby ho znova zašili, vyvázne z toho zase s lehkým a krátkým trestem.“

„Kdo nad ním drží ruku?“ zajímal jsem se.

„To jsem se ptal také,“ přiznal Samuelson. „Přitom jsem si vzpomněl, jak se nás na něho v pětasedmdesátým roce informovala FBI. Tak jsem zavolal do jejich kanceláře v L.A. Vycházím tam dobře s jejich velícím důstojníkem. Probrali svoje záznamy, a i když jim to chvilku trvalo, nakonec s něčím přišli. Požadavek tehdy podala jejich bostonská pobočka.“

„Evan Malone,“ poznamenal jsem.

„Ať do mě hrom,“ poznamenal Samuelson. „Vždycky mě překvapí, když něco víte.“

„Mě taky,“ přitakal jsem. „Věděli, proč se jich ptá?“

„Ne. Připomněli mi, že se jedná o záležitost starou dvacet osm let.“

„Ještě něco vás zaujalo?“ naléhal jsem.

„Kupříkladu, proč od nás tu informaci chtěli?“ řekl přemítavě Samuelson. „Proč se neobrátili s dotazem na San Diego?“

„Přesně moje myšlenka,“ přitakal jsem.

„To mě dost děsí,“ opáčil Samuelson, ale pak pokračoval. „Brnknul jsem jednomu chlápkovi do San Diega. Ten se podíval do jejich záznamů a pak mi zavolal zpátky, že stejný dotaz dostali i oni.“

„Nějaký důvod?“

„V záznamech o tom nic není.“

„Takže si asi nebyli jistí, kde se nachází,“ poznamenal jsem. „Domnívali se však, že je v jižní Kalifornii,“ poznamenal Samudson. „Spojil jsem se se San Jose a Oaklandem, kde mi jsou za něco zavázáni, ale tam žádný záznam o nějakém dotazu na Leona Holtona neměli.“

„Takže po něm pátrali,“ shrnul jsem to.

„Počítám že jo,“ připustil Samudson.

„Nevydali však na něj zatykač.“

„Ne, šlo jenom o informační dotaz.“

„Co tedy chtějí?“ zeptal jsem se.

„Udělal jsem pro vás všechno, co jsem mohl,“ oznámil mi Samuelson. „Budete se jich muset zeptat sám.“

„Díky za vaši pomoc.“

„To jsem vám neprokazoval žádnou laskavost,“ ujistil mě Samuelson. „Leon Coyote je teď náš a já bych ho docela chtěl stáhnout z oběhu.“

„Chránit a sloužit,“ vyslovil jsem oficiální heslo policie.

„A nakopat nějaký ten zadek,“ dodal Samuelson. „Když to trošku jde.“

42

Leon Holton si odseděl pět let ve Walpole za pokus o loupežné přepadení prodejny alkoholu na Dorcester Avenue v roce 1960,“ pravil Quirk.

Seděli jsme v jeho kanceláři. Quirk měl jednu nohu položenou na povytažené zásuvce stolu. Nažehlené puky jeho hnědých flanelových kalhot byly stále ještě dokonalé. Modrohnědou kravatu měl povolenou a modrou oxfordskou košili u krku rozepnutou. Pod poličkou na klobouky nedaleko dveří viselo modré sportovní sako, rovněž zcela hladké, nezmačkané. Quirk chvilku listoval v obsahu tenkých manilových desek „Propuštěn na podmínku druhého února 1965,“ pokračovat

„Stejně jako Abner Fancy,“ poznamenal jsem.

„Kdo je sakra zase Abner Fancy?“ otázal se Quirk.

Pověděl jsem mu o Shakaovi a skoro o všem, co jsem o celé té záležitosti věděl. Naslouchal mi bez jediného slova.

Když jsem skončil, pronesl jenom: „Zasraná FBI.“

„Přesně to si taky myslím,“ přidal jsem se.

„Bojovat s nimi je ale těžké,“ upozornil Quirk.

„Možná,“ připustil jsem. „Ale myslím, Že Epstein je na naší straně.“

„Epsteina znám. Je to rovnej chlap, ale jde mu o kariéru. Moc toho tedy dělat nemůže, aby si neohrozil služební postup.“

„Já vím.“

„Proto využívá vás,“ pravil Quirk.

„Já vím.“

„Já taky,“ dodal Quirk.

„Já vím.“

„Takže, kam se odsud vrhnete? Získal jste pomalu víc informací než ústřední evidence občanů a přitom máte pořád hovno ponětí o tom, co se to tehdy před osmadvaceti lety v bance stalo.“

„Kdyby se mi podařilo najít Bonnie Karnofskyovou,“ odvětil jsem, „vsadil bych se, že ona to ví.“

Otevřely se dveře Quirkovy kanceláře a vešel Belson. Upřel na mě pohled.

„Viděl jsem Hawka, jak sedí venku v autě s nastartovaným motorem,“ prohlásil. „Napadlo mě, že nejspíš provádíte loupežné přepadení velitelství.“

„Z toho by koukaly pořádně velké peníze,“ poznamenal jsem. Quirk se ozval: „Posaď se, Franku, musím si něco promyslet.“ Belson se usadil v dalším křesle. Byl to hubený muž s namodralou bradou, která vypadala stejně i těsně po oholení.

„Povězte mu to,“ vyzval mě Quirk. „Vemte to ale zkráceně, ať to nemusím celé poslouchat znova.“

Obeznámil jsem Franka se situací, přičemž jsem vynechal těch pár drobností, které jsem prve nesdělil ani Quirkovi, jako třeba popis střílení v areálu Taftový univerzity. Když jsem hovořil, Belson se ani nepohnul, upřeně se na mě díval a pozorně naslouchal.

„Oukej,“ řekl, když jsem skončil. „Takže máte Abnera a Leona v téže base, kam Emily s Bonnie jezdí učit vězně revoluci. Navíc jsou obě členkami té Brigády děsivé odplaty. O devět let později se stejná Brigáda přihlásí k zodpovědnosti za přepadení banky, při níž Emily zemře. O tom přepadení můžeme říct jedině to, že se ho zúčastnil nějaký černý muž a bílá žena. Někdo další na ně nejspíš ještě čekal venku v autě. Můžeme si domyslet, že Emily tam tehdy ve skutečnosti vlastně nebyla měnit cestovní šeky.“

„Jsem polichocen,“ pravil jsem. „Vy jste mě poslouchal.“

„Jeden by musel být blázen, aby si nemyslel, že to všechno spolu souviselo,“ prohlásil Belson.

Věděl jsem, že Belson teď nemluví ke mně. Prostě jen nahlas přemýšlel. Belson uměl přemýšlet, jeho největší přednost však spočívala v prohlížení místa činu. Nikdy absolutně nic nepřehlédl. Teď jsem věděl, že si v hlavě rovná to, co jsem mu pověděl, do nějakého souvislého obrazu.

„Proč to FBI tutlá?“ otázal se Belson.

Neodpověděl jsem. Quirk ho trochu pobídl.

„Copak tak asi obvykle kryjí?“ zeptal se Quirk nahlas.

„Informátora.“

Quirk i já jsme přikývli.

„Měli v té partě informátora,“ opakoval Belson. „A když se to zvrtlo, nechtěli, aby se někdo dozvěděl, že informátor FBI se zúčastnil bankovního přepadení v době, kdy byl…“

„Nebo byla,“ podotkl jsem.

„… na jejich výplatní listině.“

„Budeme-li předpokládat, že má Frank pravdu, kdo tedy byl tím informátorem?“ pronesl Quirk

„Kryli by ho, i kdyby šlo o oběť?“ zeptal se Belson.

Quirk se nevesele usmál. „Samozřejmě.“

„My ale samozřejmě nevíme, jestli doopravdy kryli svého informátora,“ pronesl jsem.

„Něco maskují, to je jisté,“ řekl s určitostí Belson.

„A my bychom je rádi přistihli,“ dodal jsem.

Quirk i Belson se usmáli.

„To bychom určitě rádi,“ potvrdil Quirk.

„Pak bychom tedy mohli vyjít z předpokladu, že se snaží zatajit operaci nějakého jejich vlastního člověka, která se zvrtla,“ navrhl jsem. „Mohla by to být Emily, nebo Abner, nebo Leon, nebo třeba i Bunny.“

„Nebo někdo jiný, o kom jsme v životě neslyšeli,“ dodal Belson.

„Hej, tohle je přece kruci váš předpoklad,“ připomněl jsem mu. „Emily je mrtvá,“ uvažoval Quirk. „O tom, kde je Abner, nemáme ani ponětí. O Leonovi víme, že je v L.A., ale nepromluví a my na něj žádnou páku nemáme. Potřebujeme najít tu Karnofskyho couru a nějak ji oddělit od jejího starého.“

„Ani v tomto případě ale nemáme žádnou páku,“ poznamenal Belson.

„Ano, jenomže ona je místní, a my také,“ opáčil Quirk.

„A potom, co to uděláme,“ pokračoval jsem, „ji ještě musíme přimět, aby nám pověděla, co ví, a odpřisáhla to.“

„Pěkně popořadě,“ zarazil mě Quirk. „Nejdřív ji najdeme. Pak ji oddělíme od Sonnyho.“

„Bojím se, že na to neexistuje žádný legální postup,“ ozval se Belson.

Quirk se na něj usmál. Quirkův úsměv byl jen o něco málo méně hrozivý než jeho pohled. Pokynul hlavou směrem ke mně. „Právě k tomu je dobrý takový soukromý čmuchal,“ pravil. „To vážně navrhujete, abych provedl něco nelegálního?“ podivil jsem se.

„Jenom únos a násilné zadržení,“ odpověděl Quirk

„A co jestli to nedopadne dobře a FBI mě chytí a nasadí mi pouta?“ otázal jsem se.

Quirk vykouzlil znovu ten svůj úsměv. „Co uděláme potom, Franku?“

„Popřeme, že bychom o tom cokoliv věděli,“ odpověděl Belson.

„Skvělé,“ ucedil jsem.

43

Paul přivedl Daryl ke mně do kanceláře. Když vešla, trochu nejistě pohlédla na Hawka. Hawk ale dokáže znejistit spoustu lidí. Nenabídl se, že by odešel, a já ho o to nepožádal.

„Já,“ začala Daryl, „Já… ráda bych slyšela vaši, hm, zprávu.“

„Jistě,“ odpověděl jsem.

„Chci říct, já vím, že jsem vám moc nezaplatila.“

„Zaplatila jste mi šest koblih Krispy Kreme,“ opravil jsem ji. „To je hodně.“

„Mohl byste mi, prosím, říct, co jste se dozvěděl?“

„Jistě,“ opakoval jsem.

Pověděl jsem jí to. Seděla tam a soustředěně se mračila.

Když jsem skončil, zeptala se mě: „To chcete říct, že matka byla namočená do loupeže?“

„Možná,“ odpověděl jsem.

„A že ten Leon, se kterým máma šoustala, byl propuštěný zločinec?“

„Zdá se, že ano,“ přitakal jsem znovu.

„A Bunny je dcerou gangstera?“

„Ano.“

Zůstala ochable a beze slova sedět v křesle, obličej celý skleslý. „Nemohl bys vyzpovídat Bunny?“ navrhl Paul.

„Tu jsme ještě neobjevili. Jestli ji její otec někam schoval, tak ji budeme těžko hledat.“

Potom jsme všichni zmlkli. Hawk dočetl Ernsta Mayra a vrhl se teď na něco s názvem Einsteinův vesmír. Pozorně jsem se na něj zadíval. Rty se mu nepohybovaly. Venku bylo jasno a slunce na podlahu vrhalo dlouhé rovnoběžné obrazce. Daryl pohlédla na mě, pak na Paula a nakonec na Hawka. Pak znovu na mě. „To ale není, co jsem chtěla,“ řekla nakonec.

Přikývl jsem.

„Chtěla jsem, abyste dostal toho parchanta, který mi zabil matku.“

„Já vím,“ přiznal jsem.

„Viděl jste mého otce,“ pokračovala. „Jak by se vám líbilo vedle něho vyrůstat?“

Hawk vzhlédl a na okamžik jsem na jeho tváři zachytil cosi jako prchavý úsměv. Pak se znovu vrátil ke čtení.

„Nestojím o všechny ty sračky ohledně mé rodiny,“ pokračovala Daryl.

„To vám nevyčítám,“ poznamenal jsem.

„Proč musím tohle všechno vědět?“ zeptala se.

Nyní se předkláněla v křesle, se zaťatými pěstmi přitisknutými ke stehnům, jako by je chtěla násilím udržet od sebe. Paul seděl vedle ní, obličej stažený do mlčenlivé grimasy.

„Nemůžu to vrátit,“ pravil jsem.

„Já vím. Copak si myslíte, že to nevím? Já už ale víc vědět nechci Přeju si, abyste přestal. Jedu odsud pryč.“

„Kam?“ zeptal jsem se.

Odpověděl Paul. „Do Baltimoru,“ řekl. „Tam vede naše turné.“

„Už o tom nechci vůbec nic slyšet,“ prohlásila Daryl. „Oukej? Vůbec nic.“

„Nemusíte už o tom slyšet,“ ujistil jsem ji. „Zastavit to celé bude ale horší.“

„Proč byste v tom měl pokračovat, když já o to nestojím?“

„Počítám proto, že jaksi musím,“ přiznal jsem. „Je tu kolem spousta sršňů a jsou pěkně nabuzení.“

„Sršňů? Proč mluvíte o nějakých zasraných sršních?“

Všiml jsem si, že Paulův obličej trochu ztuhl.

„Od té doby, co jsem s tímhle pátráním začal,“ vysvětloval jsem, „se mě dvakrát pokusili zabít.“

„Ale proč?“

„To přesně nevím, ale má to něco společného s vyšetřováním smrti vaší matky.“

„Jak si tím můžete být jistý?“

„Protože jsem navíc dvakrát dostal varování, abych s vyšetřováním smrti vaší matky přestal.“

„To vám řekli?“

„Zdá se, že existuje pár lidí, kteří mají vážný důvod k tomu, aby smrt vaší matky zůstala nevyřešená. A ti nebudou věřit ani vašemu, ani mému slovu, že jsem s pátráním přestal.“

Daryl zůstala sedět a jenom zírala na své zaťaté pěsti. Pak pomalu zavrtěla hlavou.

„Tohle nechci,“ pronesla. „Nic takového nechci.“

Nikdo nepromluvil.

„Nechci to,“ opakovala znovu s hlavou skloněnou.

„Daryl,“ ozval se Paul. „Teď už to není jenom o tobě.“

Náhle vstala.

Otočila se a vypochodovala z kanceláře. Ten rychlý pohyb zvířil zrnka prachu, která se chvíli vznášela ve světelných kosočtvercích vykreslených paprsky slunce na podlaze kanceláře. Hawk ohnul roh stránky a zaklapl knihu.

„Takže máme jít do prdele?“ vznesl jsem dotaz. „Copak jsem tak špatného udělal?“

„Nevhodné místo, špatné načasování,“ prohlásil Paul.

44

Susan poznamenala: „Nejspíš má největší vztek na matku.“ Seděli jsme spolu v nové restauraci nazvané Spire. Susan usrkávala ze svého cosmopolitanu.

„Spíš bych byl řekl, že největší vztek má na mě,“ oponoval jsem.

„Ty jsi byl jenom po ruce,“ vysvětlovala Susan. „Ale byla to matka, která si klidně umřela a nechala ji vyrůstat u toho jejího bláznivého hippiesáckého otce.“

„A nejspíš měla vztek i na toho člověka, který její matku zabil a donutil ji s tím bláznivým hippiesáckým otcem žít,“ dodal jsem.

„Ale navíc chtěla, jak alespoň předpokládám, abys jí potvrdil sen, který si sama stvořila.“

„Že kdyby matku nikdo nezabil, její dětství by bylo skutečně fantastické.“

„Možná,“ připustila Susan. „Jenom si vzpomeň na Velkého Gatsbyho… Jak James Gatz ve svých představách vlastně rodiče nikdy neakceptoval.“

„Takže,“ řekl jsem, „vynalezl takového Jaye Gatsbyho, jakého si mohl vysnít sedmnáctiletý kluk.“

„A téhle představě zůstal věrný až do samého konce,“ dodala Susan.

Na chvíli jsme ztichli. Moje sklenička s martini Ketel Jedna s ledem a plátkem citronu byla už téměř prázdná. Koutkem oka jsem zachytil pohled číšnice. Nechtěl jsem čekat, až dopiju úplně. Pokynul jsem k téměř prázdné skleničce, ona se usmála, přikývla a celá rozechvělá ochotou posloužit se rozeběhla k baru. Pohlédl jsem na Susan.

„No a?“ vyzval jsem ji.

„Změnila si jméno,“ konstatovala.

„To dělá spousta hereček,“ namítl jsem.

„Kdyby se jmenovala Lipschitzová, pak by to samozřejmě dávalo smysl. Nebo si mohla vzít dívčí jméno své matky. To mladé ženy někdy dělají.“

„Goldová,“ poznamenal jsem.

„Silverová je docela blízko.“

„Ale přesto to není stejné,“ konstatoval jsem „Předpokládejme, že máš pravdu. Proč si mě najala?“

„Hádala bych,“ odpověděla Susan, „že si tě najala proto, abys zkrášlil její rodinnou historii, kterou si sama vymyslela.“

„Přičemž se však stal pravý opak,“ poznamenal jsem.

„Tak nějak.“

„Její matka obcovala s odsouzeným zločincem. Možná byla dokonce i součástí zločinného spolčení.“

Susan přikývla.

„Tys jí vlastně totálně zničil sen,“ dodala.

„Musela přece vědět, už když si mě najímala, že její představy o šťastném dětství jsou falešné,“ namítl jsem.

„Lidé často věří ve věci, jež se vzájemně vylučují.“

Uviděl jsem, že se k nám blíží servírka s mým druhým martini. Dopil jsem tedy první drink, abych završil uspokojivou výměnu sklenic.

„Stejné toho ale nemůžu nechat,“ konstatoval jsem.

„Ne, to nemůžeš,“ přitakala Susan.

Pohlédl jsem na ni přes stolek. Nikdo na světě nevypadal jako Susan. Existovaly samozřejmě hezké ženské, i když jich nebylo moc, a nejspíš byly i dívky stejně chytré, ty jsem však dosud nepotkal. Ale na světě zaručeně neexistovalo stvoření, jehož obličej, pečlivě upravený a orámovaný hustými černými vlasy, by vyzařoval tolik nepopsatelné ženskosti, jako její tvář. Zformovala ji šlechetnost i sebestřednost, jistota i určitá zmatenost. Byla jemná a čistá, nebojácná i váhavá, nestranná i panovačná, poddajná, vznětlivá, milující, věcná i vášnivá. A to všechno se spojilo dohromady tak nádherně, že vytvořilo tu nejúplnější osobu, jakou jsem kdy poznal.

„Na co myslíš?“ zeptala se mě.

Usmál jsem se na ni. „Co bys myslela?“

„Och,“ odpověděla. „Na to.“

„Svým způsobem,“ připustil jsem.

„Nemohli bychom se nejdřív navečeřet?“

„Myslím, že budeme muset,“ přitakal jsem. „Alespoň pokud se tady ještě někdy budeme chtít stavit na jídlo.“

45

Evidence motorových vozidel Quirkovi sdělila, že Samo Karnofsky vlastní dva sedany značky mercedes a jeden Cadillac Escalade, registrované ve státě Massachusetts. Quirk mi předal tuto informaci spolu s příslušnými poznávacími značkami. Napsal jsem si je na kousek papíru, připevněný ke stínítku proti slunci nad volantem. Seděli jsme s Hawkem v mém autě, motor vypnutý, okénka otevřená, takže dovnitř nám vála čerstvá mořská bríza. Hawk zaparkoval své auto vedle mne a přišel se ke mně posadit Nacházeli jsme se na parkovišti, spolu s nějakými padesáti dalšími vozy, u veřejné pláže na pevninském konci vyvýšené silnice, spojující Paradise Neck se zbytkem města.

„Takže tu budeme sedět,“ ozval se Hawk, „dokud nezamrzne peklo, nebo dokud po té silnici neprojede některé ze Sonnyho aut.“

„Přesně,“ přitakal jsem.

„A potom budeme to auto sledovat až nás dovede k Bonnie.“

„Správně.“

„Myslíš, že to vyjde?“ zeptal se mě Hawk.

„Nemám ponětí,“ přiznal jsem.

„Proč to tedy děláme?“

„Protože mě nenapadá, co bychom mohli dělat jiného,“ odpověděl jsem.

Hawk měl černé oakleyovské sluneční brýle a bílé hedvábné tričko. Právě sledoval jednu opálenou mladou ženu v miniaturních černých plavkách, jak se blíží k pláži.

„To je nejspíš tvoje verze Descarta,“ poznamenal Hawk. „Přemýšlím, tedy jsem, neboli dělám tohle, protože nevím, co bych dělal jiného.“

„Descarta?“ otázal jsem se překvapeně.

Hawk pokrčil rameny, avšak oči stále nespouštěl ze ženy v nepatrných plavkách. „Hodně čtu,“ pravil.

Přikývl jsem. Mladá žena se posadila na deku vede další dívky, oblečené do podobně nedostatečných plavek.

„Máš snad lepší návrh?“ vyzval jsem Hawka.

„Ne.“

„Takže souhlasíš, že zrovna tak můžeme dělat to, co navrhuju já?“

„Ano.“

Kolem nás prošla nějaká silná žena obutá v páskových sandálech a v takovém tom dvojdílném oblečení s malou sukýnkou. Její kůže byla bledá, břicho převislé. Vlasy měla velice světlé a značně načesané. Sledovali jsme ji, jak nás míjí.

„Bůh dává,“ poznamenal Hawk, „a Bůh také bere.“

„Nenapadlo tě, že bychom se tu vlastně mohli dopouštět sexismu?“ vyzvídal jsem.

„Napadlo,“ připustil Hawk.

Kolem nás projel stříbrný mercedes sedan, který přijel ze směru od Paradise Neck. Zkontrolovali jsme jeho poznávací značku a ujistili se, že Sonnymu nepatří.

„Co já vím,“ poznamenal Hawk, „tak Bonnie se mohla před dvaceti lety přestěhovat třeba do Scottsdale, aby tam začala pracovat na svém opálení.“

„A Sonny dělá všechno možné, jen aby ji ochránil,“ dodal jsem. „Třeba ji má rád nablízku.“

„Nebo by ji také mohl mít radši dál od sebe,“ nadhodil Hawk.

„No, jistě,“ připustil jsem. „To je také možnost.“

„V tom případě bychom jenom ztráceli čas.“

„Vzpomeň si na Descarta,“ nabádal jsem ho.

Abychom viděli na vyvýšenou silnici, museli jsme sedět zády k oceánu. Přesto jsme ho ale slyšeli a cítili, jak směrem od moře vane svěží větřík. Za silnicí byl vidět přístav, kde se do výšky tyčily stěžně zábavních jachet jako rákosí. Nad námi kroužili a křičeli mořští rackové, aby se po chvíli v hlučném hejnu sesypali na zbytek rohlíku, ležící na kraji cesty před námi. Kolem se mihnul červený porsche se sklopenou střechou. Opačným směrem projel břidlicově šedý lexus. Pak zase nic. Teprve po chvíli se tudy přehnal zase modrý Subaru Forester.

„Nejspíš nějaký sluha,“ poznamenal Hawk.

„To nemůžeš vědět,“ oponoval jsem. „Yankeeové jsou šetřivá cháska.“

Pak se objevil černý BMW a po něm tmavohnědý mercedes sedan. Oba měly špatnou značku. Ze stánku za plážovým domkem k nám dolétla vůně hot dogů. Ve 14.30 se Hawk odhodlal k akci.

„Chceš hot dog?“ zeptal se mě.

„Dva,“ odpověděl jsem. „S hořčicí a kořením.“

„Nechceš si je zaplatit?“ zkoumal Hawk.

„Nechci.“

Hawk přikývl. „Irové jsou Šetřivá cháska,“ pronesl a vyrazil ke stánku s občerstvením.

Snědli jsme hot dogy, vypili kávu a vystřídali se na toaletách v plážovém domku. Mezitím kolem projel explorer a dvojice dodávek volvo. Pak na parkoviště dorazil neoznačený policejní automobil s dlouhou anténou na střeše a zarazil za námi. Vystoupil z něho řidič a zamířil k nám. Byl to mladík průměrného vzrůstu s postavou boxera střední váhy a pohyboval se jako atlet. Na opasku měl krátký revolver, pár náramků a odznak. K našemu autu přistoupil na mé straně.

„Jak se vede,“ řekl.

Kývl jsem na znamení, že se nám vede fajn.

„Jmenuju se Jesse Stone,“ pokračoval. „Jsem tady v Paradise šéfem.“

Nevypadal jako maloměstský policajt. Měl něco zvláštního v očích i ve způsobu, jakým chodil.

„Těší mě, že vás poznávám,“ odpověděl jsem.

Nezdálo se, že by Hawk za oakleyovskými slunečními brýlemi věnoval Stoneovi nějakou pozornost.

„Stojíte na tomhle místě už od sedmi třiceti ráno,“ pokračoval Stone.

„Dobrá práce,“ poznamenal jsem. „Odhalil jste nás zatraceně brzo.“

„Máme tady pěkný malý okrsek,“ řekl Stone. „Nechci být dotěrný, ale co tu děláte?“

„Jmenuju se Spenser,“ prozradil jsem mu.

„Já vím. Už jsme si prověřili vaši poznávací značku.“

„Snažím se najít dceru Sonnyho Karnofskyho Bonnie,“ pokračoval jsem. „Jeden státní policista jménem Healy se za mě může nejspíš zaručit.“

„Znám Healyho,“ opáčil Stone. „Stále je ještě u mravnostního?“

„Nikdy u mravnostního nebyl,“ opáčil jsem. „Dělá na Commonwealth 1010. Je velitelem oddělení vražd.“

Stone se nepatrně usmál. „Proč chcete Bonnie Karnofskyovou?“

„To je dlouhá historie,“ povzdechl jsem si. „Velice zkráceně řečeno ji chceme jako svědkyni v případu jedné vraždy.“

Stone přikývl. „Chcete kafe?“ zeptal se.

„Jistě,“ přitakal jsem.

Hawk beze slova zvedl ruku a ukázal dva prsty. Stone se znovu usmál.

„Smetanu a cukr?“

„Oboje,“ řekl jsem.

„Za moment jsem zpátky,“ slíbil Stone.

Vrátil se ke svému autu.

„Není to žádný maloměstský pochůzkář,“ upozornil mě Hawk.

„Já vím.“

Stone došel k autu, natáhl se otevřeným okýnkem dovnitř, zvedl mikrofon, pár minut do něj mluvil a zase ho odložil. Pak se vydal ke stánku s občerstvením. Za tu dobu, co byl pryč, projelo kolem dalších pět aut, z nichž žádné nebylo registrováno na Sonnyho. Po pár minutách se Stone vrátil a na papírovém podnosu nesl tři šálky s kávou. Šikovně s podnosem balancoval, nasoukal se na zadní sedadlo a pak šálky rozdal.

„Řekl vám Healey, že jsem přesně takový, jaký má správný bojovník se zločinem být?“ poznamenal jsem.

„Ne. Povídal ale, že nejspíš uděláte víc užitku než škody.“

„Skvělé doporučení,“ poznamenal Hawk.

Stone kývl na Hawka. „Taky povídal, že byste měl být ve vězení.“

„Je od vás milé, že jste se informoval,“ podotkl Hawk.

Stone kapesním nožem vyřízl otvor ve víčku šálku a napil se kávy.

„Povězte mi tu dlouhou historii,“ vyzval mě.

Vyprávěl jsem mu skoro všechno, s výjimkou střílení u Taftovy univerzity. Poslouchal bez hlesu. Po silnici přejela další tři auta, z nichž žádné nepatřilo Sonnymu. Když jsem skončil, Stone chvíli mlčel a jen popíjel kávu.

„Sonny ji nemá,“ pravil nakonec.

„To víte jistě?“ zeptal jsem se ho.

„Jo.“

„A víte taky, kde je?“

„Ne.“

„Jak si můžete být jistý, že nebydlí u Sonnyho?“ pokračoval jsem ve vyptávání.

„Sonnyho rodina tu chvíli bydlela, takže jsme si na ni trochu dávali pozor.“

„Vy ho sledujete?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Všiml si vás?“

„Ne.“

„Jak to provádíte?“

„Jeden z jeho sousedů je slušný člověk,“ odpověděl Stone.

„Takže jste v jeho domě.“

„Jo.“

„Provádíte kamerové sledování?“ chtěl jsem vědět.

„Jo.“

„Nemáte nějaký obrázek Bonnie?“

Stone se znovu napil. Zdálo se, že mu káva chutná. Po silnici mezitím přejelo další cizí auto.

Pak odpověděl: „Jo.“

46

Seděl jsem ve Stoneově kanceláři na policejní stanici v Paradise. Hawk stále ještě vartoval na silnici. Na Stoneově stole ležely čtyři poněkud zrnité černobílé fotografie poprsí ženy středního věku. Jako snímky nebyly nic moc, ale Bonnie na nich byla bezpečně k poznání.

„Jak je tedy možné, že jste nikdy nezjistili, kde bydlí?“ chtěl jsem vědět.

„Neměli jsme důvod po tom pátrat.“

„Zaznamenali jste její poznávací značku, když sem přijela na návštěvu?“

„Sonny pro ni pokaždé poslal svoje auto.“

„A vy jste ji nikdy nesledovali?“

„Já tu mám dohromady dvanáct mužů,“ vysvětloval Stone. „Účast na sledování je dobrovolná. Jsme rádi, že ho máme pokrytého alespoň takhle.“

S porozuměním jsem přikývl. Na vršku kartotéky ležela drahá a často používaná Rawlingsova baseballová rukavice.

„Sonnyho dceři mohlo být tak asi šestnáct let, když koupil ten dům.“

Stone k sobě obrátil jednu fotografii a chvíli se na ni díval. „To by znamenalo, že teď je jí, kolik – sedmapadesát?“ poznamenal Stone.

„Někdo ji přece musel znát.“

„To se dá předpokládat,“ přitakal Stone.

„Do školy chodila tady?“

„To nevím,“ přiznal Stone. „Můžu to zjistit.“

„A zjistíte taky, jestli ji někdo zdejší neznal?“

„Nejspíš ano,“ připustil Stone.

„Aniž by to samozřejmě vzrušilo Sonnyho,“ podotkl jsem.

„Mám takový dojem, že Sonny už vzrušený je,“ namítl Stone.

„Nechci, aby ji schoval někam, kde bych ji nikdy nenašel.“

„Podle Healyho by to muselo být zatraceně hluboko.“

„Och,“ povzdechl jsem si. „On mě má rád.“

„To bych snad ani neřekl,“ odpověděl Stone.

Pokrčil jsem rameny. Chvíli jsme seděli potichu a jenom jsme se dívali na fotky na stole.

„Spolupracujete někdy s FBI?“ zeptal jsem se potom.

„S FBI?“ usmál se Stone. „Jistě.“

„Co si o nich myslíte?“

„Myslím, že by spousta jejich agentů měla trávit víc času v ulicích.“

Přikývl jsem.

„Vy jste ale tu ulici absolvoval, že?“ dotazoval jsem se dál. „Jo.“

„Kde?“

„V L.A.“

„Neznáte odtamtud chlápka jménem Samuelson z oddělení vražd?“

„Znám to jméno,“ odpověděl Stone. „Já pracoval pro Cronjagera.“

„Toho neznám,“ přiznal jsem.

Vytáhl jsem vizitku a podal mu ji. „Kdybyste se něco dozvěděl, dejte mi vědět,“ požádal jsem ho.

Stone si vizitku vzal a zastrčil ji pod roh psací podložky na stole. Pak sebral fotografie a vložil je do manilové obálky.

„Vezměte si je,“ vyzval mě. „Mám další kopie.“

„Díky.“

„Sbalit Sonnyho by mi udělalo radost,“ poznamenal Stone. „Nemám ho rád.“

Zvedl jsem se k odchodu. Stone mě následoval.

„Když jste sám,“ oznámil mi Stone, „půjdu s vámi až na parkoviště u silnice.“

„To je od vás laskavé,“ poznamenal jsem.

„Kdyby vás Sonny zavraždil v mém městě,“ vysvětloval Stone, „o nějakém zvýšení platu bych si mohl nechat jenom zdát.“

47

Byl jsem se Susan v hotelu Meridian na akci k získání sponzorských příspěvků pro sociální služby, jež byly, podobně jako já, neziskové a Susan jim byla plně oddaná. Byl s námi i Hawk, který se právě opíral o stěnu, celý černý a asi stejně nenápadný, jako kulometné stanoviště. Já vypadal přesně tak, jak by měl vypadat partner prominentní psychoterapeutky: nevtíravý zjev v tmavomodrém obleku, temně modré košili, světlemodré kravatě a se safírovými knoflíčky do manžet, jež mi darovala Susan jako ocenění mé mužnosti. Susan vypadala kouzelně v rudém hedvábí a bolestně elegantních lodičkách. Nabídka pohoštění zahrnovala velké množství studených i teplých předkrmů, otevřený bar a ledovou fontánu, z níž vytékalo nekonečné množství martini. Připadalo mi to jako skvělý vynález a byl jsem pyšný, že to vidím na vlastní oči.

Večer měl název Lahodná chuť života a s výjimkou Hawka tu byly samé celebrity. Zaznamenal jsem přítomnost Oidipia, který byl programovým ředitelem jedné velké městské rozhlasové stanice specializující se na rock, a žádné jiné jméno zásadně nepoužíval. Dále tu byli Will McDonough a Bobby Orr a Bill Poduska, mládenec od helikoptér, a Fraser Lemley. Hovořil jsem s Mikem Barniclem a Davidem Brudnoyem. Byl jsem představen Jenifer Silvermanové, která mě ujistila, že není se Susan příbuzná. Pokecal jsem si s Chetem Curtisem. Objevil se i starosta a kandidát na guvernéra. Susan byla členkou organizačního výboru, takže neustále cirkulovala po místnosti, zdravila se s lidmi a okouzlovala každého, kdo měl to štěstí a ocitl se jí v cestě. Na krátký moment jsem měl to štěstí i já.

„Jestli tady ještě trochu zhoustne atmosféra,“ varoval jsem ji, „začnu zvracet.“

„Jenom to nedělej na moje šaty,“ varovala mě Susan a vyrazila na opačnou stranu sálu, aby mohla promluvit s Honey Blonderovou.

Protlačil jsem se davem k fontáně s martini a v duchu sounáležitosti jsem si jedno dal. Hawk mě neustále držel na očích. Nevypadal vůbec nebezpečně. Podle výrazu, který měl ve tváři, když se prodíral davem, se pouze dobře bavil. Přesto mu lidé ustupovali z cesty. Hawk se nikdy nemusel drát o osobní prostor.

Hodil jsem do martini olivu a usrkl ze skleničky. Pozdravil jsem se s Joyce Kulhawikovou. Ta se pak přesunula k Emily Rooneyové a já zjistil, že se dívám do očí Harveyovi. Usmál jsem se na něj a on na mě pečlivě zamířil ukazovákem, palcem jakoby natáhl kohoutek, zamířil, a jak vypálil, palec opět sklopil. Pak sklouzl pohledem mimo mne na Hawka. Z jeho tváře se teď už veškerá dobromyslnost ztratila. Namísto ní z Hawka vyzařovala intenzivní pozornost. Hawk ještě nikdy Harveye neviděl a možná ani nevěděl, kdo to vlastně je. Dobře ale věděl, čím je.

Oba se na sebe dlouze zahleděli. Harvey čelil pohledu, pod kterým by dokázalo zmrznout i to martini. Rozepnul jsem si sako. Rozhlédl jsem se po sále, abych se ujistil, kde se nachází Susan. Kdyby k něčemu došlo, chtěl jsem ji mít stranou. Sál byl však plný lidí a já Susan nemohl nalézt. Hawkovo sako bylo tou dobou už rovněž rozepnuté. Pohyboval se opatrně podél stěny směrem k Harveyovi. Já se přesouval kolem fontány k Harveyovi z druhé strany. Harvey se náhle usmál, přejel si ukazovákem přes krk a ústy naznačil plivnutí. Pak se prosmýkl mezi lidmi směrem pryč od nás a zmizel. Hawk na mě pohlédl. Já pokrčil rameny. Nebylo to nejlepší místo na střílení. Hawk přikývl a znovu se líně opřel o stěnu. Protlačil jsem se blíž a opřel se vedle něho.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal jsem se.

„Žádný sběratel peněz do fondu to určitě není,“ odpověděl Hawk.

„Jmenuje se Harvey,“ sdělil jsem mu. „Je to Sonnyho najatý pistolník.“

„On si pořád myslí, že tě dokáže zastrašit?“ podivil se Hawk.

„O tom pochybuju.“

„Tak proč byl podle tebe tady?“

„Já nevím,“ přiznal jsem. „Máš na to nějakou teorii?“

„Je to monstrum,“ poznamenal Hawk. „Rád střílí lidi.“

„Mě ale tady zastřelit nechtěl,“ poznamenal jsem.

„Ne,“ odpověděl Hawk. „Tohle byla jenom předehra.“

Znovu jsem se rozhlédl po sále po Susan a konečně jsem ji zahlédl, jak se baví s Bobem Kraftem. Dobře.

„To dává smysl,“ připustil jsem.

„Jistě,“ přidal se Hawk. „Dopřává si takhle trochu vzrušení. Přijde sem, zaflirtuje si s tebou, vrátí se domů a přemýšlí o tom. A má pěkný večer.“

„Obvykle k tomu patří ženská,“ namítl jsem.

Hawk se usmál. „Někdy se člověk musí usadit,“ pravil.

48

Seděl jsem u stolu a prohlížel si rozložené fotografie Bonnie Karnofskyové. Hawk i brokovnice byli spolu usazeni na mém kancelářském gauči. Hawk popíjel kávu a četl New York Times. Já pil kávu a díval se na fotky. Jako dospělá byla Bonnie pěkná ženská, takovým tím blonďatým načesaným způsobem. Nicméně zásadní informace k rozhodnutí, jak moc je pěkná, tu nebyly k dispozici. Zvětšeniny zachycovaly pouze její obličej. Byly dostačující pouze k identifikačním účelům.

Zazvonil telefon a já zvedl sluchátko.

„Ahoj,“ řekl ženský hlas. „Jsem policistka Molly Craneová z útvaru v Paradise. Šéf Stone mě požádal, abych vám předala pár informací.“

„Palte,“ vyzval jsem ji.

„Buďte opatrný, co říkáte ozbrojenému příslušníkovi policejního sborn,“ varovala mě.

„To jsem použil špatné rčení,“ připustil jsem. „Co pro mě máte?“

„Bonnie Karnofskyová nenavštěvovala žádnou školu v Paradise,“ oznámila mi.

„Nevíte, do které školy tedy chodila?“

„Podle školského odboru to byla nějaká akreditovaná soukromá škola.“

„Taftova univerzita o tom zaručeně bude mít poznámku v záznamu o jejím přijetí,“ pravil jsem, aby neměla pocit, že zklamala.

„Velice pravděpodobně,“ souhlasila. „Šéf Stone mě taky požádal, abych vám řekla, že máme složku na Sama Karnofskyho, kterou si šéf pročetl poté, co mluvil s vámi.“

„No a?“

„Myslí si, že by vás to mohlo zajímat. Máte fax?“

„Ano, mám.“

„Když mi dáte jeho číslo,“ slíbila mi, „odfaxuju vám větší část našich záznamů, o kterých šéf Stone soudí, že by mohly mít něco společného s vaším vyšetřováním.“

„Jste velmi laskavá,“ poděkoval jsem. „Proč mi ale šéf Stone nedal ty materiály, už když jsem byl u vás?“

„O tom šéf Stone nehovořil,“ odpověděla. „Já bych ale soudila, že si je chtěl nejdřív znovu prohlédnout sám a možná si vás ještě trochu prověřit, než vám předá tenhle tajný materiál.“

„To vaše oddělení je prima,“ poznamenal jsem.

„To je. Můžete mi dát číslo vašeho faxu?“

Nadiktoval jsem jí ho a zhruba za pět minut přístroj zazvonil a začaly z něho vylézat popsané stránky. Počkal jsem, než se objevil i poslední list, pak jsem je všechny srovnal a dvakrát je pročetl.

„Já vím,“ prohodil jsem k Hawkovi, „že jsi jenom takový nevychovaný klacek s kanónem, který tu má na starosti mou ochranu.“ Hawk, aniž by zvedl pohled, odpověděl „Anoprosímpane.“

„Přesto,“ pokračoval jsem, „tu mám nějaký materiál, který by mohl představovat klíč k celému případu, takže mě napadlo, že bych se o něj mohl s tebou rozdělit.“

„Jenom když nebudeš užívat moc učená slova,“ poznamenal Hawk a odložil noviny do klína.

„Paní Samo Karnofskyová, za svobodna Evelina Lombardová, má vlastní telefonní číslo, jiné, než má její muž,“ oznámil jsem mu.

„To vypadá jako první krok k volnému manželství,“ poznamenal Hawk.

Na to jsem nereagoval.

„Zdá se, že několikrát týdně volá na číslo, které patří Sigmundu Czernackovi,“ pokračoval jsem.

„Panejo,“ pronesl Hawk. „Takže má někoho bokem.“

„Pan Czernack bydlí v Lynnfieldu,“ nenechal jsem se přerušit

„Někdo tam bydlet musí,“ opáčil Hawk.

„Další skutečností, podtrhující myšlenku nezávislosti,“ řekl jsem, „je fakt že paní Karnofskyová má i svůj bankovní účet nezávislý na účtu manžela.“

„Třeba se ale mýlím,“ poznamenal Hawk. „Nezávislost je možná jen tajným klíčem ke šťastnému manželství.“

„Jak moc bys byl šťastný, kdyby Sonny byl tvůj manžel?“

„Kdybych já byl já?“ zeptal se Hawk „Cítil bych se hrozně.“

„Myslím kdybys byl žena.“

Hawk se ušklíbl. „Cítil bych se stejně hrozně,“ přiznal.

„Každý měsíc,“ pokračoval jsem, „posílá paní Karnofskyová dva tisíce dolarů do Obchodní banky v La Jolle na účet Barryho Gordona.“

„Darylina otce?“

„Jo.“

„Kruci,“ ucedil Hawk „To zatraceně zní jako klíč.“

„Možná dokonce dva,“ opravil jsem ho.

49

Dnes jsem potkala tvého přítele,“ oznámila mi Susan.

Seděli jsme právě v baru Mistral a polohlasem jsme přispívali k místnímu šumu. Na straně proti Susan upoutal Hawk pozornost jedné kouzelné mladé ženy ve velice skromných šatech a nyní s ní setrvával v živém rozhovoru.

„Skutečně?“ zareagoval jsem.

„Ano. Povídal, že byl onehdy večer v Meridianu na té benefiční akci. Požádal mě, abych ti vyřídila pozdrav od Harveye.“

Hawk se odvrátil od dívky v černých šatech a pohledem přejel místnost.

„Byl takový vysoký?“ zeptal jsem se. „Trochu kulhal? Delší blond vlasy, opálený, modré oči, diamantový cvoček v uchu. Legrační pusa. Skoro jako žralok. Byl to on?“

„No, o tom žraloku mě to nenapadlo,“ připustila Susan. „Ale ano, to souhlasí. Jak ho znáš?“

Chvíli jsem přemýšlel, co mám říct, ale nenapadl mě žádný způsob, jak to opsat, takže jsem řekl pravdu.

„On to není žádný můj přítel,“ pravil jsem. „Je to jenom takový pochop.“

„Cože?“

„Najatý zabiják,“ dodal jsem.

Susan se zamračila a na chvíli zmlkla. Pak řekla: „A tímhle ti vlastně vzkazuje, že když bude potřebovat, dosáhne na mě.“

„Ano.“

„Má to něco společného s Darylinou matkou?“

„Ano.“

Dívka v černých šatech nevěřícně zírala na Hawkova záda. Co se to s jejich vztahem stalo?

„Můžeme ho zabít,“ navrhl Hawk.

„A možná to taky uděláme,“ přitakal jsem. „Ale pak tu bude zase někdo jiný.“

„Můžeme zabít Sonnyho,“ předhodil Hawk další možnost „A třeba taky zabijeme,“ opakoval jsem. „Dostat se k němu je dost obtížné. Kdo se ale zatím postará o Susan?“

„Možná by ses měl zeptat Susan,“ nadhodila sama.

„To bychom asi měli,“ souhlasil jsem.

„Vždycky jsem si byla vědoma odvrácené stránky mé lásky k tobě,“ prohlásila Susan. „Jenomže na přivrácené stránce toho je daleko víc, takže mi to stojí zato.“

„To se ti snažím říct už celé roky,“ poznamenal jsem.

„Ale cítím se trochu nesvá, když tě slyším hovořit o zabíjení lidí jenom kvůli tomu, že někdo prohlásil, že tě zná.“

„Víš, co tím myslel,“ dodal jsem.

„Já vím, co řekl.“

„Já…“

Susan zavrtěla hlavou. „Ty ne,“ pravila Susan rozhodně. „Já. Tak to chci. Já jsem ta ohrožená.“

„A co si přeješ?“

„Mám strach,“ odpověděla Susan. „Nebudu předstírat, že ne. A chci být chráněná.“

„Budeš chráněná.“

„Ale,“ dodala vzápětí, „vím také, že nemůžeš zabít každého, kdo mě ohrožuje. Kolikpak by jich bylo?“

„Mohlo by jich být dost,“ připustil jsem. „Je v tom namočená spousta lidí a já ještě ani nevím jak.“

„Takže potřebuješ dokončit tenhle případ,“ uvažovala Susan nahlas.

„Můžu taky od toho utéct,“ navrhl jsem.

„Já vím, že bys mohl,“ připustila Susan. „Jak by ses ale cítil, kdybys věděl, že tě někdo může zahnat na útěk jenom tím, že začne ohrožovat mne?“

Na to jsem žádnou odpověď neměl, takže jsem mlčel. Někdy to je efektivní.

„Já ji ochráním,“ promluvil Hawk.

„Ty ochraňuješ jeho,“ namítla Susan.

„On se může ochránit sám,“ opáčil Hawk.

„Dvacet čtyři hodiny denně, sedm dní v týdnu, dokud celá ta záležitost neskončí.“

„Seženu si ještě dva pomocníky,“ oznámil Hawk.

Za jeho zády zatím ona mladá dívka ve sporém oblečení zaplatila kartou svůj účet, zvedla se a bez jediného pohledu na Hawka odešla. Neptal jsem se ho, koho hodlá sehnat a jestli jsou ti lidé dobří. Když je sežene, budou zaručeně dobří.

„Quirk by mohl promluvit s lidmi z Cambridge,“ navrhl jsem. „Mohl by je přimět, aby před Susanin dům postavili auto.“

Hawk se ušklíbl. „Určitě se tam bude procházet pár známých lotrů,“ poznamenal. „Buď si jistý, že o tom budou hned vědět.“

„Zorganizuju to s Quirkem,“ slíbil jsem.

„Mohl by s tebou jet Vinnie?“ zeptala se mě Susan.

„Jestli bude Vinnie volný, tak půjde s Hawkem,“ odvětil jsem. Chvíli jsme byli zticha. Pozoroval jsem, jak Susan přemýšlí. „Ano,“ řekla nakonec. „Jestli jeden z nás musí zůstat nechráněný, pak ty jsi daleko schopnější se ubránit než já.“

„Suzi,“ ozval se Hawk. „On je daleko schopnější než kdokoliv jiný… možná až na mě.“

50

Sigmund Czernak měl velký, vzrostlými stromy stíněný bílý koloniální dům s rozlehlým trávníkem, který byl proti veřejnému prostoru ohrazený laťkovým plotem. Na městském veřejném prostranství, na takové návsi, probíhalo před modlitebnou, bílou budovou z osmnáctého století, cosi jako trh. Všude stály skládací stolky s napečenými dobrotami. Balónky. Stroj na výrobu popkornu, jehož vůně se nesla až sem, k zadním dveřím Czernakova domu. Zaparkoval jsem až na samém vrcholu kruhové příjezdové cesty s čumákem obráceným zpátky k vratům, mezi tmavomodrým sportovním BMW s šedivou střechou a černým Mercedesem SUV. Za mercedesem tam ještě stál Ford Crown Victoria. Vydal jsem se k předním dveřím. Prošel jsem pod javorem, který musel být starší než vlastní dům, a zazvonil na zvonek. Přes dveře s hustou sítí proti hmyzu se na mě rozštěkal malý bílý pes, ne nepodobný kryse.

„Jenom opatrně,“ pravil jsem mu. „Jsem ozbrojený.“

Odněkud zpoza psa se ozval ženský hlas: „Sherry, zklidni se.“ Pak byly slyšet kroky a ve dveřích se objevila Bonnie Karnofskyová. Sherry se přesto nehodlala utišit a štěkala dál.

„Ano?“ oslovila mě Bonnie.

„Ahoj,“ pozdravil jsem. „Jmenuju se Spenser a hledám někoho jménem Emily Goldová.“

„Prosím?“

Zopakoval jsem to.

„Kdo je ta Emily Goldová?“ zeptala se mě Bonnie.

„Vaše spolužačka z Taftovy univerzity,“ odpověděl jsem. „Nevzpomínáte, vy a Emily a Shaka a Coyote?“

„To je směšné,“ odsekla. Pak pozvedla hlas a zavolala: „Ziggy!“ Měla záplavu světlých vlasů, které by ale člověku nejspíš pěkně poškrábaly kůži, kdyby se o ně otřel. Obličej měla však mladý a krásný, a dokonce i její tělo vypadalo v béžových šortkách a žluté vestičce docela směle. Za ní se objevil nějaký muž, vysoký, štíhlý, s dozadu připlácnutými černými vlasy a brýlemi ve velkých rohovinových obroučkách. Kryse podobný pes nepřestával ňafat „Kdo to je?“ prohodil muž k Bonnie.

„Nějaký chlápek, který se vyptává,“ odpověděla Bonnie. „Vůbec nevím, o čem to mluví.“

„Copak chceš, Jacku?“

„Pokouším se najít lidi, kteří znali Emily Goldovou,“ odpověděl jsem.

„My známe Emily Goldovou?“ obrátil se na Bonnie.

„Nikdy jsem o ní neslyšela,“ odpověděla.

„Takže koukej odprejsknout,“ řekl mi.

„To je něco,“ vzdechl jsem obdivně. „Koukej odprejsknout. Jejda! To už člověk moc často neuslyší. Hned se mi z toho rozklepala kolena.“

„Bunny,“ pravil k Bonnie. „Sežeň Harryho.“

Žena zmizela. Ziggy mě mrazil pohledem. Pes ňafal. Nikam jsem se sice zatím nedostal, ale také jsem neustoupil. Za Ziggym se objevili dva muži.

„Tenhle,“ pravil Ziggy. „Vyptává se Bunny.“

Oba chlapi se protlačili kolem Ziggyho, otevřeli síťové dveře a překročili práh směrem ke mně. Z návsi k nám přes přední trávník zavanula vůně popkornu. Jeden z mužů měl na sobě rozepnutou květovanou havajskou košili a pod ní tílko. Odhrnul jeden cíp košile, abych viděl, že má zbraň.

„No, tohle,“ ucedil jsem.

„Tady žádné surovosti nechci,“ pravil Ziggy. „Vezměte ho někam stranou.“

„Mohli bychom zajít na tu pouť na náves,“ navrhl jsem.

„Podívej na něj, Cheece,“ prohodil mládenec v havajské košili ke svému kolegovi. „On se nebojí.“

Cheece byl silný tmavý chlap s vandykeovskou bradkou a malýma očima, mezi něž se sotva vešel spláclý nos.

„Zatím,“ ucedil Cheece.

Popadl mě za levou paži a začal mě táhnout od předních dveří. „Půjdeme pěkně dozadu a tam uvidíme,“ pronesl.

„Jistě,“ odpověděl jsem a vytrhl mu paži ze sevření. „Není potřeba mě strkat.“

Zamířil jsem jako první za dům, kde jsem měl zaparkované auto. Ti dva měli co dělat, aby se udrželi o krok za mnou. Zahnul jsem doprava, a jak mě Cheece následoval kolem rohu, otočil jsem se a praštil ho naplno pravým hákem, až mu hlava poskočila a on se svalil na zem. Když se zpoza rohu vynořil mládenec v havajské košili a uviděl situaci, sáhl okamžitě po zbrani. Chytil jsem ho za pravé zápěstí dřív, než na zbraň dosáhl, přitáhl k sobě a otočil ho, abych mu mohl ohnout ruku za záda. Levé předloktí jsem mu vrazil pod bradu a trochu zatlačil na krk. Pak jsem se i s ním obrátil tak, že se Havajská Košile dostala mezi mne a dům. Byl tudíž také mezi mnou a Cheecem, který se začínal posazovat, ale já věděl, že mu určitě stále ještě zvoní v uších. Musel jsem se starat spíš o Zigga a ty další, kteří byli případně ještě v domě. Začal jsem couvat k autu a Havajskou Košili jsem táhl s sebou. Ten ani nemukal. Když jsem zdolal asi polovinu příjezdové cesty, objevil se v zadních dveřích Ziggy.

Pohlédl na Cheecea, který byl nyní na všech čtyřech, pak na Havajskou Košili a na mě, sunoucího se po příjezdové cestě. Zmizel v domě, ale vzápětí se objevil s něčím, co vypadalo jako devítimilimetiová pistole, ale mohlo to mít ráži tak .38 nebo .40. Kdyby mě s tou zbraní zasáhl, rozdíl bych asi nepoznal. Byl jsem teď vedle svého vozu. Předloktím jsem stále pevně svíral Havajskou Košili pod krkem, ale pustil jsem mu ruku a vytáhl svůj revolver. Vrazil jsem hlaveň Havajské Košili do zad, aby si uvědomil, že jsem také ozbrojený.

„Zůstaňte tady stát, nebo vás sejmu,“ rozkázal jsem mu.

Uvolnil jsem sevření jeho krku. Ani se nepohnul. Zatímco mě kryl svým tělem a já mu do zad tiskl zbraň, sáhl jsem levou rukou za sebe a otevřel dvířka auta.

„Nehýbejte se,“ opakoval jsem a vklouzl do auta, zastrčil klíček do zapalování a nastartoval. Zpoza zárubně zadních dveří, s tělem téměř celým skrytým, na mě Ziggy mířil zbraní, kterou třímal v obou rukou. S revolverem stále ještě v dlani jsem zařadil rychlost a prudce sešlápl plyn. Auto vyrazilo kupředu se zakvílením pneumatik, které se protočily na místě. Havajská Košile padl k zemi v okamžiku, kdy se auto pohnulo, a vzápětí proletěla zadním okénkem střela. Sehnul jsem se tak nízko, jak to jenom šlo, a uháněl s vozem po příjezdové cestě. Ucítil jsem, spíše než uslyšel, jak auto někam zasáhla ještě další kulka. Pak jsem už měl příjezdovou cestu za sebou, vyrazil jsem na ulici a uháněl pryč, v poněkud horším stavu než před chvílí.

51

Když jsem zarazil před Susaniným domem, na předních schodech tam seděl Ty-Bop a Junior. Jak se po mně podívali, v očích se jim zračilo poznání, ale žádná vřelost. Oba byli černí. Junior byl zhruba stejně veliký jako Faneuil Hall, zatímco Ty-Bop měl jenom průměrnou výšku a váhu. Pracovali pro Tonyho Marcuse: Junior představoval svaly, Ty-Bop byl střelec. Moc jsem je nemusel, stejně jako jsem nemusel ani jejich šéfa. I tak jsem však na ně cestou po schůdcích kývl. Nikdo z nich můj pozdrav neopětoval. Nevychovanci.

Perla mě přivítala bujným skákáním, takže když jsem vešel do haly, skrčil jsem se a trpělivě odolával jejím výpadům, dokud se nezklidnila. Hawk stál ve dveřích Susaniny pracovny, přes chodbu proti ordinaci, a pozoroval nás. Když přivítání skončilo, zvedl jsem se, prošel kolem něho do pracovny a posadil se na gauč u přední stěny pod oknem.

„Ty-Bop a Junior?“ zeptal jsem se.

„Tony mi něco dluží,“ odvětil Hawk.

„Ty-Bopovi může být tak devatenáct,“ nadhodil jsem.

„Je starší, než vypadá,“ ujistil mě Hawk.

„Oukej, tak je mu možná dvacet,“ připustil jsem. „Je ale také závislý na kokainu.“

„Po tu dobu, co tu bude pracovat, ho brát nebude,“ ujistil mě Hawk.

„Ty jsi s ním o tom hovořil,“ řekl jsem.

„Mluvil jsem s ním. Mluvil jsem taky s Tonym.“

Přikývl jsem. „Víš, že všem lidem na Linnaean Street nahánějí hrůzu?“ poznamenal jsem.

„To je špatné?“ opáčil Hawk.

„Ne,“ připustil jsem. „Viděla je Susan?“

„Ano.“

„No a?“

„Všichni moji přátelé…“ odpověděl Hawk.

Znovu jsem kývl. „Oukej. Když jim tedy věříš.“

„Zůstanou tady,“ shrnul Hawk. „Tonyho slovo je pro mě dost dobré.“

„Máš ještě někoho dalšího?“

„Vinnie se zítra vrátí do města,“ odvětil Hawk. „Policejní stanice v Cambridgi postaví před dům hlídkový vůz, který tam zůstane celou noc od jedenácti až do sedmi. A kdyby všechno selhalo, pak tu budeš ještě ty.“

„Teď pár dní nebudu,“ opravil jsem ho. „Musím zajet do San Diega.“

„Za Barrym Gordonem?“

„Ano. Můžeš mi sehnat zbraň?“

„Stejně jako posledně,“ odvětil Hawk. „Co je nového s Bonnie//Bunny? Našel jsi ji?“

„Našel.“

Vypravoval jsem mu o svém zážitku.

„Myslíš, že ten její manžel jede také v rodinném podniku?“

„Zdá se, že ano,“ připustil jsem. „A navíc si on, nebo jeho tchán, nebo oni oba nepřejí, aby někdo s Bunny mluvil.“

„Nebo nechtějí, abys s ní mluvil ty,“ doplnil mě Hawk. „To sis doopravdy myslel, že tam jen tak vpluješ a dáš se s ní do řeči?“

„Spoléhal jsem na svůj šarm,“ pravil jsem na vysvětlenou.

Hawk zamručel. „Možná ji budeme muset odtamtud dostat a zavést ji na nějaké klidné místo, kde budeš moct ten svůj šarm uplatnit.“

„Možná že ano,“ připustil jsem. „Uvidíme, co se mi podaří dostat z Barryho. Kdy má Vinnie přijet?“

„Bude tu zítra ráno,“ slíbil Hawk.

Pohlédl jsem na zavřené dveře do Susaniny ordinace.

„Má tam klienta?“ zeptal jsem se.

„Nějakou ženu,“ informoval mě Hawk. „V krátké sukni.“

„Všímavý,“ ucedil jsem.

„Dar od přírody,“ vysvětlil Hawk.

Nějaký jiný klient svou návštěvu zrušil, takže Susan měla před další schůzkou najednou dvě hodiny volna. V jejím bytě v patře jsme se tedy naobědvali. Vypravoval jsem jí přitom, co jsem se dozvěděl a co hodlám udělat.

„Ti lidé jsou ochotni zajít dost daleko,“ poznamenala Susan. „A já přitom pořádně ani nevím proč,“ řekl jsem.

„Musí to mít cosi společného s tou bankovní loupeží, při níž zabili Darylinu matku.“

„Ale co?“ povzdechl jsem si. „Byla tam? Zúčastnila se střílení? Není v tom ještě něco jiného?“

„Ty myslíš, že to Barry Gordon bude vědět?“

„Ví něco, co Bunnině matce stojí za dva tisíce dolarů každý měsíc.“

„Nemůžeš mu jenom zavolat?“

„Po telefonu ho nedokážu tak efektivně vyděsit,“ přiznal jsem.

„Ty ho hodláš děsit?“

„Ano. Nedokážu ho totiž přesvědčit tím, že bych mu zaplatil víc než paní Karnofskyová.“

„Ale dokážeš ho vyděsit víc než pan Karnofsky?“ chtěla vědět Susan.

„Cizí chlap ve vlastním obýváku je daleko děsivější než někdo, kdo je pět tisíc kilometrů daleko,“ poučil jsem ji.

K jídlu jsme měli velký zeleninový salát s horkým kukuřičným chlebem, což jsem vlastnoručně připravil, zatímco jsem na Susan čekal. Susan nyní okousávala čtvrtku rudého domácího rajčete, které jsme v neděli koupili na Verillově farmě. Přikývla.

„A,“ pokračoval jsem, „nevíme na sto procent, jestli Sonny, tedy pan Karnofsky, o těch penězích pro Gordona ví.“

„Protože odcházejí z jejího účtu,“ doplnila mě Susan. „Správně.“

„Copak ale peníze na její účet neposílá on?“

„To ještě neznamená, že by musel vědět, jak je ona utrácí,“ podotkl jsem.

„Ne,“ připustila. „Asi ne.“

Snědl jsem krajíček chleba. Susan si ukousla listu červeného salátu. Perla se pohybem, jímž nápadně připomněla svou předchůdkyni, stulila kolem našich nohou – stále plná naděje.

„Jak se cítíš?“ zeptal jsem se Susan.

„Nacházet se v nebezpečí bývá málokdy příjemné,“ odpověděla. „A i když představa, že mi bude hrozit nebezpečí a ty tu nebudeš, je ještě méně příjemná, myslím, že je o mě dobře postaráno.“

„Co říkáš Juniorovi a Ty-Bopovi?“

„Jsou ohavní,“ připustila Susan. „Ale důvěřuju jim, protože mě Hawk ujistil, že bych měla.“

Souhlasně jsem pokynul hlavou. „Zítra tu bude Vinnie,“ slíbil jsem jí.

„Ani Vinnie není moc okouzlující,“ poznamenala.

„To protože jsi ho neviděla střílet,“ ujistil jsem ji.

„Doufám, že taky neuvidím.“

Doobědvali jsme. Když se Susan nedívala, stačil jsem Perle podstrčit několik soust chleba. Při druhém pokusu mě ale chytila. „Ty ji učíš, aby žebrala u stolu,“ vyčetla mi.

„Jestli to bude dělat,“ namítl jsem, „nebylo by lepší, aby věděla jak?“

Susan se rozhodla předstírat, že to, co jsem řekl, není nic zábavného. „Och, můj bože,“ povzdechla si.

Odpoledne se Susan věnovala pacientům, zatímco já organizoval svůj výlet. Večer jsme spolu povečeřeli a šli brzo do postele. Perla šla naneštěstí do postele s námi, díky čemuž jsem si připadal, jako bych se pokoušel milovat vedle žirafy.

Oba jsme však dostatečně zkušení, odhodlaní i šikovní.

Takže se nám to podařilo.

52

V případu, za který jsem dostal zaplaceno šesti koblihami Krispy Kreme, jsem se už jenom výlohami za letenky dostal do ztráty. Přesto jsem byl opět v San Diegu. Se zapůjčeným koltem Python a v pronajatém autě ford Taurus jsem uháněl po silnici číslo 5 směrem k Mission Bay na návštěvu Barryho Gordona. V San Diegu bylo teplo, slunečno a příjemně, jako konečně vždycky, když zrovna není teplo, deštivo a příjemně.

Když jsem dorazil k nevelkému domku Barryho Gordona, labrador ležel na slunci na předních schodech. Tentokrát neštěkal. Možná si mě pamatoval od posledně. Nebo se mu na slunci leželo příliš pohodlně, než aby se o mě staral. Sehnul jsem se, podrbal ho za uchem a teprve pak jsem zaklepal na dveře.

Když Barry otevřel dveře, pozdravil mě „Hej“.

Odpověděl sem také „Hej“, strčil ho zpátky do obýváku a zavřel za sebou dveře.

„Co to děláte, člověče?“ ozval se Barry.

Přistoupil jsem k němu, až jsem se ho dotýkal hrudníkem a kdybych sehnul hlavu, obličej bych měl snad jen dva centimetry od jeho.

„Hej, člověče,“ opakoval Barry, „o co jde, doprdele?“

„Barry,“ pravil jsem, „vy jste mně kecal.“

„Ale hovno.“

„Z duše nemám rád, když mi lidé kecají.“

„Já vám nikdy nekecal, člověče.“

„Proč vám Evelina Karnofskyová každý měsíc posílá peníze?“ zaútočil jsem.

„Já vůbec nevím, kdo to je, člověče. Přísahám bohu.“

Udeřil jsem ho otevřenou pravou dlaní přes tvář. Úder byl dost silný, aby zavrávoral dva kroky stranou. Zvedl obě předloktí podél obličeje.

„Nic jsem neudělal,“ zanaříkal. „Nic jsem neudělal.“

„Bude to ještě mnohem horší, Barry. Povězte mi o Evelině Karnofskyové.“

„Nemůžu, člověče. Já nic nevím…“

Praštil jsem ho znovu. Obličej si stále chránil předloktími, ale náraz jej opět rozkymácel, takže spíš, než aby ho to bolelo, ho rána vylekala. Předklonil se v pase a rukama si chránil hlavu. „Evelina?“ opakoval jsem.

Barry nepromluvil. Bylo obtížné zasáhnout ho dlaní do tváře, protože byl stále hluboko předkloněný, takže jsem ho lehce udeřil do oblasti ledvin. Načež upadl. Rozhodně to nebyla rána, která by ho mohla povalit. Teď tedy nicméně ležel na zemi, rukama si chránil hlavu, kolena přitažená k bradě, celý schoulený do klubíčka.

„Evelina?“ opakoval jsem.

Zůstával ležet. Přátelsky jsem ho nakopl do boku.

„Evelina?“

„Přestaňte. Nekopejte mě. Řeknu vám to. Přestaňte.“

„Jistě,“ uklidnil jsem ho.

Sehnul jsem se a pomohl mu vstát. I vstoje však zůstal ohnutý, jako by ho někdo střelil do žaludku. Naštěstí jsem ho ani jednou neudeřil příliš silně. To by byl nejspíš zemřel.

„Potřebuju si sednout,“ oznámil naříkavě.

„Jistě.“

„Dejte mi chvilku, člověče, ať se můžu vzpamatovat.“

„Jen si dejte na čas,“ nabádal jsem ho.

Když je to zapotřebí, může zlého a hodného policajta hrát i jedna osoba.

Barry se posadil a začal si balit cigaretu. Třásly se mu přitom ruce. Levou tvář měl po políčku celou červenou. Konečně měl cigaretu připravenou. A zapálenou. Zhluboka a dlouze z ní potáhl, co nejdéle zadržel kouř a pak ho pomalu vydechl. Na chvíli se zadíval na hořící konec. Pak se poněkud předklonil, opřel se lokty o kolena a pohlédl na mě.

„Daryl není ve skutečnosti moje dcera,“ pravil.

„Ví to?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Povězte mi o tom.“

„Nevím o tom úplně všechno,“ varoval mě Barry. „Řeknu vám jenom to, co vím, oukej?“

„Povězte mi tu svou část.“

Znovu si zhluboka potáhl. „Bydlel jsem s Emily v jednom domě ve středu města,“ spustil Barry, „společně s Bunny a s párkem černých frajerů, chlápkem jménem Abner a chlápkem jménem Leon.“

Odmlčel se, aby vdechl ještě trochu kouře.

„Abner a Bunny se tak nějak dali dohromady. A já se dal dohromady s Emily. Leon si většinou vodil domů děvky.“

Cigareta dohořela. Hned si začal balit druhou, tentokrát již podstatně jistější rukou. Čekal jsem. Chvíli mu trvalo, než balení cigarety dokončil a než si ji zapálil.

„Takže, kdo měl nakonec, hm, zástoj s Emily?“ zeptal jsem se.

„Emily měla spoustu zástojů,“ odpověděl Barry. Byla s ním už docela snadná řeč, teď, když se vznášel v marijánkovém opojení. „To ale nebylo to hlavní, co se stalo.“

Přikývl jsem. Trpělivě, ale pevně.

„Emily totiž také není Darylina matka.“

„Ježíšikriste.“

Barry věděl, že se blíží k vyvrcholení. Chvilku počkal, aby mi jeho slova stačila plně dojít. Zjevně si tu situaci užíval. Cítil se konečně důležitý. A se svou druhou cigaretou se cítil i šťastný.

„Povězte mi o tom,“ vyzval jsem ho.

„Tou dobou se to mezi Abnerem a Bunny pořádně rozhořelo,“ pokračoval Barry. „Zvlášť z její strany. Chovala se před ním jako hárající čubka.“

Na chvíli se odmlčel a dokonce se pro sebe usmál. Zřejmě si na něco vzpomněl. Čekal jsem. Barry vzpomínal.

Konečně jsem ho pobídl. „Mhm.“

Potáhl z cigarety a obrátil se ke mně. Jeho úsměv začínal být trochu ujetý.

„A,“ dodal, „on ji nakonec zbouchnul.“

„Jak se jmenoval Abner příjmením?“

„Nevzpomínám si. Bylo ale takové legrační.“

„Dandy?“ nadhodil jsem.

„Ne, člověče. Ale nějak podobně.“

„Fancy?“

„Jo. To je ono. Abner Fancy. To je srandovní, co?“

„A jak se jmenovala Bunny?“

„Jak jsem vám povídal posledně. Když jsem ji znal, říkala si Bunny Lombardová.“

„To ale nebylo její pravé jméno.“

„Ne.“

„Jak se teda jmenovala doopravdy?“

„Karnofskyová,“ odpověděl Barry. „Bunny Karnofskyová. Není divu, že se přejmenovala.“

„Takže Daryl je dcera Bunny?“

„Její a Abnera,“ přitakal Bány.

„Jak tedy skončila u vás?“

Barry se usmál. Zeširoka a šťastně. Všechny facky zapomenuty. Vše odpuštěno. Znovu si potáhl.

„Ježíšikriste,“ pronesl poněkud divným, napjatým hlasem, jak pomalu vydechoval kouř. „Kde jsou mý zatracený způsoby? Nechcete taky šluka, člověče?“

„Ne, díky,“ odmítl jsem. „Jak skončila Daryl u vás?“

„Bunny nám ji dala.“

„Jenom tak?“

„Jo. Dítě mělo světlou kůži, víte, a Emily byla stejně dost tmavá. Nikoho to nezaráželo.“

Přešel jsem ke dveřím a pohlédl ven na černého labradora, jak spí na sluníčku, leží na boku s očima zavřenýma a vyplazeným jazykem. Pak jsem se obrátil zpátky k Barrymu.

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Emily měla ráda děcka,“ vysvětloval Barry. „A navíc, Bunny nám slíbila dávat peníze.“

„Potažmo její matka,“ poznamenal. „Spíš mi je záhadou, proč vám to dítě dala, než proč jste si je vy vzali.“

„Ona to dítě nechtěla.“

„Měla k tomu nějaký důvod?“

„Já nevím,“ přiznal Barry. „Třeba nechtěla nemanželské dítě. Myslím, že se prostě nehodlala o ně starat. Aspoň že je jen tak neodložila.“

„Alespoň to,“ souhlasil jsem. „Adoptoval jste ji?“

„Vlastně ne,“ řekl Barry. „Sehnal jsem si ale její rodný list. Pro případ, že by to všechno někdy vyšlo najevo.“

„Můžu ho vidět?“

„Je uložený v bezpečí.“

„V bezpečí před kým?“ zeptal jsem se.

„Před každým,“ opáčil Barry. V jeho úsměvu se objevil náznak jakési prohnanosti.

„Proto pořád dostáváte alimenty,“ poznamenal jsem.

Pokrčil rameny.

„I přesto, že jí je čtyřiatřicet a už dávno odešla,“ dodal jsem. Znovu jen trhl rameny. Cigareta dohořela, takže z ní zbyl pouhý oharek. Skoro už ho ani neudržel v prstech. Přesto si z něho ještě opatrně, aby si nespálil rty, naposledy potáhl.

„Z toho žijete,“ pokračoval jsem. „Tak jste se zmohl na tenhle dům. S tím pojištěním prarodičů to byly samé kecy. Celá ta léta jenom vydíráte Bunny.“

„Dva tisíce měsíčně zase není tolik,“ namítl.

Zamáčkl vajgla v popelníku a začal se připravovat na ubalení další cigarety.

„Takže jí bylo nějakých čtyři šest let, když Emily utekla za Leonem a pak ji zabili a…“

„Policajti mi ji tehdy poslali. Všichni mysleli, že jsem její otec,“ pokračoval Barry. „Sakra člověče, Leon si ji nechat nechtěl.“

„Pro ten švindl s vydíráním jste ji přece nepotřeboval,“ rozvažoval jsem nahlas. „Měl jste její rodný list.“

Barry pokrčil rameny. „Byla se mnou šest let,“ řekl.

Hleděl jsem na něj. Alternativní kultura mi vždycky připadala jen jako hodně tenká slupka. Nadšení různými přeludy, vlažnost k lidským citům. Barry byl podle ní bezesporu jenom takové bezpáteřní individuum. A teď najednou tohle. Vezme si k sobě Daryl a pokusí se, i když poněkud nejistě a ne příliš úspěšně, stát jejím otcem. Zavrtěl jsem hlavou.

„Co je?“ otázal se trochu bezvýrazně Barry.

„Jak do toho všeho zapadá Leon?“

„Já nevím. Chvíli šukal Emily a ta s ním nakonec odešla. Pak ji zabili. Potom už toho o něm moc nevím.“

„Byl nějak zapletený v té bankovní loupeži?“ zeptal jsem se. „To nevím.“

„Ví o Daryl?“

„Jako co?“

„Ví, že je to dcera Bunny?“

„Né. O tom jsme věděli jedině já a Emily a Bunny.“

„Abner to nevěděl?“

„Och ten, ten asi jo.“

„Nevíte, co se s ním stalo?“

„Né.“

Už se prokouřil stádiem příjemných pocitů a teď začínal sklouzávat do deprese.

„Vy víte, kdo je otcem Bunny?“ zeptal jsem se ho.

Rozbrečel se.

„To né, člověče. Kurva, já nevím nic. Nikdy jsem nic nevěděl. Nikdy jsem taky ničím nebyl.“

„No, myslím, že jste byl Daryliným otcem,“ opravil jsem ho. „Svým způsobem.“

53

Spolu s kapitánem Samuelsonem jsme seděli nad snídaní v lahůdkářství Nata a Ala na Beverly Hills, jen dva stoly od Larryho Kinga. V boxu s námi seděl ještě jeden člověk, světlovlasý muž s úzkým obličejem, agent FBI jménem Dennis Clark. Samuelson prohlásil, že nemá důvod tahat Leona do města a že je o něm známo, že má spoustu právníků, takže za současného klimatu si Samuelson nepřeje, aby nějaký advokát toho černocha začal veřejně vykřikovat něco o policejním obtěžování.

„Naopak,“ pokračoval, „Jestliže půjdeme s vámi, když tam zaskočíte na kus řeči, bude to vypadat jenom jako projev zdvořilosti.“

„Také to zmenšuje šance, že mě zastřelí,“ dodal jsem.

„To asi taky,“ souhlasil Samuelson.

Objednal jsem si míchaná vajíčka na cibulce. Samuelson si dal pšeničný šrot, Clark pil černou kávu.

„Jsem tady, protože mi volal Epstein,“ prohlásil Clark. „Chodili jsme spolu do Akademie. Je to dobrý agent a dobrý chlap.“

„Ceníme si toho,“ ujistil jsem ho.

„Pamatujte si tedy, že má přítomnost je zcela neoficiální.“

Přikývl jsem. Samuelson si vzal další lžičku cereálií.

„Potřebujeme jenom tvou fyzickou přítomnost, Dennisi,“ pravil Samuelson. „Nemusíš říkat jediné slovo.“

„Jenom aby bylo jasno,“ opakoval Clark.

„Chápeme,“ uklidňoval ho Samuelson.

„A když budu přísahat, že jsem tam nebyl, oba mi to potvrdíte.“

„Samozřejmě,“ slíbil jsem.

Clark pohlédl na Samuelsona.

„Samozřejmě, Dennisi,“ přidal se i on. „Stoprocentně.“

Clark přikývl a napil se kávy. Samuelson si pšenici trochu pokropil netučným mlékem a snědl další lžičku.

„Proč jste se rozhodl znova si s ním promluvit?“ zeptal se mě Samuelson. „Potom, co jste z něho posledně nic nevypáčil.“

„Dostal jsem z něj tiché přiznání, že znal Emily Gordonovou.“.

„Tu zabitou rajdu.“

„Ano.“

„To jste ale věděl už předtím.“

„No, jistě.“

„Dozvěděl jste se ještě něco jiného?“

„Ne.“

„Proč si tedy myslíte, že tentokrát budete úspěšnější?“

„Pořád doufám,“ odpověděl jsem.

„Jste taková voština v zadku,“ poznamenal Samuelson.

„Věřím v důslednost,“ pravil jsem.

„Oukej,“ pravil Samuelson. „Zajedeme si s ním promluvit.“

Kapitánu losangeleské policie a agentovi FBI se v Leonově domě dostalo více respektu nežli mně s Hawkem. Stejný uvítací tým jako posledně nás pozval dál, dokonce bez osobní prohlídky. Vstoupili jsme do stejné poněkud komické místnosti, kde na nás ve stejném křesle jako posledně čekal Leon. Dnes byl oblečený do volné černozlaté košile. Upřel na nás stejný naprogramovaný pohled.

Samuelson se představil a pokračoval. „Se Spenserem jste se, myslím, už setkal.“

Leon krátce souhlasně přikývl. Současně tak chtěl vyjádřit, že to na něj příliš velký dojem neudělalo.

„A tento další pán,“ dodal Samuelson, „Je zvláštní agent Dennis Clark z Federálního úřadu pro vyšetřování.“

Samuelson vyslovil „Federální úřad pro vyšetřování“ krásně dramaticky.

„Spenser a já spolupracujeme s FBI,“ pravil Samuelson vážně.

„Jo?“

„Jde o jeden starý případ,“ pokračoval Samuelson. „Z roku 1974.“

„Jo.“

„No, abychom nechodili kolem horké kaše,“ pravil Samuelson rozhodně. „Víme, že jste v něm zapletený.“

„Zapletenej v čem?“ zeptal se Leon.

„FBI nás informovala, že jste byl angažován v přepadení jedné bostonské banky roce 1974, při níž zemřelo jakési mladé děvče, které bylo s vámi.“

„V Bostonu?“

„Mhm. Ta žena se jmenovala Emily Goldová a my víme, že to bylo vaše děvče. Nejsme si jistí, jestli jste ji zabil vy,“ pokračoval Samuelson, „ale FBI si myslí, že ano, a požádala nás, abychom si s vámi promluvili.“

„FBI si myslí, že jsem v Bostonu zabil nějakou couru?“

Hleděl přitom upřeně na Clarka.

„Jo.“

„Ukažte mi něco, jako že jste z FBI,“ vyzval ho Leon.

Clark mu ukázal služební průkaz. Leon si ho pečlivě prohlédl. „Vy sám si myslíte, že jsem někoho v Bostonu zabil?“ zeptal se ho. Clark zavrtěl hlavou.

„Tak,“ řekl Leon Samuelsonovi, „o kom to doprdele mluvíte, že si myslí, že jsem zabil nějakou rajdu?“

„O agentovi jménem Malone,“ odpověděl Samuelson, „z bostonské kanceláře.“

„Malone?“

„Jo. Evan Malone.“

„Lžete.“

„Policajti nelžou, Leone,“ opáčil Samuelson. „To přece víte.“

„On ví, že jsem ji nezabil.“

„Můžeme vám dokázat, že jste ji znal,“ vmísil jsem se.

„Malone ví, že jsem to neudělal, ten hnusnej lhář.“

„Jak to, že to ví?“ chtěl vědět Samuelson.

„Já v tý zasraný bance nebyl, člověče.“

„Kde jste byl?“

„Já byl jenom řidič. A Malone to ví.“

„Jak?“ vypálil Samuelson.

„Člověče, já mu to pověděl. On ví, že jsem tu děvku nezastřelil.“

Na chvíli jsme ztichli. Měli jsme pravdu. Jako by nám to všem najednou došlo. Moji společníci to ale nechali říct nahlas mě. „Vy jste byl krtek,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Byl jste tajný spolupracovník. Informátor. Pracoval jste pro federály a Malone byl váš kontakt.“

„Jo.“

Zdálo se, že to odhalení Leona ani moc nevzrušuje. Pořád ještě věřil, že se FBI o něho postará.

„A když došlo k té bankovní loupeži, FBI nechtěla, abyste byl kompromitován.“

„Správně.“

Přikývl jsem.

„Takže, kdo zabil Emily Goldovou?“ otázal se Samuelson.

„Já nevím, člověče. Už jsem vám to povídal. Já byl v autě. Teprve když vypadli z banky, řekli mi, že Emily zastřelili a ať koukám padat.“

„Kdo byl v té bance?“

„Shaka, Bunny, jeden bílej hippiovskej parchant, jeho jméno si ani nepamatuju, a Emily.“

„Shaka byl Abner Fancy?“

„Jo. Jistě.“

„Emily tam šla s nimi?“

„Ne, tohle jsem už ale všechno říkal Malonemu, krucinál. Emily byla průzkumník. Šla dovnitř chvíli před ostatními, aby okoukla situaci. Bylo domluvený, že když do tří minut nevyjde ven, tak má akce začít. Dovnitř šli oni. Já byl řidič.“

„A nikdo nikdy neřekl, kdo ji zastřelil?“

„Ne, člověče. Já myslel, že to byl nějakej zasranej frajerskej člen bankovní stráže, kterej to do ní napálil, dokud jsem si nepřečet v novinách, že se neví, kdo ji zabil. Pak už mě Malone sebral a vyexpedoval mě z města.“

Clark zapomněl na svůj slib mlčenlivosti.

„A usadil vás tady?“ zeptal se Leona.

„Jo.“

Clarkova tvář zůstala bez výrazu.

„Kde je Shaka?“ chtěl vědět Samuelson.

„To nevím.“

„Co ten bílý hippiovský parchant?“

„Ten je mrtvej.“

„Jak?“

„Slyšel jsem, že ho Shaka zastřelil.“

„Proč?“

„Protože to byl zasranej feťák a měl zasraný kecy o tom střílení v bance.“

„A Shaka ho podezíral, že je krysa.“

„Lepší mít jistotu,“ poznamenal Leon souhlasně.

„Pro toho bílého hippiovského parchanta ale ne.“

„Co Bunny?“

„Doprdele, člověče, já Bunny neviděl od tý doby, co se to stalo.“

„Copak jste nebyl její hlavní šoustek?“

Leon pokrčil rameny.

„Jenom nějakej čas,“ připustil. „Bejvala Shakaova, když si ještě říkal Abner Fancy. Pak ji kvůli Emily nechal, tak byla najednou sama. A protože Bunny měla pěkně žhavou kundičku, tak jsem ji nějakej čas šoupal. Nechal jsem ji ale ještě před tím zástojem s bankou. Myslím, že tenkrát zase začala koukat po Abnerovi.“

„Který si teď už říkal Shaka,“ poznamenal jsem.

„Jo, tehdá jme byli pořádný blázni do všelijakejch jmen,“ přiznal Leon.

„Víte, že Emily měla manžela?“

Leon se slabounce usmál.

„Slyšel jsem to.“

„A dítě.“

„Jo, Daryl. To dítě si pamatuju. Emmy ji přinesla, když přišla za mnou.“

Mlčeli jsme.

„Co se ale zas teď do toho všeho serete, chlapi?“ ozval se Leon nakonec.

„Možná bychom vás mohli dostat za mříže, Leone,“ odpověděl Samuelson. „A zahodit klíč.“

„Mě! Mě se nemůžete, kurva, ani dotknout! Mám přece tu dohodu se zasranou federální vládou. Jen se ho zeptejte, tý zkurvený FBI.“ Leon ukázal prstem na Clarka. „On vám to poví.“

„Se mnou žádnou dohodu nemáte, Leone,“ pronesl Clark zřetelně.

„Polibte si prdel. Zeptejte se Malonea. Nemůžete se mě ani dotknout Dohodli jsme se spolu.“

Na to nikdo nic neřekl.

„Oukej. Buďto mě zatkněte, nebo odsud vypadněte,“ vyzval nás Leon. „Bez svýho právníka už nepromluvím ani slovo.“

Samuelson se zvedl.

„Ještě se vrátíme,“ pravil.

Pak jsme všichni tři odešli.

Cestou zpátky řídil Samuelson. Po chvíli se ozval Clark: „Víte, oni se nesnažili jenom o to, aby si Leona udrželi jako informátora.“

„Já vím,“ řekl jsem.

„Nechtěli, aby vyšlo najevo, že jeden z jejich placených informátorů účinkoval jako řidič při přepadení banky,“ prohlásil Clark.

„Já vím,“ opakoval jsem.

„Promluvím si s Epsteinem a uvidím, jestli máme nějakou šanci. Třeba nakonec budeme moct tuhle záležitost otevřít a trochu provětrat.“

„Taky třeba budeme moct zašít Leona,“ dodal Samuelson.

„To proberu s Epsteinem také,“ slíbil Clark. „Umíte si ale představit, jaké to je bojovat se systémem, jehož jste součástí.“

„To chápu,“ přitakal Samuelson.

„Právě proto já v žádném systému nejsem,“ poznamenal jsem.

„Skutečně?“ zeptal se Samuelson. „Mluvil jsem o vás s nějakými lidmi z Bostonu. Ti mi řekli, že vás vyhodili pro neukázněnou paličatost.“

„To byl další důvod,“ odvětil jsem.

54

Cítil jsem se jako doma. Víceméně. Byl večer, já se nacházel v Quirkově kanceláři a krmil jeho i Epsteina novinkami z Kalifornie.

„Myslíte, že by Leon takhle rozvázal, kdyby tam s vámi nebyl Clark?“ zeptal se Quirk.

„Ne. Leon si totiž myslel, že ho Clark nějak ochrání. Za osmadvacet let si musel sakra zvyknout na myšlenku, že ho federálové budou hájit,“ odpověděl jsem.

„Takže teď víme, že federálové na tom případě seděli,“ ozval se Epstein. „Co ale pořád nevíme je, kdo zabil Emily Goldovou.“

„Mohli bychom sem přivézt Bunny Karnofskyovou a zeptat se jí,“ navrhl jsem.

„Jenom na základě toho, co nám řekl Leon?“ podivil se Epstein. „Osmadvacet let po té události?“

„Jde o hrdelní zločin,“ namítl jsem.

„Jistě,“ odpověděl. „A taky se jedná o dceru Sonny Karnofskyho. Takže ji zaručeně obklopí advokáty tak těsně, že ji třeba ani nezahlédneme.“

„Navíc bychom ji tím varovali,“ dodal Quirk. „A podle mého názoru by to dopadlo tak, že by vzápětí spolu se svým mužem odjela někam hodně daleko a nikdo by si zaručeně nemohl vzpomenout kam.“

„Znáte jejího muže?“ zeptal jsem se Quirka.

„Ziggy Czernak. Býval jedním ze Sonnyho bodyguardů.“

„Teď je tedy bodyguardem Bunny.“

„Třeba je to opravdová láska,“ namítl Quirk.

„Třeba.“

Quirk pohlédl na hodinky. „Už je pozdě,“ řekl. „Moje žena se bude zlobit.“

„Vy se bojíte své ženy?“ popíchl jsem ho.

„Nojo. Hodláte to říct té holce?“

„Daryl?“

„Jo.“

„Že její rodiče nejsou ti, o kterých si to myslí?“

„Jo.“

„Nevím. Pořád ještě potřebuju zjistit, kdo zabil… tu ženu, kterou považuje za svou matku.“

„Tak končí den,“ poznamenal Epstein.

Za jediným Quirkovým oknem se snášel letní večer. Nebyla ještě úplná tma, ale obloha byla temně modrá a tato barva pronikala i celou atmosférou. Bývaly časy, kdy tohle bývala moje nejoblíbenější chvíle celého dne.

„Takže, co hodláte dělat?“ zeptal jsem se.

Epstein s Quirkem se na sebe podívali.

„Pořád se ještě musím poprat se svým mateřským úřadem,“ prohlásil Epstein.

Přikývl jsem.

„Sonny má různé možnosti,“ ozval se Quirk. „A já bych nechtěl Bunny vyplašit, aby někam nezmizela.“

Rozhodl jsem se nezmínit se o tom, že jsem ji už mohl vyděsit já svou návštěvou. Napadlo mě, že alespoň prozatím bude nejlepší předpokládat, že ji nechají tam, kde je, a pokusí se odstranit mé.

„Potřebujeme dostat samotnou Bunny,“ navrhl jsem.

„Dostaneme ji,“ slíbil Quirk.

„Máte nějaký návrh?“

„Vy s Hawkem byste ji mohli odtamtud přivézt,“ navrhl Quirk.

„Skvělá myšlenka,“ podotkl Epstein. „To říkám samozřejmě neoficiálně.“

„Hawk je se Susan,“ podotkl jsem.

Quirk přikývl.

„Myslím, že Frank a já bychom ho mohli nahradit. Samozřejmě jako civilní osoby v době pracovního volna.“

„Můžu se toho zúčastnit,“ souhlasil Epstein.

„Neoficiálně,“ podotkl jsem.

„Samozřejmě,“ přitakal Epstein. „Neoficiálně.“

„Bylo by fajn, kdybychom věděli, kde se nachází Abner Fancy.“

„To by bylo,“ přidal se Quirk.

„Nechci, abyste se moc vyčerpávali,“ pokračoval jsem, „ale nedívali jste se po něm?“

Quirk pokývl hlavou.

„Nemáme ho v evidenci,“ odpověděl Epstein. „Nevíme, kde je, dokonce ani jestli vůbec žije.“

„No,“ poznamenal jsem, „až budu s Bunny mluvit o samotě, zeptám se jí na to.“

„Dejte nám vědět,“ vyzval mě Quirk, „kdy nás budete chtít v Cambridgi.“

„Dám,“ slíbil jsem jim. „Budete se muset seznámit s novou Perlou.“

„Je klidná?“

„Není,“ pravil jsem. „Bude na vás štěkat, běhat kolem vás a jestli se jí budete líbit, tak na vás vyskočí, opře se packami o ramena a olíže vám obličej.“

„Myslím, že jsem s ní už jednou docela dobře vyšel,“ řekl Epstein.

55

Cestou z policejního velitelství mě začalo sledovat auto od okamžiku, kdy jsem zabočil na Massachusetts Avenue. Byl to tmavě rudý lincoln a jeho řidič byl opravdu dobrý. Zařadil se několik aut za mnou, občas však změnil své postavení, jednou dokonce na rovném úseku, kde jsem neměl příliš šance se mu ztratit, odbočil a objel blok. Je samozřejmě snazší sledovat někoho v noci, protože pronásledovatel představuje pouze pár reflektorů, podobný všem ostatním. V této části města však bylo kvalitní pouliční osvětlení a provoz čilý, takže viditelnost byla dobrá.

Když mě někdo stopoval posledně, bylo to s úmyslem mě zastřelit. Předpokládal jsem, že tentokrát je důvod stejný. Určitě to byl někdo od Sonnyho. Vzhledem k tomu, jak z jejich pohledu katastrofálně dopadly poslední jedna či dvě příležitosti, tentokrát to rozhodně byl nějaký specialista, jako třeba Harvey. Mohl bych objet blok, vrátit se k policejnímu velitelství a pronásledovatele nejspíš odradit. Byl by to však jenom zbytečný odklad a navíc, když se něco bude dít, daleko spíš to pomůže vyřešit celý tenhle svinčík, než když se nic dít nebude. Otázka byla, kde se to má odehrát. Zatímco jsem o tom přemítal, ujížděl jsem dál po Mass. Avenue přes South End do Back Bay. Na Beacon Street jsem odbočil vlevo a za prvním blokem jsem zahnul doprava po nájezdu na Storrow Drive. Pak jsem pokračoval podél řeky na západ do Allstonu, vjel na pozvolný nájezd k Andersonově mostu a pak zahnul doleva směrem od mostu na North Harvard Street. V polovině bloku jsem zabočil na parkoviště u Harvardova stadionu a zastavil. Odemkl jsem palubní přihrádku a vytáhl odsud devítimilimetrový browning, který jsem tu uchovával pro naléhavé případy. Vsunul jsem první náboj do komory, jemně sklopil bicí kohout dopředu, vystoupil z auta a prošel otevřeným průchodem do téměř absolutní temnoty pod tribunou. Za méně stresujících okolností jsem sem občas zašel se Susan, která běhání po schodech nahoru a dolů považovala za dobrý způsob kondičního tréninku. Podle mých zkušeností to byl nejlepší způsob, jak si udržet bolavá kolena. Vystoupal jsem po přístupovém schodišti a vyšel do měsícem ozářeného prostoru dole na tribuně, v blízkosti hřiště.

Harvardův stadion je kotel, otevřený na svém severním konci. V nejvyšším patře stadionu je krytá galerie, kudy diváci mohou procházet, než najdou svá místa k sezení. S browningem v pravé ruce jsem vyběhl po schodech, vděčný v této chvíli za všechny ty hodiny se Susan. I tak to nahoru byla pěkně dlouhá cesta. V jasném měsíčním světle jsem se cítil docela nápadný. Vzpomněl jsem si na jeden úryvek z Eliota… něco o pleteni nervů vržených na stěnu zázračnou lucernou… V zádech jsem měl krajně nepříjemný pocit, jako by mi tam mířila nějaká zbraň. Jak jsem se hnal vzhůru, slyšel jsem svůj tep i namáhavé dýchání. I když jsem měl na nohou tenisky, mé kroky mi v bledém prázdném prostoru stadionu připadaly velice hlučné. Nikdo však po mně nevystřelil.

Na vrcholku tribuny jsem se ocitl pod střechou galerie, ohraničené zídkou dosahující mi po prsa. Z místa, kde jsem stál, jsem měl rozhled téměř po celém stadionu. Nikde se nic nehýbalo. Harvey třeba nebyl fanda mužstva Crimson a neznal tento stadion tak dobře, jako já. Nebo také věděl, kde jsem, a rozhodl se postupovat opatrně. Hrdlo jsem měl celé sevřené. Dýchal jsem stále ještě přerývaně. Nic se nedělo. Kde jsou? Čekal jsem v tichosti a v měsíčním světle. Nic. Čekal jsem dál. Nic. Stále jsem čekal. Náhle jsem na protější straně stadionu, nedaleko brankové čáry, uviděl pomalu se zvedat nějakou postavu. Sklouzl jsem pohledem pod sebe. Na své straně jsem rozeznal také jednu postavu. Byli tedy přinejmenším dva. V matném světle jsem si nemohl být jistý, ale nezdálo se, že by někdo z nich byl Harvey, což znamenalo, že on bude na stadionu ještě někde jinde. Zdálo se nepravděpodobné, že by poslali kohokoliv jiného, zejména potom, co jsem navštívil Czernakův dům. A zejména poté, co jsem hovořil s Bunny. Nyní bylo jasně vidět, jak se ti pokrčení muži dole vynořili ze schodišť. Oba měli v ruce brokovnice. Senzace. Vtom se na uzavřené straně stadionu, těsně za brankovými tyčemi na opačné straně hřiště, zjevila na schodišti třetí postava. Dokonce i ze svého místa jsem si byl jistý, že tentokrát je to Harvey. Zůstal jsem nehnuté stát. Také ti tři pronásledovatelé se zastavili a pomalu si prohlíželi stadion. Pak popošli několik kroků nahoru a znovu se rozhlíželi.

Uvědomil jsem si, proč jim trvalo tak dlouho, než dorazili. Nejprve totiž kontrolovali prostory pod tribunami. Pátrání začali ze stran a směřovali do středu, kde čekal Harvey. Nyní pokračovali podobným způsobem na stadionu, kde postupovali odspodu nahoru, a když cestou nikoho neobjeví, budou pokračovat podél galerie směrem ke středu, kde stál Harvey. Nepovažoval jsem za příliš chytré nechat je v tomto úsilí pokračovat. I když chlápek na opačné straně byl na střelbu z krátké ruční zbraně trochu daleko, možná nějakých sto metrů, ten chlápek blíž byl zato jako sedící kachna. Natáhl jsem browning a narovnal se ve stínu jedné podpěry. Opřel jsem lokty o zídku a pistolí, kterou jsem třímal pevně v obou rukou, zamířil na vzdálenějšího muže tak, že střed jeho těla jsem dostal těsně nad mušku na konci hlavně. Pak jsem pečlivé srovnal mušku do středu hledí, nadechl se, zadržel dech a pomalu stiskl spoušť. Nepřestal jsem, dokud nevyšlo pět ran. Jedna z nich ho zasáhla, možná dvě. Náhle se totiž zamotal, upustil pušku a svalil se k zemi. Vlastní zásah jsem neviděl. Tou dobou jsem byl už na nohou a pálil po druhém muži, který byl podstatně blíž. Neměl kam uniknout. Klekl mezi řadami sedadel na jedno koleno a pozvedl pušku. Pak se však skácel na záda a brokovnice padla na něj. Rozhlédl jsem se po Harveyovi. Byl pryč. Zvonilo mi v uších. To ticho na stadionu po sérii výstřelů bylo skoro hlasitější než samotná střelba.

Byl jsem teď sám s Harveyem a ve stínu matného měsíčního světla mě čekala trochu jiná hra. Do toho, Harvarde. Nemohl utéct. Nemohl se přece vrátit k Sonnymu a oznámit mu, že jsem ty další dva zabil a jeho zahnal. Tuto hru přece už hrál dřív, a dosud nikdy neprohrál. Proto byl přesvědčen, že mě dokáže zabít Já měl však ještě čtyři náboje v browningu a pět v Šéfově Speciálu po boku. Proto jsem doufal, že zabiju já jeho.

Stál jsem teď bez hnutí, ani jsem nedýchal a jenom naslouchal. Ze Soldier Field Road byla občas slyšet slabá ozvěna dopravního hluku. Vála sotva patrná bríza, která možná obsahovala nepatrný náznak vůně řeky. O Harveyovi však nesvědčil jediný závan, jediný zvuk, jediná viditelná známka. Co bych dělal, být na jeho místě? Věděl, kde se nalézám, nebo alespoň kde jsem byl, když jsem střílel na jeho kolegy. Nejspíš se tedy rozběhl ke mně. To znamená, že bude někde na galerii. Odložil jsem browning na zídku, vytáhl svou osmatřicítku, natáhl ji a vzal do levé ruky. Při střelbě levou rukou jsem sice nemohl příliš doufat, že bych trefil vrata od stodoly, ale jestli se Harvey dostatečně přiblíží… Znovu jsem uchopil browning. Harvey jistě očekává, že se budu držet u zadní stěny galerie, abych byl chráněný proti střelbě z prostoru stadionu. Proto jsem se přitiskl k přední stěně. Dále nejspíš čeká, že zůstanu na místě. Proto jsem se přikrčil a pohnul se kupředu, s hlavou stále pod úrovní zídky.

Stadion byl cítit, jak obvykle stadiony bývají – po burácích nebo popkornu, nebo po obojím. Pomyslel jsem si, že i římské Koloseum bylo nejspíš také cítit po burácích nebo popkornu, nebo po obojím. Pohyboval jsem se velice pomalu a velmi opatrně, posouval jsem jednu nohu před sebe a pátral po čemkoliv, co by mohlo zašustit a prozradit mě. Na zemi však nic neleželo. Má poklona údržbářské četě harvardského zařízení. Tímto způsobem jsem se přesunul kolem dvou schodišťových ústí, s browningem stále mířícím před sebou, připraveným ke střelbě. Jestli se vydal po schodech vzhůru z místa, kde jsem ho viděl naposledy, pak bychom se měli co nejdřív potkat.

Dýchal jsem co nejtišeji otevřenou pusou. Naslouchal jsem a rozhlížel se kolem sebe. Snaha vnímat je fyzické povahy. Když nebudu na místě, kde mě čekal, získám, byť na krátký okamžik, výhodu. Nebo taky ne. Zaslechl jsem tiché vrkání holubů a uvědomil si, že hnízdí pod okrajem střechy arkády. Někde se ozval zvuk zatřepetání křídel, jako by se jeden z holubů obracel na posteli, a náhle se objevil Harvey, skrčený jako já u přední zídky, se zbraní namířenou proti zadní stěně. Ještě stále otáčel hlaveň proti mně, když jsem ho zasáhl doprostřed těla čtyřmi zbývajícími střelami z browningu.

Ta výhoda byla dostatečná.

56

Byl jsem sám ve svém bytě na Marlborough Street, seděl jsem u kuchyňského pultu, před sebou vysokou sklenici skotské se sodou a čistil jsem browning.

Právě jsem zabil tři muže, z nichž dva jsem ani neznal. Co jsem to měl za zaměstnání, když při něm musím za příjemné měsíční noci na stadionu jedné z Břečťanových univerzit zabít tři lidi. Doufejme jenom, že zítra není rodičovské sdružení. Před nedávnem to byli další dva lidé na Taftově univerzitě. Kdybych v univerzitním kampusu zastřelil ještě někoho dalšího, byl bych už nejspíš zralý na definitivu. Upil sem polovinu obsahu sklenice.

Někdy lidem pomáhá práce. Kdo ale teď tu pomoc vlastně potřebuje? Chce Daryl doopravdy vědět, co jsem zjistil? Pomůže jí to? Přísluší mně, abych o tom rozhodoval? Několik lidí doposud zemřelo při pátrání po něčem, co možná nikdo vědět ani nechce. I když to nebyli hodní lidé. Já však věděl, že toho pronásledovatele musím zabít, když jsem ho zavedl na stadion, který jsem znal, a on evidentně ne. Nevěděl jsem, jestli tam budou další jeho pomocníci v záloze. Ale také jsem nevěděl, jestli tam nebudou. Dělal jsem to všechno snad jenom ze zvědavosti? Kvůli tomu, že jsem takový šťoura, který chce zjistit, co lidé skrývají? Tak teď to vím. Nebo přinejmenším toho vím většinu. Stálo to ale za všechny ty mrtvé? Udělal jsem tu práci, protože jsem byl schopen ji udělat. Možná, že nedokážu dělat nic jiného. Nikdy jsem nevynikal v práci pro jiné. Tenhle druh aktivit mi alespoň umožňoval žít podle svého.

Protáhl jsem smotek látky hlavní browningu a vytáhl ho čistý. Pohlédl jsem do hlavně, byla bez poskvrnky. Otřel jsem celou pistoli hadrem, vysunul zásobník, spustil bicí kohout a znovu se napil. Ve světle kuchyňské linky se téměř plná dvoulitrová láhev stojící na pultě konejšivě třpytila. Nabíjel jsem zásobník browningu jednotlivými náboji. Vklouzávaly dovnitř lehce, žádný nezabíral o nic větší prostor, než bylo nezbytné. Pěkné věcičky, ty střely. Pevné. Nábojnice z blýskavé mosazi, měděný povlak na projektilech, jen s drobným ostrůvkem prosvítajícího olova na samotné tupé špičce. Když byl zásobník plný, zasunul jsem ho do pažby pistole.

Tou dobou jsem měl už zase prázdnou sklenici. Namíchal jsem si další drink, odnesl ho k přednímu oknu a ve čtvrt na tři ráno jsem se zahleděl na Marlborough Street. Cihlová a kamenná průčelí domů byla slepá. Ani jedno okno nesvítilo. Auta zaparkovaná v ulici se zdála tichá a osamělá a holé pouliční lampy dělaly ulici ještě opuštěnější, než jak jsem ji znal.

Živil jsem se touhle prací, protože jsem se pro ni rozhodl, a jestli člověk má žít podle svých zásad, musí to být opravdové zásady a člověk je musí nějak dodržovat. Jak je ten citát z Hemingwaye? Správné je to, co člověk cítí jako dobré poté, co to vykoná. To nepomáhalo. Dlouze jsem se napil skotské se sodou. Pak tu byl další citát – bylo to od Audena? Sladová whisky udělá pro člověka k odůvodnění cest božích víc nežli Milton. Viděl jsem svou tvář, jak se odráží ve skle. Byl to obličej chlapa, který kdysi boxoval, soudě hlavně podle rozpláclého nosu a malých jizviček kolem očí.

Vrátil jsem se ke kuchyňské lince a pohlédl na pistoli browning 9 mm, ležící na pultu. Jako lidský výtvor to byl krásný kousek. Dobře udělaný. Přesný. Dokonale vyvážený. S kovově modravým povrchem. S černou rukojetí. Se vším, co má být a ani kouskem navíc. Forma následuje obsah. Se zásobníkem plným a na místě. Avšak s žádným nábojem v komoře. Jak tak ležel na kuchyňské lince, nebyl o nic nebezpečnější než třičtvrtěkilové kladivo.

Možná, že Harvey žil svůj život také podle svých zásad. A snad byl i těm zásadám věrný. Třeba právě proto vešel do neznámého temného stadionu, i když oba jeho pomocníci byli již vyřízení. Co by asi dnes v noci dělal, kdyby zvítězil? V tom že by byl jediný rozdíl? Že mě to trápilo víc, nežli by to trápilo jeho?

Vzal jsem skleničku s pitím, obešel s ní servírovací pult, zvedl telefon a zavolal Susan. Její hlas byl obtěžkaný spánkem. „Počítám, že jsem tě asi vzbudil,“ poznamenal jsem.

„Je třičtvrtě na tři,“ opáčila Susan. „Jsi v pořádku?“

„Víceméně,“ odpověděl jsem. „Potřeboval jsem slyšet tvůj hlas.“

Ospalost jí z hlasu zmizela jako mávnutím proutku.

„Kde jsi?“ chtěla vědět.

„Doma.“

„Jsi opilý.“

„Trochu,“ připustil jsem.

„Potřebuješ, abych k tobě přijela?“

„Ne,“ odvětil jsem. „Jenom potřebuju, abys mi řekla, že mě miluješ.“

„Já tě doopravdy miluju,“ prohlásila Susan. „Někdy si dokonce myslím, že jsem tě milovala celý svůj život.“

„Celý život jsi mě přece neznala,“ namítl jsem.

„To je bezvýznamná maličkost,“ ujistila mě Susan.

„Miluju tě,“ pronesl jsem procítěně.

„Já vím,“ přitakala Susan. „Stalo se něco zlého?“

„Musel jsem zastřelit nějaké lidi,“ řekl jsem.

„Nejsi ale zraněný.“

„Ne.“

„Musel jsi přece zastřelit nějaké lidi už dřív v minulosti. Je to součást práce, kterou děláš.“

„Já vím.“

„Ale,“ pokračoval jsem, „Jenom málokdy při pátrání po tak ničemném grálu.“

„Je tohle pravda?“

„Pravda zní někdy líp, než je to ve skutečnosti,“ poznamenal jsem.

„Souhlasím. Ale není to žádný ubohý cíl, ničemný grál.“

„A k tomu ještě hromada násilí.“

„Ty ale jsi násilník,“ konstatovala Susan. „Celý svůj život.“

„Co je v tom dobrého?“ nadhodil jsem.

„Není to ani dobré, ani špatné,“ odpověděla Susan. „Prostě to takové je. To, jaký jsi, vychází z několika pravidel, která třeba sám ani nedokážeš formulovat.“

„Doprdele,“ zaklel jsem.

„Ty víš, že je to pravda,“ řekla. „Jakkoliv mizerně se teď cítíš, a i když z tebe mluví trochu kořalka, v hloubi své duše víš, že jsi nejednal špatně.“

„Třeba je to lež, kterou si namlouvám.“

„Ne,“ ujistila mě Susan.

„Jednoznačně ne?“

„Jsem cvokař. Tudíž to mohu říct. A kromě toho,“ dodala Susan, „ty sám jsi ten zatracený grál.“

„Jsem?“

„Ano, jsi,“ odpověděla. „Pátrání po svatém grálu, to je celoživotní hledání, jak být tím, čím doopravdy jsi.“

„A to je správná věc?“ chtěl jsem vědět.

„Je to to jediné možné,“ odpověděla. „Ať tak, nebo tak. Takový prostě jsi.“ V jejím hlasu jsem zaslechl úsměv. „A nechť už to znamená cokoliv, já bych nechtěla, abys byl jiný.“

„I kdybych to dokázal?“ nadhodil jsem.

„Což bys nedokázal,“ ujistila mé Susan.

„Co ze mě tedy dělá něco lepšího, než byl Harvey?“

„Myslíš, že bych se někdy zamilovala do Harveye?“

„Ne.“

Nic jsem neříkal. Susan mě chvíli nechala mlčet. S mlčením jsme nikdy neměli problém.

„Tady máš ten rozdíl,“ ozvala se Susan konečně.

„Jsem dobrý, protože mě miluješ?“ opáčil jsem.

„Ne. Já tě miluju, protože jsi dobrý.“

Znovu následovala chvilka družného ticha.

Pak jsem znovu promluvil: „Děkuju, paní doktorko.“

„Dej si trochu skotské,“ odpověděla Susan. „A zavolej mi ráno.“

57

Kdybych s ní mohl hovořit sám,“ prohlásil jsem k Hawovi, „třeba bych ji dokázal přimět, aby promluvila.“

„Copak toho ještě nevíš dost?“

„Ne. Potřebuju se dozvědět, kdo zabil Emily Gordonovou.“

„Nemyslíš, že to vypadá už jako pouhá posedlost?“ nadhodil Hawk.

„Susan říká, že je to tím, že jsem svůj vlastní grál.“

„Tak to nejspíš bude,“ přitakal Hawk. „Ty toho ale už teď víš víc, než si klientka přála, abys zjistil.“

„Chci to prostě vědět,“ trval jsem na svém.

„Och,“ odpověděl Hawk „Je rozhodně důležité, že k tomu máš rozumný důvod.“

Opět jsme seděli v Hawkově autě a popíjeli kávu. Stáli jsme na parkovišti na konci vyvýšené cesty v Paradise. Bylo fajnové ráno. Na teploměru bylo pětadvacet stupňů, slunce už stálo nad obzorem a vála jemná bríza. Za námi se nekonečně vzdouval Atlantský oceán. Bylo dost chladno na to, aby znatelně ubylo exotických koupacích úborů. Avšak v pokleslém světě má i dokonalost své vady.

„Po čem pátráme?“ zeptal se Hawk, když kolem nás projel malý stříbrný mercedes se skládací střechou a zamířil směrem k Paradise Neck.

„Po čemkoliv, co uvidíme,“ odpověděl jsem. „Hlavně jsme tady ale proto, abychom vymysleli nějaký způsob, jak se dostat k samotné Bonnie Karnofskyové.“

„Teď, když jsi zastřelil každého kromě Bunny,“ podotkl Hawk, „tak určitě nic podobného nebudou čekat.“

„Nezastřelil jsem nikoho, kdo by se jmenoval Karnofsky,“ ozval jsem se.

„Zatím,“ poznamenal Hawk „Ty se tedy domníváš, že je s mámou a s tátou.“

„Téměř jistě,“ přitakal jsem. „V tom domě v Lynnfieldu není ani známka života. Ať ji už Sonny chrání před čímkoliv, začíná mít nedostatek úkrytů. Vsadil bych svou pověst na to, že ji převezl k sobě domů.“

„Ty ale žádnou pověst nemáš,“ namítl Hawk

„Oukej, takže ta sázka neskrývá žádné riziko.“

„A my nevíme, před čím ji chrání?“

„Možná,“ připustil jsem. „Možná před vraždou. Nebo si nepřeje, aby se někdo dozvěděl, že je vinna mícháním ras.“

„Jako otcové zakladatelé,“ nadhodil Hawk

„Ale ne jako matky zakladatelky.“

„To nevíš,“ poznamenal Hawk.

„Chceš říct, že mohl existovat takový Solly Hemings?“

Hawk se ušklíbl. „Nejspíš to byl můj předek,“ řekl.

Upil jsem ještě trochu kávy. Pár hrníčků kafe ještě nikdy nikomu nevadilo. Povzbuzuje to mozek Když jí vypiju dost, povzbudí to můj mozek natolik, že neusnu. Ale jako pomocník při přemýšlení o složitém problému… byl bych blázen, kdybych to nevyužil.

„Tak jak se k ní dostaneme?“ otázal jsem se.

„Obléknu se jako Solly Hemings a budu se procházet před jejich domem tak dlouho, až mě uvidí a přemožena chtíčem vyběhne ven, a vtom ji chytíme.“

Opřel jsem si hlavu o opěrku. „Radši bychom měli vymyslet nějaký náhradní plán,“ navrhl jsem. „Pro případ, že by ten tvůj nefungoval.“

„Pesimisto,“ pronesl Hawk.

Dopili jsme kávu. Vystoupil jsem z auta, došel ke stánku a koupil další dva pohárky.

„Můžeme vtrhnout dovnitř a odvést ji,“ nadhodil Hawk. „Nebo ji můžeme vylákat ven.“

„Ten dům je jako normanská pevnost,“ poznamenal jsem. „Když vrazíme dovnitř, spousta lidí přitom přijde k úrazu.“

„A my dva budeme nejspíš mezi nimi,“ podotkl Hawk.

„Takže, jak ji vylákáme? Kromě té lsti se Solly Hemingsem.“

Chvíli jsme o tom mlčky přemýšleli. Před naším autem se s hlasitým křikem pralo klubko racků o půlku pomeranče.

„Máme její dceru,“ poznamenal Hawk.

„I kdyby jí na ní dostatečně záleželo, tohle bych nemohl,“ oznámil jsem.

„Využít dceru k polapení matky?“

„Správně.“

„Člověče, ty jsi divný,“ řekl Hawk. „A vůbec nejsi zábavný. Předevčírem jsi zastřelil tři chlapy. A teď se zdráháš využít dceru proti její matce.“

„Někdy sám sobě připadám divný,“ odpověděl jsem.

Popíjeli jsme kávu. Rackové na sebe vzájemně vřeštěli. Kolem projel ford pick-up. Směřoval do města a táhl za sebou na podvozku velkou plachetnici.

„Musíme se nějak dostat dovnitř,“ povzdechl jsem si.

Hawk se dlouze nadechl, pomalu vydechl, ale nic neříkal.

„Ty víš, že musíme,“ řekl jsem.

„Mhm.“

Vedle našeho auta prošly dvě dívky v módních přeludech a miniaturních plavkách. Nesly plážové tašky, deku a tranzistorové rádio.

„Příliš mladé,“ poznamenal jsem.

Hawk smutně přikývl. „Já vím,“ odpověděl.

Káva byla už zase vypitá. Tentokrát se pro ni vypravil Hawk. S tím pitím kávy nesmíme přestat; nakonec nám přece pomoct musí.

„Ten dům sousedí vzadu s vodou,“ nadhodil jsem.

Hawk na mě pohlédl. Obličej se mu rozjasnil. „Myslíš, že tam mají soukromou pláž?“ zeptal se.

„Kdybys měl tolik prachů a vlastnil takovouhle usedlost, nenechal by sis zřídit soukromou pláž?“

„Nechal.“

„A kdybys byl Bonnie Karnofskyová Czernaková a byl jsi v tom domě zavřený s mámou a tátou, k čemu by ses dříve nebo později rozhodl?“

„Poté, co jsem zhlédl Pohled?“

„Tak,“ souhlasil jsem.

„Vzal bych si deku a tranzistor a šel k moři.“

„Já taky,“ přitakal jsem.

„Potřebujeme člun,“ rozhodl Hawk.

„Potřebujeme spoustu věcí,“ dodal jsem. „Ale máme alespoň nápad.“

„Což se nestává tak často,“ ucedil Hawk.

„To ne,“ přitakal jsem. „Jenom mě překvapuje, že jsem ho zaregistroval, když se dostavil.“

58

Spolu s Hawkem a Jesse Stonem jsme seděli v městském člunu, který se s tiše bublajícím motorem mírně pohupoval asi sto metrů od břehu na oceánské straně Paradise Necku. Člun řídil kapitán přístavu, mohutný chlap jménem Phil v modrých džínách se šlemi.

„Tohle je Karnofskyho pláž,“ pravil Stone.

Měl na sobě služební košili, na které měl připíchnutý odznak, džíny, baseballovou čepičku a tenisky. Byl ozbrojen Smith & Wessonem .38 s krátkou hlavní, stejným, jako jsem používal já. Perfektní volba. Hawk, bavící se jako vždycky, měl na sobě modré sako a bílé kalhoty a jednu z těch jachtařských čepic s dlouhým kšiltem, jakou nosil Hemingway.

„Můžeme předpokládat, že nás viděli?“ zeptal jsem se.

„Jistě. To vůbec nevadí. Jsou na nás zvyklí, že tu jezdíme.“

„Ta úzká stružka vede mezi skalami rovnou nahoru na vrcholek toho kopce za Sonnyho domem,“ informoval nás Stone. „Máme letecké snímky, jestli chcete.“

„To se hodí.“

Stone přikývl.

„Za těmi skalami, možná osmdesát sto metrů, začíná sousední pozemek,“ pokračoval.

„Jak to vypadá na druhé straně?“

„Tam to sahá dál,“ odpověděl Stone. „Až na druhou stranu tohoto mysu. Je tam jenom volný průjezd k vodě.“

Kapitán udržoval člun přídí proti vlnám, s motorem jen v minimálních otáčkách.

„Tu pláž asi hodně využívají,“ nadhodil jsem.

„Sonny nikdy. Stará dáma vzácně.“ Zkoumavě jsem přejížděl zrakem po skalách a stromech v okolí pláže.

Asi patnáct metrů od břehu bylo ve vodě zakotvené dřevěné plató se skákacím prknem.

„To plató je jejich?“ zeptal jsem se.

Stone přikývl.

„Používají je?“

„Občas sem na návštěvu přijíždí jejich dcera. Ona a její manžel ho využívají.“

„Jak je tam hluboko?“

„Phile?“ obrátil se Stone na kapitána.

„Sedm metrů,“ odpověděl Phil. „Dno spadá pěkně ostře už od samého břehu.“

Chvíli jsme seděli tiše, zatímco daleko za námi křižovalo hladinu Atlantiku několik plachetnic a pár rybářských lodí se pachtilo proti větru. Na břehu se nic nehýbalo. S výjimkou párku nějakých mořských ptáků s dlouhými zobáky, kteří bez zjevného efektu ďoubali do skalisek. Přesně jsem věděl, jak se cítí.

„Jakpak často využívají to plató?“ zeptal jsem se. „Nekontrolujeme to tady každý den,“ odpověděl Stone. „Ale když je pěkně, je jejich dcera pokaždé u vody. Chvíli se peče na slunci a pak si jde zaplavat k tomu dřevěnému ostrůvku. Počítám, že se tak ochlazuje. Ten její s ní plave jenom občas. Jinak plave sama.“

„Váš člun bychom asi použít nemohli, viďte?“ zeptal jsem se. „Ten patří městu.“

„Stejně si myslím, že si ho nemůžeme půjčit.“

„Nemůžete.“

„Vy toho moc nenapovídáte,“ poznamenal jsem, „viďte?“

„To je takový experiment,“ vysvětloval Stone. „Když nemám co říct, pokouším se neříkat to.“

„Možná to někdy taky zkusím,“ odpověděl jsem.

„Máte nějaký plán?“ chtěl vědět Stone.

„Mluvíme teď neoficiálně?“ ujistil jsem se.

„Vypadám snad jako televizní zpravodaj?“ odsekl Stone.

„Kde v téhle záležitosti stojíte?“ zeptal jsem se ho.

„Jsem stranou.“

„Nežádám od vás nic jiného, než abyste se do toho nemíchal,“ prohlásil jsem.

„To umím docela dobře,“ slíbil Stone.

59

Usadili jsme se na opačné straně mysu u paty stezky, kudy vedl přístup k vodě. Zodiac, který Hawk sehnal, lehce poskakoval na vlnkách narážejících na kameny v malé zátoce. S Hawkem jsme si přivezli piknikový koš jako kamufláž naší přítomnosti mezi balvany pro každého, kdo by nás viděl. I když, popravdě řečeno, Hawk jako účastník pikniku příliš nevypadal. Nicméně nám ten koš posloužil alespoň k tomu, abychom do něj uložili kopec sendvičů, jež jsme nakoupili v jednom lahůdkářství v Paradise. Dál jsme tam měli dalekohledy a jako jejich zdůvodnění knihu ptactva, i když Hawk zrovna nevypadal ani jako pozorovatel ptáků. Sledoval jsem dalekohledem Karnofského pláž, přičemž jsem se kryl za skálou a jenom opatrně přes ni vykukoval. Hawk se mezitím živil sendvičem s rostbífem a upíjel z termosky kávu.

„Dokážeš vůbec tuhle věc řídit?“ zeptal jsem se ho.

„Samozřejmě,“ ujistil mě Hawk. „Kdysi jsem s tím celý rok jezdil.“

„Co jsi dělal?“

„Prováděl jednu tajnou operaci,“ odpověděl Hawk. „V Barmě.“

„Všechno, co děláš, by mělo být vlastně tajné,“ poznamenal jsem.

„Jsme tu už třetí den,“ oznámil Hawk, „a zatím jsme neviděli nic krom blbých mořských racků.“

„Díval jsem se do té knihy a podle ní se ti ptáci správně jmenují racci sleďovi.“

„Ale hovno,“ pronesl Hawk.

Znovu si ukousl kus sendviče a usrkl kávy.

„Susan je v pořádku?“ zeptal se mě.

„Jo. Včera v noci tam byl Quirk.“

„Líbí se mi,“ odvětil, „pomyšlení na Quirka, jak tam pochoduje, aby vystřídal na hlídce Ty-Bopa.“

„Jenom doufám, že Ty-Bop nezačne šňupat koks a nerozpoutá v západní Cambridgi střelbu.“

„Ty-Bop bude čistý, dokud tohle neskončí,“ pronesl s jistotou Hawk. „Jak dlouho se tady budeme ještě poflakovat?“

„Dokud se neukáže, nebo dokud nepřijdeme na nějaký lepší nápad,“ odsekl jsem.

„To jsem si myslel,“ řekl Hawk „Jak Susan vychází s těmi všemi bezpečnostními opatřeními?“

„Už s tím má zkušenosti z minula.“

„Je to pro ni trochu těžké.“

„To je, ale myslí, že já za to stojím.“

„Zatraceně,“ povzdechl si Hawk „Představ si jenom, za co bych potom stál já.“

„Ha, ha,“ pravil jsem posměšně.

„Ha, ha?“

„Tady je, konečně.“

Hawk spolkl poslední sousto sendviče a dopil kávu. Pak se obrátil na břicho, vysoukal se po kamenech vzhůru a uvelebil se vedle mě. Společně jsme se dívali na Bonnie Czernakovou a na jejího muže. Oba měli na sobě plavky, Bonnie nesla plážovou tašku. Doprovod jim dělali další dva muži, kteří jim rozestavěli plážová lehátka. Manželský pár se posadil.

„To je její muž?“ zeptal se Hawk.

„Ziggy,“ potvrdil jsem.

„Ten, co zpívá reggae?“

„Tohle není ten Ziggy,“ upřesnil jsem.

Bonnie vytáhla z tašky přenosné rádio, postavila ho vedle křesla na zem a začala ho ladit. Za okamžik se k nám linula rocková hudba. Bonnie na sebe naplácala vrstvu oleje na opalování, nasadila si na oči neprůhledné bílé stínítko a opřela se do křesla. Ziggy mezitím mluvil do mobilního telefonu. Osobní strážci se usadili pod stromy a vypadali pěkně unuděně. Já a Hawk jsme leželi za balvany, střídavě se dívali dalekohledem a také se nudili. Za námi sebou na úvazném lanu mírně poškubával zodiac. Slunce svítilo jasně a vytrvale. Kameny byly celé žhavé. Bonnie se usilovně pekla na svém lehátku a opálená kůže se jí leskla olejem.

„Jestli ji brzo nedostaneme,“ poznamenal Hawk, „zemře na melanom.“

„Až bude plavat k plató,“ rozhodl jsem.

„Peč se, bejby, peč,“ povzbuzoval ji Hawk Asi ve třičtvrtě na tři, když už jsem pomalu začínal vypadat jako starý námořník, se Bonnie zvedla, odhodila stínítko z očí na zem, přešla k vodě, trochu jí na sebe nastříkala a pak do ní skočila.

„Oukej,“ pravil jsem Hawkovi.

Sklouzli jsme z kamenů do zodiacu. Já se sehnul nad motorem, jako bych ho opravoval, a Hawk s jedním veslem pomalu vypádloval zpoza skály a směrem ke břehu, na kterém seděl Ziggy se svými bodyguardy. Mě podle pohledu znali, zato Hawka dosud nikdo z nich neviděl. Proto jsem měl odvrácený obličej a stále jsem stál shrbený nad motorem. Bonnie zatím mířila k plovoucímu ostrůvku a téměř nám nevěnovala pozornost. Byla zdatný plavec a vypadala dobře. Při plavání však držela pořád hlavu dost vysoko nad hladinou, takže se nepohybovala moc rychle. Susan plavala stejně. Bylo to kvůli účesu.

„Myslím, že nám došel benzin,“ zavolal Hawk na muže na břehu.

„Ale, tohle není žádná zasraná benzinová pumpa,“ odpověděl hlasitě Ziggy. Zůstal přitom sedět. „Koukejte vypadnout.“

„Tak mě nechte alespoň zavolat z vašeho mobilu,“ zakřičel Hawk. „Máme jenom jedno veslo a s ním tyhle necky kolem celého Necku nedostanu.“

Tou dobou jsme už byli mezi Bonnie a břehem.

„Čemu z toho koukejte vypadnout kurva nerozumíte?“ zahulákal Ziggy.

Bonnie se vyšvihla na plató a začala ze sebe stírat vodu jako Esther Williamsová. Oba osobní strážci se přesunuli po bok Ziggymu a tvářili se hrozivě. Jeden z nich nám ukázal, abychom zmizeli. Hawk pokrčil rameny, obrátil člun a začal pádlovat pryč od břehu, těsně vedle plovoucího ostrůvku. Pak mu pádlo vyklouzlo z ruky.

„Doprdele,“ pronesl nahlas a vztyčil se.

Já stále zůstával shrbený nad přívěsným motorem. Ten měl elektrický startér, napojený na mohutnou námořní baterii ležící na dně člunu. Když jsme splavali až do těsné blízkosti plató, Hawk na ně stoupl, popadl Bonnie kolem pasu a zase se jedním krokem vrátil do člunu. Ve stejném okamžiku já stiskl knoflík startéru, motor zaburácel a člun poskočil kupředu. Hawk se složil na záda, ale Bonnie ze svého objetí nepustil. Oba bodyguardi na břehu měli tou dobou už zbraně venku, ale nemohli střílet kvůli obavám, aby nezasáhli Bonnie. Na nohách byl už i Ziggy. Ten vykřikoval, Bonnie ječela, ale motor byl natolik hlasitý, že jsem ani jednoho pořádně neslyšel.

60

Bonnie nepřestávala drmolit od místa, kde jsme ji zajali, až ke břehu na městské straně šíje, kde jsme společně vystoupili ze zodiacu, protože tu parkovalo naše auto.

„Kdo jste… Já vás znám… Vy jste byl v našem domě… Co chcete dělat… Můj otec vás zabije… Co se mnou uděláte… Můj otec si mě najde… Otec vás zabije…“ Drželi jsme Bonnie z obou stran za ruce a poměrně rychle ji postrkovali po pláži, až jsme ji nakonec vecpali na zadní sedadlo Hawkova automobilu. Nasedl jsem vedle ní. Hawk vklouzl za volant a rozvážným tempem vyrazil.

Vydržela kafrat celou cestu až do Cambridge.

„Radši byste mi neměli ubližovat… Jestli se mě dotknete, můj táta vás zabije… Proč mi tohle děláte… Jestli chcete peníze, otec vám zaplatí… Táta má tuny peněz…“

Dlouhé roky pobytu na slunci nebyly vůči její pokožce moc vlídné. Bonnie byla silně opálená a na kůži měla spoustu drobounkých vrásek ve tvaru kosočtverců, jež však byly patrné jen při pohledu z velké blízkosti. Já byl dost blízko. Nechtěl jsem, aby najednou otevřela dvířka a vyskočila z auta, nebo aby stáhla okénko a začala ječet. Byl bych nejraději, kdyby sklapla a mlčela, ale toto, usoudil jsem, je jedno z rizik únosů.

Zabočili jsme na příjezdovou cestu vedle Susanina domu, prošli kolem obrovité postavy Juniora a pak po zadním schodišti k jejímu bytu. Poté, co zjistil, kdo se to tu objevil, Junior nám další pozornost nevěnoval. Odemkl jsem dveře a vešli jsme dovnitř. Z ložnice se vynořila Perla, prakticky se plížila při zemi, vrčela a krátce štěkala, dokud neuviděla mě. V tom okamžiku vyrazila podle Bonnie a vyskočila na mne přesně tak, jak ji to odnaučuji, položila si packy na moje ramena a začala mi kousavě líbat nos, což docela bolelo. Ještě když jsem přijímal toto Perlino přivítání, Hawk usadil Bonnie v obýváku. Bylo skoro pět hodin, což znamenalo, že Susan každou chvíli skončí se svým posledním pacientem.

„Budete toho litovat,“ říkala právě Bonnie. „Až vás můj otec najde, budete toho hrozně litovat.“

Perla přehopsala na opačnou stranu pokoje a vyskočila na gauč vedle Bonnie. Ta zaječela. Perla jí očichávala obličej a Bonnie se celá stulila do klubíčka. Hawk vypadal pobaveně. Potichu na Perlu zamlaskal, ta seskočila z gauče a přitiskla se k němu. Seděli pak spolu bok po boku ve velkém křesle a Hawk ji popleskával po hřbetě. Otevřely se přední dveře a do místnosti vešel Vinnie Morris se zbraní v ruce. Pohlédl na mě i na Hawka a zbraň zase schoval. Bonnie si ani nevšiml.

„Slyšel jsem, že tady nahoře někdo chodí,“ pronesl Vinnie.

„Kde je Ty-Bop?“ zeptal jsem se ho.

„Venku před domem.“

„A ty hlídáš uvnitř.“

„Jako starší,“ dodal Vinnie na vysvětlenou.

Kývl jsem směrem k Bonnie.

„Teď,“ pravil jsem Vinniemu, „bude zřejmě třeba ještě větší obezřetnosti.“

„Jistě,“ opáčil Vinnnie a vydal se po schodech dolů.

„Nechtěla byste se napít?“ nabídl jsem Bonnie.

„Jako třeba whisky?“

Přikývl jsem.

„Jo,“ přitakala. „Dejte mi chivas s ledem.“

Pohlédl jsem na Hawka, který se ušklíbl.

„Ano, pane, šéfe,“ pronesl nahlas a odsunul se do kuchyně, kde Susan měla uložené pití.

Vzal jsem židli s rovným opěradlem a sedl si na ni rozkročmo, čelem k Bonnie.

„Co vlastně se mnou chcete dělat?“ zeptala se mě. „Máte ponětí, kdo jsem? Dokážete si vůbec představit, do jakých problémů jste se dostali?“

„Jistě,“ opáčil jsem.

Hawk se vrátil z kuchyně a podal Bonnie naplněnou whiskovou skleničku. Ta ji vzala do obou rukou a pořádně si lokla. Nezdálo se, že by jí vadila skutečnost, že to není Chivas Regal. Hawk se na ni chvilku zahleděl, ale pak se zase vrátil do kuchyně.

„Proč tedy nic neřeknete?“ dorážela Bonnie.

„Dáváte přednost oslovení Bonnie nebo Bunny?“ zeptal jsem se.

Chvilku na mě zírala. „Přišel jste do mého domu,“ řekla. „Byl jste to vy, a Ziggy se svými chlapci vás vyhodili.“

„Odešel jsem důstojným způsobem,“ namítl jsem. „Bunny nebo Bonnie?“

„Bonnie.“

Hawk se vrátil s miskou plnou ledu a se skoro plnou láhví Dewarovy skotské. Oboje odložil vedle ní na konferenční stolek.

„Prosím vás,“ ozvala se, „pusťte mě. Otec vám za mě dá spoustu peněz a já to namouduši nikomu nepovím.“

Do pokoje vešla Susan. Všichni jsme se dívali, jak Perla lítá divoce po místnosti a skáče na Susan, přestože ji napomíná. Konečně se uklidnila natolik, že se opět dalo mluvit.

„Tak to je ona,“ poznamenala Susan s pohledem upřeným na Bonnie.

„Ano, to je ona,“ opakoval jsem.

„A já jsem teď spolupachatelkou únosu.“

„Počítám že ano,“ přitakal jsem.

Bonnie upila ještě trochu skotské. Susanin příchod jí poněkud dodal kuráž. Pocit ženské sounáležitosti je dost silná emoce.

„Kdo jste?“ zeptala se nahlas.

„Jsem Susan.“

„Co je tohle za místo?“

Susan se usmála. „To je můj domov,“ řekla.

„Proč mě sem přivezli?“

„Já vidím hned několik důvodů,“ odpověděla Susan. „Nikoho zřejmě ani nenapadne, že by vás mohl hledat právě tady. A i kdyby to někoho napadlo, je tu několik ozbrojených mužů. A konečně si myslím, že původní plán počítal také s tím, že bych mohla být nápomocná při rozhovoru s vámi.“

Bonnie měla prázdnou skleničku, proto si dolila další skotskou.

Susan se na mě tázavě podívala. „Mám tak zhruba pravdu?“

„Do puntíku,“ potvrdil jsem.

„Aby se mnou mluvila?“ podivila se Bonnie.

„Ano.“

„Nic víc nechcete?“

„Potřebuju vědět pár věcí,“ informoval jsem ji.

Znovu se napila skotské. Susan mluvila rozumně. I já jsem teď hovořil rozumně. Hawk jí přinesl whisky. Whisky jí pomohla.

„Jako třeba co?“ zeptala se.

„Co se stalo Abneru Fancymu?“

Bylo vidět, jak se jí stáhlo hrdlo. Hleděla na mě bez jediného slova.

„Shakaovi,“ dodal jsem.

Když promluvila, její hlas byl pořádně přiškrcený.

„Můj tá… komu že?“

„Váš táta?“ doplnil jsem ji.

Zavrtěla hlavou.

„Váš otec ho zabil, nebo ho nechal zabít,“ pokračoval jsem.

„Ne.“

„Bonnie,“ ozvala se Susan, „nezabil váš otec Abnera kvůli vám?“

Bonnie znovu zavrtěla hlavou a napila se.

„Protože jste měla vztah s černochem?“

Bonnie stále potřásala hlavou skloněnou čelem k zemi a s očima upřenýma na podlahu.

„Protože jste porodila barevné dítě?“

Bonnie zvedla hlavu a doširoka otevřela oči.

„Které jste odložila, viďte?“ pokračovala Susan. „K Emily Gordonové?“

„Vy a vaše matka již celá léta platíte Barrymu Gordonovi za mlčení,“ vmísil jsem se.

„To byla podpora,“ ozvala se. „Pro Daryl.“

Přikývl jsem. Susan si sedla do křesla, které stálo blízko Bonnie. Já se posadil proti ní. Hawk se opíral o stěnu za Susaniným křeslem, ruce zkřížené na prsou, oči upřené na Bonnie, obličej zcela bezvýrazný. Bonnie stále ještě vypadala jako ženská pěkně. Trávila však příliš času na sluníčku, čímž jí zhrubla kůže. A strávila také spoustu času jako Sonnyho dcera a Ziggyho žena, díky čemuž jí zhrubla duše. Přesto však bylo stále patrné, proč ji Leon pořád považuje za pořádně žhavou potvoru.

„Kdo ji zabil?“ zeptal jsem se.

„Kdo…?“

„Kdo zabil Emily?“

„Já nevím.“

„Ale víte,“ opravil jsem ji. „Byla jste přece v bance, když se to stalo.“

„Já…“ usrkla trochu skotské. „Nebudu o tom mluvit.“

„Co ten běloch?“

„Běloch?“

„V bance.“

„Rob,“ dovtípila se. „Ten to udělal.“

„Mhm? Kdepak je Rob teď?“

„To nevím.“

„Shaka přece Roba zabil,“ řekl jsem. „Aby nemohl mluvit.“

Znovu upila whisky a rozhodně přikývla. „Správně,“ pronesla. „Tak se to stalo.“

„Shaka zastřelil Roba,“ zopakoval jsem, „aby mu zabránil přiznat se k vraždě?“

Znovu přikývla. Nebyla moc chytrá a všechna ta kořalka jí navíc nepomáhala. Potřásl jsem hlavou.

„Zabila jste ji vy,“ pravil jsem.

„Ne,“ ohradila se.

„Shaka byl jejím milencem. Rob se do toho všeho namotal jenom kvůli míru a lásce a proto, aby skoncoval s imperialistickou agresí. Vy jste původně byla Shakaovou milenkou, on vás přivedl do jiného stavu, ale pak vás kvůli Emily opustil. Zastřelila jste ji, abyste získala Shaku zpátky.“

Bonnie znovu sklonila hlavu a rozplakala se.

„Dokážu si představit, jak jste se cítila,“ oslovila ji Susan. „Milovala jste ho, nosila jste jeho dítě. Odložila jste to děcko po narození kvůli tomu, že jinak by vás byl opustil?“

Bonnie přikývla, aniž zvedla hlavu. Pořád ještě plakala.

„A on se potom chytil ženské, u které bylo to dítě.“

Bonnie znovu souhlasně pohnula hlavou.

„Najednou se začal o to dítě zajímat?“

Opět přikývnutí. Susan se smutně usmála.

„To je strašné,“ pronesla nahlas. „Vy jste se vzdala svého dítěte, abyste mohla být se Shakaem, a nakonec se to dítě stalo příčinou, která od vás Shaku odvedla.“

Bonnie teď plakala již nahlas.

„Proboha živého,“ ozval jsem se. „Milenci, děti. Vy jste si prostě jen tak střídali postele, jako by se nic nedělo.“

„Byla to jiná doba,“ pravila Susan jemně.

Bonnie zvedla uslzenou tvář a pohlédla na Susan. „To byla,“ ozvala se. „Bylo to tehdy jiné. Já ho tolik milovala, a ta mrňavá židovská čubka mi ho odvedla a ještě k tomu využila mé vlastní dítě.“

„Takže jste neměla na vybranou,“ napověděla Susan. „Měla jste zbraň i příležitost.“

„Milovala jsem ho příliš, než abych jí ho nechala.“

„Rozumím,“ pravila potichu Susan.

„Když bylo po ní, dítě poslali zpátky Barrymu a já zase měla Shaku.“

„Toho ovšem zabil váš otec,“ poznamenal jsem.

Upustila skleničku na podlahu. Ten zvuk přiměl Perlu vyskočit a vklouznout za Susanino křeslo. Susan k ní automaticky natáhla ruku a poplácala ji po hřbetě. Bonnie skryla tvář do obou dlaní, předklonila se a začala se kolíbat zepředu dozadu. Snažila se popadnout dech mezi hlasitými vzlyky, které otřásaly celým jejím tělem.

„A pak vás dal Ziggymu,“ pokračoval jsem.

Nemohla promluvit, ale místo toho přikývla. Zůstali jsme sedět. Nikdo nic neříkal.

Konečně jsem se ozval já. „Pošleme vás domů. Až budete moct, zavolejte svému otci a nechte mě s ním promluvit.“

61

Stál jsem na zápraží Susanina domu, když Sonny Karaofsky vystoupil ze zadního sedadla černého mercedesu s kouřovými skly. Za ním zastavil cadillac Escalade, také celý černý a s tmavými skly. Vypadalo to hrozivě. Sonny stál osamocen vedle auta a chvíli se na mě díval. Na verandě za mnou seděl na zábradlí Vinnie. Ty-Bop a Junior se s předstíranou znuděnou nonšalancí opírali vedle něho. Junior držel v ruce brokovnici.

Sešel jsem po schodech na chodník a Sonny zamířil přes dvůr ke mně. V jasném slunečním světle vypadal staře a unaveně.

„Kde je?“ zeptal se.

„Uvnitř,“ odpověděl jsem.

„Přiveďte ji ven,“ poručil.

„Ne. Vy půjdete dovnitř.“

Sonny mlčel. Čekal jsem.

„Ukažte mi ji,“ pronesl pak Sonny.

Souhlasně jsem kývl a mávl rukou nad hlavou. Otevřely se dveře Susanina domu a v nich se objevil Hawk s Bunnie.

Sonny se na ni mlčky zahleděl zdánlivě nekonečným pohledem. Uvědomil jsem si, jak je horko. Odněkud z výšky nad námi se ozývalo vytrvalé vrzání cikád. Ve žhavém nehybném vzduchu byly stromy tiché.

„Jak se dohodneme?“ otázal se Sonny.

„Půjdete dovnitř. Promluvíme si. Pak vy s Bonnie odejdete a bude po všem.“

„O čem budeme mluvit?“

„Musíme vyřešit nějaké problémy,“ odpověděl jsem.

Sonny byl nevychovanec, ale nebyl hloupý. A miloval svou dceru. Momentálně neměl žádnou páku a věděl to. Vešli jsme do domu a spolu s Bonnie a Hawkem se usadili v Susanině pracovně v přízemí, naproti ordinaci. Susan byla také dole. Bonnie zatím nepromluvila a Sonny na ni pohlédl jenom jednou při svém příchodu. Pak soustředil svůj pohled na mě a čekal.

„Když bylo Bonnie osmnáct,“ začal jsem, „poslal jste ji na univerzitu, aby se jí dostalo vzdělání, byla z ní dáma a stala se něčím jiným, než jenom dcerou gangstera.“

Sonny ani nemrkl. Kůže pod bradou se mu skládala do laloků a víčka měl tak pokleslá, že mu z očí zůstaly jenom štěrbiny.

„Ona se ale dostala do špatné party, stala se z ní příslušnice hnutí hippies a ze školy odešla. Zapletla se s drogami, sexem a revolucí. Navázala poměr s jedním černochem, se kterým měla nakonec i dítě. Po porodu se toho dítěte zbavila a dala je nějakým dalším hippies jménem Emily a Barry Gordonovi. Později tu Emily během loupežného přepadení banky zabila, protože na ni žárlila. Nato se celá zoufalá vrátila domů.“

Sonnyho brada se dotýkala jeho prsou. Ruce měl složené na břiše. Na nich byly patrné jaterní skvrny. Oči pod pokleslými víčky postrádaly jakýkoliv výraz. Připadalo mi, jako by na mě zírala nějaká želva.

„Naštěstí měla FBI jednoho informátora, který se do té bankovní loupeže také zamíchal a oni nechtěli, aby to vyšlo najevo. Takže celou záležitost pohřbili. Lidé v bance neviděli, kdo při přepadení střílel, a informátor FBI byl venku v autě. Takže zbývali jen tři lidé, kteří věděli, kdo Emily zastřelil. Bonnie, jeden běloch jménem Rob, a černoch Abner Fancy, který si říkal Shaka.“

„Jestli to je pravda, pak to všechno zaručeně vím,“ ozval se Sonny. Hlas měl sytý a trochu ochraptělý. „Jestli to pravda není, proč mi to všechno říkáte?“

„Chci, abyste věděl, co všechno mi je známo,“ odpověděl jsem. „Roba, toho bílého bojovníka za mír, zastřelil Shaka v rámci preventivních opatření. A pak jste dal zabít i Shaku, protože on byl už jediný, kdo věděl, že Bonnie zastřelila Emily.“

Sonny si opřel bradu ještě hlouběji. Jeho pohled, vysílaný zpod víček, však ani na chvilku nezakolísal. Teď, když měl předkloněnou hlavu, jsem viděl, jak mu mezi řídkými bílými vlasy prosvítá kůže na temeni.

„A taky nejspíš proto, že to byl takový černý beran, který přefiknul vaši bílou ovečku.“

„Nevím, co mají znamenat ty kecy o bílé ovečce,“ ozval se Sonny. „To ale nevadí. Jestli to, co říkáte, není pravda, pak nemáme o čem mluvit. Když připustíme, že je, co pak?“

„Na to právě musíme přijít. Máte vnučku, která o tomhle všem nic neví, a které by určitě neprospělo, kdyby se to dozvěděla. Ona si myslí, že je dcerou Emily a Barryho Gordonových. Jestli se ale přesto někdy dozví pravdu, pak by to nemělo být v souvislosti s procesem, při kterém budou soudit její matku za vraždu její nevlastní matky, a jejího dědečka za vraždu jejího otce.“

Bonnie seděla naprosto tiše a jen upírala oči na otce. Byl to hodně komplikovaný pohled. Obsahoval strach, závislost, možná lásku, snad i trochu odporu.

„Můžete to prokázat?“

„Že Bonnie zabila Emily?“ zeptal jsem se. „Sakra, jistě. Nevidím ale důvod, proč bych to měl dělat.“

„Co tím chcete říct?“

„Vaše dcera je přece už bezpečně uklizená vedle toho fešáckého a okouzlujícího Ziggyho. Kdybych to mohl dokázat vám, asi bych to udělal, to ale není pravděpodobné. Nikdo vás ještě za nic nedostal.“

Na okamžik to vypadalo, že je Sonny dokonce potěšen. Vzápětí se ale vzpamatoval a věnoval mi opět pohled tvrdý jako skála.

„Takže já navrhuji následující. Postaráte se, aby nikdo neobtěžoval Susan, a já zapomenu na Bonnie.“

„Mohl bych vás zabít,“ poznamenal Sonny.

„A celý příběh dostane vzápětí Martin Quirk,“ opáčil jsem. „Znáte Quirka?“

„Znám ho.“

„Jestli se Susan cokoliv stane, dostane Quirk veškeré podrobnosti.“

„Když s tím budu souhlasit, je Bonnie volná a může odejít?“ ujišťoval se Sonny.

„Může jít,“ ujistil jsem ho. „Ziggy je už dostatečně velký trest.“ Sonny obrátil oči k dceři. V jeho pohledu byla nejspíš stejná směs pocitů, jako prve v jejím, ale on byl zvyklý nedávat je najevo, takže to bylo obtížné bezpečně rozeznat.

„Tati?“ oslovila ho Bonnie naříkavým hlasem malé holčičky, jaký dokáže vyloudit vlastně jen zralá padesátiletá žena.

Sonny si pro sebe přikývl hlavou. Znovu pohlédl na Bonnie, pak se obrátil ke mně.

„Dohodnuto,“ pravil a vstal.

Ještě jednou sklouzl pohledem ke své dceři. „Pojď,“ vyzval ji.

Bonnie se po mně podívala. Udělal jsem souhlasné gesto. Moment zaváhala, pohlédla ještě na Hawka a pak se zvedla.

„Ještě než odejdete,“ ozval jsem se, „měl bych poslední otázku.“ Sonny se zastavil a čekal.

„Evan Malone,“ řekl jsem. „Ten chlápek od FBI, co žije na penzi v New Hampshire.“

„No a co?“

„Víte, kde je?“

„Jo.“

„Najdu ho někdy?“

„Ne.“

Přikývl jsem. Hawk se natáhl a otevřel dveře pracovny. Sonny pohlédl na svou dceru a ukázal hlavou ke dveřím.

„Žijte blaze,“ popřál jsem jim.

Načež nás oba Karnofští opustili.

62

Seděl jsem na vrchním schodu předního zápraží a pozoroval, jak po Linnaean Street chodí lidé. Vedle mě se usadila Susan a jí po druhém boku Hawk. Popíjel jsem z láhve belgické světlé pivo Blue Moon, Susan a Hawk usrkávali z křišťálových skleniček šampaňské Iron Horse. Chutě jsou různé. Před domem právě procházela nějaká žena bez nalíčení a s dlouhými vlasy, v beztvarých béžových šatech s květinovým vzorem, sahajícími jí až ke kotníkům. Perla, zázračná fenka číslo II, pobíhající za plotem před Susaniným domem, se jakýmsi pro nás nepochopitelným způsobem rozhodovala, na koho zaštěká a koho bude ignorovat. Na ženu v květovaných šatech se rozštěkala.

„Proč se rozhodla na ni štěkat?“ zeptal jsem se nahlas.

„Myslím, že za to můžou ty šaty,“ odpověděla Susan.

„Já bych řekl, že to byl celý její vzhled,“ přidal se Hawk.

„To je cambridgeská móda,“ podotkla Susan.

„Jestli tohle je cambridgeská móda, jak si potom myslíš, že vypadáš ty?“

„Lidi mě považují za extravagantní zjev,“ odpověděla Susan.

Perla se postavila na zadní, s předními packami opřenými o vršek plotu, a pozorně se dívala směrem, kterým zmizela žena v šatech. Mezi lopatkami měla stále ještě zježené chlupy.

„Ti osobní strážci byli nejspíš zbyteční,“ nadhodil jsem.

„Myslíš lidi typu Ty-Bopa a Juniora, postávající na zápraží?“ zeptal se Hawk.

„Tady bydlí sami tolerantní sousedé,“ poznamenala Susan.

„Kolik lidí ale přejde na druhou stranu ulice, když jdou kolem?“ chtěl vědět Hawk.

„Každý.“

Hawk se usmál a usrkl ze skleničky šampaňské. Pak pohlédl na mě. „Jestli ti tedy dobře rozumím,“ zeptal se, „tak my dva jsme postříleli téměř všechno, co se ve východní Massachusetts hýbalo, jenom abychom zjistili, kdo zabil Emily Gordonovou.“

„Správně,“ přitakal jsem.

Hawk zamyšleně přikývl.

„Protože jsi to slíbil Paulovi a Daryl.“

„Ano.“

„I když ti pak Daryl oznámila, že už o to nestojí.“

„To řekla, ano.“

„A když jsi konečně zjistil, kdo to byl, dohodl ses s ní i s jejím otcem a nechal jsi je jít.“

„Ty by sis přál strávit zbytek života hlídáním Susan?“ zeptal jsem se ho.

„Záleží na tom, co jiného bych mohl dělat,“ odpověděl Hawk „Ale chápu, jak to myslíš. Řekneš to Daryl?“

„To ještě nevím.“

„Kdyby tu neexistovala ta hrozba vůči Susan, nechal bys Sonnyho dceru zašít nebo ne?“

Chvíli jsem si to nechal projít hlavou.

„Stejně by to neudělal,“ vmísila se Susan.

„Správně,“ přitakal Hawk.

Perla přiběhla na zápraží a vtiskla se mezi mě a Susan, posadila se a začala olizovat hrdlo mé láhve s pivem.

„Je moc prima,“ podotkl jsem, „když si lidé sami odpovídají na otázky místo mě. Nemusím alespoň myslet.“

„Což je u tebe výhoda,“ poznamenal Hawk. „I když v tvém případě to není zase tak velký rozdíl.“

„Prima,“ uzavřel jsem diskusi. „A proč jsem tedy u toho případu zůstal?“

„Je to jako při sexu,“ opáčil Hawk. „Člověk nechce přestat, dokud to neskončí.“

„To je ale hodně bujná představivost,“ podotkl jsem uštěpačně. „Přesto má ale Hawk pravdu,“ přidala se Susan. „Nemůžeš skončit předčasně.“

„Ty bys to měla vědět,“ ozval jsem se.

„Taky že vím,“ přiznala. „Nikdy nevíš, jaký bude konec, dokud se na ten konec nepropracuješ.“

„Teď mluvíš jako jogín Berra.“

„Teprve když se dostaneš až na samý konec, můžeš se rozhodnout. Musíš se ale na ten konec nejdřív dostat. Musíš vědět, jak se to vyvine.“

„Protože?“ chtěl jsem vědět.

„Protože takový ty jsi,“ odpověděla Susan.

„Jaký?“

„Zvláštní,“ navrhl Hawk.

Pohlédl jsem tázavě na Susan. „Víceméně ano,“ připustila.

Napil jsem se piva. Hawk sobě a Susan nalil ještě trochu šampaňského. Perla si lízla trochu šampaňského ze Susaniny sklenice, potřásla hlavou a kýchla si.

„Teď, když jsme to vyřešili,“ pravil jsem, „mohli bychom se vrátit k tématu zakončení.“

Susan na mě pohlédla a usmála se takovým nádherným způsobem s nepatrně ďábelským výrazem.

„Nebo třeba naopak k zahájení,“ navrhla.