Robert B. Parker

Případ pro psychiatra

1

Richieho ruce se mi vždycky líbily. Vypadaly tak mužně. Věděla jsem, že mou slabostí je podléhání stereotypům, ale mlčela jsem, takže o tom nikdo nevěděl. Ruce měl položené na stolku mezi námi, pravou přes levou. Ležely tam klidně. Richie byl vždycky kliďas. To byla jedna z věcí, kvůli nimž nebylo jednoduché být jeho manželkou. Někde ve skrytu duše jsem věděla, že mě miluje, ale on se choval tak uzavřeně a tajnůstkářsky, že jsem si zvykla vychutnávat i ty nejslabší projevy citů. Teď seděl klidně u stolu naproti mně a říkal mi, že našel někoho jiného. Byli jsme rozvedení. Nevadilo, že se scházel s jinými. Já to dělala taky. Jenže teď šlo o něco jiného. Byla to víc než obyčejná náhodná známost. A já měla pocit, že se mi zhroutil celý svět. „Někdo, s kým by ses procházel za soumraku?” zeptala jsem se. „Chce se vdát,” řekl Richie. „Má na to právo.” „A ty?”

Richie pokrčil rameny. Já si to rozmýšlím.”

„Tři děti a dům v lepší čtvrti?”

„O tom jsme ještě nemluvili,” řekl Richie.

„A co Rosie?” já na to.

„Ona má psy ráda.”

Podívala jsem se na hamburger, co jsem si objednala. Neměla jsem na něj chuť.

„Rosie ale k tobě bude chtít jezdit na návštěvu,” řekla jsem. ,Já mám Rosii moc rád,” řekl Richie. „A už se viděla se slečnou Skvělou?” „Ano.”

„A rozuměly si?”

„A jak,” přikývl Richie. „Rosie ji miluje.” Ale houby.

„Rosie bude i dál můj pes,” řekla jsem. Richie se na mě usmál. „Nebudeme se přece soudit o opat-rovnictví pitomýho bulteriéra, ne?”

„Pokud budeme mít pořád na paměti, že je můj, tak ne.” Je náš,” opravil mě Richie. „Ale ne její.”

„Ne. Můj a tvůj,” řekl Richie. „Bydlí u tebe a ke mně jezdí na návštěvy.”

Přikývla jsem. Richie mlčel.

Jak dlouho se už se slečnou Skvělou scházíš?” zeptala jsem se.

„Asi čtvrt roku.”

„Čtvrt roku.”

Richie přikývl.

„A spíš s ní,” řekla jsem.

„Samozřejmě.”

„A miluješ slečnu Skvělou?” zeptala jsem se. Jmenuje se Carrie.” „Miluješ Carrie?” Já nevím.”

„A jak to chceš zjistit?” zeptala jsem se. „To taky nevím.”

Richie si objednal celozrnný sendvič. Ještě si ani nekousl. U našeho stolu se zastavila servírka. „Všechno v pořádku?” zeptala se. „Ano,” odpověděl Richie.

„Můžu vám nabídnout ještě něco?”

„Ne,” řekl Richie. „Asi zaplatíme.”

„Mám vám nechat jídlo zabalit?” zeptala se servírka.

„Ne, děkuju,” řekl Richie.

Servírka se podívala na mě. Zavrtěla jsem hlavou. Položila na stůl účet a vzdálila se s lítostivým výrazem ve tváři. Já s Richiem jsme se na sebe zadívali.

„Co myslíš?” zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou.

,Já vím,” řekl Richie.

Podíval se na účet a vytáhl z peněženky pár bankovek a položil je na stůl.

„Problém je v tom,” řekl, „že na tebe nedokážu zapomenout.” „Cože?”

„No, mám pocit, že se potřebujeme k životu.” „Dalo by se to tak říct.”

„Víš, je to příjemná žena a má mě ráda takovýho, jakej jsem.” Přikývla jsem.

Jenže já na tebe nedokážu přestat myslet,” řekl Richie. ,Já vlastně stojím před stejným problémem,” řekla jsem. „Musíme najít nějaký řešení, Sunny.”

,Já myslela, že takovým řešením je právě rozvod,” řekla jsem. Richie se tiše usmál. „To já taky,” řekl. „Ale nebyl,” řekla jsem. „Ne. Nebyl.”

„Tak co teda budeme dělat?” zeptala jsem se. „Já to s tou ženou myslím vážně.”

Přikývla jsem. Bylo pro mě těžké cokoli říct. Místnost kolem mě mi připadala nehmotná, jako bychom se vznášeli ve vesmíru.

Jenže,” řekl, „nedokážu si představit život, kam bys nepatřila i ty.”

„No,” řekla jsem. „A co tohle jako je, nějaký varování, že se o to chceš pokusit?” „Asi jo,” řekl Richie.

Místnost byla skoro prázdná. Jen u jednoho stolku seděli nějací lidé, byli tři a tiše obědvali. Servírka se držela dál od nás. Diskrétně. Podívala jsem se na peníze, které Richie položil na účtenku.

„Stýská se mi po Rosii,” řekl Richie. Jí po tobě taky.”

Mlčela jsem. Richie seděl naprosto klidně, ruce měl nehybně položené na desce stolu. Byli jsme tak potichu, že jsem přes stůl vnímala jeho dech.

„Vážně se tady bavíme o psovi?” zeptal se Richie pak.

„Ne,” odpověděla jsem, „to je jasný, že ne.”

0

Melanie Joan Hallová s obrovským kloboukem na hlavě seděla proti mně v jídelně hotelu Four Seasons a snídala. Vedle ní byla viceprezidentka pro reklamu Scepter Books, nakladatelství, jež velmi úspěšně vydávalo knihy Melanie Joan. Vedle mě pak seděl Upton Lake, vydavatelův právník.

„Pokud bych mohl přejít k věci,” řekl Lake, „chceme požádat slečnu Hallovou, aby vyrazila na turné kvůli své nové knize.” Přikývla jsem.

„Původně bylo v plánu patnáct měst, ale vzhledem k tragickým událostem v New Yorku a Washingtonu…” „A v Pensylvánii,” dodala jsem.

„A v Pensylvánii. Takže teď ji žádáme, aby objela jen města, kam se dá dojet autem.”

„To je rozumné,” řekla jsem.

„A potřebujeme někoho schopného, kdo bude řídit.” „Musím uznat, že řídím dost dobře,” řekla jsem. „Ale proč zrovna já?”

„Můj bývalý manžel mě nechce nechat na pokoji,” řekla Melanie Joan.

Škoda, že to nemůžu říct taky.

„Melanie Joan požádala o větší bezpečnost,” řekla viceprezidentka.

Obě ženy působily hrozně nesourodě. Melanie Joan měla plavé vlasy, byla kyprých tvarů, na sobě přiléhavé květované šaty se sukní sahající do poloviny stehen. Viceprezidentka Allison Birminghamová byla vysoká štíhlá žena v černém kostýmu a s brýlemi v zelených obroučkách. Lake vypadal jako typický newyorský byznysmen: krátké bílé vlasy, zarudlá tvář, tmavomodrý oblek, červená kravata, modrá pruhovaná košile s bílým límečkem. V duchu jsem si byla stoprocentně jistá, že má pod sakem široké červené kšandy.

„Znáte knihy Melanie Joan?” zeptala se Allison.

Přikývla jsem. Jednou jsem nějakou její knihu čeda v letadle a nedokázala jsem se prokousat až ke konci, ale o tom se zjevně nebylo nutné zmiňovat.

„Právě vyšla nová kniha,” řekla Allison. „Bude to její dosud největší trhák. Tiskne se sedm set padesát tisíc výtisků. A chceme ji požádat, aby kvůli reklamě na tu knihu vyrazila na turné po deseti městech.”

„Není to tolik jako třeba Steve King, ale i tak je to celkem dost.”

Steve.

„Takže Melanie Joan je absolutní špička.” Allison přikývla. „Zcela jistě.”

Melanie Joan se skromně usmála. Objednala si zapečenou ba-getu. Stejně jako Allison. Jako i já. Nešlo jenom o to, udržet pod kontrolou příliv kalorií. Věděla jsem, že všechny tři jsme si objednaly něco, co lze sníst způsobně. Upton si ale dal slaninu s vejci, opékané brambory a k tomu toast s máslem. Ti muži!

„Je váš bývalý manžel nebezpečný?” zeptala jsem se.

„To zatím moc nevíme,” řekla Melanie Joan. „S jistotou ale mohu říct, že je pořádně otravný.”

„Třeba můžu být nápomocná v otázce nebezpečí, jež by od něj mohlo hrozit,” řekla jsem. „Nevím ale, co by se dalo dělat s tím, aby vás méně otravoval.”

„A jste tedy připravena cestovat se slečnou Hallovou od města k městu?” zeptal se Upton.

„To poněkud závisí i na tom, kolik jste připraveni mi zaplatit,” odpověděla jsem.

„Zaplatíme vám vaši obvyklou cenu plus výdaje,” řekl Upton. „Slečna Hallová pochopitelně cestuje první třídou. Totéž by se vztahovalo i na vás.”

„A kam bychom jely?” zeptala jsem se.

Melanie Joan oddrmolila takřka nevzrušeným tónem jména měst: „Pittsburgh, Cleveland, Cincinnati, Dayton, Louisville, New York, Filadelfie, Baltimore, Washington, D.C.”

„Bože můj,” hlesla jsem.

„Turné by mělo trvat dva týdny,” řekla Allison. „Závěr je naplánován na třináctého října.” „Čtyři města týdně.” „Ano.”

„A vy myslíte, že váš bývalý manžel bude schopen udržet stejné tempo?”

„Nevím, proč by nemohl,” odpověděla Melanie Joan.

„Vy jste všichni z New Yorku, proč jste jeli až sem a nabídli tu práci zrovna mně?” zeptala jsem se.

„Melanie Joan tu pořád ještě bydlí,” odpověděla Allison.

„A možná bych vás mohla potřebovat i po skončení toho turné,” řekla Melanie Joan. „Pokud si budeme rozumět.”

„Zkušební jízda,” řekla jsem. „Na účet vydavatele.”

Melanie Joan se usmála.

„Možná,” řekla.

Holky se nějak rozpovídaly, takže Lake se chtěl taky zapojit do hovoru. „Volal jsem vašemu policejnímu komisaři,” řekl. „Opravdu?” zeptala jsem se. „Opravdu?” opakovala Melanie Joan. „Pat Reagan býval partnerem mého otce.” „Váš otec byl policista?” zeptala se Melanie Joan. „Ano. Do důchodu šel jako kapitán.”

„Pečlivě jsme si vás prověřili,” řekl Upton. „Protekce stranou, chystáme se vám tu práci nabídnout.”

„Budete mimo domov aspoň dva týdny,” řekla Allison. „Máte děti?” zeptala se Melanie Joan. „Ne,” řekla jsem. „Mám fenku.” „Bude to problém?”

„Bude se mi po ní stýskat,” řekla jsem. „Ale může zůstat u páníčka.”

„Váš manžel?” „Ne.”

Asi jsem to slůvko vyslovila razantněji, než jsem chtěla. Všichni byli chvíli zticha.

„Takže s vámi můžeme počítat?” zeptala se Allison. „Určitě.”

3

Ten hajzl,” řekla jsem Spikovi, „si našel někoho jinýho.” „Zatím si to spíš jenom myslí,” namítl Spike a podal Rosii pod stolem hranolek. Slupla ho a ihned se zase otočila na Spika. Rosie byla mini bulteriér, a když se takhle posadila, vypadala trošku jako malá černobílá pyramida, ale moc hezká. „Tak to není,” řekla jsem. „A nedávej jí hranolky.” „Nejseš s Richiem rozvedená?” zeptal se Spike. Dal Rosii další hranolek. „To jo, ale měli jsme dohodu.” „Aha.”

„No, už je to tak, hernajs, měli jsme.” ,Je to nějaká taková dohoda, jakou jsi měla s Brianem Kellym?” Rosie bez větší námahy vylezla Spikovi do klína a olízla mu ucho.

„To bylo něco jinýho.”

Spike se usmál. Vzal z talíře další hranolek a podal ho Rosii. „No bylo,” opakovala jsem. „S ním jsem se nechtěla procházet při měsíčku.”

„A nikdy tě to ani na okamžik nenapadlo?” zeptal se Spike. „No, jasně že tě to někdy napadne, aniž bys zrovna chtěl.”

Spike byl velký a silný, vypadal trošku jako medvěd. Ještě nebyl plešatý, ale vlasy už mu pomalu ustupovaly z čela. Když Ro-sie nemohla zůstat u mě nebo u Richieho, chtěla být u Spika. Zase ho mocně olizovala. Spike otočil hlavu, aby si zachránil holý život a neutonul ve slinách. Zase se na mě usmál a nic neříkal. Byli jsme v jeho restauraci; sice ne úplně jeho, ale mohl ji vést podle svého. Já jsem si objednala salát, ale nejedla jsem ho. Spike si dal velký cheeseburger a hranolky, o něž se dělil s Rosií.

„No tak jo, no,” řekla jsem.

„Co tak jo, no?”

„Tak jo, no, neudělal nic, co bych nedělala taky.” Spike přikývl.

Jenže já mu o tom aspoň neřekla.”

Spike zase přikývl a usmál se. Měla jsem chuť ho uškrtit. Ro-sie měla na stole obě přední tlapky, černýma kulatýma očima fixovala zbývající hranolky.

„No tak mě to štve,” řekla jsem, „protože mě Richie nedokázal podvést tak jako já jeho.”

„Myslíš?” zeptal se Spike.

„Polib si,” řekla jsem.

„Dobrej nápad,” přikývl Spike.

„Špiku, proboha živýho, co když si tu slepici vezme?” „Chceš si ho znova vzít ty?”

Dlouho jsem byla ticho. Spike si pořádně kousnul do cheese-burgeru.

Nakonec jsem řekla: Já nevím.”

„A chce si on zase vzít tebe?” zeptal se Spike.

„Taky nevím.”

Ke stolu přišel muž se ženou. Pán a paní Obchodníkovi: tmavé oblečení, kufříky, uhlazené vlasy, kulaté obroučky brýlí. Žena měla plavé vlasy, ale jinak, snad až na pár anatomických detailů, vypadali naprosto shodně.

„Vy jste tu vedoucí?” zeptal se muž Spika.

„Někdy,” řekl Spike. „Ale momentálně ne. Teď zrovna dělám psychoterapii.”

Muž vypadal zmateně.

„Máme menší potíže se servírkou,” řekla žena. „Tak jí dejte velké spropitné,” řekl Spike. ,JK zavolejte mi ráno.” „Tak zní vaše odpověď?” opáčil muž. „Ano,” řekl Spike. Zvedl další hranolek a podal ho Rosii. „To je nechutné,” pronesla žena, „krmit psa ze stolu v restauraci.”

„Ale ona si na servírku nestěžuje,” namíd Spike. „Něco vám teda řeknu hned,” řekl muž. „Sem už rozhodně nepřijdeme.”

„Sliby chyby,” ušklíbl se Spike a usmál se na dvojici. V jeho

úsměvu ale bylo něco zvláštního. Muž div neuskočil stranou.

Žena ho chytila za paži. Y

„No tak, Brette,” řekla. „Nesnižuj se na jeho úroveň.”

Spike vzal Rosii ze svého klína a postavil se, pak ji posadil na svou židli. Když se narovnával, ještě pořád se usmíval. Ukázal na ně a pak na dveře.

„Zmizte,” řekl.

Muž se nadechoval k odpovědi, a zastavil se. Žena ho tahala za ruku, dokud se neotočil a nevyšel s ní ven. Spike zase zvedl Rosii, posadil se a zvedl ji zpět k sobě do klína.

„Zákazník asi nemá vždycky pravdu,” řekla jsem.

„Tohle nesnáším,” řekl Spike, „když mě někdo otravuje uprostřed terapie.”

„Mně to ani tak nepřišlo,” řekla jsem.

Spike se usmál. Oči měl světlemodré. Vypadaly pobaveně. Vypadaly tak vždycky. Skoro.

„Až vyjedeš s tou spisovatelkou na turné, necháš Rosii u něj?” zeptal se Spike.

„Ano.”

„I když ji možná bude hladit jeho přítelkyně?” „Hrozná představa,” přikývla jsem. „Ale… ano.”

Mlčeli jsme a Spike dojídal cheeseburger. I hranolky zmizely. Přistrčil Rosii prázdný talíř, aby ho mohla vylízat.

„Řeknu ti svůj názor,” řekl Spike. „Podle mě se Richie neza-váže tý slepici víc, než ty by ses zavázala Brianovi Kellymu.”

„A to jako proč?” zeptala jsem se.

„To jako proto, že vy dva jste spolu spojený víc, než si umíte představit.”

„A myslíš, že si to někdy uvědomíme?” „Bylo by načase,” přikývl Spike.

41*

Jely jsme po Mass Pike přes Lenox, já jsem řídila, a mířily jsme na západ s tempomatem nastaveným na sto deset, dvě kočky v pronajatém mercedesu, a povídaly jsme si.

„Někdy si říkám, že ve svědě těch teroristických hrůz je to tak nicotné,” řekla Melanie Joan, „moje knížky, problémy s tím mým praštěným manželstvím, všechno.”

„Pro tebe to možná význam má,” řekla jsem. „Ale může to obstát ve srovnání s hrůzou jedenáctého září?” „V konfrontaci s věčností asi nemá šanci uspět vůbec nic,” řekla jsem. „Nejlepší asi je dělat to, čemu člověk rozumí nejlíp.”

„Ale nemáš z toho pocit zranitelnosti?” zeptala se Melanie Joan.

„To mám,” řekla jsem. „A naštvanosti, pomstychtivosti a strachu, o šoku nemluvě.”

„A co s těmi všemi pocity děláš?” „Prožívám je.”

„A žiješ normálně dál?” zeptala se Melanie Joan. „Ano.”

Zastavily jsme na mýtě u West Stockbridge. Zaplatila jsem a zasunula stvrzenku za stínítko. Už jsme byly ve státě New York.

„Když jsme se poprvé potkaly,” řekla Melanie Joan, „někdo se zeptal na tvého manžela a tys odpověděla velmi úsečně.” „To je pravda.”

„Takže máš taky problémy s manželstvím.” Jsem rozvedená,” řekla jsem.

„A máš chuť si o tom popovídat?” zeptala se Melanie Joan. „Ty první.”

Melanie Joan se dívala z okna na venkovskou krajinu státu New York. Na jednom kopečku v dálce byl billboard, který upozorňoval na motel s bazénem a zábavním centrem jen osmdesát kilometrů odsud.

„Připadalo mi to tak snadné,” řekla. „Byla jsem chytrá, dělala jsem roztleskávačku, plánovala jsem si, že půjdu na univerzitu, potkám toho pravého - dívky z mých kruhů chodily na univerzitu jenom kvůli tomu - a budu žít šťastně až do smrti.”

Povzbudivě jsem se usmála.

„A tak to taky bylo,” řekla Melanie Joan. „Vlastně jsem toho pravého potkala dokonce několikrát.” „A vdala ses za něj?”

„Pokaždé,” přikývla. Jsou to ale prevíti, co?”

„Vždycky ne,” řekla jsem. „Richie není prevít… podle mě ne.”

„Vídáte se?”

„Ano, jednou týdně, ve středu večer, když do toho něco nevleze.”

„To zní civilizovaně,” podotkla Melanie Joan. „Máme totiž psa, Rosii.” „A děti?”

„Ne. Jenom Rosii.” „Co je to za rasu?” „Mini bulteriér.” „To asi nevím, jak vypadá.”

„Jako ten, co hraje v reklamě na pivo.”

Melanie Joan zavrtěla hlavou.

„No,” řekla jsem, „jsou neobyčejně krásní.”

„Můj první manžel nebyl tak špatný,” řekla Melanie Joan. „Byl fakt hodně milý. Jenomže se nikdy nepřestal chovat jako student. Pořád pil pivo, hrál baseball a honil holky, rozumíš?”

„Ty ses s ním rozvedla?”

Jasně. Už mě nebavilo připadat si jako holka na jarní víkend.”

Přikývla jsem. Melanie Joan byla úchvatná žena, navzdory svým načesaným vlasům a krátkým sukním. Byla starší než já, měla vystouplé lícní kosti a krásnou pleť. Muži se za ní otáčeli, jenže na druhou stranu, muži se přece otáčejí za každou.

„Číslo dvě byl spisovatel s velmi zakrnělým libidem.”

„To by jednu naprdlo,” řekla jsem, jen abych něco řekla. Je známý?”

„To bych neřekla. Což byl další z našich problémů.” „Tys byla úspěšnější než on,” řekla jsem. Melanie Joan přikývla. „A můj úspěch chápal jako důkaz pod-bízivosti mého psaní,” řekla.

„Asi to potřeboval,” řekla jsem. „Asi.”

Melanie Joan se chvíli dívala z okna.

„Podle jeho měřítek asi jsem podbízivá. Píšu něco jako moderní korzetovky.”

„Korzetovky?” zeptala jsem se.

„Ženské romány,” vysvětlila Melanie Joan.

„A ty nemůžou být dobré?”

„Možná jo, to nevím. Moje ne.”

„A proč?-‘

„Protože já to nedokážu napsat dobře. Mám talent vyprávět příběh, který si bude chtít přečíst několik milionů lidí. Ale nejsem žádný úchvatný spisovatel.”

„Takže se snažíš o to nejlepší, co umíš.”

„Ano,” řekla, „tak to asi je.”

„Což znamená, že se nepodbízíš. Naplno využíváš své schopnosti.”

Melanie Joan se zasmála. „Tak jsem o tom ještě nepřemýšlela,” řekla. Jsi velmi chytrá.”

„Cvičený detektiv,” řekla jsem.

„Připadala jsem si jako na sestupné spirále,” řekla Melanie Joan. „Pokaždé když jsem se znovu vdala, vybrala jsem si hůř než předtím.”

„A kolikátý je ten, co tě pronásleduje?” zeptala jsem se.

„Třetí,” řekla a usmála se, ale ne moc vesele. „A poslední.”

„Na házení flinty do žita je ještě brzy,” řekla jsem.

Melanie Joan zavrtěla hlavou a mlčela.

„Myslíš, že mě před ním dokážeš ochránit?” zeptala se.

Jistě,” řekla jsem.

„Ale jsi jenom křehká žena.”

Jsem rychlá,” řekla jsem.

Jak ses stala detektivem?” zeptala se Melanie Joan.

„Můj otec byl policista,” řekla jsem. „Mně se ta práce líbila. Ale vadily mi ty přebujelé struktury. Takže jsem odešla a… voilá.”

„Neumím si představit tak pohlednou ženu jako ty…” Melanie Joan zmateně vrtěla hlavou.

Já taky ne,” přikývla jsem. Jo jo.”

5

Ty sama o sobě přemýšlíš jako o Melanii Joan?” zeptala jsem se. Seděly jsme v baru u haly hotelu Stouffer’s Tower Plaza na Public Square v Clevelandu.

„Melanie Joan je součástí veřejné osoby,” řekla Melanie Joan. Jako ten účes a přiléhavé šaty.”

Bylo tři čtvrtě na deset večer. Popíjely jsme koktejly. V baru bylo ticho. Sice tu bylo hodně lidí, ale dveře odsud vedly do haly a její vysoký klenutý strop nejspíš všechen hluk pohlcoval.

„Když se můj první manžel díval, jak se oblékám na autogramiádu nebo tak něco,” řekla Melanie Joan, „říkal, že ,si oblékám Melanii Joan Hallovou’. Když jsem sama, zůstávám asi pořád malou holčičkou jménem Joanie.”

Usmála jsem se a upila ze sklenky. Podívala jsem se na sklenku, skrz nápoj prosvítala světla baru. Pila jsem koktejly, protože vypadaly tak hezky.

„A co nosíš, když jsi jenom Joanie?” zeptala jsem se. Já už Joanie skoro ani nebývám. Někdy, v okamžicích dospělosti, jsem Joan. Když jsem Joan dost dlouhou dobu, oblékám se v zásadě jako ty.”

„Tak dobře,” ušklíbla jsem se.

„Ty se oblékáš moc dobře, Sunny, určitě to sama víš. Všechno je stylové, všechno ti sedí, máš skvělou postavu, takže nikde nic nevlaje, a vypadáš, že se ve svém oblečení cítíš dobře.”

„To stěží,” řekla jsem.

„To ti nabulíkoval tvůj bývalý manžel?” zeptala se Melanie Joan.

„Ano, no, ani ne, možná. Nejspíš si za to můžu sama.” „A nechce se ti o tom mluvit.” „Promiň,” řekla jsem. „Nechce.” ,Jistě,” přikývla Melanie Joan.

Přiblížil se k nám urostlý a neohrabaně vypadající mladík. Měl bledou pleť, malé oči a tmavé vlasy, jež mu padaly do čela.

„Vypadáte jako dvě dámy na cestách,” řekl.

Melanii Joan ztuhl úsměv na rtech a vypadala, jako by se uzavřela do sebe.

Řekla jen: „Sunny.”

Já už jsem byla otočená k němu. Vzala jsem si z baru kabelku, položila si ji do klína a otevřela ji. Melanie Joan po něm pokukovala.

Já jsem z Indianapolis,” řekl.

Všimla jsem si, jak Melanii Joan úlevně povolila ramena. „Ahoj,” řekla. Já jsem Melanie Joan. Tohle je moje kamarádka Sunny.”

Už je v té své roli.

„Co to je za jméno, Sunny?” zeptal se muž. „Sladké jako med.” Široce se na mě usmál.

„No to je prima,” řekl. Já mám rád sebevědomá děvčata.”

„To si myslím,” řekla jsem.

Chvilku tupě zíral, pak znovu nasadil svůj úsměv.

Já jsem Marc,” řekl.

„Ahoj, Marku,” řekla Melanie Joan.

„Můžu vás, dámy, pozvat na skleničku?”

Melanie Joan řekla: Jistě.”

Marc se otočil na mě. Zavrtěla jsem hlavou.

„Hej, nemáš být sladší?” zasmál se Marc potěšen svou genialitou. „Když máš jméno jako med?”

„Sunny je zdrobnělina od Sonya,” řekla jsem. „A já jsem teď stoprocentně Sonya.”

Marc neměl ani ponětí, o čem to mluvím, ale viděla jsem, že se jen rozhodl, že mě prostě dneska večer do postele nedostane. Tak se přitočil k Melanii Joan.

„Co piješ?”

„Moc ráda bych si dala další skvělý koktejl,” řekla. „Máš ho mít,” řekl Marc a pokynul barmanovi. Ještě jeden koktejl pro dámu,” řekl, „a kolu s rumem pro mě.” Barman se podíval na mě. Zavrtěla jsem hlavou. Barman se otočil a odešel namíchat nápoje, pak se s nimi vrátil. „A co děláš…?” zeptal se Marc. „Melanie Joan.”

„Melanie Joan,” opakoval Marc. „Co děláš?” „Nic,” řekla Melanie Joan.

Marc se zamračil, přimhouřil své malé oči. Pořádně se napil ze své sklenky. „Nic?”

Jo,” řekla Melanie Joan. „Vůbec nic.”

„A jsi vdaná?”

„Teď zrovna ne.”

„My jsme se odloučili,” řekl Marc.

Napil se, očima už sledoval, jestli je barman připraven mu dolít. Všimla jsem si, že mu jeho oblek moc nepadne.

„A byl jsi ženatý dlouho?” zeptala se Melanie Joan.

Já jsem ženatý nebyl nikdy,” řekl Marc. „Moje žena byla vdaná, ale já ne, víš, co myslím.”

„Ne, to nevím,” řekla Melanie Joan.

„No, já byl spíš, hm, na volný noze, dalo by se říct.”

„To by se dalo,” řekla Melanie Joan.

Marc si objednal další sklenku. Melanie Joan další odmída.

„To mi řekni,” vyzvídal Maře, „jak to, že tvoje kamarádka je taková nemluvná?”

„Možná proto, že si myslí, že jsi nudný páko,” řekla Melanie Joan.

„Počkej,” řekl Marc, „takhle přece nebudeme mluvit.”

„Ty ses ptal,” řekla Melanie Joan.

„Proboha živýho, já tě jenom pozval na skleničku.”

„To je pravda,” řekla Melanie Joan, „viď.”

Otevřela kabelku, vytáhla z ní pětidolarovku a podala mu ji.

„A teď zmiz,” řekla.

Chvíli tu bankovku držel v ruce, pak ji nechal spadnout na zem.

„Aby ses neposrala,” řekl, otočil se a vrátil se ke svému stolu. „Ach, ti svobodní,” řekla jsem.

Melanie Joan přikývla a dívala se, jak se Marc od nás nemotorně vzdaluje.

„Měla jsem pocit, že jsi začala jako Melanie Joan, a pak se z tebe v půlce věty stala Joan.”

„Nebyl to můj fanoušek,” řekla a usmála se na mě.

6

Melanie Joan se vším, co k postavě Melanie Joan Hallové patřilo, seděla u stolku na otevřeném prostranství u pokladen v přední části Regál Bookstore v Shaker Heights. V chodbičkách knihkupectví se klikatila trpělivá fronta lidí, většinou žen.

„Ahoj,” řekla Melanie Joan snad třiapadesáté ženě, která se zastavila u jejího stolku. Jak se daří? Ráda vás vidím.” „Je to pro mou matku,” řekla žena.

„A jak se jmenuje?” zeptala se Melanie Joan. Její úsměv byl široký, vřelý a vypadal upřímně. „Gertrude,” odpověděla žena.

Když Melanie Joan psala na titulní stránku knihy, kterou jí otevřel zástupce knihkupectví, mluvila se ženou.

„Gertrude? Já měla tetu, která se jmenovala Gertrude.”

Žena se usmála, podívala se na knihu, poděkovala a odešla. Stála jsem u dveří za Melanií Joan a měla jsem ruce zkřížené na prsou. Autogramiáda pokračovala. Melanie Joan si s každým krátce popovídala. Díky tomu to všechno působilo nenucené a osobně, i když Melanie Joan podepisovala velmi rychle.

„Mohly bychom se s vámi vyfotit?” zeptala se Melanie Joan jedna mladá žena.

Jistěže. Sunny, vyfotíš nás.”

Jedna z mladých žen mi podala žlutý papírový fotoaparát na jedno použití.

„Stiskněte jenom tlačítko blesku, a až se v hledáčku objeví červené světlo, stiskněte druhý knoflík.” Jasně,” řekla jsem.

Mladé ženy přešly za stůl a postavily z obou stran k Melanii Joan. Já jsem obešla stůl a namířila na ně fotoaparát.

„Počkej, já si stoupnu,” řekla Melanie Joan.

Postavila se a vzala mladé ženy kolem ramen, nejspíš to byly sestry.

Jako kamarádky,” řekla a zeširoka se usmála.

Stiskla jsem blesk. V hledáčku se objevilo červené svědo. Zaostřila jsem na Melanii Joan. Dívala se za mě někam do dálky, jak to dělají lidé, kteří se často fotografují. Najednou se její oči rozšířily a úsměv jí znenadání ztuhl na rtech. Vyfotila jsem je, otočila jsem se a podívala se za sebe do chodbičky, kam se dívala ona. Mezi ženami stál uprostřed chodbičky muž, který vypadal jako Clark Kent. Na očích měl brýle s tmavými obroučkami. Měl ostře řezaný pohledný obličej a silnou čelist. Vlasy měl spíš delší než kratší, ale velmi pečlivě zastřižené. Na sobě měl narezlé sako, černý vlněný rolák, tmavé manšestrové kalhoty a něco jako turistické boty, jaké nosí lidé, kteří turistiku nepěstují. V ruce držel poslední knihu Melanie Joan a vypadal, že je sám se sebou navýsost spokojený.

Vrátila jsem foťák mladým ženám. Poděkovaly mi, pak Melanii Joan i mně, pak ještě dvakrát Melanii Joan a odešly pryč. Melanie Joan vypadala jako opařená.

„To je on?” zeptala jsem se zády k tomu Clarku Kentovi. „Ten s brýlemi?”

Melanie Joan ztuhle přikývla.

„Zase si sedni,” řekla jsem. „A ještě chvíli buď Melanie Joan. Já jsem tady.”

Melanie Joan se ani nepohnula.

„Nedovol, aby ti ten hajzl znemožnil dělat svou práci,” řekla jsem jí tiše.

Zaměstnanci knihkupectví pokukovali po Melanii Joan. „Sedni si,” řekla jsem.

Přikročila ke své židli, sedla si a usmála se na zrzavou ženu s dítětem na břiše, která stála před ní a podávala jí knihu. Já jsem se vrátila na své místo a dívala jsem se na Clarka. Vůbec si mě nevšímal. Určitě mě ani neviděl. Zaměřoval se výlučně na Melanii Joan, nespouštěl z ní oči, zatímco se fronta zkracovala.

„Můžete tam napsat věnování pro Alici?” zeptala se zrzavá žena. „A napsat datum?”

„Jistě,” přikývla Melanie Joan.

Ukázala na dítě.

„Tohle je Alice?”

„Ano,” odpověděla žena a široce se usmála.

Melanie Joan se podepsala a napsala Alici, již jsem potkala brzy, a doufám, že ji ještě někdy potkám, s láskou Melanie Joan Hallová.

Melanie Joan vrátila podepsanou knihu zrzavé ženě, jež i s dítětem odešla. Clark Kent se přiblížil o další místo dopředu.

„Nezvládnu to,” řekla mi Melanie Joan šeptem.

„Ale zvládneš,” řekla jsem. Jsem tady s tebou.”

Melanie Joan podepsala další knihu malému muži, který měl kalhoty zapnuté snad na prsou.

„Moje žena čte všechny vaše knihy,” řekl.

Melanie Joan se vřele usmála a vrátila mu knihu. Žena před Clarkem Kentem měla na sobě příšerný růžový kalhotový kostým. Zvedla knihu ze stohu na stole.

„Mám zaplatit vám?” zeptala se Melanie Joan.

Melanie Joan se usmála a zavrtěla hlavou. Její úsměv už nebyl tak nenucený jako předtím. Zástupce vedoucího knihkupectví dohlížel na průběh podepisování.

„Zaplatíte u pokladny vpředu,” řekl. „Chcete, aby vám slečna Hallová knihu podepsala?”

„Ne, díky,” řekla, vzala knihu a šla k pokladně.

Asi by mě napadlo, proč tedy vlastně stála ve frontě, kdyby mě tak nezajímal Clark Kent. Stál před Melanií Joan s úsměvem na rtech a díval se na ni. Kolem očí měl roztomilé vrásky.

„Mohla byste mi podepsat knihu, paní Melvinová?”

Přistoupila jsem o krůček blíž k Melanii Joan a snažila jsem se působit povzbudivě. On se na mě ani nepodíval. Melanie Joan si od něj knihu vzala, aniž by se na něj podívala a podepsala se nacvičeným způsobem jako Melanie Joan Hallová. Muž vzal knihu a podíval se na podpis.

„Věnování mi nenapíšete?” zeptal se.

Nespouštěl z Melanie Joan oči. Ona nezvedala své. Postavila jsem se za něj.

„Stojí za vámi poměrně dlouhá fronta, pane,” řekla jsem mu. „Omlouvám se, ale slečna Hallová se bude jen podepisovat.” Ani se na mě nepodíval.

„Ale ostatním tam věnování napsala,” řekl a díval se na Melanii Joan.

Měl vlídný hlas. Ale nedostatek jakéhokoli citu byl až mrazivý. „Omlouvám se,” opakovala jsem. „Pouze podpisy.” „A vy jste kdo?” zeptal se.

„Bezejmenný byrokrat,” řekla jsem, „starající se o podpisy.” Zamyšleně si mě prohlížel. Lidé z obchodu věděli, kdo jsem. Jejich neklid rosd.

„Omlouvám se, pane, ale čeká tu ještě hodně lidí,” řekl zástupce vedoucího. „Musím vás požádat, abyste pokračoval.”

Clark Kent se zcela neutrálním výrazem v obličeji chvíli pozoroval zástupce vedoucího, pak se stejně nicneříkajícím pohledem díval na mě. Bylo to, jako bych tam ani nebyla. Měla jsem pocit, že mě vůbec nevnímá. Nakonec se podíval na Melanii Joan.

„No, Melanie Joan,” řekl, „tak snad příště.”

Melanie Joan, která se pořád dívala na stůl, zavrtěla hlavou. Usmál se směrem k temeni její hlavy a pak promluvil ke mně, aniž by se na mě podíval.

„Uvidím vás ještě?” řekl.

„Těžko předvídat, kam nás život zavede,” odpověděla jsem. „Doprovázíte paní Melvinovou?” Jsem tu se slečnou Hallovou,” řekla jsem. „Dříve, před mnoha manželstvími, se tak i jmenovala,” řekl, díval se na Melanii Joan, a ta zase na stůl. „Doprovázíte ji na turné?” „Momentálně ano,” řekla jsem.

„Takže s paní Melvinovou budete cestovat po celou dobu trvání jejího turné?”

Nic jsem neřekla. To, jak se nikdo na nikoho nedíval, mi pořádně lezlo na nervy. Ona se nedívala na něj. On se nedíval na mě. Měla jsem chuť ho pořádně nakopnout.

„Pane,” řekl zástupce vedoucího, „žádám vás.”

Clark Kent mlčel. Dál se díval na skloněnou hlavu Melanie Joan. Pak, okázale mě ignoroval a hodil knihu na podlahu, otočil se a vyšel z obchodu. Nikdo nic neříkal. Všichni se dívali na knihu, která ležela otevřená na podlaze, jeden cíp přebalu uvolněný.

Melanii Joan se chvěla ramena a třásly se jí ruce. Položila jsem jí dlaň na rameno a otočila jsem se k zástupci vedoucího.

„Slečna Hallová se už bude jenom podepisovat,” řekla jsem.

„Samozřejmě,” přikývl zástupce a sděloval tu informaci lidem v dosud poměrně dlouhé frontě.

7

Pršelo. Nebyl to vytrvalý déšť, abych mohla nechat zapnuté stěrače a víc se o to nestarat, ale takové přeháňky, jež trvaly jen chvíli a rychle končily, začínaly stejně nečekaně, jak ustávaly.

„Možná je ten déšť vytrvalý,” řekla jsem, „a my z něj jenom vyjíždíme a pak do něj zase vjíždíme.”

Ujížděly jsme po Routě 71 na jihozápad ke Kentucky. Melanie Joan se dívala z okna vpředu na přerušovaný liják. Přikývla bez jakékoli známky, že by doopravdy strávila, co jsem jí řekla.

„Možná,” řekla.

„Deprese?” zeptala jsem se.

Chvíli neodpovídala. Znovu jsme se ocitly uprostřed lijáku. Pak se na mě podívala a řekla: „Cože?” Jsi v depresi kvůli manželovi?” „V depresi? Ano. A mám strach.” „Proč?”

„Proč mám strach?” „Hm, hm.”

Chvíli se dívala na déšť, který stékal po čelním skle, stěrače ho nestíhaly odhrnovat.

Já nevím,” řekla. „Děsí mě. Asi mám pocit, že je do sebe tak zahleděn, že je schopen udělat cokoli, co by mu pomohlo.”

„Bála ses ho, když jste byli ještě spolu?” zeptala jsem se.

„Ne, ano, ne, nejdřív ne. Zpočátku jsem viděla asi to, cos viděla i ty. Pohledný muž. Hezké oblečení, brýle. Vzdělaný, okouzlující.”

„Ublížil ti někdy?” zeptala jsem se.

„Ve skutečnosti ne, ale dávno před rozvodem jsem se začala bát, že to udělá.” „Vyhrožoval ti?” „Přímo ne.” „Tak jak tě děsil?”

Já nevím. Možná si za to můžu sama.”

„Ne,” řekla jsem. „Ty za to nemůžeš.”

Jak to můžeš vědět tak jistě?” zeptala se Melanie Joan.

„Díval se na mě,” řekla jsem. „Viděla jsem jeho oči.”

„Ano.”

„Není v nich ani špetka lidskosti.” Na dálnici byla tma a déšť doprovázel velmi silný vítr. „Ne,” pronesla Melanie Joan tak tiše, že jsem ji skoro neslyšela. „Ani špetka.”

Dálnice před námi vypadala černá, slizká a lesklá. Melanie Joan se na ni mlčky dívala. Kromě nás na cestě žádné jiné auto nebylo. Stěrače rytmicky zápasily s neutuchajícím deštěm.

„Pověz mi o něm něco,” pobídla jsem ji.

„Nechce se mi o něm mluvit.”

„Ale něco mi o něm budeš muset říct,” řekla jsem. „Potřebuju vědět, na co se mám připravit.”

„Asi se stydím, že jsem si ho vzala. Hovory o něm mě uvádějí do rozpaků. Nevím, čím mám začít.”

„Čím se živí?” zeptala jsem se.

Je psychiatr,” odpověděla Melanie Joan.

„V Bostonu.”

„Ano.”

„Soukromá praxe?”

„Učí na Taftově fakultě a má soukromou praxi v Chestnut Hill.”

Melanie Joan se dívala dopředu na mokrou dálnici a málem se usmála.

Jeho klientelu tvoří převážně ženy,” řekla.

Jak k tomu došlo?” zeptala jsem se.

„Asi dává přednost pacientkám.”

„A nad dveřmi má ceduli ,Rozumíme holkám’?”

Melanie Joan se ještě nemohla smát.

Řekla: „Ne. Myslím, že léčí spíš ženy než muže.”

Je úspěšný?”

„Myslíš, jestli má plno? Ano.” „A je dobrý psychiatr?”

„Rozumí lidskému chování,” odpověděla Melanie Joan. „Co to znamená?”

„To znamená, že umí manipulovat s lidmi.”

„A dělá to?”

„Ano.”

„Tobě taky?” zeptala jsem se. „Mně především,” odpověděla. Jak s tebou manipuluje?”

Déšť ustal a mezi tmavými mraky se objevila mezera, jíž prosvítalo slunce. Vítr jako by ustal. Slyšela jsem už i šustění pneumatik po dálnici.

„Láskou,” odpověděla Melanie Joan.

„Dává a stahuje se?”

„Ano.”

„To přesně dělala moje máma,” řekla jsem. „A dělá to pořád.”

„Můj táta taky.”

„Aha…”

Jo,” přikývla Melanie Joan. „Aha.”

„Nebudu mluvit o tom, co je jasné,” řekla jsem.

„Děkuju ti.”

Podívala jsem se na ni, seděla na sedadle spolujezdce oblečená úplně jako Melanie Joan. Její vzhled kontrastoval s probíhajícím rozhovorem.

,John se tváří, jako by neměl zájem,” řekla, „o ženu, s níž nemůže manipulovat.”

„Čeho tím chce dosáhnout?” zeptala jsem se.

„Myslím, že jemu stačí ta manipulace samotná,” odpověděla.

Jmenuje se John?” zeptala jsem se.

John Melvin,” řekla Melanie Joan. Hlas měla ochraptělý. „Doktor.”

Znovu se spustil déšť, bičovaly nás proudy vody doprovázené oživlým vichrem a my jsme projížděly neznámou krajinou Ohia. Připadala jsem si moc daleko od domova. Stýskalo se mi po Rosii. Myslela jsem na ni, jak asi spokojeně spí v postýlce za barem v hospodě, která patřila Richieho rodině. Jak ji večer vezme na procházku, bude jí házet míč a ona usne v jeho posteli v pokoji, odkud je výhled na přístav a který bývá při východu slunce zalitý světlem.

8

Byly jsme v apartmá v hotelu v Louisville. Dveře do obývacího pokoje byly zavřené a zajištěné řetízkem. Melanie Joan byla ve svém pokoji, já ve svém. Odlíčila jsem se, vykoupala, umyla si vlasy a právě jsem si lehla do postele v tričku, pistoli jsem odložila na nočním stolku u postele a zavolala jsem Richiemu. „Neruším?” zeptala jsem se. „To víš, že ne.” Jsi sám?”

„Ne, je tady Rosie,” řekl.

Slyšela jsem z Richieho hlasu, že se usmívá.

Jak se má moje zlatíčko?” zeptala se.

Já se mám dobře,” odpověděl.

„Víš přece, koho myslím.”

„Ano,” řekl Richie, „vím. Spí vedle mě na posteli. Leží na boku, opírá se o jeden z polštářů, nohy má ve vzduchu a jazyk jí visí koutkem z damy ven.”

Jak krásně při tom vypadá?” zeptala jsem se.

Jako vždycky,” odpověděl Richie.

„A stýská se jí po paničce?”

„Možná,” řekl Richie, „ale energii jí to neubírá.”

„Chodíš s ní ven?” Jo.”

„Byla s tebou celý den?”

„Všude,” řekl Richie. „V baru, za zákazníky, všude.” „Za jakými zákazníky jste spolu byli?” zeptala jsem se. „Prostě za zákazníky,” odpověděl. „Rodinný podnik.” „Ano.”

„Richie, ten rodinný podnik je zločin.” „To, co provádím já, ne.”

„Nechápu, jak se ti to daří tak přesně oddělovat,” řekla jsem. „Zkrátka daří.”

Mlčeli jsme a poslouchali jsme ticho, které se rozhostilo na otevřené telefonní lince.

Jak probíhá vaše cesta?” zeptal se Richie po chvíli. „Dobře,” řekla jsem. „Kde jsi teď?”

„V Louisville,” řekla jsem. „Byla s tebou nastávající paní Burkeová?”

„Carrie,” opravil mě Richie klidně. „Ano. Byla tu.” „Chová se k Rosii hezky?” „Má ji moc ráda,” řekl Richie. Zase to ticho ve sluchátku.

„Věřím ti,” řekla jsem nakonec. „Vím, že zajistíš, aby byla Rosie v pořádku.”

„Samozřejmě,” řekl Richie. „Určitě si vzpomínáš, že mám Rosii rád.”

„Taky si vzpomínám, žes měl kdysi rád i mě.”

Co jsem tím prokrista pána sledovala?

„Pořád tě mám rád,” řekl Richie.

„A slečnu Skvělou?”

„Carrie,” opakoval. „Asi jo.”

„Takže ty dokážeš mít rád dvě ženy zároveň?”

„Vypadá to tak,” řekl Richie.

„A co z toho vyplývá pro nás?” Do háje s tím.

„Na Carrie mi záleží,” řekl Richie. „A ty a já asi nedokážeme žít společně.”

Ještě ne,” řekla jsem. „Zatím ne,” řekl Richie.

„Takže bych asi měla začít žít svůj vlastní život,” řekla jsem. Já myslel, že právě o tohle jsme se oba snažili,” řekl Richie. Já myslel, že hlavně proto jsme se rozvedli.” „A chceš to tak?” „Co chci jak?”

„No, že se s tou svou novou vydáš k zapadajícímu slunci a každý si půjdeme po svých?” „Víš, že se jmenuje Carrie.” „To je fuk,” řekla jsem.

Znovu jsme mlčeli. Podívala jsem se na pistoli ležící nedaleko ode mě na nočním stolku. Za okny pořád pršelo, chvíli slabě, pak zase prudce.

„Ne,” řekl Richie. „Takhle to nechci.”

Cítila jsem, že se mi v hrudi zase rozpíná vzduch.

„Mám pocit,” řekla jsem nakonec, „že ani jeden z nás vlastně neví, jak to chceme.”

„Asi ne,” připustil Richie, „aspoň zatím.”

9

Byly jsme v knihkupectví v obchodním centru na předměstí Cincinnati. Melanie Joan stála čelem k přední části obchodu u pultíku postaveného uprostřed velkého kruhu skládacích židlí zaplněných fanoušky. Odpovídala na otázky.

Štíhlá žena s krátkými černými vlasy a v růžovém kašmírovém kostýmu zvedla ruku.

„I když jsou vaši hrdinové trošku posedlí sexem,” řekla, „působí hrozně realisticky. Čerpáte při psaní z lidí, které znáte?”

Melanie Joan se usmála. „Drahoušku,” řekla Melanie Joan a nechala slovo chvíli působit, „čerpám jenom ze sebe.”

Publikum se zasmálo. Už po třech městech, která jsme během mého prvního turné s knížkou objely, jsem pochopila, že fanoušci přicházejí, aby vyjádřili pochvalné názory.

Pak se zvedla menší starší dáma s velkýma očima a malým špičatým nosem a řekla: Je to pravda?”

„Vyprávím o vlastních milostných dobrodružstvích,” řekla Melanie Joan a znovu se usmála. Byl to úchvatný úsměv, široký, vřelý a podle všeho upřímný. „Ne, tak docela to není. Když začnete psát, nejspíš se z velké části opíráte o lidi, které znáte, a o moudra, jež jste slyšeli od jiných lidí. Ale to vyčerpáte poměrně rychle, takže vás to donutí začít si zbytek domýšlet.”

Jak pracujete?” zeptal se nějaký muž. Jste ranní ptáče? Používáte počítač?”

„Počítač používám,” odpověděla Melaniejoan, „a obyčejně…”

Stála jsem za okruhem fanoušků. Melanie Joan se dívala mimo mě k přední části obchodu. Otočila jsem se. Před velkou výkladní skříní knihkupectví stál John Melvin, ruce měl zvednuté nad hlavou a přitisknuté na skle. Pomalu jimi přejížděl dolů do výšky pasu a na skle zanechával jasné krvavé šmouhy. Otočila jsem se na Melanii Joan. Aniž by změnila výraz nebo cokoli řekla, opřela se oběma rukama o pultík, jako by chtěla udržet rovnováhu. Pak jí jedna ruka z pultíku sklouzla a Melanie Joan se svezla k zemi a bez hnutí tam zůstala ležet.

„Policii,” zavolala jsem na vedoucího obchodu. „A sanitku.”

Protlačila jsem se k Melanii Joan a klekla si vedle ní na podlahu. Oči měla obrácené v sloup. Netřásla se. Neměla zapadlý jazyk. Dýchala trošku rychleji a mělce, ale poměrně pravidelně. I tep měla zrychlený. Když jsem jí kontrolovala tep, její oči znovu ožily. Podívala se na mě, i když nesoustředěné. Víčka se jí třásla.

„Melanie Joan,” řekla jsem.

Přesunula pohled ke mně, ale stále nezaostřovala. Vzala jsem ji za ruku.

„Melanie Joan.”

Vedle mě si klekla pohledná plavovláska.

Jsem zdravotní sestra,” řekla. „Už se jí tohle někdy přihodilo?”

„Nevím o tom,” řekla jsem. „Zahlédla něco venku před obchodem, a to ji šokovalo.”

Sestra se otočila k výkladní skříni vpředu, na níž zůstaly dvě temné krvavé šmouhy.

„Co to proboha je?” zeptala se.

„Podle mě omdlela, když to uviděla,” řekla jsem.

Sestra přikývla. Melanie Joan pomalu začala zaostřovat.

„Vidíte mou ruku?” zeptala se sestra Melanie Joan. „Samozřejmě.”

Melanie Joan mluvila takovým tím přehnaně normálním stylem, jakým lidé mluví, když se najednou probudí a nechtějí přiznat, že spali.

„Kolik vidíte prstů?”

„Tři.”

Jak se cítíte?” ptala se sestra.

„Dobře,” odpověděla Melanie Joan. „Vůbec nic mi není.” Publikum sedělo na svých židlích jako přibité. Nikdo nevěděl, co má dělat jiného. V dálce jsem zaslechla první sirénu. „Můžete se posadit?” zeptala se sestra.

Melanie Joan přikývla. Rukou jsem jí podepřela záda a sestra ji vzala za ruku a společně jsme ji zvedly do sedu. Minisukni měla vyhrnutou vysoko na stehna. Stáhla si ji dolů a uhladila ji.

„Nechtěla by ses posadit na židli?” zeptala jsem se.

Melanie Joan přikývla. Hodila jsem hlavou k přední řadě a několik lidí uvolnilo své židle. Postavily jsme ji a posadily ji na jednu z prázdných židlí. Sirény už dorazily až k nám. Přes sklo ušpiněné od krve jsem viděla světla blikající na parkovišti.

„Kde je?” zeptala se mě Melanie Joan.

„Tady není,” řekla jsem. „Určitě utekl.”

Ale jistá jsem si tím nebyla. Záleželo by to asi na tom, jak silně krvácel. Pokud to skutečně byla jeho krev, třeba už leží bledý jako stěna před obchodem. Ale neležel. Takže doopravdy utekl.

10

Když jsem se vrátila ze Cincinnati a vysadila Melanii Joan u ní doma, jela jsem pro Rosii. Měla takovou radost, že mě vidí, že si mohla radostí uvrtět ocas, pobíhala po Richieho bytě, skákala po pohovkách, čas od času se zastavila, jen aby se roztočila v šíleném honu za svým vlastním ocasem. Když toho konečně nechala, posadila jsem se s ní na pohovku v Richieho obýváku, kde jsem jí hladila na břiše a pomalu upíjela sklenku martini.

Richie byl naboso, měl oprané modré džíny bez opasku, černou polokošili s krátkými rukávy. Paže měl svalnaté.

„Tak to byla krev toho chlápka?” zeptal se Richie. „To na té výloze?”

„Nevím, jesdi patřila Melvinovi,” řekla jsem. „Ale policejní laboratoř v Cincinnati mi sdělila, že to je lidská krev. Skupina A.” „A to je Melvinova skupina?” „Melanie Joan to neví.”

„A koho jiného by to byla krev?” zeptal se Richie. „To se dá těžko odhadnout,” řekla jsem. „On je psychiatr?” zeptal se Richie. „Ano.”

„Takže vystudoval medicínu.” „Ano.”

„A má teda možná přístup k lidský krvi.”

„Ano,” přikývla jsem. „A taky by se asi dokázal pořezat povrchově natolik, aby získal dost vlastní krve.”

„A proč by to ale dělal?” zeptal se Richie.

„Možná kvůli efektu, který vyvolal.”

„Aby jeho bejvalá žena omdlela?”

Je to způsob manipulace,” řekla jsem.

Richie přikývl. „A jak zjistil, kde vás najde?” zeptal se Richie. „Rozumíš, našel vás v Clevelandu. Pak zase v Cincinnati.”

„Taky jsem se na to ptala,” řekla jsem. „Vydavatel Melanie Joan to dělá stejně jako ostatní, takže plán turné vyvěsil na netu.”

„A turné tím končí?”

„Ne. Ještě absolvuje pár akcí tady v okolí. Pak zamíříme na Západní pobřeží.”

Rosie měla olysalého plyšového medvídka, kterého nosila v zubech, když měla chuť. Teď ho vzala a hodila mi ho do klína, dívala se na mě a vrtěla přitom ocasem. Chtěla, abych jí ho hodila, aby ho mohla sebrat a vrátit mi ho, já bych ho chytila, ona by držela jeden konec a výhružně by vrčela. Ať jsem tu hru hrála sebedéle, nikdy ji neomrzela, takže vždycky jsem ji ukončovala já. Logika naznačovala, že bych klidně mohla říct ne hned na začátku a mít klid. Dívala se na mě tím svým neproniknutelným černočerným pohledem. Hodila jsem jí medvídka. Rozběhla se přes pokoj, sebrala ho a vrátila se s ním, pak mi ho hodila do klína, vrtěla ocasem a dívala se na mě těma svýma neproniknutelnýma černýma očima.

„Ty ji doprovázíš, i když je tady?” zeptal se Richie.

„Vozím ji na autogramiády a zpátky. Když chce někam jet jindy, zavolá mi.”

Zvedla jsem medvídka a Rosie okamžitě chňapla po druhém konci. Na patnáctikilového psa měla obrovskou sílu a nezdolné nadšení. Trhala, cloumala a vrtěla hlavou, až jsem medvídka konečně pustila. Rosie mi ho okamžitě položila do klína.

„A mezitím jen sedíš a čekáš, až zavolá?” zeptal se Richie.

„Zní to trošku jako moje frekvence pozvánek na rande,” řekla jsem. „Ale ne. Napadlo mě, že ve volném čase se trošku zaměřím na Johna Melvina.”

„A proč?”

„Protože chci najít způsob, jak ho od Melanie Joan odlákat.” „A napadá tě něco?”

Rosie už zase tahala za medvídka, všechny čtyři nohy měla pevně zapřené, hlavu skloněnou, krk natažený a hlasitě vrčela. Pustila jsem ho, ona udržela rovnováhu, vyskočila a přední tlapky mi položila na stehna a znovu mi hodila medvídka do klína.

„Rosie,” řekla jsem, „nemůžeš toho aspoň na chvíli nechat, proboha?”

Rosie zavrtěla ocasem a usmála se na mě.

„Mohl bych poprosit Felixe, aby si s ním promluvil,” nadhodil Richie.

Chvíli jsem mlčela a snažila se odrazit Rosii pohledem. Pak jsem zavrtěla hlavou.

Já vím,” řekla jsem. „Už mě to taky napadlo.” jenže?”

„Nemůžu využít tvýho strejdu k tomu, abych vyřešila svoje vlastní problémy.”

„On by ale řešil problémy Melanie Joan,” namítl Richie. „Navždy?”

„To by záleželo na dohodě.”

,Jestli chci, aby zemřel, nebo zůstal jenom zmrzačeněji” „Tak drasticky by to ani nemuselo proběhnout,” opáčil Richie. „Třeba by ho mohl jenom vystrašit.” „To nejde. Richie.” „Mám s ním promluvit já?” Já myslela, že v tomhle ty nejedeš,” řekla jsem. „Taky nejedu. Ale mohl bych ti prokázat laskavost, ne?”

Zavrtěla jsem hlavou.

„A co Spike?” nadhodil Richie. „Mohl by s Melvinem promluvit místo tebe.”

Znovu jsem zavrtěla hlavou.

„Nechci, abych to znělo otřepaně,” řekla jsem. „Ale musím to udělat sama.”

Rosie po mě naštvaně krátce chňapla a zavrtěla medvídkem v mém klíně. Pohladila jsem ji. Najednou se otočila i s medvídkem a šla k Richiemu a hodila medvídka do klína jemu. Richie chytil jeden konec a Rosie začala šťastně tahat za druhý.

„Nezní to otřepaně,” namítl Richie. „Chápu, proč to musíš udělat sama.”

Chvíli jsme mlčeli a dívali se, jak Rosie tahá za medvídka.

„Bylo od tebe hezký, jak jsi mi nabídnul, že tvůj strejda pro mě někoho zmlátí.”

„My Burkeovi jsme fajn lidi,” řekl Richie.

„Už se slečna Skvělá seznámila s tvojí rodinou?”

„Carrie se setkala s mým tátou,” řekl Richie. „Strejdu Felixe jsem jí ještě nepředstavil.”

„A co?”

„A podle ní je fajn.” „A co on?”

„Taky mu přijde fajn.”

„Všichni jsme fajn,” řekla jsem. „Viď? Ty, já, slečna Skvělá, tvoje zločinecká rodina, všichni jsou tak strašně fajn.”

Richie mlčel. Vstala jsem tak kvapně, jak jsem ani nechtěla, a připevnila jsem Rosii vodítko za obojek a zamířila jsem ke dveřím. Rosie se tvářila trošku zmateně.

„Díky za nabídku odstranit Melvina,” řekla jsem.

„Nebo poranit nebo zastrašit,” řekl Richie.

„To už je fuk,” řekla jsem. „Každopádně díky.”

„Rádo se stalo,” odpověděl Richie.

Vyšla jsem z bytu a zavřela za sebou dveře.

11

Julie se po rozvodu odstěhovala z díry, kterou si pronajala, když odešla od Michaela, a koupila si jednopokojový byt ve třetím patře opraveného domu u Prospect Street v Cambridge, odkud mohla pěšky chodit do kanceláře u Harvard Square, kde se věnovala psychologickému poradenství. Sešla jsem se s ní na večeři v nové restauraci jménem Cuchi Cuchi u Main Street. „Co děti?” zeptala jsem se, když jsme si sedly. Julie pokrčila rameny.

„Vůbec mě netěší, že to musím přiznat,” řekla. „Ale vypadají ve větší pohodě, než když jsem tam bydlela.”

„To by jednu dostalo do deprese,” řekla jsem.

„Ano. Jenže, víš, mám radost, že se jim vede lip, ať je za tím cokoli.”

Jasně.”

Servírka nám přinesla jídelní lístky a zapsala si objednávky pití. „Pořád ještě jezdíš s tou spisovatelkou?” zeptala se Julie. „S Melanií Joan Hallovou,” odpověděla jsem. „Ano.” „A nastaly nějaký potíže?”

„Pár,” řekla jsem a pověděla jsem jí o našich dvou setkáních s Johnem Melvinem.

Servírka nám přinesla nápoje. Pro mě grapefruit s ginem, pro Julii borůvkový koktejl. Napily jsme se.

„No páni,” řekla Julie. „Máš to taky tak dobrý?” „Vynikající,” přikývla jsem. „Dej mi ochutnat,” řekla Julie. Vyměnily jsme si skleničky.

„Myslím, že nemůžeme zůstat u jednoho,” řekla Julie. Jenom blázen by tvrdil opak,” řekla jsem. „Už jsi někdy slyšela o psychiatrovi jménem John Meh/in?” „To je manžel Melanie Joan Hallové?” „Ano.”

„A je psychiatr?” „Ano.”

Julie vždycky všechno dramatizovala. Teď předvedla nudné divadlo, jako by procházela zásuvky své paměti jednu po druhé a hledala v nich Johna Melvina. Nedělala to falešně. Jenom se ráda předváděla. Konečně pak zavrtěla hlavou.

„Má praxi někde poblíž?” zeptala se.

„Myslím, že v Chestnut Hill.”

„A věnuje se psychoterapii?”

„Ano.”

„Ne,” řekla Julie. „Toho asi neznám. Ale to nic neznamená. Já neznám kupu terapeutů.”

„A já myslela, že ty jsi uzel duševního zdraví na celým Severovýchodě.”

Já nemám jejich školy,” řekla Julie. „Se mnou se psychiatři nebudou bavit.”

„Ale měli by,” namída jsem.

V Cuchi Cuchi nabízeli několik předkrmů. Já si pro začátek objednala krevetový špíz. Julie si objednala zeleninový salát. Slušelo jí to. Od rozvodu trošku zhubla. Tmavé vlasy nosila teď delší a změnila způsob líčení.

„Kam bych se měla obrátit pro informace?”

„A víš, že se věnuje psychoanalýze?”

51 /l**8*

„To nevím.”

„No, jestli jo, tak můžeš zkusit BPSI.” „Co to je?” zeptala jsem se.

„Bostonská psychoanalytická společnost a institut,” odpověděla Julie. „Sídlí v Bostonu. Pak je tu i Massachusettská psychiatrická společnost, ta sídlí myslím ve Walthamu.”

„A co Registrační úřad?” zeptala jsem se.

„Ten určitě,” přikývla Julie. „West Street. A Massachusettská organizace pro duševní zdraví na Staniford Street.”

„Dobře, nechrne práce,” řekla jsem. „Co tvůj milostnej život?”

„Začni ty,” řekla Julie.

Já nemám o čem mluvit,” odpověděla jsem. „Aha,” pronesla Julie. „Tak to jsme dvě.” Pokrčila jsem.

„Pohledný chlapi jsou na kluky,” řekla Julie. „A ty normální jsou ženatý… nebo na hlavu.” „A co Michael?” zeptala jsem se. „Šťastně ženatej.”

„No,” řekla jsem. „To je teda asi konec nadějím, co?” „Asi.”

„Už ses s ní sešla?” „Ne.”

„A co na ni říkají děti?” „Zdá se, že ji mají rádi.” „Bože můj,” řekla jsem.

„No, je v jejich vlastním zájmu, aby ji měly rádi,” řekla Julie. Já vím, ale tím se připravuješ o tajný potěšení, co bys mohla cítit, kdyby ji nenáviděly.”

„To jo,” přikývla Julie. „To každopádně.” Objednaly jsme si další dvě sklenky. Je to makléřka,” řekla Julie.

Přikývla jsem. Krevety se mi ze špízu stahovaly poměrně ztuha. Přemýšlela jsem, jestli je nemám jíst jako kuřecí stehno. „Michael ji zná z práce,” řekla Julie.

Rozhodla jsem se sundat sousto ze špízu civilizovaně. „Chodili spolu už měsíc poté, co jsem od něj odešla,” řekla Julie.

Nůž s vidličkou jsem zavrhla, zvedla jsem špíz a kousla si. Vynikající.

„Až mě napadá, jak dobře se asi znali, když jsme ještě byli spolu.”

„To ale nevíš jistě,” namítla jsem. „Ale napadne tě to.”

„Viděla ses ještě někdy s Robertem?” zeptala jsem se. Julie si mě chvíli prohlížela. „Chceš mi připomenout, že když jsem byla s Michaelem, taky jsem mu zahnula,” řekla. Pokrčila jsem rameny. „Dobře,” řekla Julie. „Beru na vědomí.” „A co, viděla ses s ním?” „Ne.”

Julie dojedla salát a upila velkou část ze své druhé skleničky. „Viděla ses v poslední době s Richiem?” zeptala se Julie. „Včera v noci,” řekla jsem. „A jak to vypadá s ním?” „Má přítelkyni,” řekla jsem.

„Tak jako ten polda Brian a dál, se kterým jsi chvíli chodila ty.” „Brian Kelly,” řekla jsem. „Vídáš se s ním ještě?” „Ne.”

Seděly jsme a dívaly se jedna na druhou, až jsme se po chvilce rozesmály.

„No,” řekla Julie, „tak snad abysme se snažily dál.” „Na to se napijeme,” řekla jsem.

12

Seděla jsem a bavila se s vysokou štíhlou ženou s ocelově šedými vlasy, jež vypadaly, že při česání chrastí. Podle jména na štítku na stole, to byla MUDr. Elsa Earhardtová a pracovala tu jako výkonná ředitelka.

„Doktor Melvin je členem naší organizace,” řekla. „Můžu vám dát jeho telefonní číslo a adresu.”

„A můžete mi o něm něco říct?” zeptala jsem se. „Neznám ho osobně,” odpověděla.

Měla naprosto neutrální tón, snad trochu uklidňující. Kostým měla čistý a modrý. Na sobě žádné šperky. Na stěně visely diplomy z několika univerzit a kurzů, žádný jsem ale ze svého místa nemohla přečíst.

„Došlo v jeho profesionálním životě k nějakým nesrovnalostem, o nichž byste mi mohla říct?”

„O žádném nevím.”

„A řekla byste mi to, kdybyste o něčem takovém věděla?”

„Nejspíš ne. Nejsme monitorovací organizace, a kdybych se o něčem, hm, nahodilém dozvěděla, bylo by velice nezdvořilé, abych to s vámi probírala.”

„Páni,” řekla jsem.

Zvedla obočí. „Páni?”

„Ano,” řekla jsem. Jednou jedinou větou jste předem uzavřela veškeré možnosti diskuse.”

Usmála se vlídně a souhlasně. „Veškeré jistě ne,” řekla.

„Kdybych si na něj chtěla stěžovat, kam bych se mohla obrátit?”

„Oddělení stížností pacientů lékařské registrační kanceláře.” „Na West Street?” „Asi ano.”

„Ale jeho adresu mi dát můžete?” řekla jsem. Jistě,” přikývla. „Požádejte o ni recepční.” „Děkuju vám za všechno,” řekla jsem.

„Nejsme organizace na ochranu pacientů,” dodala doktorka Earhardtová. „My se zaměřujeme na lékaře.”

„No,” řekla jsem. „Možná byste se měli víc zaměřit na doktora Melvina.”

Krátce přikývla a naklonila hlavu trošku dopředu, jako by mě vybízela k pokračování.

„Se značnou posedlostí pronásleduje svou bývalou ženu.”

„Pokud tomu tak je,” řekla doktorka Earhardtová, „pořád je to spíš téma pro stížnosti pacientů.”

Vytáhla jsem z kabelky vizitku a podala jí ji přes stůl. Vzala ji ode mě a prohlížela si ji, jako by ji to zajímalo.

„Sonya Randallová,” řekla. „Vyšetřování, osobní ostraha.”

„To jsem já,” přikývla jsem. Jesdi se vám něco přihodí, neváhejte a zavolejte.”

Pečlivě si mou vizitku zastrčila do koženého pouzdra na stole.

„Rozhodně vás povedu v patrnosti, Sonyo.”

Zvedla jsem se.

„Díky, Elso,” řekla jsem, otevřela dveře její kanceláře a vyšla ven.

13

Zavezla jsem Melanii Joan na podvečerní autogramiádu v obřím knihkupectví Barnes & Noble v Burlingtonu. Už jsem si na tu scénu zvykla. Stolek s vyrovnanými knihami, stojan s fotkou Melanie Joan na plakátě. Fronta lidí, z nichž většina držela v ruce jednu z knih Melanie Joan, pár zaměstnanců obchodu dohlížejících u stolku. Už cestou jsem sledovala, jak se Melanie Joan pomalu převtěluje do Melanie Joan. Měla jsem pocit, že se trošku napřimuje. Oči se jí rozjasnily. Její výraz se nezměnil, ale zdálo se, že má blíž k úsměvu. Zrychlila krok. Skoro jako bych slyšela první takty filmové hudby.

Autogramiádu koordinovala mladá černoška v šedých kalhotách s vysokým pasem. Melanie Joan mě představila jako svůj doprovod. Koordinátorka se usmála a přestala se o mě zajímat. Nepřála by si Melanie Joan nějaké občerstvení? Nepotřebuje Melanie Joan něco? Vodu? Kávu? Něco k pití? Bude odpovídat na dotazy? Má radši, když je mikrofon připevněný k pultíku, nebo se drží v ruce? Má nějaké preference ohledně pera? Spíš fix? Nebo propisku? Bude psát věnování? Bude podepisovat i paperbacky? Na kterou stránku se ráda podepisuje? Melanie Joan měla odpověď na každou z těch otázek a ještě přihodila dva vtípky. Tytéž vtípky jsem slyšela v Clevelandu i Cincinnati, Louisville i Day-tonu, jenže vždycky když je Melanie Joan vyslovila, působily nově, jako by je nikdy předtím neřekla.

Když Melanie Joan kráčela ke stolku, ve frontě to zahučelo. Několik lidí zatleskalo. Melanie Joan se na ně vřele usmála. Měla černé kozačky s vysokými silnými podpatky, krátkou šedou sukni s drobným černým vzorkem, upnutou halenku a přes ni stříbřité kožené sako. Vypadala jako chodících deset milionů dolarů, což, koneckonců, vlastně i byla.

Pomocníci z obchodu se na mě dívali, jako bych jí měla pomáhat s podpisy, ale já jsem ustoupila a postavila se k regálu s faktografií za Melanií Joan trošku vlevo.

„Budu potřebovat, aby mi někdo knihy otevíral,” řekla Melanie Joan jednomu ze zaměstnanců. Pak se usmála na první osobu ve frontě, natáhla k ní ruku, aby si vzala knihu, a řekla: „Můžeme začít.”

Byly jsme ve druhém patře, kousek od eskalátorů, v místě, jež bylo očividně speciálně vyklizeno pro tuhle příležitost. Dívala jsem se na frontu fanoušků. John Melvin mezi nimi nebyl. Zadívala jsem se mimo frontu na lidi, kteří postávali u výtahu nebo mířili do další části obchodu, kde byly vystaveny knihy o toskánské kuchyni, cvičení nebo o tom, jak dodat vztahům novou energii.

John Melvin stál tam, opíral se bokem o zábradlí eskalátoru, paže měl zkřížené na prsou. Dneska měl na sobě džíny a černou koženou bundu se zvednutým límcem. Límec černé polokošile měl také zvednutý. Na nohou měl černé mokasíny a byl naboso. Podívala jsem se na Melanii Joan. Nezdálo se, že by ho zahlédla.

Dnes jsem měla pistoli u opasku pod lehkým pláštěm do deště. Bylo to dáno výběrem oblečení, než kvůli bezpečnostním opatřením. Když mi pistole nepřekážela ke zvolenému oblečení, nosila jsem ji u opasku. V opačném případě jsem ji mívala v kabelce. Když jsem šla k Melvinovi, uvědomovala jsem si tu uklidňující váhu zbraně.

Díval se na Melanii Joan. Viděla jsem pod lemy rukávů jeho saka okraje obvazů. Vůbec si mě nevšímal. Opřela jsem se bokem o stranu eskalátoru za ním a založila jsem si ruce na prsou stejně jako on a řekla jsem: Jak se vede?”

Pomalu otočil hlavu ke mně a podíval se na mě rozostřeným a zasněným pohledem.

„Prosím?” řekl.

„Jak se vede?” zeptala jsem se znovu.

Konečně zaostřil. „Aha,” řekl. „Bezejmenný byrokrat. Dobrý den.”

„Co vaše zápěstí?” zeptala jsem se.

Statečně se usmál. „Nic to není. Opravdu. Jen povrchové zranění.”

„To mě těší,” řekla jsem. Jak se vám to stalo?” „Upřímně řečeno bych o tom raději nemluvil,” řekl tiše. Jistě,” řekla jsem. „A s jakým úmyslem jste sem přišel dnes?” „Se stejným jako všichni ostatní, ne?” „Opravdu se stejným?” zeptala jsem.

„No,” usmál se. „Dělal jsem s Melanii Joan víc, než že bych jen čed její knihy.”

„Co třeba?” zeptala jsem se. „Třeba jsme spolu píchali,” řekl Melvin. „To vám moc přeju,” řekla jsem. „Ona si to kdysi sama přála,” řekl. „Ale teď už ne,” opáčila jsem.

Melvin si mě pečlivě prohlížel, zkoumal mě tak, jak si lidi prohlížejí koně. „Vy si to možná taky jednou budete přát.”

„Ach, vy lichotící ďáble,” řekla jsem.

Neměl rád, když si z něj někdo dělal legraci.

„Třeba s tím jednou budeme schopni něco udělat,” řekl.

„A možná se prasata naučí lítat,” řekla jsem. „A ještě u toho budou hvízdat.”

Nevím, co to přesně bylo, ale v očích se mu objevil nějaký stín. Měla jsem pocit, jako bych zahlédla v tmavém koutě plazit se hada. Takřka automaticky jsem se musela podívat, jestli mám rozepnutý kabát.

„A možná jednou nebudete tak pošetilá,” řekl.

Bála jsem se, aby můj hlas nezněl moc drsně, až promluvím. Ale zvládla jsem to.

„Do té doby,” řekla jsem, „byste ale měl pochopit, že Melanie Joan Hallová už není vaše žena a nepřeje si vás vídat.”

„Ale ona mě uvidí,” řekl.

„Víte, že se chováte patologicky,” řekla jsem.

„Takové soudy bych měl vynášet spíš já,” řekl, „ne vy.”

„Ale víte to,” řekla jsem. „A já to vím taky.”

„O tom se nebudeme bavit,” řekl. „Sejdu se s ní, kdykoli se mi zachce.”

„A narazíte na mě.”

Zasmál se. V jeho smíchu ale nebylo patrné žádné pobavení, radost ani něco jako lidskost. Napřímil se a najednou byl o hlavu vyšší než já.

„A co uděláte?” řekl.

„Mohla bych vás zastřelit,” řekla jsem.

Zadíval se na mě. „Bože můj,” řekl. „Vy nejste jenom doprovod na turné, že. Vy jste bodyguard.”

„Přesně tak,” řekl.

Poodhrnula jsem cípy kabátu a ukázala mu zbraň. Nevzrušeně se na ni podíval. Pak se znovu zasmál tím bezcitným smíchem.

„Tím to bude jenom víc vzrušující,” řekl a usmál se nicneříkajícím úsměvem, otočil se a odešel.

14

Jelikož jsem se toho od doktorky Elsy Earhardtové moc nedozvěděla, napadlo mě, že bych si mohla vyzkoušet trošku rutinní detektivní práce, abych zjistila, jestli to ještě vůbec umím. Posadila jsem Rosii k sobě do auta a odjela do Chestnut Hill, kde jsem zaparkovala před tím velkým viktoriánským domem, kde měl doktor John Melvin domov a kancelář. Byl to krásný velký dům s bílými zdmi a zelenými okenicemi, před domem kvetly keře šeříku. Podél domu se klikatila dlážděná cestička. Malá cedulka s nepatrnou šipkou mi napověděly, že vede do ordinace.

Vytáhla jsem si dva své pracovní nástroje, notes a propisku.

„A dobrodružství může začít,” řekla jsem Rosii.

Dívala se z auta ze svého místa a bedlivě sledovala jakékoli náznaky nekalé činnosti veverek. Před domem zaparkoval stříb-rošedý sedan Infinity, z něj vystoupila žena v drahých šatech a prošla po dlážděné cestičce. Zapsala jsem si číslo poznávací značky. Na Melvinově malém trávníku před domem dovádělo pár vrabců. Kolem auta proběhla veverka se žaludem v zubech a vylezla na strom. Rosie ji zahlédla a mohla se v autě pominout, dokud veverka.nevyšplhala tak vysoko, až nebyla vidět.

Všechno ostatní, co se dělo, tak zajímavé nebylo. Pětačtyřicet minut poté, co zde zastavil ten sedan, se objevil béžový mercedes, zaparkoval za sedanem, vystoupila další dobře oblečená žena, která odešla po dlážděné cestičce. Pět minut poté se na cestě objevila první žena, nasedla do svého sedanu a odjela, necelou minutu po ní se objevil červený kombík Subaru, z něj vystoupila další žena a i ona odešla po cestičce. Už jsem měla v notesu tři poznávací značky.

„Začíná se tady tvořit jasný model,” oznámila jsem Rosii.

Rosie, již rozruch předchozích dvou hodin dočista vyčerpal, se schoulila na předním sedadle, jednu packu si přehodila přes čumák a usnula. Když spala, moje podezření se potvrzovalo: jednou za hodinu sem přijela na terapii žena v drahém autě a v drahých šatech. Všem bylo podle mého odhadu mezi třicítkou a padesátkou. Z místa, kde jsem seděla, se to nedalo přesně určit, ale všechny vypadaly, že si daly záležet při výběru šatníku i mejkapu. Měla jsem pocit, že na terapii se může přijít i v teplácích, když to jinak nejde, ale Melvin měl asi vlastní pravidla. Šaty jako první krok k úspěchu.

Kolem jedné hodiny jsem potřebovala nutně na záchod a dostala jsem náramný hlad. Předpokládala jsem, že Rosie je na tom podobně. Takže jsem odjela zpátky k Fresh Pond Circle a vešla do bufetu. Zašla jsem si na toaletu, opláchla si obličej i vlasy. Koupila jsem si sendvič a litrovou láhev vody. Vzala jsem Rosii na procházku po parkovišti, dala jí trochu vody a rozdělila se s ní o sendvič. Pak jsme se vrátily a ještě drahnou chvíli se dívaly na dlážděnou cestičku u domu Johna Melvina. Do večera jsem nasbírala osm poznávacích značek včetně jedné limuzíny s řidičem, který čekal v autě, než se jeho paní vrátila z nějaké terapie. Rosie byla ještě výkonnější, protože zahlédla nejen tři veverky, ale taky dva zlaté retrívry a teriéra, všem velmi hlasitě vyhrožovala z bezpečí našeho auta. Majitel jednoho z retrívrů se na mě přísně zadíval, jako by říkal: „Hlídejte si toho svýho zatrace-nýho čokla!” což jsem okamžitě poznala, protože jsem takový pohled neviděla prvně. „Polib si!” šlehla jsem po něm pohledem já.

Když bylo zřejmé, že u dveří doktora Melvina už nikdo další nezazvoní, uklidila jsem notes a jela jsem hustým provozem ve snášejícím se soumraku na jih Bostonu.

15

Brian Kelly měl stůl v pracovně detektivního oddělení na nové stanici Area D u okna, takže měl výhled na Harrison Avenue. Seděl za stolem, jednu nohu opřenou o vytaženou spodní zásuvku. Na sobě měl tmavošedou polokošili a džíny. Odznak měl připíchnutý k opasku vedle pistole. „Ahoj, zlato,” řekl.

Posadila jsem se na židli pro hosty vedle jeho stolu.

„Ahoj,” pozdravila jsem ho a podala mu seznam poznávacích značek, které jsem nashromáždila za čtyři dny strávené před ordinací doktora Johna Melvina. Nasbírala bych čísla za celý týden, jenže Melanie Joan musela ve čtvrtek na dvě autogramiády. Melvin se tam aspoň neukázal. Napadlo mě, že má moc práce, jak pomáhá pohledným ženám, jež podle mých dosavadních pozorování výhradně tvořily jeho klientelu.

„Chceš, abych ti sehnal záznamy o těchhle číslech z rejstříku?” zeptal se Brian.

Je od tebe moc laskavý, že mi to nabízíš.”

„A tys mě o to ani nechtěla požádat, viď?” usmál se Brian.

„Chtěla jsem pěkně poprosit,” řekla jsem.

„To vyjde nastejno,” řekl Brian. „Párkrát se o někoho otřeš a on pak za tebou v jednom kuse chodí s prosíkem.”

„Proč myslíš, že ses o někoho otřel?” zeptala jsem se.

Brian se na mě usmál. „To si pamatuju velmi přesně,” řekl. „Mám dobrou paměť.”

Možná jsem zrudla. Jesdi tomu tak bylo, Brian si toho vůbec nevšiml. Byl to štíhlý muž, velmi upravený, tmavé vlasy nakrátko zastřižené, džíny měl vyžehlené. Boty vyleštěné. Ta polokošile možná byla nová. Pamatovala jsem si, že měl i značnou sílu, jako občas štíhlí muži mívají.

„Tak uděláš to pro mě?” zeptala jsem se. „Kvůli těm starým dobrým časům?”

Jasně. Pošlu to faxem. Půjdeme spolu na oběd, a až se vrátíme, jména tu budou… když nebudeme spěchat.”

„A co když na oběd nemůžu?” zeptala jsem se.

Brian se znovu usmál a beze slova mi seznam vrátil.

„Tak dobře, oběd,” přikývla jsem.

Seděli jsme v kavárně plné policistů asi blok od stanice. Dala jsem si sendvič se sýrem.

„Vrátila ses k manželovi?” zeptal se Brian. „Ne tak docela,” odpověděla jsem.

Líbila se mi nevtíravá vůně Brianovy vody po holení. Stoloval velmi způsobně, s malými přesnými pohyby. Měl velké hnědé a laskavé oči, i když jsem si byla jistá, že i on dokáže upřít ten zarytý policejní pohled jako všichni ostatní.

„Ale ještě ses od něj neodpoutala,” řekl Brian.

Ještě ne.”

„A chodíš s někým jiným?” „Ne,” řekla jsem. „Zatím ne.” „Protože nechceš?”

„Ne, nebráním se tomu, ale v poslední době jsem prostě nikoho nepotkala.”

„Vidíš,” řekl Brian. „Mělas urvat mě, dokud byl ještě čas.” Usmála jsem se na něj.

„Nikdy neříkej nikdy.” Brian se usmál na mě. „Budu se ženit,” řekl. Krucifix.

„To se teď stává spoustě lidí,” řekla jsem. „Řekni mi o ní něco.”

„Učí na prvním stupni,” řekl Brian. „V Duxbury.”

Bylo by mi to řuk, i kdyby to byla Kateřina Veliká. Ale usmála jsem se a přikývla.

„Seznámil jsem se s ní,” řekl Brian, „nedlouho poté, co jsme ty a já…”

„Gratuluju,” řekla jsem.

„Díky,” přikývl. Je skvělá.”

„Moc ti to přeju,” řekla jsem.

Brian přikývl. „Tys ale taky byla moc dobrá, Sunny.” „Díky.”

„Ne, myslím to vážně,” řekl Brian. „V posteli jsi byla úplně senzační.”

Cítila jsem se trochu nesvá. Bylo to těsně poté, co jsme se rozvedli s Richiem, taková šílená doba, a zažila jsem pár zvláštních okamžiků, když jsem se znovu učila hru na svádění.

Jo,” přikývla jsem. „To nám šlo.”

„Bylas, hm, senzační i jinak, Sunny. V posteli i mimo ni.” Přikývla jsem. Na zbytek sendviče mě přešla chuť. Měla jsem pocit, že se mi sevře hrdlo a rozbrečím se. Jsi v pořádku?” zeptal se Brian.

Přikývla jsem. „V naprostým,” odpověděla jsem. „Lepší to bejt ani nemůže.”

16

Briana sis v duchu nechávala jako takovou zálohu,” oznámila mi Julie. „Proto ti je teď tak mizerně.” „Myslíš, že kdyby to neklaplo s Richiem, tak, mám pořád ještě Briana.”

„Něco na ten způsob,” řekla Julie.

Seděly jsme ve sklepním baru Biba na Boylston Street a popíjely pifia coladu.

„Netěší mě takový pomyšlení o mně samotný,” řekla jsem.

„Víš, někdy,” řekla Julie, „je to, co tě netěší, právě tím, o čem bys měla přemýšlet.”

„To zní tak hrozně cvokařsky.”

Já vím,” řekla Julie. Jenže tys věděla, že jsem cvokař, už když ses rozhodla, že se mnou budeš kamarádit.”

„No,” namítla jsem, „ve skutečnosti jsme spolu kamarádily, když jsi ještě cvokařem nebyla.”

„Ale rozhodla ses, že mi to odpustíš.”

„Proč by ne,” řekla jsem, „ty nemáš ani doktorát.”

„Dobrej postřeh,” řekla Julie.

Chvíli jsme jen upíjely piňa colady.

,Je to drsný, bejt sama,” řekla Julie. „A je drsný přemýšlet o sobě jako o někom, kdo je sám. Já tím teď taky procházím. Tvoje sestra tím prošla vloni s tím hrozným chlapem.”

Její volba se dosud nezlepšila,” řekla jsem.

„Nechtělas spadnout do stejný pasti,” řekla Julie.

„O jaký pasti to mluvíš?” zeptala jsem se.

„Bez chlapa jsem jako poloviční,” řekla Julie.

„Ale s tím, jak se jmenuje? S tím jsi na tom byla stejně.”

„Už se stalo,” řekla Julie.

„Nejmenoval se Robert?” zeptala jsem se.

„Klidně mu říkej Jak se jmenuje’,” řekla Julie. „Ani jsem nedokázala odejít od Michaela, dokud jsem neměla v rukávu tohohle.”

Já mám ráda chlapy,” řekla jsem.

„To já taky. Jenže obě musíme mít rády samy sebe bez chlapa nebo s ním.”

„Ty blaho,” řekla jsem. „To je jako ve Cvokově.” Je to na hlavu, co?” zeptala se Julie. „Snažíš se mi pomoct,” řekla jsem.

„Snažím se naznačit, že možná potřebuješ, aby ti někdo po-moh. Pár rad ode mě těžko může změnit tvoje potřeby.”

„Třeba se to povede,” řekla jsem. „Víš, jak jsem soutěživá. Třeba dokážu, že se pleteš.”

Julie se usmála. Odpustila mi mou bláznivou náladu. „Třeba,” řekla. „Už jsi něco zjistila o manželovi Melanie Joan?”

„Doktor Melvin,” řekla jsem. „Možná bych měla zajít za ním a říct mu, jak potřebuju muže.”

„To bych nedělala,” řekla Julie. „Zjistilas něco?”

„Nemá mezi pacientama snad ani jedinýho chlapa,” řekla jsem. „Mám seznam ženských, co k němu přišly za tři dny.”

„A pomůže ti to vůbec?”

„Ne. Ani jednu z nich neznám.”

Dopily jsme a objednaly si další piňa coladu.

„Samý ženský,” řekla Julie.

,Jo, jo.”

Bar se plnil lidmi, kteří sem chodili po práci s přáteli. Byli mladí.

Jestli je ten člověk takovej, jak se zdá,” řekla Julie, „a má terapeutickou praxi určenou výhradně ženám…” „Nevím, jesdi výhradně,” řekla jsem. „Dobře, tak co třeba převážně?” „Převážně už je přesnější.”

„Dobře,” přikývla Julie. „Když má teda k dispozici tolik žen, ty jsou navíc zranitelný…” „Moh by toho využít.” „Moh by. Teda je to až hnusně nečestný…” „To se dá říct i o podřezávání zápěstí a padání krve na výlohu.” „Udalas ho za to?” zeptala se Julie. „Ne. Melanie Joan si to nepřála.” „Proč?”

„Protože se nechtěla zaplíst do dlouhýho a skandálního procesu.”

„Věříš jí?” zeptala se Julie.

Jako důvod se to pochopit dá,” řekla jsem. „Ale ještě pořád ji dost ovládá.”

„Uměl by to i využít.” „Protože je cvokař?” Jasně.”

„No,” řekla jsem. „Zkusím ho sledovat i po práci a uvidím, co se z toho vyklube.”

„A když se z toho něco vyklube?” zeptala se Julie.

Usmála jsem se na ni. Julie,” řekla jsem, „víš přece, že nevím, co dělám.”

„To asi nikdo z nás,” řekla Julie. „Dostáváš za vyšetřování doktora Melvina zaplaceno?” „Ani ne.” „Tak proč?” „Proč ho vyšetřuj u?”

„Hm.”

„No, možná že kdybych o něm věděla víc, mohla bych Melanii Joan pomoct, aby se ho zbavila.” „Tím se ale připravíš o práci.” Pokrčila jsem rameny.

Já stejně nejsem na práci bodyguarda stavěná. Já jsem detektiv.”

„Ale v jejím případě jsi udělala výjimku,” řekla Julie. „Asi jo.”

„A teď z toho nemáš dobrej pocit kvůli ní,” řekla Julie. „Přesně.”

„Nenech se zmást,” řekla Julie. Jak to myslíš?”

„Abys věděla, kde končí ona a kde začínáš ty.”

„V tom mám zmatek celej život,” řekla jsem.

„No,” přikývla Julie, „aspoň že si to uvědomuješ.”

V baru už teď bylo plno až do posledního místa a dovnitř se stále cpali další a další mladí lidé na skleničku.

„Mohlo by to bejt ještě lepší,” řekla jsem, „kdybych s tím mohla něco udělat.”

„To by byl další krok,” řekla Julie.

„Napadá tě někdo?”

„Maxwell Copeland,” přikývla Julie.

Já myslím, že ženská cvokařka by byla lepší.”

Julie zavrtěla hlavou.

„Chlap nebo ženská, to je řuk,” řekla. „Max Copeland je nejlepší psychiatr na zeměkouli.” „Na celý zeměkouli?”

Julie se zasmála. „Pokud vím,” řekla. Vytáhla z kabelky vizitku a napsala na zadní stranu telefonní číslo. „Řekni mu, že to číslo máš ode mě.”

„Bylas jeho pacientka?” zeptala jsem se.

„Ne. Znám ho až moc dobře na to, aby mě moh léčit.”

„To je legrace,” řekla jsem. „Na tu nejintimnější pomoc si člověk musí najít cizince.”

Jsou to cizinci z tvýho pohledu,” řekla Julie. „Ale tu nemoc znají důvěrně.”

„Podle tebe jsem nemocná?”

„Nechytej mě za slovo,” bránila se Julie. „Myslím, že potřebuješ vyřešit svůj vztah s Richiem.”

„Nemůže jít o vztah, co má kořeny v lásce?”

„Může,” přikývla Julie. „Ale skutečnost, že nedokážeš žít bez něj ani s ním, naznačuje, že je v tom i něco patologickýho.”

To mě dostalo. Chtěla jsem jí ukázat, jak absurdní je to, co řekla. Ale nedokázala jsem najít slova, jak jí to říct, takže to možná tak absurdní nebylo.

„No teda,” řekla jsem. Je celkem zážitek vidět tě v akci.”

„Myslíš jako terapeutku?”

„Ano, myslím, že to teď přesně jsi.”

Já jsem teď tvoje kamarádka,” namída Julie.

Jo,” přikývla jsem. „To bude asi ono.”

Vzala jsem si vizitku.

17

Vezla jsem Melanii Joan do New Yorku. My dvě jsme seděly vepředu, Rosie vzadu a moc se jí to nelíbilo. Měla totiž pocit, že jí Melanie Joan zasedla místo. Cestou, někde v okolí Green-wiche, jsem se Melanie Joan zeptala, jestli ví něco o lékařské praxi svého manžela.

„On už není mým manželem,” namítla. „To je pravda,” řekla jsem. „A co mi můžeš říct o praxi doktora Melvina?”

„Vím, že je freudista.” „A že léčí převážně ženy.”

Melanie Joan se usmála. „Ženy ho zbožňují,” řekla. Já kdysi taky.”

„V psychoterapii má terapeut nad pacientem často značnou moc,” řekla jsem.

Jednoznačně,” přikývla Melanie Joan.

„Myslíš, že doktor Melvin by mohl tuhle moc nějak využít?”

Jednoznačně,” opakovala Melanie Joan.

Connecticutský venkov podél Merritt Parkway byl prozářený sluncem. Schylovalo se k babímu létu. Vydavatel Melanie Joan nám nabídl, že pro nás pronajme auto, ale já se cítila lip ve svém subaru a věděla jsem, že i Rosii je v něm lip. Způsob, jakým Melanie Joan opakovala slovo „jednoznačně”, mě upoutal.

Jak ses s doktorem Melvinem seznámila?” zeptala jsem se.

„Byla jsem jeho pacientkou.”

„Chodila jsi k němu na terapii?”

„Ano.”

„A manželství vzešlo z terapie?” zeptala jsem se.

„Přišlo mi to tak přirozené,” odpověděla Melanie Joan, „že si vezmu svého zachránce.”

Rosie se asi už podvacáté od doby, co jsme vyjely z Bostonu, nacpala na středový práh a zarytě se dívala na přední sedadlo, kde seděla Melanie Joan.

„Chce si sednout sem?” zeptala se Melanie Joan.

„Ano.”

„A mohla by si mi sednout do klína?” „Nic jednoduššího jí přikázat nemůžeš,” řekla jsem. » Melanie Joan si plácla do horní strany stehen. „Tak pojď, Rosie,” řekla.

Rosie se otočila na mě. Přikývla jsem. Rosie skočila ze svého místa rovnou Melanii Joan do klína. „Au,” hlesla Melanie Joan. „Nabídla ses,” řekla jsem.

„Ale takový výsadek jsem nečekala,” namída Melanie Joan.

Rosie se chvíli vrtěla Melanii Joan v klíně, pak našla nejlepší pozici a uklidnila se.

„Bála se, že jí to nikdy nenabídneš,” řekla jsem. „A, hm, chodila jsi s ním, když jsi byla jeho pacientka?”

John o nás rád mluvil jako o klientkách,” opravila mě Melanie Joan.

Přikývla jsem. Jasně. Chodili jste spolu?”

„Ano,” přikývla Melanie Joan. „Samozřejmě ne od začátku. Já jsem k němu chodila na terapie asi čtvrt roku, než mi nabídl, abych s ním šla někam na večeři.”

„A?”

„A po třetí večeři jsme odjeli ke mně do domu a milovali se.”

„Čí to byl nápad?” zeptala jsem se.

Snažila jsem se zachovat neutrální tón.

„Tehdy jsem si myslela, že můj,” odpověděla Melanie Joan. „Byla jsem celá bez sebe, když souhlasil.”

Nedívala se na mě. Koukala se z okna a pomaličku drbala Rosii.

„A teď?”

„Teď mám pocit, že mě do toho spíš vmanipuloval.” „To bych taky řekla,” přikývla jsem.

18

Seděly jsme v obývacím pokoji dvoupokojového apartmá hotelu Carlyle, popíjely jsme čaj a povídaly si s filmovým producentem Murrayem Gottliebem. Taky jsme se tu měly setkat s filmovou hvězdou jménem Hal Race, což byl jeden z hlavních důvodů, proč jsme do New Yorku vůbec odjely, ale Hal se dosud neobjevil, takže Melanie Joan, Murray a já jsme jen tak klábosili a krátili si čekání přikusováním sušenek k čaji. Jeden z portýrů se nabídl, že půjde s Rosií na procházku, a jelikož Rosie by šla s kýmkoli, kdo by se nabídl, mohla jsem si pochutnávat na sušenkách bez vyrušování.

„Mluvil jsem s Halovou asistentkou,” říkal Gottlieb. „Než jsem sem vyrazil. Říkala mi, že Hal o té schůzce ví. Že ji má poznamenanou v kalendáři i v diáři.”

Melanie Joan se mile usmála a přikývla. „Pan Gotdieb s panem Racem,” řekla mi, „mají zájem natočit film…”

„Ne jenom jeden,” řekl Gotdieb. „Díla Melanie Joan chápeme jako námět pro několik filmů.”

„Jako Smrtonosná zbraň,” řekla jsem. „Nebo Bruče Willis v mrakodrapu.”

„Přesně tak,” řekl Gotdieb. Jsme ochotni se dohodnout.”

Zdálo se, že ho moje inteligence potěšila.

„A důvod téhle schůzky,” řekla Melanie Joan, „je, abych zjistila, jestli se mi zamlouvají a chci s nimi spolupracovat.”

„A jak to zatím vypadá?” zeptala jsem se Melanie Joan.

„Pan Race zatím neřekl nic hloupého,” odpověděla Melanie Joan.

„Zatím,” přikývla jsem.

„Přesně tak,” řekla Melanie Joan. „Zatím.”

Gottlieb se tvářil, jako bychom pronášely samé dobré zprávy. Někdo zaklepal na dveře.

„Aha,” řekl Gottlieb. „To bude Hal, půjdu otevřít.”

Otevřel dveře a Rosie se na něj podívala a zaštěkala. Gottlieb nadskočil. Za Rosií, na druhém konci vodítka, stál portýr.

„Přivedl jsem Rosii,” řekl.

„No tohle,” řekl Gottlieb. „To je ale roztomilej pejsek.”

Portýr pustil Rosii z vodítka a Gottlieb se sklonil, aby ji pohladil. Protáhla se kolem Gottlieba a vyrazila ke mně s tlamou dokořán a vyplazeným jazykem.

„Něco vám dám,” řekla jsem portýrovi.

Gottlieb vytáhl dvacetidolarovku a podal mu ji.

„Mockrát děkuju,” řekl.

Portýr si ji vzal tím elegantním pohybem, jaký ovládají snad všichni portýři, vyšel na chodbu a zavřel za sebou dveře. Gottlieb se vrátil do obýváku. Rosie stála na pohovce vedle mě, uši sklopené dozadu a dívala se na Gottlieba.

„Ahoj, Rosie,” řekl Gottlieb.

Rosie neodpovídala.

„Copak je to za pejska?” zeptal se Gottlieb. Je to mini bulteriér,” řekla jsem. „No, je fakt moc roztomilej.”

Dál jsme popíjeli čaj. Já jsem dala Rosii malý sendvič s uzeným lososem.

„Ten nápad filmové série se mi moc líbí,” řekl Gotdieb. „Třeba bychom přemluvili Julii nebo Gwyneth, aby v tom hrála hlavní roli s Halem.”

„Už víte, kdo by to psal?” zeptala se Melanie Joan.

„No, pokud vy sama nechcete…”

Melanie Joan zavrtěla hlavou.

„…pak budeme samozřejmě trvat na někom, kdo dokáže věrně zachovat atmosféru vašich knih,” řekl Gotdieb.

Melanie Joan se usmála a přikývla. Někdo zaklepal na dveře. Gotdieb vyskočil a šel otevřít, a tentokrát už to byl Hal Race. Byl skoro menší než já, měl delší černé vlasy a svůdně zvlněné rty. Na plátně vždycky vypadal mnohem vyšší. Na sobě měl volné džíny, černé tričko a tvídové sako. Kolem krku měl uvázaný kostkovaný šátek a delší konec mu vlál u kolen. Sluneční brýle měl posazené ve vlasech na temeni. Na člověka jeho vzrůstu byl neskutečně pohledný. V duchu jsem se usmála, když jsem si představila, co by na něj asi řekl Richie. A Spike, bože, co teprve Spike!

„Sony, sorry, sorry,” řekl Hal.

„Nic se neděje, Hale,” řekl Gotdieb.

„Včera v noci jsem se rozešel s přítelkyní,” řekl Hal, „a byl jsem tak rozhozenej, že jsem strávil noc v Romeo’s Retreat. Hlavu mám fakt na sračky.”

„Je mi to moc líto, Hale,” řekl Gotdieb a představil ho Melami Joan.

Hal se jí zadíval do očí a zářivě se usmál. Je to pro mě velká čest,” řekl. „Vaše knížky mám fakt moc rád.”

„Tohle je moje přítelkyně Sunny Randallová,” řekla Melanie Joan.

Hal řekl: „Ahoj,” krátce na mě pohlédl a pak si všiml Rosie. „Ten pes musí pryč,” řekl Hal.

„Určitě bychom ho mohli dát do ložnice,” řekl Gotdieb. „Nebo bychom do ložnice mohli dát Hala,” řekla jsem.

Gotdieb se znovu usmál. „Když dovolíte, já ho tam odnesu, ať nemusíte vstávat, Cindy.”

„Sunny,” opravila jsem ho. „Třeba bych ji mohla jen držet na klíně a pan Race bude v bezpečí.”

„Ten pes musí pryč,” opakoval Hal.

Gotdieb se podíval na Melanii Joan. Melanie Joan se na něj usmála a nic neříkala.

„Ukažte,” řekl Gotdieb, „já ho odnesu.”

„Ne.”

„Prosím?”

„Nedovolím vám, abyste sahal na mého psa,” řekla jsem.

„Hele,” pronesl Race, „co je to za slepici? Dyť jde jenom o posranýho psa.”

Jako ve vašem posledním filmu,” řekla jsem.

„Třeba by Sunny mohla držet Rosii na klíně,” řekla Melanie Joan.

„To je na hovno,” řekl Race. Já padám.”

Ten malý obličej měl celý rudý. Zhluboka jsem se nadechla. Nešlo o můj obchod. Rosii by nic neudělalo, kdyby chvíli zůstala v ložnici. Mohla bych jí dát nějakou hračku. Podívala jsem se na Melanii Joan. Tvářila se velmi vznešeně. Vstala a natáhla ruku.

„No, moc ráda jsem vás poznala, pane Raci.”

Hal už automaticky začal natahovat ruku, pak se zarazil. „Prosím?”

„Vy odcházíte,” řekla Melanie Joan, „já se s vámi loučím.”

Bylo vidět, jak v Halově hlavě se začínají otáčet pomalé převody. Vřele se usmál.

„Ale no tak, Melanie, hlavu vzhůru,” řekl. Jenom jsem si dělal legraci.”

„Takže neodcházíte?”

„Ne, ne. Celou noc jsem nespal a mám v hlavě trošku zmatek. Jestli Cindy toho psa podrží, určitě to půjde.”

Melanie Joan se ke mně otočila a usmála se znovu tak vznešeně.

„Vyhovuje ti to, Cindy?” Jistě,” řekla jsem.

Hal se na Rosii nepodíval, ale usmál se na mě tím svým vřelým upřímným úsměvem.

Je to celkem milej pejsek,” řekl Hal.

19

Kodrcaly jsme se přes hrozný ocelový most přes Housatonic River jižně od New Havenu. Jak může vůbec někdo postavit takovýhle most?” zeptala se Melanie Joan.

„Určitě v tom budou peníze,” řekla jsem. „Ty jsi ale cynik,” řekla Melanie Joan. „To jsem.”

Dojely jsme zase na pevný asfalt a uklidnily se. Rosie se uvelebila Melanii Joan na klíně. A pokračovaly jsme na sever.

„Vynaložila jsi celkem dost sil na to, aby Rosii nezavřeli do ložnice,” řekla jsem.

Melanie Joan se usmála a políbila Rosii na temeno. Rosie polibek přijala, jako by ho dávno čekala, a krom toho, že pohnula uchem, na něj nijak nereagovala.

„Moc jsem neriskovala,” řekla Melanie Joan. „On by neodešel.”

„Proč?”

„Protože ty peníze potřeboval.” „Hal Race potřebuje peníze?” divila jsem se. „No jistě. Platí troje alimenty a přispívá na dvě děti. Má manažera, agenta, řidiče, osobní asistentku, bodyguarda, člověka na mejkap, člověka na vlasy, dům v Malibu, ranč v Santa Barbaře, čtyři auta…”

„Čtyři,” opakovala jsem.

„Čtyři,” přikývla Melanie Joan. „A nezapomínej na jeho družinu.”

„Družinu?”

„Na lidi, se kterými chodí do společnosti.” „A ti ho stojí peníze?”

„Samozřejmě. On vždycky vybere, co se bude pít, co jíst, kterým letadlem poletí, všechno.”

„A oni s ním nechodí jen proto, že ho mají rádi?” zeptala jsem se.

„Ty bys to dělala?” zeptala se Melanie Joan. „Ne.”

„Tak vidíš.”

„Takže ty peníze potřeboval a nemohl ten obchod nechat plavat.”

„Samozřejmě. Je to dobrá dohoda. Už máme domluvené peníze ze zahraničí. Studio svolilo k vysokorozpočtovému filmu a Hal dostává procenta z upraveného hrubého zisku.”

„Co je zase proboha tohle?” zeptala jsem se.

„To nikdo neví,” řekla Melanie Joan. „Jen ty největší hvězdy, třeba Harrison Ford, Tom Cruise, Russell Crowe, Julia Robert-sová dostanou část i z neupraveného hrubého zisku. Ale i jejich podíl na tom zisku nejspíš podléhá kontrole ze strany studia.”

„To je legální?” divila jsem se.

„Ne.”

Já žasnu,” řekla jsem. „Fakt, žasnu.”

„No, takže chudáček Hal vyrosd s domněnkou, že je důležitý,” řekla Melanie Joan. „Každý, s kým se baví, mu říká, že je super, fakt super. Slýchá, jak mu lidi říkají, že se jim hrozně líbil jeho poslední film, fakt moc. Že prý má přirozenou moc jako hvězdy, že on je tím pravým, že mu kamera nic neubírá, že všechny jeho myšlenky jsou skvělé.”

„A on tomu věří?”

„Při natáčení, když doběhne kamera, se posadí do židle, na níž stojí jeho jméno, a někdo přijde se zrcátkem pověšeným na krku a zařídí, aby měl dokonalý účes, poopraví mu mejkap, zvedne zrcátko a řekne: .Vypadáte božsky’.”

„Země filmových hvězd,” řekla jsem.

„Ano,” přikývla Melanie Joan. „A dokud v ní zůstane a nevy-strčí nos ven, může tomu všemu věřit.”

„A když ti pohrozil, že odejde, a tys řekla, že klidně, měl pocit, jako by někdo nechal minutu otevřené dveře a ucítil průvan reality.”

„Chvilkový závan z říše normálních lidí,” řekla Melanie Joan.

„A to mi řekni,” dodala jsem, „jak to, že s Halem Racem dokážeš jednat tak drsně, ale když přijde na tvého bývalého manžela, nevíš najednou kudy kam?”

„Hal Race je neškodný mamlas,” řekla Melanie Joan.

„A doktor Melvin?”

„Ten neškodný není,” odpověděla Melanie Joan.

20

Odpoledne jsem pak zavolala k doktoru Melvinovi, kde mi řekli, že má ordinační hodiny od osmi ráno do čtyř odpoledne. Večer jsem tedy seděla v autě na ulici, kde měl John Mel-vin dům i ordinaci, ve stínu mezi dvěma lampami. Chtěla jsem vědět, jak doktor Melvin tráví večery. Rosie spala na předním sedadle vedle mě a spokojeně pochrupovala. Levou přední packu měla přehozenou přes čumák.

Motor jsem měla puštěný a poslouchala jsem nové CD, které mi dal Spike a na němž Peter Marshall zpíval skvělé písně z dob mládí mého otce. Tahle hudba se mi líbila. Možná trošku oidipovská záliba.

U chodníku proti Melvinovu domu zastavil šedý sedan Lexus a z něj vystoupila štíhlá plavovlasá žena v černém kabátě až po kotníky. Zamíňla na cestičku a vešla do Melvinova domu. Bylo moc tma, ale klidně mohlo jít o někoho, koho jsem už dříve viděla. Podívala jsem se na svůj seznam poznávacích značek a objevila tam údaj odpovídající lexusu. Jméno majitele znělo Augu-stus J. Walsh, bydlel ve Winchesteru. Plavovláska tam strávila hodinu a dvacet minut. Rychlou chůzí se pak vrátila k autu a spěšně odjela. Ve 20:15 tu zastavil stříbrný kombík Volvo, z nějž vystoupila další žena. Na sobě měla džíny a kožich. Vlasy měla tmavé a kráčela po cestičce k Melvinovu domu velmi svižně. Podívala jsem se na seznam. Zase zásah. Tentokrát bylo auto registrováno na jistou Kim Crawfordovou z Concordu. Chvíli jsem poslouchala Petera Marshalla… bláznivý měsíc… měl jsem tě plnou hlavu… co se to se mnou děje. Rosie se překulila, takže přes čumák teď měla přehozenou pravou packu. Vydávala nějaký chraplavý zvuk, což bylo podle mě bulteriéří chrápání. Nikdo další se u domu doktora Melvina neobjevil. Ve 22:20 vyšla Kim a kráčela k volvu. Byl začátek listopadu a půlměsíc působil bledší, chladnější a lhostejnější, než jsem si pamatovala z léta. V jedenáct hodin vyšli z domu dva běloši, z nichž žádný nebyl Melvin, i když oba byli přibližně v jeho věku, a šli ulicí k černému Porsche Boxsteru zaparkovanému dál od světel lamp. Tuhle poznávací značku jsem na seznamu nenašla. Samozřejmě že to mohli být klienti, ale kdyby to tak bylo, přišli by spolu? Že by párová terapie? A co dělali, když tam byly ty ženy, nebo co tam dělaly ty ženy, když tam byli oni? Že by terapie ve čtyřech? Boxster pomalu vyjel ze stínu, chvíli jel rovně, pak zatočil doleva a zmizel.

Na další pozdní návštěvu už k doktoru Melvinovi nikdo další nepřijel. Doktor Melvin nevyšel ven ani nikam neodjel. Kolem mě prošla žena ve věku mé matky s kokršpanělem na vodítku. Rosie se probrala z dřímoty a zuřivě na něj štěkala, skákala po autě. Žena se tvářila uraženě a rychle táhla svého psa od vozu. Když byl pes z dosahu, Rosie ještě asi minutu stála a třásla se nervozitou, pak si zase lehla a usnula. Já jsem ještě asi hodinu a čtvrt počkala, pak jsem to před tři čtvrtě na dvanáct ukončila a odjela domů do jižního Bostonu.

21

Vydala jsem se za Maxem Copelandem. Jsem detektiv,” řekla jsem mu. „Pracuju na případu, do něhož je zapletený i psychiatr, a napadlo mě, že by mohlo být užitečné mít někoho vašich schopností, s kým bych to mohla konzultovat. Vás mi doporučila moje kamarádka Julie.” Copeland přikývl. „Ano,” řekl. „S Julií jsem mluvil.” Měl velmi ostře řezané rysy a silný krk. Černé vlasy měl uhlazené dozadu. Na nose měl kulaté brýle s černými obroučkami. „Co říkáte?” zeptala jsem se. „Můžeme spolupracovat?” „Kdo je ten psychiatr?” zeptal se Copeland. „To bych si radši nechala pro sebe.” „Proč?”

„Dokud svůj případ neuzavřu,” řekla jsem, „mám pocit, že bych ho neměla, hm, očernit před jeho kolegy.” „A proč?”

„No,” odpověděla jsem, „protože nechci, abyste si o něm vytvořil úsudek předem.”

„A vy mi nedůvěřujete, že bych to dokázal i sám?”

„Radši se o tom vůbec nebavme,” řekla jsem. „Copak na tom záleží?”

Copeland se zaklonil. Na sobě měl černý oblek, bílou košili a růžovou saténovou vázanku. Sepnul ruce tak, že se konečky prstů dotýkaly, a poklepal si na horní ret.

„Základem každého terapeutického vztahu je důvěra. Pokud se máme někam posunout, musím já důvěřovat vám, že mluvíte pravdu, a vy mně, že s ní řádně naložím.”

,Já tu nejsem kvůli terapii,” namída jsem.

Copeland provedl jeden z těch neutrálních pohybů hlavou, na něž snad mají psychiatři patent, a mlčel.

„Ten člověk, říkejme mu doktor Ex, pronásleduje svou bývalou ženu. Napadlo mě, že kdybych za ním zašla a tvářila se, že potřebuju terapii, třeba by se mi povedlo zjistit, o co mu jde.” A>”

„A najít způsob, jak mu to pronásledování rozmluvit.” „A do toho případu nejste zapojena žádným citovým hnutím,” řekl Copeland.

„Přesně tak,” přikývla jsem. Copeland mi začínal jít na nervy. „Ale ráda byste ten případ vyřešila.”

Jistě,” řekla jsem. „Mám ráda paní Ex. Potěšilo by mě, kdybych jí mohla pomoct.” „A to je všechno?”

Jsem detektiv,” řekla jsem. „Kvůli takovým věcem si mě lidi většinou najímají. Měla bych dobrý pocit z dobře odvedené práce.” „Samozřejmě,” přikývl. Jste vdaná?” „Rozvedená,” odpověděla jsem. „Děti máte?”

„Ne. Copak na tomhle záleží?”

Já nevím,” řekl Copeland. „Proto se ptám.”

„No, věřte mi, nezáleží.”

„A vadí vám, že se vás ptám?” zeptal se Copeland. „Ne, jenom mi to přijde zbytečné.” „A co by vám nepřipadalo zbytečné?” Ježíši, člověče, vy jste ale otrava,” řekla jsem.

Copeland se usmál a mlčel.

„Můj plán zní takhle,” řekla jsem. „Zajdu za doktorem Ex jako pacientka. Mám podezření, že zneužívá své pacientky, a chci zjistit, jestli se pokusí zneužít i mě. Takže jsem si myslela, že za ním zajdu, promluvím s ním, pak přijdu za vámi, řeknu vám, co se stalo, a vy mi řeknete svůj názor.”

Copeland přikývl.

„Souhlasíte s tím?”

„Ano.”

„Fajn,” řekla jsem. „Nebudu sem chodit kvůli svým potížím, takže platit vám přes zdravotní pojišťovnu by byl podvod. Jestli mi můžete vystavovat účty přímo, můžu vám platit ze svého účtu na výdaje.”

Copeland přikývl.

„Vy toho moc nenamluvíte,” řekla jsem.

Copeland se zase usmál. „Když Freud hovořil o vymluvení se ze svých potíží,” řekl Copeland, „neměl na mysli terapeuta.”

„Fajn,” řekla jsem. Jesdi se chcete tvářit, že jde o terapii, budeme se tvářit, že jde o terapii, hlavně abyste mi poradil s doktorem Ex.”

Copeland přikývl.

„Pakliže je to člověk zneužívající pacientky,” řekla jsem, „jakou báchorku mu mám vyprávět?”

,Je snazší mluvit o věcech, které vás osobně trápí, a zjistit, co se z toho vyvine,” řekl Copeland. „Pak aspoň nemusíte dávat pozor, abyste se do toho nezamotala.”

„A co mu mám říct, až tam přijdu poprvé a posadím se?”

„Uvolníte se, zaměříte se na své pocity a zjistíte, co vás napadne.”

„Příprava žádná?”

„Radši ne,” řekl Copeland. „Buďte opravdová. Jistě existuje pár věcí, které vás trápí, ty vás povedou.” „A když mě netrápí nic?” „Tak nejste člověk,” odpověděl Copeland.

Byla jsem se Špikem v tělocvičně. „Když budeš dělat všechno jako já,” řekl mi, „tak možná budeš jednou vypadat stejně.”

Bušil do velkého boxovacího pyde, pot mu prosakoval šedou mikinou.

„Ty ale vypadáš jako lední medvěd,” namída jsem. „No a?”

„No a jak mi to, že budu vypadat jako lední medvěd, pomůže zlepšit můj sexuální život?”

„Mýmu to neublížilo,” řekl Spike.

„A to se oba snažíme o přízeň stejnýho pohlaví,” řekla jsem. „Tak vidíš.”

Já to teda zkusím,” řekla jsem.

Spike ustoupil od pytle a uvolnil mi cestu. Přistoupila jsem k pytli. Když jsem byla menší, táta mi ukazoval, jak se to dělá, třebaže matka proti tomu neustále protestovala. Ale to už bylo dávno, a tehdy jsem byla malá holčička.

„Nasaď si rukavice,” řekl Spike, „jinak si odřeš kloubky.”

Spikovy rukavice byly moc velké. Otočila jsem pěstmi a levačkou udeřila do pyde tak, jak mě to učil táta. Pytel se jen nepatrně otřásl.

„Kde je Billy Banks, když ho potřebuješ?” vzdechl Spike. „Co dělám blbě?”

„Nic,” řekl Spike. Jsi holka. Ty nemůžou bušit do velkýho pytie.”

„A to jako proč?” zeptala jsem se.

„Protože ti chybí zásadní část těla,” vysvětloval Spike.

„Ale tou do toho nemlátíš.”

„Ne, ale vede údery.”

Znovu jsem udeřila do pyde.

„Musíš do toho praštit s co největší silou, zapojit do toho celý svý krásný drobný tělo,” řekl Spike. „Takhle.”

Holými pěstmi udeřil do pytle, který odskočil.

„Vidíš, musíš držet ruce blízko. Rameno natoč dopředu a teď zkus prorazit ten pytel skrz naskrz.”

Udělala jsem, co říkal.

„To už je lepší,” přikývl. „Ale musíš se pokusit ho prorazit naskrz. Teď jenom bušíš do obalu.”

Zopakovala jsem to. Pytel se pohnul. „Vidíš?” řekl Spike. „Odskočilo to,” řekla jsem. Jenom se to zachvělo,” řekl Spike.

Já jsem holka,” namída jsem. „Holky to rády rozechvívají.” „Ale jen proto, že to nedokážou rozskákat.” „To bych taky dokázala, jenom kdyby se mi chtělo.” Spike se na mě usmál. „Sunny,” řekl, „mě bys rozskákala, kdybys chtěla.”

Já vím,” řekla jsem.

V tělocvičně byl nával. Chodila jsem sem už deset let, od rozvodu, a poznávala jsem spoustu lidí. Byli tu vždycky, když jsem tady byla i já, a tvrdě trénovali. Většina z nich, hlavně ženy, u sebe měla trenéry. Ti se tvářili velmi vážně. A skoro všichni vypadali úplně stejně jako před deseti lety, jen trošku zestárli. Možná tady šlo jenom o zdraví.

Když jsme skončili, seděli jsme se Špikem v hale a pili džus.

„Říkala jsem ti o manželovi Melanie Joan Hallové.”

,Jak ji pronásleduje?” Jo. Je to psychiatr.”

„Třeba si dokáže lip ospravedlnit, proč ji pronásleduje,” řekl Spike.

„Půjdu za ním.”

„Kvůli sobě a Richiemu?”

„Mám pocit, že zneužívá svoje pacientky.”

„To z něj nedělá špatnýho psychiatra,” řekl Spike.

„Chci za ním jít a zahájit u něj terapii, pak zjistím, jestli ho můžu dostat.”

„A co potom?”

„Pak proti němu budu něco mít,” řekla jsem. „A podaří se mi ho od Melanie Joan odlákat.”

„Zkus dvě mouchy jednou ranou,” řekl Spike. „Mohla bys do toho namontovat i trošku terapie, když už tam budeš.”

„Hele, nech toho,” řekla jsem. „U jednoho psychiatra už jsem byla, jmenuje se Copeland a poslala mě za ním Julie, aby mi pomohl s tím, co mám na terapii povídat.”

Kolem nás prošel vysoký mladý muž s velkýma modrýma očima v tričku bez rukávů. Měl fantastickou postavu.

Ježíšku!” hlesl Spike, když ho viděl procházet.

„Moje řeč,” řekla jsem. „Copeland mi poradil, ať se co nejvíc držím pravdy, tak že si nebudu muset nic vymýšlet.”

„Líbí se ti?” zeptal se Spike. „Ten Copeland?”

„Ano. Asi jo. Až na to, že se mnou pořád jedná, jako bych byla adeptka terapie.”

„No, třeba má pravdu,” řekl Spike.

„Ty myslíš, že bych terapii potřebovala? Když jsme se s Richiem rozešli, tak jsem jich pár prodělala.” „A to ti hrozně moc pomohlo,” řekl Spike. „Ano.”

„Až na to, že nemůžeš být s Richiem nebo bez něj,” řekl Spike. „Ale Méďo, na menší nevyhraněnosti přece nic není.” Jo,” přikývl Spike, „máš pravdu.”

23

Seděla jsem v ordinaci doktora Johna Melvina, vypadala jako totální slepice s vrstvou rtěnky, černou parukou, obřími brýlemi a v takovém tom klobouku, jaké nosívají modelky v reklamách v časopisech a mají vpředu zvednutou krempu. Klobouk ještě zdůrazňoval vzhled slepice. Jenže Melvin mě už viděl v té mé úchvatné plavovlasé přirozenosti, takže jakkoli jsem se cítila pitomě, bez převleku by to nešlo. Sunny Randallová, žena tisíce tváří. Představila jsem se skutečným křestním jménem a příjmení jsem si vypůjčila z manželství. Byla jsem Sonya Burkeová.

Melvin seděl za stolem, na sobě měl tmavošedé kalhoty, pohodlné boty, modrou vestu, modročervenou pruhovanou kravatu a modrou košili.

„Mohla byste si sundat brýle?” zeptal se doktor Melvin. Seděla jsem na okraji židle, kolena jsem tiskla k sobě a ruce jsem měla složené v klíně. Zavrtěla jsem hlavou.

„Častokrát to pomůže,” řekl, „když terapeut vidí pacientovi do očí.”

Stále jsem seděla velmi strnule, znovu jsem zavrtěla hlavou a podívala se na složené ruce. Nebyla jsem sice tak nervózní, jak jsem se snažila vypadat, ale byla jsem neklidnější, než jsem čekala.

„Samozřejmě,” řekl. Jesdi vám to víc vyhovuje takhle.”

Chvilku jsme oba mlčeli. Pakliže to na Melvina působilo nepříjemně, nedával to najevo. Trošku jsem poposedla. Nehrála jsem to. Necítila jsem se ve své kůži. A to mě mádo. Nebyla to moje první práce v přestrojení. Určitě jsem už měla co do činění i s nebezpečnějšími lidmi, než byl doktor John Melvin.

Měla jsem na sobě džíny a vysoké boty, k tomu černé tričko. Koupila jsem si beztvaré sako z černé vlny do pasu, abych doplnila svůj klobouk a paruku, pistoli jsem si nechala pod sakem v kříži.

Jsem rozvedená,” řekla jsem.

Melvin mírně pokýval hlavou, jako by to bylo zajímavé.

„Opravdu?” řekl.

Mlčela jsem. On taky mlčel.

Po chvilce Melvin pronesl: „Jaký máte pocit z toho, že jste rozvedená?”

Je mi smutno.”

„Z čeho je vám smutno?”

Podívala jsem se na něj.

„Z toho, že jsem rozvedená,” odpověděla jsem.

„A konkrétně?”

„Prosím?”

Cítila jsem otrávenost. Copak to pako neumí anglicky? „Co na tom rozvodu vás rozesmutňuje?” „Stýská se mi po Richiem.”

Melvin znovu přikývl a trošku se zaklonil ve své kancelářské židli, pak si podepřel bradu pravou rukou. V místnosti bylo velmi ticho.

„Chodila jsem s mnoha jinými muži, měla jsem je ráda, některé z nich dokonce moc.”

Neslyšela jsem žádný hluk z ulice. Žádné zahradní stroje, žádné štěkání psů, žádnou tekoucí vodu. To ticho působilo poněkud skličujícím dojmem. Melvin do něj báječně zapadal.

„Ale žádného jsem nikdy nemilovala,” řekla jsem. „Dost.”

„Natolik, abyste s nimi spala?” zeptal se Melvin. Oči měl tmavé a hluboko posazené a cítila jsem, jak se do mě zabodávají. „To ne.”

„Ale ne na to, abyste si je vzala.” „Ano.”

Melvin ze mě nespouštěl oči, bradu měl stále podepřenou. Slyšela jsem svůj vlastní dech.

„Povězte mi o tom rozvodu,” pronesl Melvin po chvíli.

„Pořád jsme se… já ani nevím. Nedokázali jsme spolu žít. Pořád jsme se snažili jeden druhého napravit.”

„A po sexuální stránce jste si vyhovovali?”

.Ano.”

„A vídáte se ještě?”

„Ano. Vlastně teď spolu vycházíme lip, než když jsme byli spolu.”

„Udržujete i intimní život?” „Občas ano,” přikývla jsem.

Melvin znovu přikývl a čekal. Zdálo se, že by dokázal v poklidu čekat celých padesát minut. Skoro mě to rozesmálo. Přemýšlela jsem, co by se stalo, kdybych seděla mlčky celou dobu.

„A na čí popud?”

„Nejspíš je to oboustranné,” řekla jsem. „To je vždycky nejlepší,” přikývl.

Chvilku jsem měla pocit, že vidím, jak mu přes tvář něco pře-lédo. Pak to zmizelo. Sezení skončilo, já se vrátila k autu, cítila jsem se zvláštně a trošku se mi točila hlava. Kdo koho zpovídal?

24

Jsi ochotná letět letadlem?” zeptala se mě Melanie Joan. „Ano.”

„A nemáš strach? Po jedenáctém září?” ,Já ho měla už před ním,” řekla jsem.

„Chápu,” přikývla Melanie Joan. „To já taky, jenže nemůžu žít tenhle život, když nesednu do letadla.” Přikývla jsem.

„Chtějí po nás, abychom jely do L. A. na schůzku,” řekla Melanie Joan.

„Kdo to chce?”

„Murray s Halem, snaží se prodat ten svůj projekt.”

„Prodat?”

„Ano.”

,Já myslela, že tys ho už prodala jim.”

„Svolila jsem, že budu jejich partner,” vysvětlila Melanie Joan. „Aby nemuseli kupovat práva.”

Měla jsem pocit, že jí připadá zvláštní, že toho o filmovém průmyslu vím tak málo.

„Ale ještě potřebujeme zajistit finanční zdroje a distribuci,” řekla Melanie Joan.

„Takže se máš sejít s někým, kdo to dokáže,” řekla jsem.

„A tomu ten projekt prodáme,” řekla Melanie Joan.

Přikývla jsem. „A proto se tomu říká…”

„Obchodní schůzka,” dodaly jsme jednohlasně.

„A ty myslíš, že tě Melvin bude pronásledovat až tam?”

„Vyloučit se to nedá, nevím. Každopádně bych chtěla, abys jela se mnou.”

„Proto, že je se mnou taková zábava?” nadhodila jsem.

„Proto, že máš v sobě něco, díky čemu si připadám odvážnější.”

„Fakt?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„To je moc fajn,” řekla jsem.

Já nechtěla, aby to znělo fajn,” řekla Melanie Joan. Je to prostě pravda.”

„No,” pronesla jsem, „škoda že to nepůsobí víc v můj pro—

11 spěch.”

„Nesmysl,” ušklíbla se Melanie Joan. „Nesmysl?”

Jsem si jistá, že to myslíš ironicky a přehnaně skromně,” řekla Melanie Joan. „Ale víš moc dobře, čeho všeho jsi schopná, a odvaha do toho patří. Jsi štíhlá, pohledná a odolnější než většina lidí.”

„Ty mi tak rozumíš?” zeptala jsem se.

Nebyla jsem si jistá, jestli mě zná tak dobře, abych jejím’soudům ohledně mé osoby natolik důvěřovala, i když se to pěkně poslouchalo.

„Psát neumím,” řekla Melanie Joan. „Ale přemýšlet dokážu.” „Hergot,” vrtěla jsem hlavou, „ty hraješ Melami Joan tak skvěle, že občas zapomenu, že jsi taky někdo jiný.”

Melanie Joan naklonila hlavu a taky ode mě přijala lichotku. „Moc často se nemýlím,” řekla.

Byly jsme spolu na večeři v nové restauraci jménem Biu v noL 1

vém Sportovním klubu/L. A., který vyrosd na rohu ulic Remont a Boylston.

„Proč se to tady nejmenuje Sportovní klub/Boston?” zeptala jsem se.

„To by neznělo tak honosně,” odpověděla Melanie Joan. „Poletíš se mnou do Los Angeles?” „Ano.”

25

Ja mm

Brian Kelly mi zavolal právě ve chvíli, když jsem byla v počáteční - plánovací - fázi balení.

„Dopravní mi nahlásilo, že majitelem vozu Porsche Boxster, co ses na něj ptala, je jistý Dirk Beals a bydlí v Bostonu na Mt. Vernon Street.”

„Mám to uloženo v počítači,” odpověděla jsem.

„Ty teď používáš počítač,” řekl Kelly.

„Mluvila jsem o svým mozku,” řekla jsem.

,Jé, promiň, já zapomněl na tvůj mozek.”

„To nedělej.”

Já jsem totiž měl zálusk proniknout do jiných, hm, koutů tvé bytosti.”

„A pokud si pamatuju,” řekla jsem, „to se ti taky povedlo.” „A líbilo se ti to taky?”

„Hele, nech si to,” řekla jsem. „Díky za pomoc s tím autem.”

Když jsem zavěšovala, slyšela jsem, jak se Kelly směje.

Oblečení jsem měla rozdělené do pečlivě stanovených kategorií, na ramínkách, rozložené na posteli, na opěradlech židlí. Rosie ležela mezi tím, čumák položený na packách a s očima, které vypadaly jako semínka melounu a hýbaly se, když jsem se přesunula. Vždycky mě takhle sledovala. Věděla jsem, že to je proto, že mě má ráda, a tušila jsem, že je to proto, že pořád existuje šance, že někde najdu balon a hodím jí ho. Láska je jen zřídkakdy čistá.

Balení byla jedna z věcí, které u mě Richie nikdy nepochopil. Myslel si, že sbalit se znamená dát si do kufříku holicí strojek, k tomu pár čistých košil a spodní prádlo. Já byla z velké části sbalená, až když jsem se rozhodla, co si vezmu. Naskládat si vybrané položky do kufru pak bylo už jen třešničkou na dortu. V L. A. bylo dnes i včera slunečno a přes pětadvacet stupňů. Mohlo by se ale samozřejmě rozpršet. A věděla jsem, že když je tam zataženo a prší, umí být i chladno. Probrala jsem pár svršků. Možná se půjdeme najíst někam do elegantních restaurací, ale pokud jsem si dokázala vzpomenout, elegantní restaurace v L. A. nevyžadovaly elegantní zevnějšek. Až na výjimky. A musela jsem se pořádně zamyslet nad tím, co si obléct na obchodní schůzku, když je člověk vlastně jenom bodyguard.

Mt. Vernon Street byla takovým místem, kde by člověk čekal, že narazí na někoho jménem Dirk Beals, který má porsche. Až se vrátím z L. A., vyrazím tam a zkusím chvíli posedět před jeho domem. Táta mi vysvětloval, že dřív nebo později se něco dozvědět musíme.

Nakonec jsem se musela rozhodnout, zda si vzít černé kožené kalhoty nebo tmavou sukni a sako. Dívala jsem se na to. Ro-sie se dívala na mě. Nadechla jsem se a konečně jsem se zármutkem v duši vzala sukni se sakem zpátky do skříně a pověsila je na věšák. Doufala jsem, že nedělám nějakou chybu.

Ráno po mém odjezdu se tady staví Richie a vyzvedne Rosii. Šla jsem do kuchyně a napsala mu vzkaz. Věděla jsem, že se o Rosii umí postarat. Bydlíval s námi. Ale pokaždé jsem mu musela napsat vzkaz a připomenout mu, co jí, kdy a kolik toho sní, jméno veterináře a kde mě v naléhavém případě zastihne. Jedno z nutkání spojených s mateřstvím. Když jsem vzkaz psala, dala jsem si sklenku vína. Upíjela jsem ho a pečlivě vypisovala, který balónek Rosie nejradši prohání, kdy je nejlepší vzít ji ven, že je lepší nedovolit jí honit se za ocasem moc dlouho a kdy se pro ni vrátím.

Když jsem dopsala, dala jsem si další sklenku. Přečetla jsem si vzkaz. Pak jsem vstala, vzala sklenku a šla jsem do podkroví, kde jsem měla pod střešním oknem malířský stojan, abych zachytila slunce hned od rána. Malovala jsem zrovna Weeks Footbridge a měla jsem hotovou asi polovinu. Tahy štětcem by možná mohly být ostřejší. Napila jsem se ještě trošku vína a chvíli se dívala na obraz. Ještě nebyl dokonalý, ale už se to rodilo.

To, že jsem psala Richiemu vzkaz ohledně hlídání Rosie, nebylo jen kvůli mateřským pudům. Věděla jsem, že je to iluze společné domácnosti. Znovu jsem utvářela něco, co nejspíš nikdy neexistovalo.

A možná nikdy existovat nebude.

A nebo bude.

26

Agent Melanie Joan pro Západní pobřeží, Tony Gault, na nás čekal v Buckboard Productions v areálu Paramountu a rozhlížel se, podle mě s dávkou pobavení, skrz malé brýle s kulatými černými obroučkami. Byl vysoký, štíhlý, měl ostře řezaný obličej, na sobě nažehlené džíny a šedé kašmírové triko pod černým kašmírovým sakem. Měl husté tmavé vlasy o trošku delší než ostatní. Když si projížděl rukou účes, což jsem si všimla, že dělal často, kadeře mu padaly zpátky na své místo. Každá žena, kterou znám, by vraždila, jen aby měla takové vlasy. Tony Gault je považoval za něco naprosto normálního.

Tony a já jsme seděli proti sobě v půlkruhu, v němž dále seděli Hal Race, Murray Gotdieb a Melanie Joan. Stranou od nás seděla s botami zutými a nohama nasoukanýma pod sebou mírně obézní slečna jménem Mandy a ve středu všeho, ve středu pozorností všech seděl v houpacím křesle mladík jménem Cash Resnick.

„Cash a já hrozně zbožňujeme vaše knížky,” povídala Mandy. „Když jsme se doslechli, že přijedete, byli jsme z toho celí pryč. Zachvátilo nás to tady všechny.”

Cash na svém pubertackém obličeji nedal najevo žádnou reakci. Přemýšlela jsem, jestli se už vůbec holí. Možná ale nebyl tak mladý, protože mu padaly vlasy. Jejich zbytky měl uhlazené dozadu na své malé hlavě a vzadu je měl stažené do něčeho, co připomínalo ohon velmi malého poníka. Na sobě měl tričko NYPD, svědě modré džíny, které si očividně oblékl, sotva je vytáhl ze sušičky. Zahlédla jsem i pár malých a pečlivě zalátaných dírek. Na nohou měl nějaké nejmodernější tenisky.

„Nedali byste si něco k pití?” zeptala se Mandy. „Kávu? Něco nealkoholického? Vodu?”

Nikdo z nás si nic neobjednal. Mandy se podívala na Cashe. Cash neznatelně kývl. Jeho mládí mě fascinovalo.

„No,” pronesla Mandy, „mohli byste nám tedy sdělit, s čím jste za námi přijeli?”

„Teda,” spustil Hal Race, „jak většina lidí ví, jsem už od začátku velkým fandou Melaniiny práce. A když vyšlo Srdce vagabunda, věděl jsem, že musím hrát Aarona Lassitera.”

Resnick seděl zcela bez hnutí. Bylo to, jako by Hal Race nic neřekl. Hal Race se podíval na Mandy, ta se usmála a přikývla. Zmírala touhou slyšet zbytek.

„Takže jsem se spojil s Murrayem, ten zase s Tonym a měli jsme kliku. Melanie svolila. A proto jsme tady.”

Nikdo nic neříkal. Všimla jsem si, že Tony Gault se na mě dívá přes mlčící půlkruh. Jeho oči vypadaly, že se brzy rozesměje. Zachytila jsem jeho pohled. Taková hrůza. Cash pořád jen seděl a rozjímal o věčnosti. Třeba umřel a oni nám to chtějí zatajit.

„Třeba byste nám mohli nastínit část děje,” pobídla nás Mandy.

„No jasně,” řekl Hal. „A Melanie, kdykoli budeš mít pocit, že mluvím nesmysly, přeruš mě.” „Neboj,” přikývla Melanie Joan.

„Fajn. Aaron Lassiter je prezidentem fantasticky úspěšný mezinárodní bezpečnostní firmy a jednou přijde domů a zjistí, že jeho žena, kterou si vzal před půl rokem, Heather, zmizela. Přemýšlel jsem o Gwyneth, ale taky by možná šlo najít nějakou neznámou herečku, vytvořit takříkajíc novou hvězdu.”

Cashe se nic z toho zatím ani v nejmenším nedotklo. Mandy nadšeně přikyvovala. Byla v sedmém nebi.

„Takže Lassiter využije veškerý zdroje svý bezpečnostní agentury, aby Heather našel…”

Já tu knihu četla, navíc jsem se zúčastnila zkoušky v našem apartmá v hotelu Beverly Wilshire, kde se Melanie Joan s Gortlie-bem a Halem připravovali na tuhle schůzku. Znovu jsem se podívala na Tonyho Gaulta. Tvářil se spokojeně a podle něčeho dalšího, možná podle sklonu hlavy jsem tušila, že mu to celé připadá zábavné. Zašilhala jsem na něj. Mrkl. Hal konečně domluvil a Cash stále setrvával v hluboké strnulosti.

Mandy řekla: „To je báječné. Titul se ale bude muset asi změnit. Warner před pár lety udělal fdm s názvem Vagabund, a mělo to mizivý úspěch.”

„Se jménem se dá něco udělat,” řekl Hal.

Cash promluvil.

„Máte scénář?” pronesl.

Podle jeho hlasu jsem odhadovala, že se snad nikdy holit ani nebude. Hal Race se ohlédl na Gottlieba.

„Doufáme, že ho někomu zadáte,” odpověděl Gotdieb. Cash nic víc neřekl.

„No ale podívejte se, kolik už je. Cash má ve dvě další schůzku. Zní to hrozně lákavě. Dejte nám čas, my to promyslíme a zavoláme vám. Máme zavolat vám, Murrayi? Nebo Tonymu?”

Jednomu z nás,” přikývl Gotdieb.

Cash vstal, otočil se a vyšel z kanceláře. Mandy vstala, přidržela nám otevřené dveře a usmívala se na nás, jak jsme pochodovali z místnosti.

27

Hal byl jako filmová hvězda příliš slavný, než aby s námi šel, a Gotdieb musel na další jednání. Melanie Joan, Tony Gault a já jsme ale zamířili přes Melrose Avenue do mexické restaurace Lucy’s El Adobe na oběd a také probrat to, co jsme zažili. Ve čtvrt na tři tady moc velký nával nebyl, takže jsme obsadili velký box.

„Za margaritu bych dal život,” řekl Tony. „Dáme si džbánek?” „Asi budu potřebovat džbánek sama pro sebe,” prohlásila Melanie Joan.

Stěny restaurace pokrývaly fotografie slavných. „Kdo je ten chlápek?” zeptala jsem se. „Bili Strout, bývalý hlasatel zpráv na CBS.” „Ne, ten vedle něj. Vypadá povědomě.” Tony si fotku chvíli prohlížel. „Nemám ponětí,” řekl.

Přinesli nám margaritu. Napila jsem se. Taky bych za ni dala život.

„Dobrá schůzka,” řekl Tony.

„Nic jsme jim neřekli,” namída Melanie Joan. „Až na to, že jim Hal ve zkratce vyložil obsah.”

„To je nejspíš nejlepší postup,” řekl Tony.

„A už vůbec jsem nepochopila ten kamennej výraz ve tváři toho mrňouse v tričku.”

„Takhle on vypadá při jednáních vždycky. Chce, aby si lidi mysleli, že je skvělej.”

„Skvělej?” přeptala jsem se.

Tony se znovu usmál.

„Můj bejvalej manžel by se umlátil smíchy, kdyby ho jenom viděl,” řekla jsem.

„Neumlátil, kdyby mu chtěl prodat projekt,” řekl Tony. „I tak.”

„Bejvalej manžel,” opakoval Tony. „Ano.”

„Tony taky není ženatej,” řekla Melanie Joan. „Tak to už jsme tři,” řekla jsem.

Přinesli nám oběd a nedlouho poté další džbánek margarity. „Tony ale býval ženatej,” pronesla Melanie Joan. „Díky bohu za minulý čas,” řekl Tony. Pokud na něj pití mělo nějaký vliv, nedokázala jsem to rozeznat. Na mě ale vliv mělo. A líbilo se mi to. „Rozvod?” zeptala jsem se.

,Jo, s jednou slepicí z jihokalifornskýho filmovýho průmyslu,” odpověděl Tony.

„Která ti ale kdysi připadala dost zajímavá na to, aby sis ji vzal.”

Tony se ušklíbl. „To proto, že i já jsem pitomeček z jihokalifbrnskýho filmovýho průmyslu.” „Ale hezkej,” řekla Melanie Joan. „No jistě,” přikývl Tony. „Moc hezkej.” „A jaký bude další postup v otázce prodeje?” zeptala jsem se. „Zítra v deset jdeme za Gradym Wilsonem do Universalu.” „Ne,” řekla jsem. ,Já myslela to, kde jsme byli teď.” Jo tak,” Melanie Joan pokrčila rameny. „Asi nic.” „Není důvod nahlížet na to negativně,” řekl Tony.

„Ani po líbezný rozpravě s Resnickem?” opáčila Melaniejoan. „A s líbeznou Mandy? To by dostalo do deprese i funebráka.”

Jak se jmenuje Mandy příjmením?” zeptala jsem se.

„Mandy,” řekl Tony a všichni jsme se rozesmáli.

„Ne, vážně, co teď bude v Paramountu?”

„Vážně?” zeptal se Tony. „Na vážnost sis vybrala špatnej obor. Resnick nejspíš zítra řekne Mandy, aby mi zavolala a řekla mi, že do toho nejdou, nebo to pošle dál Samu Kramerovi.”

„A ten za pár dní řekne někomu dalšímu, aby Tonymu zavolal a řekl mu, že do toho nejdou.”

„Melaniejoan,” namíd Tony, „filmy se točej, věř mi.”

„A jaký podíly odhaduješ?” zeptala se Melaniejoan.

I ona si možná vliv margarit uvědomovala. Vypadala tak, jak jsem se já cítila. Tony se usmál na ni, pak na mě.

„Do toho bych se ještě nepouštěl,” řekl.

Jesdi to předá tomu Samu Kramerovi,” řekla jsem, „ať už je to kdokoli, znamená to, že ten už nám to přiklepne?”

Tony se zasmál. „To se fakt nedá říct,” řekl. „Sam je šéf produkce. Resnick to pošle Samovi s poznámkou, že se správným režisérem, správným scénářem, řádným obsazením a když budeme mít pořádnej rozpočet, by se s tímhle projektem možná dalo něco udělat.”

„To je odvážné,” řekla jsem.

„A Sam může dát projektu zelenou?”

„Nebo taky ne,” přikývl Tony.

28

Tony Gault nás vysadil u hotelu Beverly Wilshire a slíbil nám, že se pro nás staví zítra ráno v devět.

„Potřebuju si zdřímnout,” řekla Melanie Joan, když jsme kráčely halou s vysokým stropem. Pokoj jsme měly vpředu, v původní části hotelu.

„Margarita k obědu,” řekla jsem. „To by nám mohlo rozhodit spánkovej režim na několik dní dopředu.” Přivolala jsem výtah.

„Resnick by ale dohnal do baru i abstinenta,” řekla Melanie Joan.

Dveře výtahu se pomalu otevřely a my vstoupily dovnitř. Stiskla jsem pětku. Když se dveře začaly zavírat, zastavil je rukou nějaký muž a vešel dovnitř, usmál se na nás a stiskl knoflík zavřít dveře. Byl to John Melvin. Dveře se zavřely. Podíval se na rozsvícený knoflík s pětkou a usmál se na nás. Přesunula jsem si kabelku před sebe a rozepnula ji.

Melanie Joan vypadala, že se stahuje do sebe. Trošku jsem se posunula, takže jsem stála mezi ní a Melvinem. Strčila jsem ruku do kabelky. Melvin měl na sobě bílé kalhoty, vínovou vestu a hedvábnou košili. Brýle měl posazené na temeni. Vlasy měl dokonale uhlazené, pleť čistou a opálenou. Působil rozložitě. Výtah naopak stísněně.

„Dobrý den, dámy,” řekl Melvin.

Melanie Joan se tiskla do rohu za mnou. Tiše vypískla. Melvin se na ni díval přes mé rameno. Oči měl temné a tmavé. Působil, že se dívá výhradně na Melanii Joan, jako bych tam já ani nebyla.

Já mám ale štěstí,” řekl.

„Budu s vámi muset hodně brzy něco provést,” řekla jsem.

Odhlédl od Melanie Joan a zaměřil se na mě, jako by si mě konečně všiml. Neměla jsem pocit, že si mě spojuje s novou hloupoučkou klientkou, která si odmítala sundat brýle.

„A nebo,” odvětil, „naopak.”

Výtah se zastavil. Dveře se otevřely. Aniž bych z Melvina spustila oči, ruku jsem pořád měla na pistoli a postrčila jsem Melanii Joan ke dveřím výtahu a šla za ní. Melvin se na nás díval, zatímco se dveře výtahu pomalu zavíraly. Dívala jsem se na šipku oznamující poschodí, ale nic jsem se nedozvěděla. Výtah se prostě vrátil dolů do haly.

Melanie Joan za mnou zatím znovu vypískla. Otočila jsem se na ni.

„Budeš v pořádku,” řekla jsem. „Budu zvracet,” řekla.

„Vydrž,” řekla jsem jí, „než budeme v pokoji.”

Zvládla to. Když byla v koupelně, zavolala jsem na recepci a požádala o spojení do pokoje doktora Johna Melvina. Recepční mi sdělil, že nikdo takový v hotelu nebydlí. Zavěsila jsem. V koupelně bylo ticho. Šla jsem ke dveřím.

Jsi v pořádku?” zeptala jsem se.

„Ne.”

„Mám jít za tebou dovnitř?” „Ne.”

Mlčela jsem, poslouchala a slyšela jsem, jak do umyvadla teče voda.

„Melanie Joan?” řekla jsem.

Měla chraplavý a roztřesený hlas. „Co je?”

„Nedovolím,” řekla jsem, „nedovolím, aby ti ublížil.”

Neodpověděla.

2o

Seděly jsme v obývacím pokoji našeho apartmá s člověkem z kanceláře šerifa, který sem přijel ze stanice na ulici San Vi-cente.

„Doktor Melvin má zakázáno stýkat se se svou bývalou ženou,” řekla jsem.

„Ten zákaz vydali v Massachusetts,” řekl muž.

Byl mladý, plavovlasý a měl hustý knír. Na rukou měl pod krátkými rukávy košile od uniformy vybouleniny svalů. Pistoli měl na pravém boku.

„Ano,” řekla jsem. „Ale váš stát to nejspíš taky uznává.”

„Asi to tak bude,” přikývl. „Musím se na to podívat.”

Melanie Joan si upravila mejkap a učesala se. Oči měla stále trošku zarudlé a kůži na obličeji napjatou.

„Můžete ho zatknout?” zeptala se.

Měla tichý a chraplavý hlas.

Jakmile budeme mít k ruce všechny údaje,” řekl muž, „možná by se nám to mohlo povést.”

Jaké údaje?” zeptala se Melanie Joan.

Nebylo ji skoro slyšet, muž se předklonil, aby jí rozuměl, když mluvila.

„Že existuje zmiňovaný zákaz,” řekl. „Že máme s Massachusetts vzájemnou dohodu. Ze vás pronásleduje.”

„Proč bychom si to asi vymýšlely?” zeptala se Melanie Joan.

Jsem si jist, že byste to neudělala, madam, ale přesto to musíme prověřit.”

„Zkuste se zeptat jí,” řekla Melanie Joan a kývla na mě.

Muž řekl: „Ano, madam,” a otočil se na mě. „Mluvila jste s hotelovou ochrankou?”

„Ano.”

Je tady ubytován?”

„Ne pod svým vlastním jménem,” řekla jsem. „Řekli mi, že k registraci hostů vyžadují kreditní kartu nebo jiný průkaz totožnosti.”

„A ten určitě nikdo nezfalšuje,” řekl muž. „Falšovat?” ušklíbla jsem se. „Tady v Los Angeles?” Muž se usmál. „Znám zdejšího šéfa ostrahy,” řekl. „Promluvím s ním a řeknu mu, aby postavil do chodby svého člověka.” „Díky,” řekla jsem.

Muž se otočil na Melanii Joan. Je ten chlápek nebezpečný?” „Ano.”

„Už se vám někdy pokusil ublížit fyzicky?” „Zatím ne.”

„Třeba to nikdy neudělá,” řekl.

Melanie Joan mlčela. Muž se obrátil na mě. „Máte zbraň?” zeptal se.

„Nemám k tomu v Kalifornii povolení,” řekla jsem. Jasně,” přikývl.

„Můžete ho zatknout?” zeptala se Melanie Joan znovu tím tichým hláskem.

Jestliže poruší soudní zákaz a my ho tady uznáváme, tak ho zatknout můžeme, ano,” řekl muž. Vytáhl z kapsy vizitku a podal mi ji.

„Když vás bude znovu otravovat, zavolejte mi. Já se zatím podívám na ten zákaz.”

„Znamená to, že se musí pokusit o další útok proti mně, abyste mohli něco udělat?” zeptala se Melanie Joan.

„Buďte tak hodné a chytněte ho při tom,” řekl muž.

„A vy ho pak zatknete?” zeptala se Melanie Joan.

„To si pište,” řekl a znovu se na mě usmál. „A ještě s ním přitom možná párkrát bouchneme o zeď.”

„To by bylo fajn,” řekla jsem.

30

Když muž odešel, podívala jsem se na jeho vizitku. Jmenoval se Raymond Black. Vrátila jsem si vizitku do kabelky. Vrátila jsem se do pokoje a posadila se na pohovku k Melanii Joan. „Děsí tě,” řekla jsem. Přikývla.

„Ostatní lidi ale ne.” Přikývla.

„Co to v něm je?”

Zavrtěla hlavou.

„Ublížil ti už někdy? Fyzicky?”

Zavrtěla hlavou.

„Ale bojíš se, že by to mohl udělat.” „Bojím se, že mě dostane,” řekla. Jak by tě mohl dostat?” Zavrtěla hlavou. „Prostě dostat,” řekla.

„Od doby, co jsem s tebou,” řekla jsem, „nejevil žádné známky,

že by ti chtěl ublížit.” ^

„Snaží se mě dostat.” „A vyděsit tě?”

Pokrčila rameny.

„Co od tebe chce?” zeptala jsem se.

Mlčela, jako bych se na nic neptala. Čekala jsem. Dívala se přes místnost, jako by viděla skrz stěnu. „Víš, co chce?” zeptala jsem se.

Přikývla. Čekala jsem dál. Nemluvila, nedívala se na mě, nehýbala se.

„Melanie Joan,” řekla jsem. „Podívej se na mě.” Pořád se dívala skrz zeď. „Podívej se na mě,” řekla jsem.

Otočila hlavu. Oči měla rozostřené, panenky obrovské.

„Co od tebe chce?” ptala jsem se.

„Odevzdanost,” zašeptala.

Naklonila jsem se k ní, abych lip slyšela.

„Pověz mi o tom,” pobídla jsem ji.

Zavrtěla hlavou.

„Melanie Joan,” řekla jsem. „Musíš o tom dokázat mluvit.” „Nejsi můj psychiatr,” špitla znovu. „A máš nějakého?” Zavrtěla hlavou.

„A nemyslíš, že bys někoho mít měla?” Neodpověděla.

„Znám vynikajícího psychiatra,” řekla jsem.

Mlčela. Jen seděla, nehýbala se a znovu se dívala skrz stěnu. Začala plakat, slzy jí stékaly po tváři bez výrazu. Najednou vstala, otočila se a odešla do svého pokoje.

„Budu tady,” řekla jsem jí. „Ani se nehnu.”

Nic neříkala. Odešla do ložnice a zavřela za sebou dveře.

Proboha, co to s ní udělal?

Šla jsem a pootevřela dveře apartmá zajištěné řetízkem. Viděla jsem, že na konci chodby postává člověk z hotelové ochranky. Jeden bod pro Raye Blacka.

Pak jsem si šla lehnout a spala jsem s pistolí položenou na nočním stolku.

31

Omlouvám se za včerejší večer,” řekla Melanie Joan. Snídaly jsme v jídelně, u výklenku s výhledem na parkoviště.

„Spala jsi?” zeptala jsem se. „Vzala jsem si dva prášky,” řekla. „To je moudrý,” přikývla jsem. „Už jsi to taky zažila?”

„Bylo pár nocí,” řekla jsem, „kdy jsem nemohla usnout.” „Nedovolím mu, aby mi tohle prováděl,” řekla Melanie Joan. „Aby tě děsil?” zeptala jsem se.

„Nedovolím mu, aby ze mě dělal to, co jsem byla včera v noci.”

„Můžeš o tom mluvit?”

„Ne.”

„Kdybys kdykoli chtěla,” řekla jsem, „ráda tě vyslechnu.” ,Já vím.”

Napila jsem se pomerančového džusu.

„Mám pocit, že Tony je do tebe blázen,” řekla Melanie Joan.

„Tony Gault?”

„Tak, tak.”

„A proč si to myslíš?”

„Poznám to.” „Fakt?” divila jsem se. Melanie Joan se usmála. „Fakt.” „No,” řekla jsem, „je celkem fajn.”

„To je,” přikývla Melanie Joan. Je to ovšem hollywoodský agent, na to nezapomeň.”

„A tím je podezřelej,” řekla jsem. „To je. Ale já ho mám ráda.”

„No,” řekla jsem. „Hlavně nesmíme odradit žádný jeho snahy dřív, než se k nim odhodlá.”

„Tony nás má vyzvednout v devět. Jedeme do Universalu.”

„Oblečení je stejný jako včera?” zeptala jsem se.

„Ano. Jako včera. Oblečeme se neformálně.”

„Super,” přikývla jsem.

Odjely jsme do Culver City v Tonyho BMP.

„Tohle je dřívější pozemek MGM,” řekl Tony, když jsme si u brány vyzvedli propustku. „Tamhle je budova Irvinga Thal-berga. Hal s Murrayem na nás počkají v Gradyho kanceláři. Ta dřív patřila Louisi B. Mayerovi.”

Nikdy jsem se moc nestarala o to, kdo je to Grady nebo žena jménem Alice, jež přišla s ním. Přestala jsem ty obchody vnímat. Ale musela bych být mnohem inteligentnější, aby mi nezamotalo hlavu, že jsem v kanceláři Louise B. Mayera.

Cestou zpět do Beverly Hills seděla Melanie vpředu s To-nym, já na zadním sedadle. Tony nás pozval na večeři.

„Běž sama,” řekla mi Melanie Joan. Já si radši objednám něco přes pokojovou službu a podívám se na něco příšerného v televizi.”

„Budeš mít z čeho vybírat,” přikývl Tony. „Nemůžu tě nechat samotnou,” řekla jsem Melanii. „Ale můžeš. Zamknu se. Na chodbě hlídá ten miloučký člověk z hotelové ochranky. Budu v pořádku.” „Včera jsi v pořádku nebyla,” namítla jsem. Tony se na nás ohlédl, ale pak se vrátil k řízení a nic neříkal.

„Říkala jsem ti,” pronesla Melanie Joan, „že mu nedovolím, aby mi to znovu udělal. Musíš mi dát šanci, abych si to dokázala.” „Tím, že tě nechám samotnou.” „Ano.”

„Mohla bych ti nechat pistoli,” řekla jsem. Tony pořád nespouštěl oči ze silnice, ale řekl: „Bože můj!” Melanie Joan byla natočená ke mně. Důrazně vrtěla hlavou. „Kristepane, ne,” řekla. „Bála bych se té zbraně víc než zločince.”

„Neexistuje pro to žádnej důvod,” namída jsem.

Já se pistole nikdy nedotknu,” řekla Melanie.

Byla stejná jako mnoho žen. Jako by se bály, že ta pistole je živá a může vystřelit sama od sebe vlastně kdykoli a zabít všechny na dostřel. Věděla jsem, že zbraně, na něž se nesahá, jsou mrtvé. Pro mě byla zbraň prostředek k vyrovnání rozdílů ve velikosti a síle. Zbraně dokáží chránit lidi. Včetně mě. Když je člověk použije špatně, můžou být smrtící. Ale to platilo i o automobilech i skotské whisky.

„Počítám, že do tohohle všeho mi nic není,” řekl Tony, když jsme stáli na semaforu na Olympic Boulevardu.

„Sunny ti to u večeře poví,” řekla Melanie Joan.

32

Jedli jsme ve Spagu na North Canon Drive a Tony se bavil s desítkou celebrit včetně Magika Johnsona a Jona Bon Jovi-ho. Před večeří jsme si dali koktejl, k jídlu víno a ani jeden z nás nejspíš nepotřeboval baileys s ledem, které jsme teď popíjeli v baru na Beverly Wilshire před půl dvanáctou. Ale i tak nám to chutnalo.

,Je ten její pronásledovatel nebezpečnej?” ptal se Tony. John Melvin je pro Melanii Joan nebezpečnej úplně jistě.” „Fyzicky?”

„To nevím. Když tě někdo sleduje, jsi v nebezpečí. To, že tě někdo děsí, je nebezpečnej. Otázkou není, jestli něco udělá. On už totiž něco dělá.”

Tony přikývl. „Ať se jí dotkne nebo ne,” řekl.

„On už se jí dotýká, i když nepřímo.”

„Ano. Chápu,” řekl Tony. „Může ho policie zatknout?”

„Teoreticky vzato, pokud poruší soudní nařízení, tak může. Tihle lidi ale v praxi dostanou hodně druhých a třetích šancí. Jsou to obyčejně bývalí manželé. Spousta soudců chápe tyhle případy jako domácí rozmíšky.”

„A co s tím teda můžeš udělat?”

Já? Ochránit ji fyzicky, poskytnout jí citovou podporu, snažit se sebrat tomu prevítovi gloriolu nadpřirozenosti, než najdu způsob, jak ho vyřadím z činnosti úplně.”

„Nebojíš se ho?” zeptal se Tony.

„Ne.”

Jak to?”

„Kdysi to byla moje práce,” řekla jsem. „Můj táta byl policajt. Já byla policajt. Poznala jsem spoustu zločinců.” Tiše jsem se zasmála. „Několik členů rodiny mýho bývalýho muže jsou zločinci.”

„Fakt?”

„Ale můj manžel ne,” řekla jsem.

„Nedokážu si tě představit jako policajtku,” řekl Tony.

„Protože jsem tak hezká a milá?”

„Přesně tak,” řekl Tony.

Oba jsme se zasmáli.

„Melanie Joan říká, že se zabýváš uměním,” řekl Tony. „Trošku maluju,” řekla jsem. „Rád bych viděl tvoje obrazy,” řekl Tony. „To bys musel přijet do Bostonu,” řekla jsem. „Nevozím je s sebou.”

„Třeba přijedu,” řekl Tony. Aha.

Tony pokynul servírce, přinesla nám další dvě skleničky. Bar byl nacpaný, ale tichý. Tony zvedl sklenku. Já zvedla svou a připili jsme si.

„Takže,” řekl pak. „Ty bydlíš sama v Bostonu?”

„Bydlím s Rosií,” řekla jsem.

„A Rosie je?”

„Mini bulteriér.”

„A je krásná,” řekl Tony.

Je až okouzlující a nádherná,” přikývla jsem.

Jako její panička,” řekl Tony.

Upřeně se na mě díval. Věděla jsem, kam míříme, a věděla jsem, že se musím rozhodnout, jestli tam chci. Potichu jsem se nadechla. Jsem zase popravená svléknout se před někým, koho moc dobře neznám? Znovu jsem se nadechla. Aspoň že mám dost pěknou postavu.

Jako její panička,” přikývla jsem.

Oba jsme mlčeli. On taky věděl, kam to spěje. A věděl, že to vím. Cítili jsme to z prostoru kolem sebe.

Jsi z těch, co se líbají při prvním rande?” ptal se Tony.

„Přijde na to, s kým na tom prvním rande jsem,” odpověděla jsem.

„Mně tohle první rande nevadí.” „Já vím,” řekla jsem.

„i L.

„A možná bych se při prvním rande mohla líbat.” „Dá se tahle hypotéza někde prověřit?” zeptal se Tony. Líbil se mi.

„Máme s Melanií Joan oddělené pokoje,” řekla jsem. „A myslíš, že Melanie Joan bude ve svém.” „Ano.”

„Chceš tu hypotézu prověřit?” zeptal se Tony.

„Byli bychom blázni, kdybychom to neudělali,” řekla jsem.

Strážce na chodbě mě poznal a přikývl, když jsem odemykala dveře apartmá. Melanie Joan nechala dveře nezajištěné řetízkem. Obývací pokoj byl netknutý a na stolku u okna stála láhev šampaňského v nádobě s ledem.

„Melanie Joan snad něco tušila,” řekla jsem.

„Že by proto, že mě zná?” řekl Tony, „nebo proto, že zná tebe?”

„Možná je jenom nenapravitelná romantická,” řekla jsem.

Jako já,” řekl Tony, objal mě a políbil mě. Políbila jsem ho. Přesunuli jsme se k pohovce. Začal si pohrávat s mými šaty. Už je to tady! napadlo mě.

A pomohla jsem mu rozepnout knoflíky.

33

Vracely jsme se z L. A., dvě kočky, seděly jsme v první třídě, každá jsme měla Bloody Mary a malý sáček s praženými mandlemi. Letadlo se mírně otřásalo. Stiskla jsem kolena k sobě. Ne, že bych se létání bála, ale užila bych si to víc, kdybych seděla v autě.

„S Tonym jste se celkem rozjeli,” řekla Melanie Joan. „To je pravda.”

„Každou noc,” řekla Melanie Joan.

Je od tebe hezké, že sis toho všimla,” řekla jsem.

Melanie Joan se usmála. Jenom závidím,” řekla.

Letuška rozdala menu. Melanie Joan to své zasunula do kapsy na sedadle.

„Máš na Tonyho zálusk?” zeptala jsem se.

„Kromě jiných,” řekla Melanie Joan. „Můj výběr se stále rozrůstá.”

„A už jsi někdy…? Promiň, nic mi do toho není.” Melanie Joan zavrtěla hlavou. „Tony s klienty nespí.” „To je velice profesionální,” řekla jsem. Letadlo mířilo na východ. Podával se oběd. Trošku jsem snědla. Melanie Joan byla zkušenější. Dala si druhou Bloody Mary.

„Máš ho ráda?” zeptala se Melanie Joan.

„Ano. Mám ho ráda docela dost.”

„Zůstanete v kontaktu?” zeptala se Melanie Joan.

„Ano. Aspoň doufám.”

Melanie Joan přikývla a nic neříkala.

„Co je?” zeptala jsem se.

Pokrčila rameny.

„Co je?” opakovala jsem.

„Tony je hodně fajn,” řekla Melanie Joan. „Ale je to člověk z Hollywoodu.” „A to znamená?”

„Absolvovala jsi se mnou šest schůzek,” řekla Melanie Joan. „Všichni lidi, cos tam viděla, byli z Hollywoodu.” Přikývla jsem.

„Tony ale působí hodně opravdově,” řekla jsem. Melanie Joan přikývla.

Já se zabývám tím, že rozlišuju opravdovost od přetvářky.” a vím.

„I když jsme spolu nestrávili moc dlouhou dobu, každou chvíli, co jsme spolu strávili, jsme si hodně užili.” Melanie Joan přikývla. „Lidi se většinou otevřou,” řekla jsem. „Při sexu?” „Ano.”

„A ty jsi spokojená s tím, jak se ti otevřel on?” „Ano.”

„Dobře,” řekla Melanie Joan. „Mám pocit, že mu na mně záleží,” řekla jsem. „On si to určitě taky myslí,” přikývla Melanie Joan. Možná opravdu žárlila.

Letušky odnesly talíře po obědě a nabízely zmrzlinu. Melanie Joan prokázala své bohaté zkušenosti s cestováním. Dala si zmrzlinu s čokoládovou polevou, máslovým krémem, jahodami, šlehačkou a oříšky. Já jsem načerpala moc kalorií u předkrmu, takže jsem musela odmítnout. Chybami se člověk učí.

„Nechceš ochutnat moji zmrzlinu?” zeptala se Melanie Joan.

„Ne,” řekla jsem zasmušile. „Nechci.”

34

Další den ráno mě Rosie probudila ve tři čtvrtě na sedm. Podle mého těla dosud nastaveného na čas na Západním pobřeží bylo teprve tři čtvrtě na čtyři, takže jsem moc velkou radost neměla. Jenže Rosie velice roztomile trvala na svém. Kolem osmé jsem ji šla vyvenčit, dala jí najíst, osprchovala jsem se a namalovala se. Popíjela jsem kafe v kuchyni, když zavolala Melanie Joan.

Je tady,” řekla. „Kde tady?” zeptala jsem se. „Před mým domem. Vidím ho z okna.” „Měla bys být v pořádku,” řekla jsem. ,Je to bezpečný dům. Hlavně zůstaň uvnitř, dokud nepřijedu.”

Řekla, že zůstane. Zavěsila jsem a zavolala Spikovi. Ranní provoz byl dosud hodně hustý, a než jsme se dostali k Melanii Joan, bylo devět hodin pět minut. John Melvin nikde.

„Byl přímo tamhle,” řekla Melanie Joan, „stál na rohu Dartmouth Street.”

„To je dost daleko, aby neporušil soudem vydané nařízení o nepřibližování se.”

„To by mu bylo podobné,” řekla Melanie Joan.

Ramena měla svěšená dopředu. Pravé předloktí si mnula levou rukou, jako by jí v žilách neproudila krev. Měla zarytý výraz v obličeji, jako by jí bylo chladno.

„K čertu s ním,” řekla.

Hlas se jí třásl.

„V Los Angeles jsem si myslela, že se mi povedlo něco jako průlom,” řekla. „Že moje odhodlání nebát se ho nic nenaruší.” „A přece,” řekla jsem. „Ano.”

„Každý se něčeho bojí,” řekla jsem. Spike se usmál. „Skoro každý,” řekl. „Kdo to je?” zeptala se Melanie Joan. „Spike,” řekla jsem. „Pomůže nám.”

Melanie Joan se netvářila, že by ji Spikova přítomnost nějak těšila, ale další námitku pronesla, až když jsme byli v obývacím pokoji a pili kafe.

Jak nám pomůže?” zeptala se.

„Těžko se to odhaduje, co?” nadhodil Spike.

„Tak jsem to nemyslela,” řekla Melanie Joan. , Spike se ua ni usmál.

„Řeknu ti, co mě napadlo,” řekla jsem. „Myslím, že tě můžeme klidně po celý zbytek života chránit před Špehounem Johnem, nebo taky můžeme Špehouna vyřadit z provozu a vyřešit ten problém jednou provždy.”

Melanie Joan přikývla. Spike popíjel kafe a snědl jednu z miniaturních koblih, které Melanie Joan přinesla na stříbrném podnosu.

„A on má, hm, vyřadit Johna z provozu?” zeptala se Melanie Joan.

„Ne,” řekla jsem. „To je můj úkol. Spike na tebe dá pozor, než to udělám.”

„Dá na mě pozor?”

„Nebude tady pořád,” řekla jsem. „Tenhle dům je bezpečný. Ale když budeš potřebovat jít ven, nebo když budeš mít strach, bude ti Spike k ruce.”

„Ne.”

„Spike je naprosto dokonalý,” řekla jsem. „Zajistí ti bezpečí.” „Nechci, aby se mnou chodil nějaký chlap, kdykoli půjdu ven.”

„Můžeme se držet za ruce, sestřičko,” řekl Spike. „Vidíš?” pronesla Melanie Joan.

„Spike bude vtipkovat i na vlastním pohřbu,” řekla jsem. „To doufám,” řekl Spike.

„A jak dlouho potrvá, než se mě pokusí dostat do postele?” zeptala se Melanie Joan. Spike se usmál.

Jsem praktikující homosexuál,” řekl.

Chvíli si ho mlčky prohlížela. „Homosexuál?”

„Teplejší než radiátor,” přikývl Spike.

„Bože můj,” řekla, „ale jste tak…”

„Všichni nevypadáme jako Michael Jackson,” řekl Spike.

„No, ne, samozřejmě že ne. Nechtěla jsem… Jste tak urostlý.”

Spike se usmál. v

„Když vás to pomůže ochránit, drahoušku,” nadhodil Spike. Vypadal jako roztomilý medvídek.

„A co budeš dělat ty,” otočila se Melanie Joan na mě, „když tady bude pan Spike?”

„Nemůžu uvěřit, že by tohle byla jediná bota, jakou kdy John Melvin udělal,” odpověděla jsem. „Zkusím zjistit, jestli se nedá vypátrat, co provedl jiného.”

„A když něco najdeš?” zeptala se Melanie Joan.

„Když bude v base, nebude tě moct pronásledovat.”

„Prokrista pána,” řekla Melanie Joan. „Ty ho můžeš dostat za mříže?”

„To musíme zjistit.”

35

Jestli je terapie efektivní,” řekl Max Copeland, „pacientky se s doktorem Ex podělí o skutečnosti, jež nás zajímají.” „Takže když půjdu navštívit ženy, jejichž jména jsem zjistila při sledování domu, prozradím se.”

„Nejspíš,” řekl Copeland. Jednou z nezbytností účinné terapie je vztah založený na důvěře mezi terapeutem a pacientem.”

„Nepřipadá vám zvláštní,” řekla jsem, „že se mě už během prvních deseti minut prvního sezení zeptal na mou sexualitu?”

„Sexualita je důležitá otázka v případě pacienta, jehož příznaky ukazují na neschopnost plně se po rozvodu odpoutat od bývalého manžela.”

„To je pravda,” připustila jsem, „ale zeptal byste se i vy takhle brzy?”

„Možná bych to nechal vyplynout z terapie,” řekl Copeland, „ale nadhodit to téma by nebylo nepřípustné.”

„Vím, že nejde o něco, co bych mohla prokázat, jenom pocit…,” řekla jsem.

„Tady nejste na půdě soudu,” řekl Copeland. „Tady je to, co cítíte, možná důležitější než to, co si myslíte.”

„Reaguje na mou sexualitu,” řekla jsem.

Copeland přikývl.

„Rozumíte, cítím to… to vycítí každá žena, pokud to je dost silné. Když se na mě dívá, jako by mě svlékal očima.” Copeland znovu přikývl.

„A nejde jen o mě,” pokračovala jsem. „Poznám to. Vy to třeba neděláte.”

Copeland se znovu usmál a pokýval hlavou, z čeho jsem nepoznala víc, než že mě vnímá.

„Mám pocit, jako by se do mě snažil proniknout,” řekla jsem.

„No, v jistém smyslu, je to podstatou terapie,” řekl Copeland.

„O to nejde,” řekla jsem. „Ten člověk chce dostat mou duši.”

Copeland lehce naklonil hlavu a rozšířily se mu oči.

„Většina mužů chce získat nadvládu,” řekla jsem. „Kromě Richieho…”

„Vašeho bývalého manžela,” řekl Copeland. „Ano. Richie nikdy nic takového neprovedl.” „A vy jste nad ním měla nějakou nadvládu?” zeptal se Copeland.

Už už jsem odpověděla, ale zarazila jsem se. Nikdy mě ani nenapadlo, že bych měla Richieho ovládat.

„No, asi záleží na tom, co si pod tím pojmem představujete,” řekla jsem. „Nám na sobě vzájemně záleželo, ale nepatřili jsme jeden druhému.”

Copeland přikývl a pravou rukou udělal ve vzduchu menší kroužek, jímž mě pobízel, abych pokračovala.

„Měli jsme demokracii,” řekla jsem, „ne monarchii.”

„A jaký jste z toho měla pocit?” zeptal se Copeland.

„Bože, bože,” řekla jsem. „Největší klišé všech terapeutů. Já věděla, že mě to nemine.”

Copeland přikývl. Nic neříkal, já jsem taky mlčela. Byla jsem odhodlaná nedopustit, aby se tahle sezení změnila v terapii. Copeland vypadal, že mu to ticho naprosto vyhovuje. Ale já vydržím stejně dlouho jako ten prevít. Nebylo snadné sedět mlčky bez hnutí. Chtěla jsem si dát nohu přes nohu, odkašlat si, promnout si ruce. Neudělala jsem to. Seděla jsem klidně. Vydržím to déle než on, i kdyby to mělo trvat celou hodinu. Tíha mlčení mě tlačila do prsou. Dělalo mi potíže polknout. Zničehonic mi vyhrkly slzy. Brečela jsem! Copeland ke mně přisunul krabici papírových kapesníků po stole. Ten bídák myslel na všechno. Otřela jsem si slzy do kapesníku. Teklo mi z nosu. Vysmrkala jsem se. Copeland mi přistrčil odpadkový koš. Odhodila jsem kapesník.

„Nevím, kde se to vzalo,” řekla jsem.

Hlas se mi třásl. Pořád jsem brečela.

„Nebraňte se tomu, nechte to,” řekl Copeland. „Uvidíte, co se z toho vyvine.”

Zavrtěla jsem hlavou. Chvíli jsme ještě seděli, dokud jsem se neovládla.

„No,” řekla jsem. „Takže už asi víme, jaký pocit z toho mám teď.”

Pořád se mi třásl hlas. Copeland přikývl. Vypadalo to skoro jako povzbudivé přikývnutí. Snad.

36

Seděla jsem u sebe v kuchyni, popíjela bílé víno a hodinu a půl jsem telefonovala s Tonym Gaultem. „Zničilas můj sexuální život,” řekl. Já doufala, že ho vylepším,” řekla jsem. „No, to se ti taky povedlo, probůh. Ale nikdo další už mě nezajímá.”

„Ani hvězda týdne?” „Ta už vůbec ne.”

Je to proto, že mám v posteli tolik nápadů?” „Ano. A taky proto, že jsem už zapomněl, jaká radost je, vyspat se s někým, s kým si můžu povídat i po tom.” „Ano,” řekla jsem. „To mám taky ráda.” „Kdy přijedeš?” zeptal se.

„To nevím. Ještě pořád dělám pro Melanii Joan a… chvíli se tomu musím věnovat… ty nemůžeš přijet sem?”

„Pracuju na tom,” řekl Tony, „ale zatím se mi nedaří přijít s nějakým zdůvodněním.”

„Co třeba, abys mě viděl?”

Já myslel pracovní důvod,” řekl Tony. „Aby mi agentura proplatila letenku.”

Rosie ležela na jednom z křesel u konferenčního stolku u okna. Byla tak schoulená, že mě pozorovala jen jedním mandlovi-tým okem. Ale ten pohled byl pronikavý. Usmála jsem se a její ocas najednou udeřil o opěradlo křesla.

„Stýská se ti po mně?” zeptala jsem se.

„Příšerně,” odpověděl.

„A stýská se ti po hovorech, co jsme vedli po tom?”

„No,” řekl Tony, „to jo. Ale po pravdě řečeno se mi stýská hlavně po tom, co těm rozhovorům předcházelo.”

„Takže nejde jen o mou inteligenci?”

„Ne,” řekl Tony. Je v tom i tvoje pánev.”

Chvíli jsme pokračovali v debatě o našich pánvích, dokud Tony neřekl, že se musí v Peninsula baru sejít s nějakým klientem. Rozloučili jsme se a zavěsili. Měla jsem pocit jako někdo, kdo snad nikdy nedokáže zahnat žízeň.

Odnesla jsem si sklenku vína ke sporáku, napila se a uvařila jsem si brokolici s těstovinami. Když bylo hotovo, odnesla jsem si to ke stolku u okna a posadila jsem se proti Rosii. Ta se prudce posadila. Do pozoru.

„Musíme vyřešit menší problém,” řekla jsem Rosii. „Měla bych promluvit s lidma, co jsme viděly u jeho ordinace. S těma pár ženskejma a dvouma chlapama. Pamatuješ?”

Rosie sledovala můj talíř.

„Když to udělám, řeknou Melvinovi, že se jich na něj ptala nějaká slepice Randallová.”

Dala jsem Rosii malou hlavičku brokolice. Slupla ji stejně chvatně jako všechno ostatní, co jí chutnalo mnohem víc.

„Brokolice je zdravá,” řekla jsem jí. „On ale ani pak nebude vědět, že Sunny Randallová a Sonya Burkeová jsou jedna a ta samá osoba.”

Nalila jsem si víno.

„Mohlo by pomoct, kdyby vycítil, že po něm někdo jde. Že někdo špehuje špehouna.”

Pousmála jsem se své vlastní chytrosti. Promluvy k Rosii byly naprosto normální. Dělala jsem to pořád. Chichotání se tomu, co jsem jí říkala, ale bylo jednoznačným dokladem, že jsem toho vypila až příliš. Podívala jsem se na sklenku. No a co?

Vzala jsem si sklenku do kuchyně a podívala se do notesu.

„Fajn,” řekla jsem. „Zítra to rozjedeme s Kim Crawfordovou. Naše dáma ze stříbrnýho volva.”

Seděla jsem na stoličce, opřela jsem si záda o desku a podívala jsem se na svůj odraz v temném okně na druhé straně místnosti. Rosie usnula v křesle. Zvedla jsem sklenku na počest svého obrazu na skle. To jsem byla já, žena kolem pětatřicítky, žijící sama se psem a zpíjející se. Patetická. V dohledné době budu muset začít poslouchat, jak mi tikají biologické hodiny. Tik tak. Ani jsem si nebyla jistá, jestli chci dítě. A pokud ano, s kým ho mám mít? Možná bych měla mít dítě se Špikem. Milovali jsme se. Rozuměli jsme si. Byl zábavný, chytrý, odvážný… a teplý!

Podívala jsem se na sebe.

„Kruci,” řekla jsem Rosii, „a nemám ani lávovej gril.”

Richie byl legrační, chytrý a odvážný. Milovali jsme se.

„A navíc,” řekla jsem, „nepotřebovala bych gril.”

S Tonym Gaultem bych ho taky nepotřebovala. Byl chytrý a zábavný. Možná i odvážný. V L. A. si očividně vedl dost dobře. Když jsem si vzpomněla na Tonyho, vzpomněla jsem si, jak jsme spolu leželi v posteli. Jak mi připadal silný a pružný. Bylo to zvláštní. Nepřemýšlela jsem o tom, jak vypadal nahý. Přemýšlela jsem o tom, jak jsem byla já nahá před ním. Cítila jsem to v žaludku. Trošku se mi z toho stahovalo hrdlo. Zase jsem před ním chtěla stát nahá.

„Můžešpřijet sem?”

„Pracuju na tom, ale zatím se mi nedaří přijít s nějakým zdůvodněním. “

„Co třeba, abys mě videi?”

Já myslel pracovní důvod. Aby mi agentura proplatila letenku.”

Třeba nestojím za cenu letenky. Třeba pro něj není tak důležité, aby mě viděl nahou. Pro mě to ale důležité bylo. Chtěla jsem ho tady. Přála jsem si mít ho tady u sebe. Stála jsem a dívala se na sebe. Vypadala jsem dobře. Měla jsem pěknou postavu. Mužům jsem se líbila. Podívala jsem se na Rosii spící na křesle. Přemýšlela jsem, proč jsem se v ordinaci doktora Copelanda rozbrečela.

37

Kim Crawfordová bydlela v domě uprostřed vesnice složené z naprosto stejných domů kousek od Routě 2 ve West Concord.

Jmenuju se Sunny Randallová,” řekla jsem jí u dveří. Jsem detektiv a potřebuju si s vámi promluvit.” „Detektiv?”

„Ano. Nejde o vás. Jde o součást případu, na kterém pracuju.” „A o co?” „Můžu dál?”

„Och, ano, jistě,” řekla a nechala otevřené dveře. „Pojďte dál. Psa si nevšímejte. Chcete kafe nebo něco?”

Pes, kterého jsem si neměla všímat, vypadal jako akita. Stál vedle ní a díval se na mě tím pohledem, jakým se dívají velcí bojoví psi. Ne zrovna nepřátelsky, spíš mě odhadoval. Spustila jsem podél těla zaťatou pěst a nechala mu ji očichat. Trošku zavrtěl ocasem. No dobře.

Seděly jsme v obývacím pokoji. Dům vypadal, jako by ho postavili za velmi omezený rozpočet. Všechnu tu vypadalo takhle. Až na psa. Kim byla naboso, na sobě džíny a bílou pánskou košili. Měla pečlivě nanesený mejkap a plavé vlasy čisté a lehce zvlněné. Kolena měla přitažená k bradě. Nehty na prstech u nohou měla nalakované.

Za ty její vlasy bych položila život.

Pes seděl na podlaze vedle ní a díval se na mě svýma bledýma očima.

„Moc vám toho o svém vyšetřování prozradit nemůžu, Kim, je to tajné.”

„Chápu,” řekla Kim.

V obývacím pokoji převládala růžová a šedá. Nad krbem byla velká zarámovaná barevná fotografie Kim ve svatebních šatech. Snímek měl ten oslnivý nádech, jakého dosahují jen fotografie ze svateb a ze školy. Se zbytkem pokoje to moc neladilo.

„Dobrá fotka,” řekla jsem.

„Díky. Ty šaty miluju.”

Rozhlédla jsem se. Žádné další fotky jsem neviděla.

„A co ženich?” zeptala jsem se.

„Ten mě opustil před rokem a půl.”

„To je mi líto,” řekla jsem. „Máte děti?”

„Ne.”

„Takže tady bydlíte sama?”

„Se Samem,” řekla a kývla na psa. „Zkrácenina Samuraje. Je to japonský pes.”

Já vím,” řekla jsem. Je fajn.” „Máte psa?”

„Ano, mám, bulteriéra jménem Rosie.”

„Psi jsou prima,” řekla Kim. „Nedáte si kafe? Právě se dovařilo.”

„Moc ráda,” řekla jsem.

„Mám sladidlo, cukr a odtučněný mlíko. Smetanu nemám.” „Odtučněný mlíko,” řekla jsem, „to bude fajn a dvě lžičky sladidla.”

„Všechny jsme stejný, co?” řekla Kim. „Umíráme kvůli tomu, jak vypadáme. Jste vdaná?” „Ne,” řekla jsem.

„Takže taky hledáte chlapa,” řekla Kim.

Předvedla jsem jedno z těch nicneříkajících přikývnutí a úsměvů, co jsem odkoukala od Copelanda.

„Všichni chlapi, co se mi líbí, jsou teplí,” řekla Kim. „Všichni normální jsou pitomci.”

„Těžko se to zevšeobecňuje,” řekla jsem. „Chodíte na terapii k doktoru Melvinovi?”

„Prosím?”

„V průběhu svého vyšetřování,” vysvětlovala jsem, „jsem zjistila, že jste pacientkou doktora Melvina.” „A co?”

„Nechci se šťourat ve vaší terapii, ale mohla byste mi říct něco o doktoru Melvinovi?” „Proč?”

„To bych raději nechala otevřené,” řekla jsem. „Dokud nebudeme mít všechno pohromadě.” „Vyšetřujete ho?”

Znovu úsměv a přikývnutí. Byla jsem ráda, že jsem to odkoukala.

„Stěžoval si někdo nebo tak něco?”

Je snad něco, nač by si někdo mohl stěžovat?” zeptala jsem se. „Vůbec ne. Jenom si neumím představit, proč ho vyšetřujete.” „Choval se někdy během terapie, hm, nepatřičně?” „Nepatřičně?” Přikývla jsem.

Kim neodpovídala. Její pohledná tvář se kolem úst a v koutcích očí trošku stáhla.

„Mluvíte s ním o svém rozvodu?” zeptala jsem se.

„Samozřejmě. Proto jsem k němu začala chodit.”

„A pomohl vám?”

„Och, ano, ohromně mi pomohl.”

Je něco, co se vám na něm nelíbí?” zeptala jsem se.

„Samozřejmě že ne. Je to úplně skvělý muž,” odpověděla Kim.

„To jsem už slyšela,” přikývla jsem. „Platíte to ze zdravotního pojištění?”

Kim zavrtěla hlavou.

„Vyděláváte hodně peněz?” zeptala jsem se. Rozhlédla jsem se po pokoji, jako by byl vybaven přehnaně draze.

„Alimenty,” řekla.

„Ty se vztahují i na doktora Melvina?”

Kim najednou nasadila velmi energický výraz.

„Ten hajzl z toho nevyšel lacino,” řekla Kim.

Usmála jsem se. „Vašeho rozvodového advokáta bych chtěla mít,” řekla jsem.

Lhala jsem. Nechtěla jsem, aby mi Richie posílal peníze. Občas to ale dělal, protože se mu do toho chtělo. Prožila jsi se mnou těžký časy, říkal, tak máš nárok i na podíl toho dobrýho. Byl to mýtus, který Richie rád podporoval. Prošli jsme si špatnými citovými obdobími. Ale ještě pořád máme peníze.

„Doufám, že ho to každej měsíc dostává na kolena, než ten šek odešle.”

Přikývla jsem. Jak se jmenuje váš bývalý manžel?” zeptala jsem se.

„Kerry Crawford, hajzl jeden. Bývali jsme Kim a Kerry, rozumíte. Znělo to dobře.”

„To je pravda,” řekla jsem. „Znáte muže jménem Dirk Beals?” Zase ten prázdný výraz stažený na pár místech. „Kdo to je?”

„Má černé Porsche Boxster.” „Nikdy jsem o něm neslyšela.”

Položila ruku Samovi na jeho obrovskou hlavu a pomalu ho hladila. Možná si to ani neuvědomovala. Sam nijak nereagoval. Seděl klidně a díval se na mě svýma bledýma očima bez výrazu.

Nebýt hrdinným detektivem v sukni, asi bych se ho bála.

„Nechcete ještě kafe?” zeptala se Kim.

Ve skutečnosti mi říkala: Je čas, abyste šla. Už se s várna nechci bavit.

„Ne,” řekla jsem. „Díky, musím běžet.”

Opatrně jsem se natáhla a podrbala psa za pravým uchem. Nevím, jesdi se mu to líbilo. Dovolil mi to.

„Doktor Melvin nemá žádné potíže, že?”

„Mohl by nějaké mít?” zeptala jsem se.

„Nemohl, snad jen kdyby o něm někdo z pacientů lhal.”

„Čeho by se ty lži mohly týkat?” zeptala jsem se.

Já nevím. Nic takového neexistuje. Je to prostě špičkový psychiatr.”

„To určitě,” řekla jsem. „Chodíte za ním pravidelně?” „Dvakrát týdně,” řekla Kim. „Pondělky a čtvrtky.” „Ráno?” zeptala jsem se. „Večer.”

„To jsem nevěděla, že ordinuje i večer,” řekla jsem. Znovu se jí stáhl obličej. „Doktor Melvin si na mě udělá večer čas,” odpověděla Kim. Je to pohodlnější.” „To je od něj hezké,” řekla jsem. „Ano.”

„Co dělá váš manžel, že vám může platit takové výživné?” zeptala jsem se.

Je realitní makléř,” řekla Kim. „V Concordu?”

Kim zavrtěla hlavou. „V Arlingtonu,” řekla. „No, je fajn, že si to může dovolit,” řekla jsem. „Běda mu, kdyby ne,” utrousila Kim. Kerry Crawford, Arlington.

38

Sonya Burkeová si v křesle naproti doktoru Melvinovi přehodila nohu přes nohu, uvědomovala si, že odhaluje značnou část nohou.

„Nechal mě před rokem a půl,” řekla jsem. Doktor Melvin měl na sobě krásný černý oblek s bílou košilí. Košile byla na manžetové knoflíčky. Ty byly z černého kamene a uprostřed měly malý diamant. Krátce přikývl. „Ale pyká za to,” řekla jsem. Zvedl obočí. „Výživné,” řekla jsem.

„Aha,” řekl a trošku se usmál. „Zmenšuje to nějak vaši zlobu vůči němu?”

Já vůči němu nepociťuju zlobu,” řekla jsem. „Ale když mě odhodil, tak za to musí platit.”

„Krom toho,” pokusila jsem se o chmurný úsměv, „jsem díky tomu finančně zajištěná a můžu hledat dalšího muže.”

Melvin přikývl.

„Mám pocit, že všichni muži, co se mi líbí, jsou teplí. Normální jsou všichni pitomci.”

„A vy potřebujete ty druhé,” přikývl Melvin.

„Samozřejmě.”

„Protože potřebujete sex.”

Jistě.”

„Víc než jen občasný sex s Richiem?” zeptal se Melvin. „Ano.”

Jste přitažlivá žena,” řekl Melvin. „To by přece neměl být problém.”

„Nechci ale spát s pitomcem.” „A s kým chcete spát?”

Pocítila jsem v žaludku lehké chvění. Návnada už pluje po hladině.

„S mužem, který má i hlavu,” řekla jsem, „a možná i styl, jistou autoritu.”

„Povězte mi o tom trošku víc.”

„Mám ráda muže, které můžu uznávat,” řekla jsem.

„A co uznáváte?”

„Mám ráda muže, k nimž můžu vzhlížet. A to mě možná přivedlo i k Richiemu.”

„Co jste na něm obdivovala?” zeptal se Melvin.

Seděl naprosto klidně, bedlivě si mě prohlížel, nohy měl překřížené u kotníků, záda opřená o opěradlo židle, ruce sepnuté ná břiše. Chvíli jsem přemýšlela.

„Byl, pořád je, hrozně schopný ovládat sám sebe a svůj život.”

Melvin přikývl. Nespouštěl ze mě své velké tmavé oči. Zvedl obočí.

„To jsem na něm milovala,” řekla jsem. Melvin čekal.

„Ale, mezi námi,” pokračovala jsem, „nikdy nechtěl převzít moc.” „A vy?”

Já? Ne. Nemohla jsem. Nechtěla jsem to. Chtěla jsem, aby nám směr udával on. On vždycky říkal: Jak budeš chtít.’ Proboha, ale já chtěla mít ráda to, co měl rád on.”

Měla jsem pocit, jako bych šlapala vodu. Ale pociťovala jsem i nepříjemný pocit, že to, co začalo jako příběh, do kterého bych ho lapila jako do pasti, se nebezpečně přiblížilo terapeutické odevzdanosti.

„Byl ve vašem životě nějaký další takový muž?” zeptal se Mel-vin.

„Můj otec…” Můj otec? Kam se to probůh zenu ? „Můj otec nej spíš činil veškerá rozhodnutí, do nichž byla zapojena i moje matka.” „A jak se choval k vám?”

„Vždycky podporoval všechno, co jsem chtěla dělat.”

„Ale neřekl vám, co by to mělo být?”

„Ne.”

Jako Richie.”

„Bože můj,” řekla jsem. Jsem snad živoucí klišé? Jsem příkladem oidipovského komplexu?” Melvin se usmál.

„Rodiče na nás často mají značný vliv, když jsme děti,” řekl. „A tyhle vlivy můžou přetrvat.”

„To je děs,” řekla jsem. „Zní to tak cvokařsky.”

Melvin se na mě usmál. Promluvil vlídně, až pobaveně.

„Slečno Burkeová,” řekl. Já jsem cvokař.”

V tom okamžiku jsem ho skoro měla ráda.

„Moje matka byla vždycky panovačná a upovídaná,” řekla jsem. „A kdybyste ji poslouchal, myslel byste si, že má všechno dokonale pod palcem.”

„Ale neměla,” řekl Melvin.

„Ne. Ve skutečnosti se bála skoro všeho a nic se jí vlastně nedařilo, takže potřebovala, aby se postaral o všechno, i o ni.” „A o vás?”

„Ano. Vždycky když byl v práci, necítila jsem se dobře. Měla jsem pocit, jako by on byl tím dospělým a já zůstala sama doma s dalším dítětem.”

„Byl to velmi silný muž.”

Přikývla jsem.

„A vy chcete být s někým, kdo bude jako on?”

„Asi ano,” přikývla jsem.

„A chcete být jako vaše matka?”

Jen to ne,” řekla jsem.

Melvin se mírně usmál a opřel se. Všechny jeho pohyby byly velmi úsporné, ale síla naší interakce je umocňovala. Čekala jsem. Melvin nic neříkal. Já nevěděla, co mám říct, tak jsem čekala.

Nakonec pronesl: „Takže byste chtěla mít manžela, který by se podobal vašemu otci, ale nechcete být takovou manželkou, jakou bývala vaše matka.”

„Sama bych to neřekla lip,” řekla jsem.

Přikývl.

39

Vzala jsem Rosii na ranní procházku po Summer Street k mostu a zpátky, a když jsem se vracela ke svému domu, z Porsche Boxster vystoupil muž a oslovil mě. „Sunny Randallová?” řekl. „Ano.”

Jmenuju se Dirk Beals. Mohl bych si s vámi promluvit?”

Byl štíhlý, tmavý a mnohem vyšší než já. Vlasy mu ustupovaly dozadu. Na nose měl malé kulaté brýle s drátěnými obroučkami, na sobě velmi drahé šedé tvídové sako. Kolem krku měl uvázaný dlouhý černý vlněný šátek, volný konec mu visel přes levé rameno.

Jistě,” řekla jsem.

„Možná bychom si mohli promluvit ve vaší kanceláři.”

Rosie, která mu očichávala kotníky, si vůbec nevšímal. Než jsme šly ven na procházku, usdala jsem. Nikde se neválelo oblečení.

Jistě,” řekla jsem. „Domov, ateliér a kancelář.”

Mlčky jsme vyjeli tím, co kdysi bývalo nákladním výtahem, vystoupili jsme na mém patře a šli do mého bytu v podkroví. Pustila jsem Rosii z vodítka, ihned zamířila k misce s vodou.

V bytě to vypadalo skvěle. Slunce pronikalo dovnitř velkými okny. Beals se poměrně pečlivě rozhlížel, ale nic neříkal. Zapnula jsem kávovar ještě dřív, než jsme s Rosií vyrazily ven, a vůně čerstvé kávy provoněla celý byt.

„Dám si kafe,” řekla jsem. „Chcete taky?”

„Ne.”

Pokynula jsem k jednomu z křesel u okna a šla ke kuchyňskému pultu, nalila si kafe do nerezového hrnku a přidala mléko a cukr. Beals si nesedl. Stál na svém místě a pořád se rozhlížel. Já seděla na stoličce a otočila jsem se tak, abych byla zády k lince.

„Co pro vás můžu udělat?” zeptala jsem se.

„Vy máte jenom jeden pokoj?” zeptal se.

„Ale je dost velký,” namída jsem.

Rosie dopila a chvíli se dívala na Bealse, pak přešla na druhý konec bytu, vyskočila na mou postel, lehla si a dívala se s hlavou položenou na předních packách.

„Bydlíte tady sama?”

„Samozřejmě že ne,” řekla jsem. „Bydlí tu se mnou Rosie.”

„Kde je?”

„To je ten pes.”

Zatvářil se, jako by ho moje odpověď otrávila. Měl ve tváři lhostejný arogantní výraz, jímž říkal, že ho snad otráví úplně všechno.

„Co pro vás můžu udělat?” opakovala jsem. Jsem advokát,” řekl. „Za to já nemůžu,” řekla jsem. Nepobavilo ho to.

„Doslechl jsem se, že jste hovořila s Kimberly Crawfordovou.” „Ach tak?”

„Citová rovnováha slečny Crawfordové je velmi křehká,” řekl Beals. „Obtěžování ji může vystavit nebezpečí.”

„To jednoznačně,” řekla jsem. Jesdi ji někdy někdo obtěžuje.” „Nesnažte se o vychytralost, holčičko,” řekl Beals. Holčičko f

„Moje sestra je taky taková,” řekla jsem.

„Varuju vás hned teď,” řekl Beals. „Se slečnou Crawfordovou se už nikdy nesejdete, ani s ní nepromluvíte.”

Je vaší klientkou?” zeptala jsem se.

Je pacientkou mého klienta.”

„Takže vy zastupujete Johna Melvina,” řekla jsem.

To ho trošku vyvedlo z míry. Začal něco povídat, zarazil se a chvíli přemýšlel.

„Koho zastupuju, do toho vám nic není,” řekl.

„Ale Kim Crawfordovou znáte,” řekla jsem.

„Do toho vám taky nic není.”

„Není zvláštní, že cvokařův advokát zná jeho pacientky?”

Zrudl a já jsem poměrně v úžasu sledovala, jak mu ruměnec postupuje po čele a na pleši se barví do tmavších odstínů.

Po chvilce řekl: „Myslím, že pořádně netušíte, s kým máte tu čest.”

„To vím,” řekla jsem. „Mám tu čest s nafrněným pitomcem. Ale to je v pohodě. Na to jsem zvyklá.”

„Stavíte sama sebe do nebezpečného postavení, holčičko.”

On to řekl znovu!

„Proč?”

„Protože jste zapletená do něčeho, čemu nerozumíte. S mocnými muži, kteří dokážou zařídit spoustu věcí.” Odmlčel se kvůli efektu. „Včetně ošklivých, když to jinak nejde.”

„A do čeho jsem zapletená?” zeptala jsem se.

Podíval se na mě, ale mlčel. Ty brýle asi opravdu potřeboval. Skla měl tak silná, že měl oči rozmazané.

„Do čeho jsem zapletená?” zeptala jsem se znovu.

Přistoupil blíž ke mně. Hlasitě oddychoval. A v pravé tváři mu škubalo.

„Může se stát, ty děvko, že tě najdou plavat nahou tváří dolů v Charles River.”

Měl lehce vlhký obličej. Odložila jsem šálek s kávou a vstala jsem.

„Počkejte chvilku,” řekla jsem. „Něco vám ukážu.”

Neodpověděl. Prošla jsem kolem něj za kuchyňský pult a otevřela spíž, a vytáhla jsem odtamtud dvouhlavňovou brokovnici se zkrácenou hlavní, kterou můj otec jednou sebral drogovému dealerovi a dal mi ji, ilegálně, když jsem začala samostatně podnikat. Zvedla jsem pušku k rameni a přes mušku jsem se dívala na jeho obličej. Oči se mu rozšířily.

„Ty,” řekla jsem, „zase můžeš skončit s ustřelenou palicí.”

„Nemiř tím na mě,” řekl.

„Proč s Melvinem nechcete, abych mluvila s Kim Crawfordovou?” zeptala jsem se.

Zavrtěl hlavou. Nepřestávala jsem mu mířit na obličej. „Nech toho,” řekl.

Pak se najednou otočil a vyběhl z mého bytu. Nechala jsem ho jít. Když byl pryč, zamkla jsem, položila jsem brokovnici na pult a chvilku jsem oddychovala, než se moje zuřivě bušící srdce uklidnilo.

40

Když jsem šla za Melanií Joan, vzala jsem s sebou Rosii. Nechtěla jsem ji nechávat samotnou. Na té upachtěné Beal-sově hrozbě bylo něco hodně zneklidňujícího. Když jsme vstoupily do bytu Melanie Joan, Spike seděl na pohovce s nohama na konferenčním stolku a čed si Playboy.

„Víš jistě, že jsi gay?” zeptala jsem se ho. „Neříkej to klukům z Design Centra,” řekl Spike. Rosie vyskočila na pohovku a olízla Spikovi obličej. Melanie Joan vyšla z pokoje, v němž psala.

„On vaří,” řekla mi Melanie Joan. „Uklízí. Je to, jako bych měla urosdou služku.”

Spike konečně přiměl Rosii, aby ho přestala olizovat, takže se posadila na pohovku vedle něj. My jsme si s Melanií Joan sedly proti sobě do křesel u okna, odkud byl výhled na Copley Square. „Všechno v pořádku?” zeptala jsem se. „Ano,” přikývla Melanie Joan. „Neobjevil se tu.” Trošku mě to zklamalo. Zčásti jsem doufala, že Melvin dá Spikovi šanci, aby mu dal co proto. Nemohla jsem Spikovi nařídit, aby zakročil, bylo to mimo mou kontrolu… No nic. „Neozval se ti agent?” zeptala jsem se.

„Tony?” „Ano.”

„Ohledně toho prodeje se zatím neozval nikdo,” řekla Melanie Joan.

Mlčeli jsme a koukali se z okna. Hotel Copley Plaza postavený v dobách velkých hotelů a stále velmi vznešený, stál šikmo od nás.

„Volal ti?” zeptala se Melanie Joan. Zavrtěla jsem hlavou. „Už nějakou dobu ne,” řekla jsem. Dál jsme se dívali na hotel.

„Nesmíš zapomínat,” řekla Melanie Joan, „že Tony je kluk z Hollywoodu.”

„A to ho dělá automaticky neupřímným?” zeptala jsem se.

Spike, aniž by zvedl oči od časopisu, pronesl: „Veškerá upřímnost v Hollywoodu se ti vejde na špendlíkovou hlavičku, a ještě ti zbyde dost místa na hrnek kafe a srdce agenta.”

Obě jsme se na něj otočily.

„To sis právě vymyslel?” zeptala jsem se ho.

„Ne,” řekl Spike. „To si vymyslel Fred Allen.”

„Fred Allen?” zeptala se Melanie Joan.

„Spike je odborník na showbyznys,” řekla jsem. „Znáš muže jménem Dirk Beals?”

Obličej Melanie Joan se nestáhl v koutcích, jako se to přihodilo Kim Crawfordové. Ale trošku se jí protáhl.

„Toho znám,” řekla.

Čekala jsem. Melanie Joan nic neříkala. Koutkem oka jsem viděla, že Spike zvedl oči od časopisu. „Pověz mi něco o něm,” řekla jsem. „Proč se ptáš?”

„Narazila jsem na jeho jméno při vyšetřování,” řekla jsem.

Melanie Joan přikývla.

„Můžeš mi o něm něco říct?” ptala jsem se.

Jen když budu muset.”

„Dnes ráno přišel ke mně do bytu a vyhrožoval mi,” řekla jsem.

Spike ohnul roh jedné stránky a časopis odložil.

„Bože můj,” řekla Melanie Joan. „Kvůli mně?”

„To nevím,” řekla jsem. „Mluvila jsem s jednou z tvých… s jednou pacientkou Johna Melvina. A hned druhého dne za mnou přijde Beals a říká mi, abych za ní už nikdy nechodila.”

„A co jsi udělala?” zeptala se Melanie Joan.

„Namířila jsem na něj brokovnici a řekla mu, že mu ustřelím hlavu.”

Spike se usmál.

Melanie Joan hlesla: „Kriste pane…”

Čekala jsem. Melanie Joan měla obličej celý pokřivený.

„Co mi o něm můžeš říct?” zeptala jsem se.

Je to velmi odporný člověk,” řekla Melanie Joan.

Přikývla jsem.

„Pokusil se…” Odmlčela se a podívala se na Spika. „Mám jít pryč?” zeptal se Spike. Melanie Joan se zamyslela.

„Ne,” zavrtěla pak hlavou. „Není se za co stydět. Musím to překonat.”

Spike pokrčil rameny a zůstal na svém místě. Mlčela jsem. Melanie Joan se dívala z okna.

Aniž by se na mě podívala, řekla: „Pokusil se mě znásilnit.” „To je hrůza,” řekla jsem.

„Byla to větší hrůza, než si myslíš,” řekla Melanie Joan. „Ublížil ti?” řekla jsem. „Ne, můj muž byl u toho.” „U toho?” „Díval se.”

Spike položil dlaň Rosii na krk a nechal ji tam. „On se díval?” divila jsem se. „Zjevně ho to vzrušovalo,” řekla Melanie Joan. Měla vyprahlý hlas.

„No to snad ne!” žasla jsem.

„Kopla jsem ho mezi nohy,” řekla Melanie Joan, „vytrhla se jim a utekla z domu.”

„Z domu v Chestnut Hill?”

„Ano. Už jsem se tam nikdy nevrátila.”

„A takhle jsi utekla od manžela?” zeptala jsem se.

„Ano.”

V pokoji bylo ticho, jen Rosie tiše chrápala na Spikově noze.

„Už jsi byla za psychiatrem?” zeptala jsem se.

„Psychiatrů,” řekla Melanie Joan bezbarvým ztrápeným hlasem, „jsem si užila až až, děkuju.” Zarytě jsme mlčeli. Ani Spike nevěděl, co má na to říct.

Konečně jsem řekla: „Odstraním je oba, aby ti nemohli už nikdy ublížit.”

Melanie Joan měla ve tváři neutrální výraz.

„To bys rovnou mohla zlikvidovat i toho dalšího,” řekla.

Skoro jsem ji neslyšela, jak tiše mluvila.

„Koho dalšího?” zeptala jsem se.

„Barryho,” řekla. „Barryho Claye. Byl tam, myslím, že měl přijít na řadu příště.”

„Oba jsou Melvinovi kamarádi?” zeptala jsem se.

„Ano.” Vydala zvuk, který mohl být smíchem, ale bez radosti. „Tři mušketýři.”

„To je ten další chlap,” řekla jsem.

,Jak to myslíš?”

„Viděla jsem Bealse a dalšího člověka, jak jednou v noci vycházejí z Melvinova domu a odjíždějí Bealsovým autem.” „To byl asi Barry,” řekla Melanie Joan. Podívala jsem se na Spika. Vypadal úplně šokované. „Ty heterosexuálové mívají ale divný choutky,” řekl Spike. Přikývla jsem.

„Možná bys do toho měla zapojit Richieho,” řekl Spike. „A strejdu Felixe?”

„Felix by vyřešil tvoje problémy ještě ten den, kdy bys mu o nich řekla.”

„To nemůžu udělat,” řekla jsem. „Můžu mu zavolat já,” nabídl Spike. „O to nejde, a ty to moc dobře víš.” Jenom přemýšlím,” řekl Spike.

„Nemůžu bejt dospělej detektiv a volat bejvalýmu manželovi vždycky, když narazím na nějakýho zloducha.”

Spike pokrčil rameny. Abstraktní uvažování ho nikdy moc nebralo.

„Můžu si s nima promluvit já,” řekl Spike.

„S tím si musím poradit sama, Špiku.”

Melanie Joan řekla: „O čem to mluví? Kdo je Felix?”

„Strejda mýho muže.”

„A co by mohl udělat?”

„Zabil by je,” řekla jsem.

Melanie Joan chvíli mlčela, pak se otočila na Spika. „A ty,” řekla, „ty bys je taky zabil?”

„Nejspíš ne,” odpověděl Spike. „Ale upoutal bych jejich pozornost.” Jak?”

Spike se usmál. „Nemám moc rád dlouhý plánování předem,” řekl Spike. „Řekl bych jim, ať přestanou tobě nebo Sunny otravovat život, a pak by se vidělo.”

Jsou to velmi nebezpeční lidé,” řekla Melanie Joan.

Spike se usmál. Melanie Joan se na mě otočila.

Jsou velmi nebezpeční, Sunny.”

„Dám si pozor,” řekla jsem. „A tobě se nic nestane, když budeš se Špikem.”

Já myslela, že homosexuálové jsou tak trochu, hm, padavky,” řekla Melanie Joan.

„Umím i škrábat a kousat,” řekl Spike.

„Možná by stálo za to promluvit s tím strejdou,” řekla Melanie Joan.

„S Felixem,” řekla jsem. „Chceš, abych je nechala zabít?”

Melarne Joan se chvíli dívala z okna přes Huntington Avenue, kde předtím stál John Melvin. Pak se pomaličku otočila ke mně.

„Ano,” řekla. „To bych si moc přála.”

41

Kerry Crawford měl kancelář na Massachusetts Avenue v Arlingtonu přes ulici od restaurace Flora, kam jsme s Julií občas zašly na večeři. Měl vlnité černé vlasy a opálenou pleť. V kanceláři stály čtyři stoly a byl tam malý výklenek, kde seděl Kerry za stolem o něco větším. V okně visely fotky domů, ty pokrývaly i všechny stěny místnosti. Dva ze stolů byly prázdné. U dalšího seděla silná žena s namodralými vlasy a s obřími botami a telefonovala. „Vyšetřujete mou bývalou ženu?” zeptal se. Měl hlas jako televizní hlasatel, naprosto bez regionálních přízvuků.

„Ani ne,” řekla jsem. „Narazila jsem na ni v případu, na kterém teď pracuju.” „Co provedla?” „Provádí často něco?”

„Je divná,” řekl Crawford. „Já sám jsem ji ke konci poslal k psychiatrovi.” „Proč?”

„Protože se na mě hrozně vázala. Bylo to k zbláznění. Já tě miluju, miluješ mě taky?’ Rozumíte? V jednom kuse, pořád až do zblbnutí.”

„A pomohlo jí to?” zeptala jsem se.

Crawford sevřel rty a přemýšlel, jak to říct.

„Vlastně to ukončilo náš sexuální život,” řekl po chvilce.

„Víte proč?”

Pokrčil rameny.

„Ne. Zničehonic neměla chuť, a když přesto svolila, tak tam ležela natažená, nehýbala se, rozumíte, jako ,zavři oči a mysli na Anglii’.”

„Bavili jste se spolu o tom?” zeptala jsem se.

„Hučel jsem do ní jak blázen. Ale k ničemu to nevedlo.”

„To je zvláštní,” řekla jsem.

Jo. Ona mi na to ani nic neřekla, rozumíte. Prostě se uzavřela a konec.”

„A proto jste od ní odešel?” Přikývl.

„Asi jo,” řekl. „Dřív bývala horkokrevná, chtěla to pořád.” „I přesto vám pořád říkala, že vás miluje?” zeptala jsem se. Jo.” Crawford vrtěl hlavou. „Bože můj, já ženským nerozumím.”

„Ptala se pokaždé, jestli i vy milujete ji?”

Crawford se tvářil překvapeně. Jo,” řekl. Já jí odpovídal: ,Vzal jsem si tě, ne? A podporuju tě a píchám tě, kdykoli se ti zachce.’”

„A to ji uklidnilo?” zeptala jsem se.

„Ne nadlouho,” řekl Crawford. „Ale pořád mi vyprávěla, jak mě miluje.”

„To muselo být skličující,” řekla jsem.

„To mi věřte, že bylo,” přikývl Crawford. „Říkal jsem jí: Jesdi mě fakticky tak strašně miluješ, tak proč už se mnou nechceš spát?’ Rozumíte?”

Přikývla jsem. „A ona se uzavřela a začala chodit k tomu psychiatrovi?” Jo.”

Jak se jmenoval?”

„Melvin, doktor Melvin,” odpověděl Crawford. „Měl to bejt nějakej specialista. Podle mě je to obyčejnej posranej felčar. S prominutím.”

Jistě,” řekla jsem. „A ta její uzavřenost přišla náhle?”

„Ne. Až poté, co k němu chodila nějakou dobu. Tak po dvou třech měsících.”

„A nikdy vám neřekla důvod?”

„Ne. Co jsem měl dělat? Když to nemám doma, najdu si to jinde.”

Jako každý,” řekla jsem.

Jste vdaná?”

„Ne.”

„Dobře,” řekl. „Třeba bychom se někdy mohli sejít a něco zajímavého spolu zkusit.”

Já myslela, že jste znovu ženatý.” „No a?”

„No tak se asi nesejdeme.”

„Ale Sunny,” usmál se na mě lišácky. „Vdaná je moje žena; já ne.”

Vstala jsem a dala mu svou vizitku.

Jesdi si vzpomenete na cokoli ohledně doktora Melvina nebo Kim, zavolejte mi prosím,” řekla jsem mu.

„I když si na nic nevzpomenu,” řekl Crawford.

To už bych taky mohla chodit s nadrženou hyenou, ale nechtěla jsem si tenhle možný kontakt znepřátelit. Třeba s ním budu ještě muset někdy mluvit.

Jistě,” řekla jsem.

42

Pila jsem džus a kafe v kuchyni a otevírala jsem poštu. Byla tam i velká obálka. Otevřela jsem ji. Uvnitř byla barevná fotografie nahé ženy na pohovce. Někdo na ni přilepil zrnitý obrázek mé hlavy s pletenou čepicí přes uši. Takhle už ten kulich nesmím nosit, když ho mám takhle na uších, vypadám jako moje máma. Vzala jsem fotku k oknu a podívala se na ni na světle. Jednalo se nepochybně o fotku, kterou někdo pořídil venku. Koupila jsem si ten kulich teprve před třemi týdny, takže fotka musela pocházet z nedávné doby. Ženu nebo pokoj nešlo identifikovat. Podívala jsem se na Rosii.

„Tělo mám lepší já,” řekla jsem.

Seděla si na ocase, spustila čelist, uši sklopila dozadu a vypadala víc jako bulteriér, než bych si myslela, že dokáže. Znovu jsem se podívala na fotku. Pak jsem zavolala Briana Kellyho.

„Mám fotku,” řekla jsem mu. „Přišla mi poštou.”

„A ona ti došla?” řekl Brian. „Nepoškozená?”

„Když ti ji přinesu, můžeš ji nechat prozkoumat?”

Jestli moc nespěcháš,” řekl Brian.

Ještě pořád v laborce slibují hotové objednávky do dvanáctého nebo nikdy?” zeptala jsem se.

„Moc práce, moc práce,” řekl Brian. „Snažíš se zjistit původ?”

„Původ znám. Snažím se získat důkaz.”

„Udělám, co budu moct.”

Je to fotka nahé ženy.”

„Skvěle,” řekl Brian.

„Někdo na ni přilepil mou tvář.”

„To říkáš ty,” řekl Brian.

Já to nejsem.”

„To posoudím sám,” řekl Brian.

„Bože můj,” řekla jsem. Já se snad červenám.”

Brian se zasmál. „Víš, proč ti tu fotku poslali?”

„Aby mě odradili od vyšetřování,” řekla jsem.

„A jsou u toho i nějaké výhrůžky?”

„Nepřímo.”

Je to stejná věc, jak jsme se o ní bavili posledně?” Je.”

„Potřebuješ pomoct s tím vyhrožováním?”

„Ne,” řekla jsem. „To zvládnu sama.”

„Fajn,” řekl. „Dej vědět, jestli si to rozmyslíš.”

„Neboj,” řekla jsem. „Ale nerozmyslím.”

Jasně,” řekl Brian. „Stav se s tou fotkou. Zjistím ti to, jak to půjde, až se mi to povede procpat do laborky.”

Když jsem zavěsila, dosnídala jsem, osprchovala se, namalovala a oblékla. Vzala jsem si pistoli a rozloučila se s Rosií. Šla jsem k autu. Rozhlédla jsem se po ulici. Nic jsem neviděla. Chvilku jsem se dívala na svůj dům.

„Asi bych neměla nechávat Rosii samotnou,” řekla jsem nahlas. Vrátila jsem se a vzala ji s sebou.

Hodně ji to potěšilo.

43

Pistoli jsem měla na širokém černém pásku na pravém boku. Byla tam víc po ruce než v kabelce, a to mohlo hrát při pronásledování Dirka Bealse rozhodující roli. Beals měl dům na pozemku u Mt. Vernon Street nedaleko Brimmer Street. V osm ráno jsem zaparkovala za hydrantem o půl bloku dál směrem k Charles Street a upíjela jsem kafe. Na Rosii bylo brzo. Spala na sedadle spolujezdce. V osm deset u mě zastavil dopravní policista a mávl na mě, abych odjela. Zvedla jsem odznak, on kývl a šel dál. Na odznaku stálo agent pro dohled nad kaucemi, písmena lemovala střed, uprostřed byl velký modrý znak s orlem. Koupila jsem ho přes internet. Odznaky si pečlivě prohlíží jen pár lidí.

V 8:35 zastavil před Bealsovým domem hnědobílý bostonský taxík a do něj nastoupil Beals v nepromokavém kabátě a s aktovkou přes rameno. Jela jsem za taxíkem po Storrow Drive a Cambridge Street a nakonec jsme dojeli do obchodní čtvrti. Beals vystoupil a vešel do budovy v čísle 53. Zastavila jsem s autem u dalšího hydrantu, vzala s sebou Rosii na vodítku pro případ, že by mi auto odtáhli, vešla jsem dovnitř a dívala jsem se na seznam firem v hale. Na třicátém patře sídlila společnost Dirk Beals Ltd. Vrátily jsme se k autu, které nám nikdo neodtáhl. Rosie si sedla na zadní sedadlo a prohlížela si kolemjdoucí. Z telefonu v autě jsem zavolala na informace, zeptala se na číslo a pak jsem zavolala do společnosti Beals Ltd. Zvedla to nějaká žena. „Dirk Beals,” řekla.

„Ahoj,” řekla jsem. „Tadyjenny z Kanceláře pro zkvalitňování podnikání. V jakém oboru působíte?”

„Finanční management,” odpověděla. „Kdo jste říkala, že jste?”

„Mnohokrát děkuju,” řekla jsem.

Jezdila jsem za Bealsem celý den i další dva, a za celou dobu jsem se nedozvěděla nic víc, než že jeho společnost sídlí na 53 State Street a zabývá se finančním managementem. Do práce chodil ráno. Každý den obědval s někým jiným. Domů se vracel večer. Na to, že byl padouch, vedl hodně nudný život.

Čtvrtého dne ráno jsem se rozhodla, že to zkusím ještě jeden den, pak se poohlédnu po jiných možnostech. Dopadlo to pro mě dobře. Beals nevypadl ze zaběhaného rytmu: dopoledne práce, v poledne oběd s někým, ale tentokrát šel na oběd s tím chlapíkem, se kterým tenkrát vyšel z Melvinovy ordinace. Kráčeli k hotelu Meridien. Nechala jsem psa i auto u portýra a sledovala jsem Bealse a jeho kamaráda na eskalátoru z bezpečné vzdálenosti. Sedli si ke stolku v Café Fleuri, já se pak vrátila dolů a bezcílně bloumala v hale, než se vrátili. Když vyšli ven, držela jsem se jich pěšky. Jakmile došli k 53 State Street, Beals vešel dovnitř a jeho kamarád kráčel dál. Držela jsem se kamaráda. Šel přes Quin-cy Market k podzemním garážím. Když vešel dovnitř, počkala jsem venku a on za pár minut vyjel v černém sedanu Saab a odjel. Zapsala jsem si poznávací značku. Pak jsem se vrátila k Meridienu, dala portýrovi dvacku a nasedla do auta.

„Trošku jsem se s Rosií prošel,” řekl portýr. „Udělala pěknou hromádku.”

Když jsme odjížděly, usmála jsem se na Rosii, která už zase seděla na sedadle spolujezdce a dívala se zpátky na portýra. „Ty si najdeš kamarády všude,” pronesla jsem.

44

Zavolala jsem Tonymu Gaultovi minutu po poledni našeho času. Jeho sekretářka mi řekla, že má jednání. „Má vám pak zavolat?” zeptala se mě. „Ano,” řekla jsem a zavěsila.

Minutu po deváté jeho času a on už je na jednání. Až teď mi teprve došlo, že nemám číslo k němu domů. Proč ho nemám?

Richie si měl přijít pro Rosii, objevil se přesně včas, byl tak otravně přesný, v jednu hodinu. Rosie pobíhala kolem, honila se za ocasem, skákala na nábytek a dolů a vrtěla ocasem. To bylo taky trošku otravné.

„Dáš si kafe?” zeptala jsem se.

Jo,” přikývl Richie.

Posadil se na židli u výklenku u okna, s Rosií na klíně, byl to podsaditý svalnatý muž s hustými krátce střiženými černými vlasy. Richie měl v sobě klid, který jsem nikdy pořádně nepochopila. Snad nikdy mu nevadilo ticho. Skvěle by se doplňoval s doktorem Copelandem. Asi by vydrželi sedět a klidně si jeden druhého prohlížet celých padesát minut. Postavila jsem před něj kafe, vzala si taky hrnek a posadila jsem se do křesla proti němu.

„Tak jak to jde se slečnou Skvělou?” zeptala jsem se.

„Carrie a já jsme v pořádku,” řekl Richie.

Jak se jmenuje Carrie dál?”

„LeClairová,” odpověděl Richie.

„Carrie LeClairová,” řekla jsem. „Hezký jméno.”

Richie přikývl.

„Chodím k psychiatrovi,” řekla jsem. „Aha.”

„Součást případu,” řekla jsem. „Ne kvůli terapii.”

Richie se usmál.

„To jsme taky dělali,” řekl.

„Víš, kdo je doktor Melvin,” řekla jsem.

„Bejvalej manžel Melanie Joan.”

„A víš, že k němu chodím, tak trošku tajně, abych na něj měla něco v ruce.”

„Ty už jsi to jednou odmída, ale strejda Felix by k němu přišel s něčím v ruce, co by ho nadobro vyřadilo z provozu, kdybys chtěla.”

„Víš dobře, že to nemůžu udělat,” řekla jsem. Richie přikývl.

„Takže chodím k dalšímu psychiatrovi,” řekla jsem. „Doktorovi Copelandovi, aby mi pomohl pochopit toho prvního psychiatra.”

„Hodnej cvokař, zlej cvokař,” řekl Richie.

„Přesně tak,” přikývla jsem. „A u zlýho mám povídat co nejvíc pravdivě o svejch problémech, aby to neznělo, že si vymejšlím.”

Richie se napil kafe.

„A ten hodnej se mě zeptal na nás dva a já mu řekla, že jsme měli demokracii, ne monarchii. A on se mě zeptal, jak jsem se cítila, a já se rozbrečela.”

Richie se na mě podíval zpoza zvednutého šálku kávy.

„To zní až moc podezřele jako terapie,” řekl Richie.

Já vím. To mi dělá pořád.”

„Proč ses rozbrečela?”

Já nevím.”

„A co na to ten hodnej cvokař?”

„Nemluvili jsme o tom,” řekla jsem. „Ale přišla na to řeč i u doktora Melvina, a ten usoudil, že jsem chtěla, abys byl jako můj táta, ale já nechtěla být jako moje máma.”

„Víš jistě, že tvůj převlek neprokouknul?” zeptal se Richie.

Rosie přičichala k Richieho kávě a rychle odvrátila hlavu. Horká.

„Co na to říkáš?” zeptala jsem se. „Na to, proč ses rozbrečela?” Jo.”

„Cos myslela tím, že to nebyla monarchie?” zeptal se Richie. „Žes mě neovládal,” řekla jsem. „Že jsme se o zodpovědnost dělili rovným dílem.” „A pak ses rozbrečela?” Jo.”

„Podle mě ses rozbrečela proto, že jsem tě neovládal a o zodpovědnost jsme se dělili rovným dílem.”

„To je k smíchu. Proč bych se kvůli tomu měla rozbrečet?”

„Tohle není můj obor,” řekl Richie, „jenom mě napadlo, že když něco řekneš a pak se rozbrečíš, tak možná brečíš kvůli tomu, cos řekla.”

„Myslíš, že jsem nechtěla přijmout zodpovědnost?” „To nevím.”

„A co myslíš, chci bejt jako moje máma?” „To bych neřekl,” odpověděl Richie. „Nejsem jako moje máma,” řekla jsem. Já vím,” řekl Richie. Já si nikdy nemyslel, že bych byl jako tvůj táta.”

„Takýs nebyl,” řekla jsem.

Cítila jsem, jak se mi oči zalévají slzami.

„Sakra práce,” řekla jsem. „Hergot!”

„Nechtěl jsem tě rozbrečet,” řekl Richie.

Přikývla jsem.

„Ty ses ptala,” řekl Richie.

Já vím,” řekla jsem. Já vím, že jsem se ptala, kurva.”

Richie postavil šálek kávy na stůl, opatrně postavil Rosii na podlahu a vstal.

„Myslím, že už s Rosií půjdeme,” řekl.

Utírala jsem si oči do papírového kapesníku. Richie si vzal z háčku na zadní straně dveří Rosiino vodítko a připnul jí ho. Ro-sie poskakovala vzrušením. Půjde ven.

Je mi líto, že tě to tak ničí,” řekl Richie.

„Nedovol tý Carrie LeCvokový, aby mýmu psovi rozkazovala,” řekla jsem.

„LeClairový,” opravil mě Richie. „A nerozkazuje jí.” Měla jsem až příliš roztřesený hlas. Zavrtěla jsem hlavou. „Zavolej mi, když budeš potřebovat,” řekl Richie. Bojovala jsem, abych se nerozbrečela nahlas. Znovu jsem zavrtěla hlavou.

„Nebo ne,” řekl Richie a odešel s Rosií.

45

Když byla Rosie pryč, stýskalo se mi. Taky jsem pociťovala něco jako provinilou radost, že jsem na chvilku zodpovídala jenom za sebe a nikoho dalšího. Tentokrát jsem si ale nebyla jistá, jestli je samota přesně tím, co chci. Měla jsem čas na přemýšlení. A to mě vedlo k rozjímání sama nad sebou a nad svým životem i manželstvím, a jestli se mnou není něco špatně. Copak jsem nikoho nedokázala milovat natolik, abych si ho udržela?

Abych něco dělala, zavolala jsem Brianu Kellymu. Říkal, že ten černý saab, co v něm jezdí Bealsův kamarád, patří jistému doktoru Barrymu Clayovi, bydlícímu v Back Bay. Taky říkal, že laborka ty fotky ještě neprověřila, ale že on sám bedlivě studoval tu nahou dámu.

„Pozveš mě na svatbu?” zeptala jsem se.

„Samozřejmě, pokud ale nemáš v plánu šířit se moc o našem sexuálním životě.”

„O našem? Když, tak jenom před nevěstou.”

„Aspoň o něm mluv hezky.”

„Už je to tak dávno, že jsem to zapomněla,” řekla jsem. „Moc se ti to líbilo,” napověděl mi Brian.

Zavěsili jsme a já si na seznam připsala jméno Barryho Claye. Ani jsem pořádně nevěděla, co je to za seznam. Třeba možností. Odložila jsem seznam, dala si další hrnek kafe a vzala si ho ke stojanu. Chvíli jsem pracovala na malbě Weeks Footbridge. Hrozně jsem chtěla vystihnout pocit klidu, který jsem vždycky vnímala, když jsem se dívala na most v době špičky. Snažila jsem změnit perspektivu od břehu řeky na pohled pod most ke Cambridge.

Když se naše manželství začalo hroutit, snažila jsem se přijít na to, co je na Richiem špatného. Teď jsem musela, i když jsem se udržovala v činnosti, ve chvílích volna, kdy jsem tomu nedokázala zabránit, přemýšlet o tom, jestli něco není špatného na mně. Nebylo to příjemné pomyšlení. Bránilo mi to v soustředění.

V deset hodin losangeleského času jsem odložila štětce a znovu zavolala Tonymu Gaultovi. Právě odešel z kanceláře. Prý mu vzkaz předá, jakmile se vrátí. Zavěsila jsem a párkrát jsem přešla tam a zpět po celém bytě. Bylo tu naprosté ticho. Kromě mě tu nebylo živé duše.

Zazvonil telefon. Už jsem se po něm natahovala, pak jsem se zarazila a počkala jsem, až zazvoní ještě dvakrát.

Zvedla jsem sluchátko a řekla haló. Byl to Spike.

„Včera v noci jsem vzal Melanii Joan na show Davida Brud-noye. Melvin nás sledoval přes ulici.”

„Udělal jsi něco?”

„Vyrazil jsem přes ulici, ale Melanie Joan na mě zaječela, abych ji nenechával samotnou, Melvin naskočil k někomu do auta a odjel.”

„Co to bylo za auto?”

„Černý sedan Saab. Značky z Massachusetts,” řekl Spike. Nahlásil mi značku.

„Barry Clay,” řekla jsem. „Ty už to víš,” řekl Spike. Jsem detektiv.”

„A asi nejpohlednější na celým světě,” řekl Spike.

Jestli jsem tak děsně pohledná,” řekla jsem, „jak to, že si nedokážu udržet chlapa?”

„Mě si držíš dlouho,” řekl Spike.

Já myslela spíš někoho víc heterosexuálně orientovanýho.” „Nemůžeš mít všechno,” řekl Spike. „No, fajn, a vezmeš si mě?”

Jen to ne,” hlesl Spike. „Ale budu s tebou chodit na procházky, jesdi chceš.”

„To je od tebe hezký,” řekla jsem. „Cos plánoval, kdyby na tebe Melanie Joan nezakřičela a Melvin neodjel?”

„Chtěl jsem mu vylepšit ciferník,” řekl Spike.

„Ne,” namída jsem.

„Ne?”

„Když ty, jako její agent, někoho napadneš,” řekla jsem, „Melanie Joan za to tak trochu ručí. Doktor Melvin je přesně ten typ zmetka, co by ji za to zažaloval.”

„Ale můžu někoho napadnout, abych ji ochránil,” nadhodil Spike.

„Zcela jistě,” řekla jsem. „Ale nic víc.”

„No,” řekl Spike. „Dneska nevypadáš moc vesele.”

Já vím,” řekla jsem.

Zavěsili jsme. Vytáhla jsem telefonní seznam a našla si Barryho Claye. Byl to alergolog a ordinaci měl v Brookline. Tak co? Znovu jsem se podívala na svůj seznam možností. Mohla jsem jet za ženou, která jezdí v autě napsaném na Augusta J. Walshe, nebo za tou, co má acuru, bydlí v Grovelandu a jmenuje se Sal-ly Millwoodová. Nebo jsem mohla zůstat v prázdném bytě a přemýšlet o tom, co je na mně špatného. Rozhodla jsem se, že radši pojedu do Winchesteru než do Grovelandu, takže jsem si dala do kabelky pistoli a šla jsem.

46

UAugusta J. Walshe nebyl nikdo doma, dům stál v slepé uličce s názvem Raleigh Terrace kousek od Route 3. Sousedka mi řekla, že jsou na zimu na Floridě, ale nevěděla kde. Takže nakonec přece jenom Groveland.

Město leží západně od Newburyportu a jižně od Haverhillu, pětadvacet kilometrů kolem dokola není nic. V centru v obchodě Jerry’s Convenience jsem se přeptala na směr. Ukázalo se, že centrem Grovelandu je obchod sám.

Sally Millwoodová měla malý a oprýskaný dům. Žádná garáž. Příjezdovou cestu tvořila dvojice kolejí vyjetých v trávě, parkovala tam ta acura, kterou jsem viděla u doktora Melvina. Za ní parkoval černý pick-up Ford.

Otevřel mi mladý muž v pohorkách, modrých džínách a bílém tričku. Na levém předloktí měl vytetováno Semper Fi, dlouhé vlasy měl gumičkou stažené do ohonu. Díval se na mě a mlčel. ,Je tu Sally Millwoodová?” zeptala jsem se. Dlouho se na mě zase jenom díval. „Sally je mrtvá.”

„To je mi moc líto. Vy jste pan Millwood?” Zavrtěl hlavou.

„Robert Benedetto,” řekl. „Bydleli jsme tady spolu.” „Pane Benedetto, je mi to moc líto, ale můžete mi věnovat chvilku?”

„Kvůli čemu?”

Jsem detektiv,” řekla jsem. „Potřebuju vědět pár věcí o Sallyině smrti.”

Zase se na mě díval. V obličeji neměl žádný výraz. Pak vyšel z domu a zavřel dveře.

„V domě je bordel,” řekl. „Co by vás zajímalo?”

Jak zemřela?” zeptala jsem se.

„Říkali, že na předávkování drogami.”

„Kdo to říkal?”

„Lidi na pohotovosti.”

„Byla provedena pitva?”

„Asi ne.”

„Kdo ji našel?”

Mlčel, vytáhl krabičku marlborek ze zadní kapsy, jednu si zapálil a krabičku odložil. Aniž by vytáhl cigaretu z pusy, vdechl spoustu kouře a vydechl ho.

Já,” odpověděl pak.

„A koho jste pak zavolal?”

„Policajty.”

„Povězte mi o tom víc.”

„Přijeli, podívali se na ni a hned zavolali doktora. Když přijela sanitka, doktor řekl, že nemá tep a že to vypadá na předávko-varn.

„Vzali ji do nemocnice?”

„Do Haverhillu,” přikývl. „Nemocnice Mary Murphyový.” „Brala drogy?” Zavrtěl hlavou. „Nikdy?”

Znovu zavrtěl hlavou, trošku mhouřil oči, jak mu cigaretový kouř poletoval kolem očí.

Jak si tedy vysvětlujete to předávkování?”

„Žádný předávkování to nebylo,” řekl. „Tak na co zemřela?”

Vytáhl cigaretu z úst, odklepal popel, vrátil si ji do pusy a dlouze potáhl. Kouř vycházel spolu s jeho slovy.

„To nevím. Já jenom vím, že nebrala drogy. Napadlo mě, že by to mohlo bejt stejný, jako když malý děti najednou umřou.”

„Syndrom náhlého úmrtí kojence,” řekla jsem.

Jo, tohle. Napadlo mě, že se to třeba může stát i dospělýmu.”

„Řekl jste to někomu?”

„Nejsem její manžel. Vůbec se se mnou nebavili. Říkal jsem jim, že by ji měli rozřezat, aby zjistili, co ji zabilo. Ale její máti řekla, že ne. Nikdo nebude kuchat její dítě. Takže řekli, že to bylo předávkování a pohřbili ji.”

„Chodila do nemocnice k nějakému doktorovi?”

„Figueredo,” přikývl Benedetto. „Portorikánec. Doktor Figueredo.”

Tohle všechno mi recitoval, jako by prováděl paměťová cvičení.

„A byla pacientkou doktora Melvina z Bostonu.” „Za někým tam jezdila. Poslal ji tam doktor Worthy. Mívala celkem depky.”

„A doktor Worthy je kdo?”

Její gynekolog.”

Je tady ve městě?”

„V Haverhillu,” řekl Benedetto.

„V nemocnici Mary Murphyové?”

Jo.”

„Kdy se to stalo?”

„Byl to čtvrtek,” řekl Benedetto. „Předminulej čtvrtek. Pamatuju si to, protože ve čtvrtek jezdila do Bostonu za tím cvokařem, takže chodila domů pozdě.”

„A tu noc přijela taky pozdě?”

„To nevím. Měli jsme večírek se softballem. Když jsem přišel domů, našel jsem ji v posteli.”

„Můžete mi říct, proč jste zavolal policii?” zeptala jsem se. „Byla zpocená, bledá, připadala mi studená a neslyšel jsem její dech.”

„Říkal jste policii, že nebrala drogy?”

Jo.”

„A co?”

„Nic. Asi si mysleli, že je brala, ale já to nevěděl.” „A nikdo po tom dál nepátral?” „Policajti na malým městě,” pokrčil rameny. Přikývla jsem.

Je mi moc líto, že jste o tom musel zase mluvit,” řekla jsem. „Musí to být pro vás hrozné.”

„To taky je,” řekl tím svým neutrálním hlasem.

47

Doktor Figueredo měl tmavé vlasy, svedou pleť a na tváři stíny oholených vousů. Mluvil s přízvukem. „Figueredo není portorikánské jméno,” řekla jsem. Jsem Brazilec,” řekl. „Proč to říkáte?” „Doslechla jsem se, že jste z Portorika.” Doktor Figueredo se usmál.

„Vypadáme všichni stejně,” řekl. „Co byste chtěla vědět o Sally Millwoodové?”

„Viděl jste ji, když ji přivezli na pohotovost?” „Ano.”

„Byla naživu?” „Ne.”

„Vím, že pitva nebyla provedena, ale mohl byste odhadnout, co ji připravilo o život?”

„Podle mého odhadu předávkování.” „Proč?”

„Protože jsem takových případů viděl hodně, a ty se podobají. Byla mladá, v dobré kondici, beze stop násilí, a najednou zemřela.” „Ale nemáte žádné hmatatelné lékařské důkazy.” „Ne, bez pitvy ne.”

„Mohlo jít o sebevraždu?”

„Samozřejmě mohlo, ale v takovém případě zůstane nějaký vzkaz nebo tak něco. Většina sebevrahů si ve skutečnosti nepřeje odejít potichoučku do temné noci,” řekl doktor Figueredo.

„Věděl jste, že chodila k psychiatrovi?”

„Ne.”

Jejím gynekologem byl doktor Worthy. Znáte ho?” „Vím, že tu pracuje.” „Ale nebavil jste se s ním.”

„Slečno Randallová,” řekl Figueredo. „Každý den nám sem vozí mrtvé. Za týden je to přibližně deset případů předávkování.” Nezlobil se. Jeho hlas zněl spíš posmutněle. „Nemáme moc peněz a vedení nám pořád šlape na paty, abychom snížili výdaje. Veškeré zdroje, co máme, se snažíme vynakládat na péči o živé.”

„To mi připadá jako moudrá volba,” řekla jsem. „Víte, kde má doktor Worthy ordinaci?”

„To bohužel nevím,” řekl Figueredo. „Zeptejte se u informační služby v hale.”

Doktor Worthy byl hubený muž v dokonalé masce venkovského lékaře. Bílé vlasy, brýle ve zlatých obroučkách, trojdílný tvídový oblek, tmavé boty s psími dečkami. Uprostřed vesty měl dokonce zlatý řetízek na hodinky.

„Díky, že jste si na mě udělal čas,” řekla jsem.

Usmál se na mě, jako se už usmíval na tisíce žen. Jen pojďte dál, nic se nebojte. Ale nechtěl plýtvat časem.

„S čím vám můžu pomoct?” zeptal se.

„Byl jste gynekologem Sally Millwoodové,” řekla jsem.

Přikývl a usmál se.

„Víte, že zemřela.”

Znovu přikývl a tvářil se smutně.

„Vy jste ji poslal za psychiatrem?” zeptala jsem se.

„Počítám, že lékařské tajemství tu nehraje podstatnější roli,” řekl.

Já vím, že k němu chodila. Proč jste ji tam poslal?”

„Měla deprese,” řekl doktor Worthy. „Chvíli jsem ji zkoušel předepisovat Prozac…”

Zavrtěl hlavou a nepatrně pokrčil rameny. Co jiného má dělat doktor?

„A to vy jste jí vybral doktora Melvina?” „Ano.”

„Proč právě jeho?”

„Znal jsem ho,” odpověděl Worthy. „Sloužili jsme společně v Mt. Auburn.”

„Zůstali jste v kontaktu?”

„Ne. Šlo jen o známé jméno. Našel jsem ho v telefonním seznamu.”

„Takže ho moc neznáte?” zeptala jsem se. „Moc ne, je to jen muž, kterého jsem trochu znal před pětadvaceti lety.”

Jak jste věděl, jestli je dobrý?”

„No. Chodil na Harvard. Má licenci. Proč by tedy neměl být dobrý?”

Tahle cesta nikam nevedla, tak jsem zkusila jinou. „Znal jste i doktora jménem Barry Clay?” zeptala jsem se. „Ne, chodil taky na Harvard?”

Jen mě to napadlo,” řekla jsem. „Máte ponětí, proč mohla být v depresi?”

„Říkala, že má potíže se svým přítelem.” Jaké potíže?” zeptala jsem se.

„Neupřesnila to, jen že jim to moc neklape a že je z toho smutná.”

„Viděl jste ji i poté, co začala chodit k doktoru Melvinovi?” „To si opravdu nepamatuju,” řekl. „Omlouvám se, že vám víc nepomůžu, ale…” Vstal.

„Mám plnou čekárnu,” řekl.

Poděkovala jsem mu a odešla. Když jsem procházela čekárnou, všimla jsem si, že je skutečně plná pacientek. Byla jsem moc ráda, že nesedím mezi nimi.

48

Vzaly jsme s Kim Crawfordovou Sama na procházku po West Concordu. Bylo chladno, pršelo a mezi kapkami deště poletovaly i sněhové vločky.

„Omlouvám se, Kim, ale budu se vás muset zeptat na váš vztah s doktorem Melvinem trošku příměji.” „Cože?”

„Bylo mezi vámi někdy něco intimního?” zeptala jsem se. „Prosím?”

„Bylo mezi vámi někdy něco intimního?” „Samozřejmě že ne.”

Pes se zastavil a čichal k nějakému keři. Zastavily jsme s ním. S ohledem na rozdílnost proporcí psa a Kim Crawfordové jsme podle mého stejně neměly na vybranou.

„Rozhodně by to nebylo poprvé,” řekla jsem. „Psychoterapie je intimní obor. Stává se to velmi často.”

Zavrtěla hlavou. Pes skončil s očicháváním keře, takže jsme mohly jít dál.

„Doktor Melvin měl poměr i s jinými pacientkami,” řekla jsem.

To jsem ve skutečnosti nevěděla, i když očividně tomu tak bylo s bývalou pacientkou Melanií Joan, a krom toho, detektiv musí umět hlavně lhát.

„To by neudělal,” řekla Kim.

„Proč myslíte?”

„Prostě by to neudělal,” řekla Kim.

Oči se jí začaly zalévat slzami.

„Komu?” zeptala jsem se.

Kim měla vlhké oči a dolní ret se jí třásl.

„To by mi neudělal,” řekla Kim.

„Myslíte, že by se s vámi nevyspal?” zeptala jsem se.

„Nevyspal by se s nikým jiným,” řekla dotčeně.

Jen s vámi?”

„Bylo mezi námi něco zvláštního,” řekla. Probouzel se v ní vztek.

„Takže jste spolu měli intimní vztah,” řekla jsem. Už už se chystala odpovědět, ale zastavila se. Podívala se na mě, jako bych ji podvedla. Což jsem, myslím, trošku udělala. „To jsme neměli,” řekla.

Přikývla jsem. Chviličku jsme pokračovaly mlčky. Pes usilovně čmuchal v mokrém listí, na husté srsti se mu třpytily kapičky deště.

„Podal vám doktor Melvin někdy nějaký lék?” zeptala jsem se. „Lék?”

„Ano. Třeba na uklidnění? Abyste se lip uvolnila?” „Ne, samozřejmě že ne.”

„Proč samozřejmě?” zeptala jsem se. „Spousta psychiatrů předepisuje pacientům léky.” „No, John ne.”

„Vy jste si tykali?” zeptala jsem se.

Dívala se na mě, ale nic neříkala. Pes nejspíš vycítil, že se mezi námi něco děje. Zastavil se, lehce se opřel Kim o nohu a díval se na mě.

„Nechci se s vámi déle bavit,” řekla Kim.

„Kim, jesdi vás Melvin zneužívá a zneužívá i jiné ženy, dělá přesný opak toho, co by dělat měl. Ubližuje vám.”

„Chci, abyste mě nechala na pokoji,” řekla Kim.

„Kim,” řekla jsem. „Obě víme, že vy a on…”

Zvedla ruku. „Sam je cvičený,” řekla. Jestli mě nenecháte na pokoji, pošlu ho na vás.”

Měla jsem s sebou pistoli. Ale nechtělo se mi toho psa zastřelit. Kdovíproč jsem měla chuť zastřelit Kim, ale to by se policii těžko vysvědovalo.

Ale, strážníku, ona odmítala odpovídat na moje otázky.

„Fajn,” řekla jsem. „Dám vám pokoj. Ale změňte prosím psychiatra, už kvůli sobě.”

„Běžte pryč,” řekla Kim.

„Znám jednoho doktora, jmenuje se Max Copeland. Zajděte za ním.”

Kim zavrtěla hlavou. Sam se trošku napnul. Uši měl sklopené dozadu. Byl nejvyšší čas. Otočila jsem se a vrátila se k jejímu domu, kde jsem měla zaparkované auto. Kim za mnou nešla. To bylo ostatně dobře, protože když jsem tam došla, zjistila jsem, že mám čelní sklo postříkané černým sprejem.

49

Zavolala jsem Julii, která pro mě přijela. „Kdo to mohl udělat?” divila se. Pověděla jsem jí o té fotce s nahou ženou. Jsou to laciný triky,” řekla jsem. „Možná se to trošku stupňuje. Joey Marino sem přijede odtáhnout to auto. Asi budou muset vyměnit sklo.”

Jely jsme po Routě 2 přes Lincoln. Byla tma. Julie měla rozsvícená světla. S blížícím se večerem se déšť se sněhem změnil spíš v hustou chumelenici. „Mám o tebe strach, Sunny.” Přikývla jsem.

„To byl asi hlavní smysl,” řekla jsem.

„Chtěli tě vystrašit?”

„Ano.”

„A povedlo se?”

Chvilku jsem mlčela. „No, už se u mě v bytě objevil chlápek a vyhrožoval mi.”

„Proboha… jak ti vyhrožoval?”

„Že bych mohla plavat nahá tváří dolů v řece.”

„Sunny, Ježíši Kriste.”

„Takže nevím, jestli ze spreje na čelním skle jde strach.”

„Myslíš, že to jsou ti samí?”

„Stejná trojka,” řekla jsem.

„Tři muži?”

„Ano.”

Přejely jsme na Routě 128. V jednom pruhu svítila mezi vločkami bílá světla reflektorů. Ve druhém byla vidět dlouhá řada červených koncových světel.

„Dělá to manžel Melanie Joan?”

„A jeho dva kamarádi,” přikývla jsem.

„Už jsi byla na policii?”

„Brian Kelly má tu fotku,” řekla jsem. „Nechal ji prověřit v laboratoři.”

„Ale co ten zbytek?”

Já to vím,” řekla jsem. Jenom to potřebuju dokázat.”

„Nechceš se i s Rosií přestěhovat ke mně?”

Jsi hodná, díky za nabídku, ale zůstanu, kde jsem.”

Mířily jsme dobrým směrem, k Bostonu. Provoz byl hustší v opačném směru, z města. Na druhé straně silnice svítila světla v nízké cihlové budově, kde sídlilo ústředí zbrojovky Raytheon. Vypadalo to útulně. Osvědená okna ve tmě v chumelenici působí vždycky útulně. Jak je asi útulno v té budově?

„Neodpověděla jsi mi,” řekla Julie. „Máš strach?”

„Snažím se na to nemyslet,” řekla jsem.

„Ale máš.”

„Samozřejmě že mám. Jenom idiot by ho neměl. Ale snažím se moc nemyslet na to, že se bojím. Dělá mi dobře chovat se, jako bych se nebála.”

„Co Richie?” zeptala se Julie. „Nebo Spike? Tvůj táta?”

„A Brian Kelly, možná Lee Farrell a třeba každý kluk, se kterým jsem kdy chodila.”

Zavrtěla jsem hlavou.

„Na tom, že požádáš o pomoc, přece není vůbec nic špatnýho, Sunny.”

„Ty jsi pečovatelka tělem i duší,” řekla jsem. „Každý občas potřebuje pomoc.”

Julie, o tomhle už jsme se bavily. Vlastně o tom poslední dobou mluvím s každým. A abych ti řekla pravdu, už mi to krápět leze na nervy.”

„Promiň,” řekla Julie.

„Obě přece moc dobře víme, že nemůžu dělat to, pro co jsem se rozhodla, být tím, kým jsem se rozhodla být, když se při sebemenší hrozbě rozběhnu za nějakým chlapem, aby mě vytáhnul z bryndy.”

Minuly jsme nový velký mormonský chrám. Zdlouhavá právní tahanice už skončila. Zvonice byla na místě.

„Nemusíš to považovat za tahání z bryndy,” řekla Julie po chvilce.

„Na názvu nezáleží,” řekla jsem. Já to vnímám jako tahání z bryndy, a to nechci.”

„Mělas pocit, že když jsi mi volala, abych pro tebe přijela, že je to tahání z bryndy?” zeptala se Julie.

Už jsem se chystala říct, že to je něco jiného, věděla jsem, že ona se zeptá, v čem že je to jiné, a já řeknu, že proto, že ty jsi moje kamarádka, a ona namítne, jestli Spike není můj kamarád, táta dokonce víc než kamarád a nejste ty s Richiem taky kamarádi? A já bych musela říct, že to je taky něco jiného, a ona by se zeptala v čem, a do toho se mi nějak nechtělo.

Řekla jsem tedy: „V tvým případě jsem udělala výjimku.”

50

Seděla jsem jako obvykle u stolu čelem k doktoru Copelandovi, který si přisunul židli blíž ke mně.

„Na ženu, která nechodí na terapii, trávím hovory s psychiatry až moc času,” řekla jsem. Copeland přikývl.

„Co byste říkal na to, že klienti prozradili doktoru Ex můj zájem?”

Copeland se usmál.

„Asi to tak bylo, protože mě navštívil jeden z jeho kamarádů a pohrozil mi, abych přestala vyslýchat jednu z jeho pacientek.” Jak vám pohrozil?” „Nepřímou fyzickou hrozbou.” Jak jste zareagovala vy?”

„Namířila jsem na něj brokovnici a řekla mu, ať vypadne.” Copeland se znovu usmál.

„To zjevně dodává vašemu podezření vůči doktoru Ex na opodstatnění.”

„Podle mě zneužívá svoje pacientky,” řekla jsem. Copeland naklonil hlavu.

„Moje klientka, Melanie Joan, se s ním setkala při terapii, pak si ho vzala.”

„Došlo mezi nimi k intimnostem už během terapie?” „Ano.”

Copeland přikývl.

„A další pacientka popírá intimnosti tak vehementně,” řekla jsem, „a tak nepřesvědčivě…”

„Povězte mi o ní,” řekl Copeland.

Jsem dobrý pozorovatel a reportér. Pověděla jsem mu všechno do detailu.

Ještě něco?” zeptal se Copeland, když jsem skončila.

„Další jeho pacientka zemřela na předávkování.”

„Tedy také žena?”

„K němu muži nechodí.”

„Byly okolnosti té smrti podezřelé?”

„Šlo o bezvýznamné úmrtí na malém městě,” řekla jsem. „Nikdo se tomu moc nevěnoval. Žádná pitva neproběhla. Ale přišla od doktora Ex, a když ji našel její přítel, ležela mrtvá v posteli. On říká, že drogy nebrala. A nenechala žádný vzkaz, jako kdyby šlo o sebevraždu.”

„Proč chodila k doktoru Ex?”

„Poslal ji tam její gynekolog, protože měla deprese.”

„Měla k depresím nějaký důvod?”

„Neklapalo jí to s přítelem.”

„To je dobrý důvod,” řekl Copeland. „Našla policie v domě nějaké drogy?”

„O ničem takovém nevím. Ale podle mě je ani nikdo nehledal. Nikdo se té dívce moc nevěnoval.” „Až na doktora Ex.” „A bez něho by na tom byla lip.”

Copeland znovu neznatelně přikývl, čímž mě vybízel, abych pokračovala.

„Povězte mi o nejnovějších znásilňovacích prášcích,” řekla jsem.

Copeland zvedl obočí.

„Pár jich existuje,” řekl. „Versed, rohypnol, GHB, ketamin, novinka jménem burundang, což je varianta scopolaminu. Všechny dokáží zklidnit příjemce natolik, že je pak schopen jen nepatrného nebo nulového odporu vůči sexuálnímu napadení. Každý z těch prášků má samozřejmě i spoustu pouličních a slangových přezdívek.”

„Může předávkování člověka zabít?” zeptala jsem se.

„Za určitých okolností ano,” přikývl Copeland. „Myslíte, že doktor Ex tyhle drogy podával jedné či více svým pacientkám?”

„Ano,” řekla jsem.

„Máte pro to nějaké důkazy?”

„Nic, co bych mohla vzít k soudu,” řekla jsem.

Copeland se usmál. „Ženská intuice?” zeptal se.

Usmála jsem se na něj. „Tak něco.”

„Obávám se, že teď už budu potřebovat znát jméno doktora Ex.”

Zaváhala jsem.

„Mohu vědět něco, co vám pomůže,” řekl. „A může to ovlivnit mé posouzení toho, za kým mám posílat své vlastní pacienty.”

„Ano,” řekla jsem po chvíli. „Musíte to vědět. Jmenuje se John Melvin.”

Copeland nijak nereagoval.

„Znáte ho?” zeptala jsem se.

Copeland nepatrně kývl hlavou, čímž dával najevo, že mě slyšel.

„Kriste pane,” řekla jsem. „Mohla jsem se váš zeptat, kolik je, a vy byste se stejně vyhnul odpovědi.”

„Zneklidňuje vás to?” zeptal se Copeland.

„Proboha,” řekla jsem, „copak musíte pořád mluvit jako cvo-kař?”

Jak byste si představovala, že bych měl mluvit?” „Co třeba jako člověk?”

„Nechodíte sem proto, že jsem člověk,” řekl Copeland. „Když jste sem přišla, výslovně jste prohlásila, že nejste na terapii.” „Trocha humoru, doktore.”

Copeland mlčel. Znala jsem tu techniku. Když jsem dělala u policie, sama jsem vyslýchala dost podezřelých. Zachovej klid. Buď trpělivý. Podezřelý si sám najde cestu, jak ti to povědět.

„Z celé té doby, co jsem byla s doktorem Melvinem,” řekla jsem, „jsem si odnesla takový zvláštní pocit, a sice že on se opravdu dostává k podstatě mých potíží.”

Copeland přikývl.

„Asi je dobrý psychiatr,” řekla jsem.

„Nebo má dobrou pacientku,” namíd Copeland.

Já nejsem jeho pacientka,” řekla jsem. „Stejně jako vaše. Jsem detektiv a vyšetřuju případ.”

„K čemu jste se dostali?” zeptal se Copeland.

Kruci, ten měl ale výdrž. Zhluboka jsem se nadechla.

„Zdá se, že chci být s mužem, který je jako můj táta, ale nechci být jako moje máma.”

Copeland se usmál.

„Můj táta se staral o všechno, ale máma se chovala, jako by se o všechno starala sama. Můj táta ji bezmezné miloval. Kdybyste se zeptal mojí mámy, jestli má tátu ráda, řekla by: ,On pro mě udělá cokoli na světě.’”

„A myslela by, že tím odpověděla,” řekl Copeland. „Ano.”

„Takže vy chcete muže, který se o všechno postará, a chcete zároveň být ženou, která si dokáže se vším poradit.” „Ano.”

„Co na to řekl doktor Melvin?”

„Ten se převážně zaměřuje na moje sexuální impulzy.” Pokud se v Copelandově tváři vůbec něco projevilo, pak to byl snad chvilkový náznak nesouhlasu.

„Připadá vám to nepatřičné?” zeptala jsem se. „Mě víc zajímá ten váš citový konflikt,” řekl.

Pocítila jsem lehčí údiv nad poznáním. Nikdy mě nenapadlo dívat se na sebe jako na někoho, kdo trpí citovým konfliktem. Copeland ještě chvíli mlčel. Pak jsem se na něj usmála.

„V tom případě mám pro vás pacientku,” řekla jsem.

51

Byla tma a k zemi se snášel slabý déšť. Rosie vyrazila na pozdní procházku, já šla s ní a držela jsem druhý konec vodítka. Došly jsme k Summer Street Bridge a dívaly jsme se na černou vodu Fort Point Channel, pak jsme se otočily a vracely se k mému bytu. Ulice byla prázdná. Za Melcher Street se Rosie najednou zastavila a vztyčila uši. V zapadlém průjezdu jednoho z velkých tichých skladišť jsem zahlédla pohyb. Rozepnula jsem si kabát. V tu chvíli Rosie vyštěkla a od domu vykročili tři muži v lyžařských brýlích a tmavých oděvech. Upustila jsem Rosiino vodítko. Trojice mě přitiskla ke zdi, jeden z nich mě chytil zezadu a sevřel mi ruce. Druhý mi přitiskl dlaň na ústa, třetí stál přede mnou a něco držel v ruce. Na ruce měl něco jako bílou rukavici.

Navzdory dešti jsem si vzala černé kozačky na podpatku. Dupla jsem podpatkem na nohu muži za sebou a v té samé chvíli jsem kousla do dlaně, která mi překrývala pusu. Ruka zmizela. Muž za mnou zavrčel bolestí a sklonil se, aby si uvolnil nohu. Povolil tak sevření mých paží, takže jsem mohla levou rukou sáhnout a pořádně ho zmáčknout v rozkroku. Vyjekl a pustil mě, snažil se uvolnit mé sevření. Pravou rukou jsem šmátrala pod kabátem. Muž, jehož jsem kousla do ruky, mě udeřil pěstí do tváře. Zapotácela jsem se a vytáhla zpod kabátu pistoli. Udeřila jsem ho 5 ní do tváře, přitiskla se zády k budově, zvedla pistoli a namířila na třetího muže, který něco držel v ruce. „Zahoď to, ty hajzle,” řekla jsem.

Muž jen vysokým hlasem plným paniky hlesl: „Pistole,” a pustil to, co držel. Muž po mé pravé ruce mě bouchl do spánku, hlava se mi zatočila a viděla jsem hvězdičky. Držela jsem pistoli a překulila se na záda, svírala jsem pistoli oběma rukama a střílela jsem na ně na všechny a na nic a na všechno, co bylo přede mnou. V té dosud vlhké tmě zněly výstřely mezi ztichlými skladišti i v prázdné ulici jako dunění hromu. Nějaký muž řekl: Ježíši,” a trojice utekla směrem k Melcher Street. Vyškrábala jsem se na nohy s dosud pošramocenou rovnováhou a zamířila na běžící postavy. Moc daleko. Zatočili za roh a já slyšela jen slábnoucí hluk jejich kroků.

Vyrazila jsem za nimi, musela jsem se ale zastavit a opřít se o cihlovou zeď. Uklidnila jsem se natolik, abych se mohla rozhlédnout, co to ten muž upustil. Našla jsem to, klekla jsem si na lesknoucí se ulici a zvedla jsem to. Byla to injekce. Rozbitá. Pečlivě jsem posbírala střepy a dala je do kabelky, ještě pořád jsem klečela, točila se mi hlava a rozhlížela jsem se. Roste. Nebylo tu po ní ani stopy. Ježíši Kriste. Dřepla jsem si, vstala jsem a trošku jsem se zapotácela, znovu jsem získala rovnováhu a vykročila jsem k Summer Street s pistolí v ruce, pravým ramenem jsem se čas od času opírala o fasády domů. Rosii jsem našla u vchodu do našeho domu, vodítko táhla za sebou a byla nahrbená jako skunk v mlze, jak říkal můj táta.

„Asi jsem si měla koupit akitu,” řekla jsem jí.

Zavrtěla ocasem, já jsem si klekla a objala ji, v ruce jsem pořád držela pistoli a ona mi olizovala obličej.

52

Seděla jsem na kraji stolu v oddělení vražd na novém policejním ústředí s detektivem, kterého jsem dobře znala, byl to Lee Farrell.

„Laboratoř tvrdí, že v tý rozbitý injekci byl lék jménem xactil,” řekl Lee. „Používá se ke zklidnění lidí před operací a někdy i na uvolnění svalů.”

„Aha,” přikývla jsem. „Tenhle xactil.”

„Na ulici se mu říká zack,” řekl Lee. „Mírná dávka ti navodí příjemnou opici. Větší množství tě může zbavit vědomí a ještě silnější dávka dokonce zabít.”

Jak velká dávka byla v tý injekci?”

„To se nedá určit.”

Lehce jsem bouchla podpatkem do boční strany stolu.

Lee řekl: „Víš, kdo to byl?”

„Ano.”

„Máme si pro něj dojít?” zeptal se Lee.

„Nemůžu to dokázat. Měli na sobě lyžařský brejle. Byly na injekci otisky?”

„Nezbylo tam dost místa,” řekl Lee. Znovu jsem bouchla do stolu.

„Chceš si o tom promluvit?” zeptal se Lee. „Nechce se mi moc vysvětlovat tvýmu tátovi, proč jsem tě nechal zabít.” Usmála jsem se té představě. „S tátou by ses dohadoval těžko, si myslím.” „Takže?”

Ještě nemůžu,” řekla jsem. „Vím toho už dost, ale nic z toho nemůžu dokázat.” „Ženská intuice?” Zavrtěla jsem hlavou.

„Třeba by ti pomohl někdo z rodiny tvýho muže,” navrhl. Znovu jsem zavrtěla hlavou a patami jsem dál bouchala do stolu.

„Navrhuješ mi snad něco ilegálního?” zeptala jsem se. Lee pokrčil rameny. „Nechci, aby se ti něco stalo,” řekl. „Co ten medvěd?” „Spike?” Jo.”

Ještě nejsem připravená si přiznat, že na to nemám,” řekla jsem. Jesdi mám dělat práci, kterou dělat chci, nemůžu utíkat za mužskýma každou chvíli, kdy hrozí, že půjde do tuhýho.”

„Sunny,” řekl Lee, „to už se stalo. Co Phil?”

„Můj táta?”

Jasně, byl to super polda,” řekl Lee. „Pořád se dost vyzná.” „Nemůžu jít za svým tátou, Lee.” Přikývl. „Co třeba já,” navrhl. „Ve svým volným čase?” „Díky, ne. Ale fakt díky.”

Lee pokrčil rameny. „Na tom, když víš, co dokážeš, a když požádáš o pomoc, jakmile ji potřebuješ, není nic špatnýho,” řekl. „Poprosila bys někoho o pomoc, kdybys stěhovala piano?”

„To je něco jinýho,” řekla jsem. „A já piana nestěhuju.”

„Ani stěhováci většinou nenosej piana sami,” řekl Lee.

Usmála jsem se na něj. „Sklapni už, jo?”

„Aha,” řekl Lee. „Teď mi to teprve dochází.”

53

Vzala jsem Rosii zase k Richiemu. Cítila jsem větší bezpečí, když byla tam.

Pak jsem svým autem s novým čelním sklem odvezla Melanii Joan k velké bílé ohyzdné budově na Soldiers Field Road, kde měla interview s Joycem Kulhawikem na Channel 4. Když to skončilo a my jsme stály na parkovišti, Melanie Joan řekla: „Mohly bychom se tady někde stavit na oběd?”

„Za řekou,” řekla jsem.

„Cambridge?”

Jasně. Jak moc nóbl podnik si představuješ?” „Vůbec,” řekla Melanie Joan. „Dala bych si jenom kafe a sendvič.”

Seděly jsme na Huron Avenue v podniku zvaném Full Moon vedle lékárny a naproti bance. Já si dala celozrnný sendvič se salátem, Melanie Joan bílý chleba a tuňáka. Obě jsme si daly kafe.

„To je krása,” řekla Melanie Joan. „To jsem si přesně představovala.”

Přikývla jsem.

„Musíme si promluvit,” řekla jsem. „Samozřejmě, Sunny.”

„Musím vědět víc o tobě a Johnu Melvinovi,” řekla jsem. Dívala jsem se, jak se jí pomalu stahoval obličej. „Co bys mohla asi tak potřebovat vědět?” Jak jste spolu začali chodit?”

„To už jsem ti říkala. Seznámili jsme se během terapie.” „Nezdá se ti to hrozně nepatřičný?” zeptala jsem se. „Ale no tak, začínáš mluvit jako cvokaň,” řekla Melanie Joan. „Musíme si o tom promluvit,” řekla jsem. Melanie Joan postavila šálek s kávou na stůl tak důrazně, až trošku kávy vylila.

„O tom se odmítám bavit.”

Snažila se setřít rozlitou kávu malým ubrouskem, trochu si ale nahrnula ze stolu do klína. Snažila se očistit si klín, ale mokrý ubrousek se roztrhal na kousky. Chvilku se na něj dívala a pak se rozplakala. Byl to hlasitý pláč, kdy se člověku třesou ramena, div nevyje a má co dělat, aby popadl dech. Počkala jsem, až se trošku vzchopí. Lidé v restauraci se na nás poočku ohlíželi.

„Co se stalo, než jste přešli od terapie k románku?” zeptala jsem se.

Ještě pořád fňukala, hlavu měla skloněnou. Nedívala se na mě. Vrtěla hlavou.

„Už jsi mi říkala,” řekla jsem, „jak tam stál a díval se, jak tě napadli.”

Přikývla.

„V čem by mohlo být tohle horší?”

Zavrtěla hlavou. Čekala jsem. Melanie Joan mlčela. Napila jsem se kafe. Melanie Joan seděla, dívala se na ruce složené v klíně. Už nebrečela. Čekala jsem dál. Servírka nám dolila kávu a ze všech sil se snažila nedívat se na Melanii Joan.

Když servírka odešla, řekla jsem Melanii Joan: „Kvůli tomu znásilnění jsi naštvaná. Ale ten románek tě spíš, hm, ztrapňuje?”

„Zahanbuje,” řekla Melanie Joan tak tiše, že jsem se trošku předklonila, abych ji slyšela.

„Protože si připadáš hloupě,” řekla jsem.

„Nenávidím se,” řekla. Předklonila jsem se ještě blíž.

„Melanie Joan,” řekla jsem. „Domnívám se, že se mě pokusil zabít.” Přikývla.

„Toho by byl schopen,” řekla.

„A myslím, že nejspíš zabil jednu mladou ženu z Grovelandu.”

„To se nedá vyloučit,” řekla Melanie Joan.

„Pokud se mi povede opatřit důkaz, že to udělal, už se ho nebudeš muset bát.”

Melanie Joan se ani nepohnula. Ruce měla pořád složené v klíně, hlavu skloněnou. Káva stála nedotčená na stolku před ní.

„Proč musím… Copak ty ho nemůžeš dostat beze mě?”

„Musím o něm vědět co možná nejvíc.”

„Nikdy nebudu veřejně svědčit,” řekla.

„I kdyby ho to dostalo za mříže?”

„Nikdy nebudu svědčit.”

„Fajn,” řekla jsem. „A můžeš to říct aspoň mně?”

Neodpověděla.

„Mohlo by mi to pomoct.”

„Jsem známá osoba,” řekla. „Nechci, aby mě bulvár vláčel v bahně.”

„Nikomu to neřeknu,” řekla jsem. „Slibuju.” Melanie Joan se prudce zvedla. Nepodívala se na mě. Mokrý nepoužitelný ubrousek zmuchlaný do kuličky položila na stůl. „Tak ale v autě,” řekla.

Rychle se otočila a vyšla z restaurace. Na pult u pokladny jsem položila dvacetidolarovou bankovku.

„Drobný si nechte,” řekla jsem dost nahlas, aby mě někdo slyšel, a vyšla jsem ven za Melanií Joan.

54

Byla jsem dvakrát vdaná,” řekla Melanie Joan a dívala se před sebe, když jsme jely po Huron Avenue, „a ani jednou to nevyšlo.”

Já se taky nemůžu pochlubit zrovna skvělou bilancí.” „Tys byla vdaná jenom jednou.” „A měla jsem spoustu nevydařených vztahů.” Jenom proto, že se nedokážeš odpoutat od prvního manželství.”

Pokrčila jsem rameny.

„Chceš mít děti?” zeptala se Melanie Joan.

„Asi jo.”

„A hodiny pomalu tikají,” řekla Melanie Joan.

Usmála jsem se na ni, ale ona se dívala na Huron Avenue a nejspíš mě ani neviděla.

„Mohly bychom se bavit o Johnu Melvinovi?” zeptala jsem se.

„A šla jsem za doktorem Melvinem, protože jsem slyšela, že ženám v mé situaci umí dost dobře pomoct.”

Zastavily jsme na Fresh Pond Parkway a čekaly na zelenou.

„Byl skvělý. Já mluvila. On poslouchal. Víš, jak je povzbuzující mít muže, který naslouchá?”

Naskočila zelená a já zatočila doleva.

„Měla jsi někdy muže, který ti naslouchal?” zeptala se Melanie Joan. „Ale fakt naslouchal?”

„Richie naslouchal,” řekla jsem. „Ale když jsem mu něco dopověděla, řekl mi, abych udělala to, co chci.”

„A to se ti nelíbilo?” zeptala se Melanie Joan.

„Zčásti,” řekla jsem. „Povídej dál o Johnu Melvinovi.”

„Podělila jsem se s ním o některé své představy. Ukázal mi, že když v mém životě není muž, obávám se osamění. A když v něm je, obávám se, že mě bude ovládat.”

Projely jsme kolem Mt. Auburn Hospital a zatočily kolem Charlese k Soldiers Field Road.

„A pak, při jednom sezení, asi čtvrt roku poté, co jsem k němu začala chodit, vstal zpoza svého stolu, přešel ke mně a položil mi dlaně na ramena. Začal mi masírovat krk. Asi jsem se trošku zatvrdila. Vůbec jsem to nečekala. Řekl, že jsem moc napnutá a ztuhlá. Že bych si měla lehnout na pohovku, že mi dá něco na uvolnění. Váhala jsem.”

Melanie Joan mluvila pomalu, pečlivě a formálně, jako by to byla nějaká přednáška.

„Řekl mi, že jádrem jakékoli terapie je důvěra mezi pacientem a terapeutem a že mu musím důvěřovat.”

Znovu jsme projely kolem Channel 4 a minuly komplex Harvard Stadium. Dívky v kostkovaných sukních tu hrály pozemní hokej. Melanie Joan se čím dál víc nořila do příběhu, který mi vyprávěla. Já byla tak potichu, že jsem skoro ani nedýchala.

„Takže jsem si lehla na pohovku a on mi dal injekci.”

Odmlčela se. Slyšela jsem její dech.

„Viděla jsem, slyšela i cítila,” řekla.

Čekala jsem a poslouchala, jak dýchá. Dívala se před sebe přes čelní sklo. Zdálo se, jako by v autě bylo až příliš vzduchu. Melanie Joan vypadala, že se úplně ponořila do sebe.

Její hlas, když znovu promluvila, zněl tiše, měkce a zcela monotónně.

„Není jednoduché svléct někoho, kdo jenom leží. Když to dělal, říkal mi, že právě proto, že mu důvěřuju, mu můžu dovolit, aby mě zcela ovládal. A tím se mi podaří překonat mé obavy.”

„A?” zeptala jsem se nakonec.

„A pak mě svlékl.”

Čekala jsem. Nemluvila, nedívala se na mě.

„A?” pobídla jsem ji.

Hlas se jí třásl.

„A ošukal mě,” řekla.

Byly jsme tam, kam jsem čekala, že spějeme. Řeka plynula po naší levé ruce, slunce svítilo do ní, takže vypadala čistší, než byla. Po nábřeží běhali lidé. Viděla jsem psy a létající talíře. Na Storrow Drive byl jen slabý provoz. Na druhém břehu, na Memoriál Drive byl ještě slabší.

„Proč jsi to neoznámila policii?”

Zavrtěla hlavou.

„Stalo se to pravidelnou součástí naší terapie,” řekla.

Sjela jsem ze Storrow Drive na Kenmore a zajela jsem kolem hydrantu na rohu Bay State Road. Otočila jsem se na sedadle a dívala se na Melanii Joan. Snažila jsem se mluvit vlídně.

„Dovolilas mu, aby to udělal znovu?”

„Líbilo se mi to,” odpověděla.

55

Auto se lehce chvělo, jak jsme stály s puštěným motorem. Na druhé straně ulice byl bývalý hotel, teď kolej, kde zemřel Eugene O’Neill. Melanie Joan se teď dívala přímo na mě. No fajn, tak jsem ti to řekla, co s tím teda budeš dělat?! „Proto ses ho tolik bála?” zeptala jsem se. Přikývla.

„Bála ses, že se podvolíš, že mu dovolíš, aby ti to znovu udělal.” Přikývla. Mlčela jsem.

„Co se ti na tom líbilo?” zeptala jsem se po chvíli. „Ten vztah pána a otrokyně,” řekla.

V ústech jsem měla sucho. Cítila jsem se stejně jako v Melvinově ordinaci toho dne, co jsem brečela. Teď mi taky bylo do breku. Ze tmy vyskočilo něco strašidelného a znetvořeného a začalo to syčet.

„A pak sis ho vzala,” řekla jsem.

„Ano.”

„A všechno se změnilo?” „Zprvu ne.”

„A on tě… Promiň. Tohle vědět nepotřebuju.” Melanie Joan se usmála, ale beze špetky spokojenosti.

„Začala jsem,” řekla. „Klidně ti to řeknu všechno. Ano, i poté, co si mě vzal, mi dával injekce.” „Víš, co to bylo zač?” „Ta látka? Xactil,” řekla.

Nevěděla jsem, na co se jí mám dál ptát. Věděla jsem, co chci vědět, ale dostala jsem se tak hluboko do jejího nitra, že jsem si nebyla jistá, jestli mám právo se ptát.

Konečně jsem se zeptala: „A co se stalo pak?”

„Zack už nestačil,” řekla Melanie Joan. „Začali jsme zkoušet i… jiné věci. Ale po chvíli nestačily ani ty, a tak mě chtěl nabídnout svým kamarádům.”

Absolutní nadvláda.

Začalo pršet. Ne moc silně, jen drobný déšť, který pokrýval čelní sklo, a chodci, většinou studenti z univerzity, se krčili. Auta, která nás míjela, měla zapnuté stěrače. Většina aut měla rozsvícená světla. Rozhodla jsem se neptat se, co byly ty jiné věci.

„Všechno, co jsme dělali předtím, a já věděla, že to bylo hodně zvrácené, ale byla to zvrácenost, kterou jsme spolu sdíleli, jenom my dva. Když se o mě chtěl podělit se svými kamarády, připadala jsem si zneužitá.”

Mě by tenhle pocit asi přepadl mnohem dřív. Ale každému podle jeho gusta.

„A ti kamarádi, to byl Dirk Beals a Barry Clay?”

„Ano.”

Kdyby svědčila proti kterémukoli z těch mužů, vystavila by na odiv své vlastní šílenství. Byla tak slavná, že by se rázem stala obětí všech bulvárních plátků.

„A Melvin přihlížel.”

„Ano.”

„Proběhlo to někdy až do konce?” „Ne. Při první příležitosti jsem utekla.” „Nedali ti injekci?” zeptala jsem se.

„Ne. Myslím, že si připadal mocnější, když to po mně vyžadoval bez injekce.”

Na skle už nebyly jen izolované kapky deště. Teď se vytvořily pramínky vody a pomalu stékaly po skle. Studenti kráčeli rychleji a tiskli se k domům, pokud to bylo možné. Objevily se rozevřené deštníky. Kdo měl kapuci, nasadil si ji.

„A tys to nikdy nikomu neřekla?” zeptala jsem se.

„Ne. Neměla jsem to komu říct.”

„Někdo ti musí pomoct.”

„Mám přece tebe.”

Natáhla jsem se a pohladila jsem ji po rukou, které měla složené v klíně.

„Potřebuješ víc než jenom mě,” řekla jsem.

56

Vactil,” vysvětloval doktor Copeland, „se často používá pro „zklidnění před operací. Či při jistých procedurách, kdy pacient musí být uvolněný a bez bolesti, a přesto by měl vnímat pokyny.”

Seděla jsem na židli v jeho ordinaci, nakláněla se k němu a sevřené dlaně jsem si tiskla k bradě. Je to nebezpečné?”

„Příliš vysoká dávka může být smrtelná,” přikývl. „Existuje nějaká chybová tolerance?”

„Ano,” řekl Copeland. „Ale čas od času dojde i k předávkování.”

Jaké jsou příznaky takového předávkování?” „Pobledlost, studený pot, potíže s dýcháním, ztráta vědomí, smrt.”

„Podává se vždy injekčně?” zeptala jsem se.

„Ne. Nicméně je to nejrychlejší a zřejmě nejpřesnější způsob dávkování. Ale může být podán i ústně ve formě tablet, nosním sprejem nebo čípky.”

John Melvin ho dal nejméně jedné pacientce,” řekla jsem.

„A pak s ní souložil.”

„To víte?” „Ano, to vím.”

„Pak by měl být zbaven licence,” řekl Copeland. „Domnívám se, že to prováděl s více než jednou pacientkou.” „Něco takového se jen zřídkakdy stane jen jednou,” přikývl Copeland. „Můžete dokázat, že to provedl?”

„Důkazy, co mám, stačí jenom mně samotné,” řekla jsem.

„A víc?”

„Ne.”

„S tím ale nemůžu předstoupit před komisi udělující a odebírající licence,” řekl Copeland.

,Já zase před soud,” přikývla jsem. „Podle mě jednu ze svých pacientek předávkoval.” „Smrtelně?” „Ano.”

Jaký máte důkaz?” Mlčela jsem.

„Co tady řeknete, nepronikne za dveře mé ordinace,” ujistil mě doktor Copeland.

Pověděla jsem mu o Melanii Joan. „A ta pacientka, která zemřela?” Pověděla jsem mu i o Sally Millwoodové. „Pitva?”

„Její matka ji odmítla,” řekla jsem. „Ale možná bychom ji mohli přimět, aby změnila názor.”

Doktor Copeland zavrtěl hlavou.

„Zack zůstává v těle jen pár hodin,” řekl.

„Dál si myslím, že se pokusil zabít mě,” řekla jsem.

Doktor Copeland zvedl obočí, což, jak jsem už poznala, byl nepřímý způsob, jak mě vybízel, abych povídala dál. Řekla jsem mu o Dirku Bealsovi a o napadení na ulici.

„A vy ho pronásledujete dál,” řekl Copeland.

„Ano,” přikývla jsem.

„Nemůžu vznést nepodloženou stížnost vůči kolegovi, i když si myslím, že je pravdivá.” „A myslíte si to?”

„Přiklonil bych se k tomu, že to, co jste mi pověděla, je pravda,” řekl Copeland.

Skoro jsem zrudla. Chvíli jsme seděli mlčky. Doktor Copeland působil, že vydrží sedět v klidu neomezeně dlouhou dobu. Tím mi připomínal Richieho.

„Existuje na to protilék?” zeptala jsem se po chvíli.

„Ano. Dilazaplin.”

„Ten se podává jak?”

„Obvykle injekčně. Ale stejně jako u xactilu i zde existuje možnost perorálního, nasálního i rektálního podání.”

Opřela jsem se o opěradlo. Copeland mě pozoroval, jako by všechno, co jsem dělala, mohlo být návodem k řešení.

„Dá se podat preventivně?”

„Tak, aby až dostanete xactil, byly jeho účinky sníženy?” zeptal se Copeland. „Ano.”

„Asi ano, ale tím se dostáváme na konec mých znalostí farmakologie. Než vám budu schopen spolehlivě odpovědět, budu se muset zeptat na názor specialisty.”

„Napadá vás někdo?” zeptala jsem se.

Copeland přikývl.

„Ano,” řekl. „Zavolám mu.”

„A dáte mi vědět?”

„Zítra mi zavolejte,” řekl Copeland.

Trošku se předklonil a složil ruce na okraji stolu.

„Připomenu vám něco, čeho jste si jistě vědoma,” řekl. „Pokud je cokoli z toho pravda, máte proti sobě velmi nebezpečného člověka.”

Já vím,” řekla jsem. „Ale mám nad ním hodně navrch.” Znovu zvedl obočí.

„Bude mě brát s opovržením, protože jsem žena, a bude mě kvůli tomu podceňovat.”

„Ovšem vy nesmíte podcenit jeho,” opáčil doktor Copeland.

Nepatrně se posunul na židli a podíval se na hodinky, což, jak jsem už pochopila, je znamení, že mých padesát minut vypršelo. Zvedla jsem se.

Je to zvláštní,” řekla jsem.

Naklonil hlavu.

„Když mi Melanie Joan povídala o té posedlosti ovládáním mezi ní a Melvinem…”

Zarazila jsem se. On čekal. „Pořád… pořád mě to trápí.” Neutrálně přikývl.

„Možná až to skončí, měla bych se na to zaměřit trošku víc i u sebe.”

Doktor Copeland pomalu přikývl a nepatrně se usmál. „Možná,” řekl.

Na chvíli jsem u dveří zaváhala, pak jsem otevřela a vyšla jsem ven.

57

Zauta jsem zavolala Spikovi. „Jakmile zavěsím,” řekla jsem, „přesuň se k Melanii Joan a zůstaň u ní.” „Fajn.”

„Melanie Joan nesmí vyjít z bytu bez tebe,” řekla jsem. „Ani na minutu, ani s nikým jiným, ať už to bude kdokoli. Jakmile vyjde z bytu, půjdeš s ní.”

„Fajn.”

Ještě pořád máš tu velkou stařičkou pětačtyřicítku?” zeptala jsem se.

„Klasika,” řekl Spike. „Colt. Vládní zbraň.” „Nos ji u sebe,” řekla jsem. „Kvůli Johnu Melvinovi?” „A přátelům,” dodala jsem.

Johna Melvina jsem už viděl,” řekl Spike. „Kvůli němu pistoli nepotřebuju.”

„Nos ji u sebe,” řekla jsem. „Tihle lidé jsou nebezpeční. Napadli mě a myslím, že zabili jednu holku z Grovelandu.”

„Řekneš mi o tom víc?” zeptal se Spike.

„Teď ne. Musím si to promyslet. Povím ti to pak.”

„Nelíbí se mi, že tě napadli.”

„Mně taky ne,” řekla jsem. Jesdi se pokusí napadnout Melanii Joan, můžeš ho zabít.”

„Povedu to v patrnosti,” řekl Spike.

Když jsem zavěsila, podívala jsem se na hodiny na palubní desce. V Los Angeles bude deset. Zavolala jsem Tonymu Gaultovi.

„Kancelář Tonyho Gaulta.” ,Je tam Tony?” „Kdo volá, prosím?” „Sunny Randallová.”

Je mi líto, slečno Randallová, pan Gault právě odešel. Můžu mu nechat vzkaz?”

„To můžete,” řekla jsem.

„Určitě vám zavolá, jakmile se vrátí.”

„Vyřiďte mu, ať nevolá,” řekla jsem jí. „Místo toho mu vyřiďte, ať si vysere voko.” „Prosím?”

„Ať si,” opakovala jsem, „vysere voko.” A zavěsila jsem.

Hlavu jsem měla jako mixér. Chtěla jsem se stavit pro Rosii a někam odjet. Zavolala jsem Richiemu. Měl zapnutý záznamník.

„To jsem já,” řekla jsem. „Stavím se u tebe pro Rosii.”

Richie měl byt v přestavěném skladišti na jednom z přístavišť na Commercial Street. Z obývacího pokoje jste mohli sledovat přístav. Zaparkovala jsem na místě pro návštěvy a zazvonila. Za chvíli mi otevřel. Až na to, že neotevřel on. Ale ona. Dívala jsem se na ni. Ona zase na mě.

„Co byste si přála?” zeptala se.

Vypadala nádherně, na takovou běhnu, a ani v nejmenším se mi nepodobala. Obličej měla oválný a oči velmi velké. Měla široká ústa s vráskami úsměvu v koutcích. Na sobě měla bílý froté župan. Ale vlasy měla učesané a naprosto dokonalý mejkap.

Řekla jsem: „Přišla jsem si pro Rosii.”

„Aha,” usmála se. „Vy budete Sunny. Pojďte dál. Doufám, že to není moc trapas.”

Vešla jsem a ona za mnou zavřela dveře. Byla naboso.

Já jsem Carrie LeClairová,” řekla. „Richie je v práci.”

Přikývla jsem a podala jí ruku. „Sunny Randallová,” řekla jsem. „Kde mám psa?”

„Rosie je na pohovce a dívá se z okna,” řekla a chystala se mě navést.

„Vím, kde to je,” řekla jsem.

Vešla jsem do obývacího pokoje. Rosie spala na velké pohovce u velkého okna, odkud byl výhled na šedý přístav, kde po hladině klouzaly lodě. Otevřela oči a podívala se na mě. Pak se bleskově posadila a dívala se na mě. Ocasem začala bušit do pohovky.

„Ahoj, ty můj drobečku,” řekla jsem.

Seskočila z pohovky a prohnala se mi kolem kotníků, pak zase k pohovce, na ni, z ní, kolem mých kotníků, přes celý obývací pokoj a zpátky a začala se honit za ocasem. Sedla jsem si do podřepu, natáhla k ní ruce, ona ke mně přiběhla a olizovala mi obličej, pak se zase honila za ocasem, najednou se posadila a dívala se na mě.

„Měly jsme se s Rosií báječně,” řekla Carrie.

„To je paráda,” řekla jsem.

„Skvěle jsme se procházely,” pokračovala Běhna, „každé ráno podél vody. Vůbec tu nestrádala. Všichni ji mají hrozně rádi.”

Seděla na pohovce a župan si přehodila přes kolena. Nohy měla fakticky dobré.

„Nedala byste si kafe?” zeptala se mě.

Mohla jsem ji zastřelit. Pistoli jsem měla v kabelce. Nebo jsem mohla zastřelit sama sebe. Nenáviděla jsem, jak moc pohledná je. Jak pěkné má nohy. A hlavně jsem nenáviděla, jak sympaticky působí.

„Ne… díky. Budu muset jít.”

„No, ráda jsem vás poznala. Ahoj, Rosie.”

Rosie, ta zakrslá zrádkyně, se rozběhla k pohovce, vyskočila na ni vedle Běhny a posadila se tam. Možná jsem mohla zastřelit Rosii. Vytáhla jsem z kabelky vodítko, přešla k ní a připevnila jí ho k jejímu červenému nylonovému obojku. Rosie seskočila v očekávání procházky, ocas si mohla radostí uvrtět. Šly jsme ke dveřím. Běhna se zvedla, usmála se a šla ke dveřím s námi. Otevřela jsem si sama.

Běhna povídá: „Klidně ji zase kdykoli přiveďte. Jsem hrozně ráda, když tu je. Moc si rozumíme.”

Stála jsem na chodbě za dosud otevřenými dveřmi, s jednou rukou na klice. Chvilku jsem si ji prohlížela a přemýšlela o pistoli.

Pak jsem řekla: Je za deset minut jedna, dámo. Už byste se mohla oblíct, ne, kurva?” zavřela jsem dveře a vzala Rosii k autu. Než jsem tam došla, ta menší část mé mysli, která nebyla naštvaná a bez sebe žárlivostí, pociťovala stud.

Nechala jsem Rosii naskočit na přední sedadlo.

„Ale to se mi to povedlo,” řekla jsem jí, zavřela její dveře, přešla na druhou stranu, usedla za volant a odjela jsem pryč.

58

Ty prodejná potvůrko,” řekla jsem Rosii, když jsme jely po silnici číslo 128 ke Gloucesteru. „Ty jedna šlapko. Tobě stačí, aby tě někdo podrbal na břiše, dal ti pišingr, a jsi jeho, co?”

Rosie ležela na podlaze před sedadlem a čumák měla ve vývodu topení. Už jsem vyzkoušela, že nestrčí nos tak daleko, aby ji poranil větrák. Vypadala, že je jí úplně jedno, co jí říkám, zrádkyně jedna.

Moje sestra měla letní byt v Gloucesteru nedaleko Wingaer-sheek Beach. Elizabeth dům mimo sezonu moc nevyužívala a v sezoně vlastně taky ne. Cenila si ho hlavně proto, že ho vymámila ze svého bývalého manžela v rámci rozvodového vyrovnání.

Zaparkovala jsem na prázdné příjezdové cestě, sešla s Rosií dolů na pláž a nechala jsem ji volně pobíhat. Vyletěla jako torpédo asi sto metrů rovně po pláži, zastavila se, civěla na vodu, docupitala až k ní, zůstala stát a dívala se, jak se vlny převalují, a štěkala na ně.

Nebe bylo zatažené. Nebylo chladno, že bychom musely jít dovnitř, ale od vody foukal vítr a tmavé mraky byly nízko, lehce mžilo. Měla jsem na sobě dlouhý vlněný černý kabát s vysokým límcem. Límec jsem si zvedla nahoru a kabát jsem si zapnula až ke krku, ruce jsem zastrčila do kapes. Voda měla stejnou barvu jako nebe a splývala s ním někde v nekonečnu, kde už nebylo poznat, kde je nahoře a dole. Pomalu jsem šla po pláži, sledovala jsem, jak Rosie utíká, zastavuje se, čichá, otáčí se a hrabe. Objevilo se pár racků, Rosie se zastavila, když je uviděla. Poskakovali kolem a vůbec si jí nevšímali, dokud na ně nezaútočila, v tu chvíli lhostejně vzlétli do vzduchu a odplachtili pryč. Rosie stála a dívala se za nimi, zuřivě při tom vrtěla ocasem.

Oceán ve mně svým nekonečným pohybem a svou celistvostí vyvolával pocit, jako bych se dívala na věčnost. Cítila jsem pohyby oceánu. Vnímala jsem, jak se má mysl mísí s pohybem, zvukem, vůní a barvou oceánu. Cítila jsem, jak pevné sevření mého nitra pomalu povoluje.

Měla jsem pocit, jako bych splynula s Melanií Joan. Taky jsem se bála Johna Melvina. Věděla jsem, že je zrůda. Byla jsem si jistá, že Melanie Joan nebyla jeho jedinou kořistí. Byla jsem přesvědčená, že zabil Sally Millwoodovou příliš silnou dávkou. Byla jsem si jistá, že se svými dvěma kamarády měl na sobě lyžařské brýle. Nevěděla jsem, jestli mě chtěli zabít nebo omámit drogou. Kdyby mi dali drogu, co by se stalo? Nitro jsem měla najednou o něco méně rozervané. Zdrogovaná mi připadalo kdovíproč ještě děsivější než zabitá. S hrůzou jsem si sama sebe představila, jak před nimi stojím a nemůžu se ani hnout. Zavrtěla jsem hlavou. Musela jsem to zaplašit. Možná bych o tom mohla říct Richiemu. Promluví s otcem a po čase se strejdou Felixem… usmála jsem se na té chladné pláži… Těšila mě představa, jak Felix Burke přichází za Melvinem… chvilku jsem z toho měla dobrý pocit… ale jenom chvilku. Skoro lítostivě jsem si uvědomila, že jesdiže chci mít od toho všeho pokoj, musím to udělat jenom já a nikdo další.

Rosie našla otrhaný a zmáčený tenisák a přinesla mi ho tím svým důležitým krokem. Hodila jsem jí ho a ona se za ním zuřivě rozběhla.

Přemýšlela jsem o Richiem… přemýšlela jsem o Brianu Kel-lym a Tonym Gaultovi… O mužích, s nimiž jsem spala… Měla jsem muže ráda… Připadala jsem si jako zahalená do šedého větru na liduprázdném břehu toho inspirativního oceánu… Přemýšlela jsem o své matce a otci… Pláž se rozpínala bez přerušení a zcela opuštěná na kilometry daleko. Byly jsme tu jenom já a Rosie. Chvíli jsem tam stála a poslouchala svůj dech. Dívala jsem se, jak se Rosie honí po pláži s čumákem u písku. Dívala jsem se na oceán, pak zase, za chvíli jsem zavolala Rosii a jely jsme domů.

59

Zavolala jsem doktoru Copelandovi. Ozvala se mi jeho sekretářka, nechala jsem mu vzkaz a on mi za čtyřicet minut zavolal. Mnohem dřív než Tony Gault.

„Mluvil jsem s doktorem Chouem,” řekl. „Ze všeobecné nemocnice.” A>”

„Teoreticky vzato,” řekl, „neexistuje důvod, proč by dilazaplin podaný s krátkým předstihem, neměl udumit účinky xactilu.” „Teoreticky?”

„Obyčejně se doporučuje k udumení účinků xactilu, když už nejsou žádoucí. Dosud nebyl žádný důvod prozkoumávat i jeho preventivní účinek.”

„Ale mělo by to fungovat.”

„To by mělo,” řekl doktor Copeland.

Jak dlouho to bude účinkovat?”

„Mělo by se to podat krátce před podáním xactilu, aby byly účinky nejsilnější. Případně krátce poté, než xactil začne účinkovat.”

„Za jak dlouho?”

„Pět, maximálně deset minut.”

„A vedlejší příznaky?”

„Někteří lidé pociťují z běžných dávek dilazaplinu nevolnost,” řekl doktor Copeland.

„A při podání tak, jak navrhuju já?” zeptala jsem se.

„Mělo by to být v zásadě stejné.”

Jak velkou dávku bych asi potřebovala?”

„Záleželo by na tom, kolik xactilu byste dostala,” řekl.

„Tolik, aby člověk zůstal při vědomí, ale nemohl se hýbat.”

„Ten člověk máte být vy?”

„Dejme tomu, že ano.”

„Vy vážíte kolik, tak pětapadesát?”

„Asi tak.”

„Takže dávka xactilu by byla asi pět miligramů. Dilazaplinu by pak bylo třeba dva a půl miligramu.”

„A může to být podáno ve formě tablety?” „Ano, může.”

Chvíli jsme nemluvili. Otevřená linka mezi námi vydávala vlastní hluk.

„Můžete mi to předepsat?” zeptala jsem se. „Chcete sama sebe použít jako návnadu?” „Ano.”

„A uvědomujete si to nebezpečí,” řekl. Nešlo o otázku. Neodpověděla jsem.

„To nebezpečí bude ještě větší,” řekl doktor Copeland, „pakliže zjistí, že Sunny Randallová a Sonya Burkeová jsou jedna a tatáž osoba.”

Mlčela jsem.

Řekl: „Pohybujete se v neznámých vodách, Sunny.”

Pocítila jsem lehké vzrušení. Řekl mi křestním jménem. Proč to bylo vzrušující?

„A,” dodal, „nikdo nemůže zaručit, že protilátka podaná před sedativem jeho účinek skutečně sníží.”

„Ale vy si myslíte, že ano,” řekla jsem.

„Ano, myslím, ale nemám dostatek informací, abych to mohl prokázat.”

„Melvin je zrůda,” řekla jsem. „Ano.”

„Dáte mi ten předpis?” „Ano.”

60

Přišel za mnou detektiv od státní policie jménem Meyer. Nabídla jsem mu kávu, on přijal a pili jsme ji v jídelním koutě u okna. Rosie se k nám připojila.

„Co to prokrista pána je?” zeptal se Meyer. „To je Rosie,” řekla jsem. „Tu jste ulovila?” „Samozřejmě že ne.”

„Mám na zahradě vačice,” řekl Meyer. „Vypadá jako jedna z nich.”

„Vůbec nevypadá jako vačice,” namída jsem. Je to čistokrevný mini bulteriér, nadto neobyčejně krásný.”

Meyer pokrčil rameny a podrbal Rosii za uchem. Napil se kávy, vzal si citrónovou sušenku, ukousl a zamyšleně žvýkal. Měl šedé vlasy, byl hladce oholen, táhlo mu na šedesát, ale vypadal v dobré kondici.

„Vy jste holka Phila Randalla,” řekl.

Jedna z nich.”

„S Philem jsem taky dělal. Jak se má?”

Je v penzi,” řekla jsem. „Zjevně ho to těší.”

„Dotáhl to na kapitána?” zeptal se Meyer.

„Ano.”

„Phil byl parádní polda,” řekl Meyer. „Ano.”

Napil se kávy, polkl a dojedl zbytek sušenky. „Našli jsme v Concordu mrtvolu,” řekl. Cítila jsem, jak se mi svírá nitro. „V Concordu?” zeptala jsem se. Jo.”

„Pravděpodobná příčina?” zeptala jsem se. „Doktor to vidí na selhání srdce, ale bylo jí teprve třiatřicet. Chceme se jenom ujistit, že má pravdu,” řekl Meyer.

Sevření zesílilo. Měla jsem co dělat, abych mohla mluvit.

„Co vás ke mně přivádí?” zeptala jsem se.

„Vaše jméno bylo poslední, co měla v diáři.”

„Kim Crawfordová?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„Pitva?”

„Neprůkazná,” řekl. „Vylučuje selhání srdce. Neprokáže ho.”

„Drogy?”

„Žádné známky.”

„Stopy po vpichu?”

Meyer se na mě chvíli mlčky díval.

„Doktor žádné nenašel,” řekl.

„Tak mu řekněte, ať se podívá znovu.”

„Vy něco víte,” řekl Meyer.

„Ano. Souvisí to s případem, na němž teď pracuju.” „Povězte mi o tom.”

„Nemám žádná fakta,” řekla jsem, „co byste mohli použít.” „Dojmy pomůžou,” řekl. „Podezření taky. I předpoklady. Někdy stačí mít to, pak zjistíme i fakta.” „A někdy taky ne.”

„A někdy taky ne,” připustil. „Vím, že jste kdysi dělala u nás.” Zvedla jsem obočí, jako to dělával doktor Copeland. „Než jsem za vámi šel, volal jsem vašemu tátovi.”

„Určitě jste to myslel dobře,” řekla jsem. „Ale byla bych radši, kdybyste mě bral jako Sunny Randallovou, ne jako dceru Phila Randalla.”

Meyer vypadal znaveně. Lehce se usmál. „Nevolal jsem kvůli vám,” řekl. „Ale kvůli Philovi.” „Ano,” řekla jsem. „Samozřejmě. Beru to zpátky.” „Fajn,” řekl Meyer. „Povězte mi o tom svém případu.” ,Jde o to,” řekla jsem, „že tajně pracuju s podezřelým. Jsem blízko. Když se o mně dozví, ztratíme ho.” Meyer přikývl.

„A dál,” řekla jsem, „mám klientku, která se může ocitnout ve značném ohrožení, jestli to nezvládneme.” Meyer znovu přikývl.

„No,” řekl. „Obyčejně vyzvaním všecko, co vím, každému na potkání, ale vzhledem k tomu, že jste dcera Phila Randalla, si to tentokrát nechám pro sebe.”

Přikývla jsem.

„Dobře,” řekla jsem. „Dobře.” „Tak co?” řekl Meyer. „Povídejte.” Spustila jsem.

„A v Grovelandu neprovedli pitvu.”

„Ne. V minulosti snad brala drogy. Když ji její přítel našel, možná ještě žila nebo byla po smrti jen velmi krátce, ještě na ní byly patrné příznaky předávkování.”

„A tenhle xac… něco, nenechává žádné stopy?”

„Xactil,” řekla jsem. „Vy jste o něm nikdy neslyšel?”

„Ne. Pár prášků znám, ale xactil ne.”

„Špičkový preparát,” řekla jsem. „Nenechává po sobě stopy.” „Myslíte, že jí ten doktor dal injekci?” „Mohla svědčit,” řekla jsem. „Kdybych ho někdy dostala k soudu.”

„Poznal by ho její pes?” zeptal se Meyer. „To nevím. Proč?”

„Málem ukousnul ruku prvnímu policistovi z Concordu, co tam přišel. Nikoho k ní nepouštěl. Nakonec museli zavolat veterináře, ten ho uspal pistolí.”

„Kde je ten pes teď?”

„U bývalého manžela.”

„U toho chytráka.”

Meyer pokrčil rameny.

„Pes se na něj tvářil celkem nadšeně,” řekl.

„Lepší než skončit v útulku.”

„Mám ho prověřit?”

„Ne. Podle mě je to hajzl, nic víc.”

„Těch je spousta,” řekl Meyer.

„Kdyby Kim pustila doktora dovnitř a přivítala ho, pes by ho nechal na pokoji,” řekla jsem.

„Nechcete mi sdělit jméno toho doktora?” zeptal se Meyer po chvíli.

Ještě jsem do toho nechtěla zapojit policii. Meyer nejspíš dělal dobře svou práci. Ale bylo to příliš choulostivé. Kdyby se Melvin polekal, zalezl by pět metrů pod zem a už bych ho nikdy nedostala. A já toho parchanta chtěla dostat za to, co všechno provedl ženám, nemluvě o tom, jak vyděsil mě. Nelíbilo se mi, když mě někdo děsil.

Ještě ne,” řekla jsem.

Meyer se na mě chvíli díval.

„A nemáte nic, co by nám ho umožnilo zatknout,” řekl Meyer.

„Intuice,” řekla jsem. „Podružné věci, něco, co mi sice někdo řekl, ale odmítá to opakovat na veřejnosti. Způsob, jakým se mnou jedná. Ale naprosto nic, díky čemu byste si mohl vyžádat zatykač. Nic.”

Meyer vstal, šel k mému kuchyňskému pultu, nalil si kafe, vrátil se, sedl si a zamíchal si do kafe cukr a smetanu. Rosie seděla vedle jeho židle, ale bedlivě ho pozorovala. Jeden nikdy neví, kdy se objeví něco k snědku.

„Musím to udělat já,” řekla jsem. Meyer se napil.

„No,” řekl pak. „To, že jste dcera Phila Randalla, vám může pomoct.” „Děkuju.”

„Ale nesmrtelná nejste,” řekl Meyer.

61

Dopoledne jsem zavolala Richiemu. Jsi sám?” zeptala jsem se. „Ano,” řekl. „Carrie tu není.” „Můžu se stavit?” Jasně.”

Cestou k autu jsem otevřela schránku a vytáhla z ní poštu. Našla jsem tam další velkou obálku přeloženou podélně napůl, aby se vešla dovnitř. V obálce byla další fotka. Další nahá žena ležící na pohovce. Možná to byla ta samá. Zase měla můj obličej, ale tentokrát jí někdo na krk nakreslil červeným fixem řeznou ránu. Bylo to neuměle nakreslené. Ale sevřel se mi z toho žaludek.

Dala jsem si obálku do tašky a šla jsem s Rosií tam, kde jsem měla zaparkované auto. Měla jsem pocit, jako by mě někdo sledoval. Nasedly jsme. Nastartovala jsem. A k Richiemu jsme dojely bez potíží. Když jsme vešly dovnitř, Richie vzal Rosii, políbil ji na čumák a cestou do obýváku ji drbal na břiše. Když ji postavil na zem, vyskočila na pohovku, seděla si na ocase a plna očekávání nás pozorovala. Než jsem si sedla, vytáhla jsem z kabelky fotku a podala mu ji. Dlouho si ji prohlížel. Pak ji položil na konferenční stolek. Měla jsem pocit, jestli se mu trošku neprohloubily vrásky kolem úst.

„Ten obličej znám,” řekl. „Tělo ne.”

„Nalepili tam samozřejmě můj obličej.”

„Ano.”

„Potřebuju, abys mi s tím pomohl,” řekla jsem. „Fakt?” zeptal se Richie. „Mám strach,” řekla jsem. „To rád slyším.” „Že mám strach?”

„Že si to dokážeš přiznat,” řekl Richie.

„Pracuju na tom,” řekla jsem. „Pomůžeš mi?”

„Samozřejmě.”

Richieho klid mě uklidňoval.

„Víš o Melanii Joan Hallové a jejím manželovi,” řekla jsem. „To, cos mi pověděla ty,” řekl Richie.

„Myslím, že zabil dvě ženy,” řekla jsem. „A že pravidelně svým pacientkám podává drogy a znásilňuje je.”

Richieho výraz se nezměnil po celou dobu, co jsem mu vyprávěla všechno, co jsem věděla. Celou dobu ze mě nespouštěl oči - bylo to skoro hmatatelné, jako bych to cítila dál, i kdybych se odvrátila stranou.

„Ale ty nic z toho nemůžeš prokázat,” řekl, když jsem skončila.

„Ne.”

„Proč neřekneš všechno, co víš, policii a nenecháš to na nich, jesdi na něco nepřijdou?”

„Bojím se, že se jim to nepovede a jenom ho vyplaší.” Richie přikývl.

„Mohl bych tě toho zbavit poměrně rychle,” řekl. „Ne,” zavrtěla jsem hlavou.

„Špatnej skutek provedenej s dobrým úmyslem nemusí být vždycky špatnej,” řekl Richie.

„Nechci, aby za mě moje problémy řešila tvoje gangsterská rodina.”

„Protože nemáš ráda gangstery? Nebo proto, že tě vylekali, a ty se jim chceš pomstít sama?” „Asi obojí,” řekla jsem. „Ale ode mě pomoc přijmeš.” „Ano.”

„Protože nejsem gangster.” „Ano.” A>”

„i li

„A protože ti věřím,” řekla jsem. „A věříš mi proč?” Chvilku jsem neodpovídala. „Protože si myslím, že mě máš rád,” řekla jsem. Vnímala jsem svůj vlastní dech. Rosie seděla napnutě na pohovce a sledovala nás. Richie pomalu přikyvoval. „Mám hotový kafe,” řekl. „Dáš si?” Jo,” řekla jsem. „Mlíko a dvě sladidla, jestli máš.” Já vím,” řekl Richie.

Vyšel z obývacího pokoje. Chvíli jsem stála a dívala se za ním, připadala jsem si jako na nějaké citové houpačce. Pak jsem si sedla na pohovku a položila ruku kolem Rosie. Richie se za chvilku vrátil se dvěma velkými bílými hrnky kafe. Svůj držel a můj postavil přede mě na stolek vedle fotky s mým obličejem. Pak se posadil na pohovku z druhé strany vedle Rosie. I on položil ruku kolem Rosie, a když ji pokládal, otřel se paží o mou.

„No,” řekl, „co teda provedeme?”

62

Každou čtvrtou neděli v měsíci Emma a Phil Randallovi zvali obě dcery na večeři. Bydleli v bílém šestipokojovém domě, který můj otec koupil v ne zrovna moderní ulici v roce 1959 za sedmnáct tisíc dolarů. S matkou spali nahoře ve skromné přední ložnici a moje sestra Elizabeth a já jsme obývaly druhé dva velmi malé pokoje. Elizabeth, která byla starší, dostala pokoj se dvěma okny. Teď byla čtvrtá neděle v měsíci, takže jsme v obývacím pokoji popíjeli koktejly. Pod pojmem koktejl si mí rodiče představovali bourbon Jim Beam s ledem. Na mého otce to žádný vliv nemělo, ale matka byla opilá, než dopila první sklenku. Elizabeth a já jsme pily víno.

„Hrála jsem s děvčaty bridž,” řekla moje matka, „a ohlásila jsem dvě hry bez trumfu a dokázala jsem to. A Florence God-dardová mi řekla: ,Emmo, nikdy jsem neviděla, že by někdo dostal z ruky při bridži víc než ty.’”

Já bridž nehrála, takže jsem netušila, co to znamená ohlásit dvě hry bez trumfu a dokázat to.

Jsi skvělá,” řekl můj otec bez špetky ironie. Elizabeth zjevně tušila, co to znamená, nebo to aspoň předstírala.

Řekla: „To není taková dřina, mami.” „To tedy jistě je,” řekla má matka.

S každým miligramem bourbonu, který jí pronikal do těla, získávala mnohem větší jistotu ve všem.

„To jistě je, zvlášť když hraješ s takovým partnerem, jakého jsem měla já.”

„Buď shovívavá, Emmo,” řekl otec, „nemůžeš čekat, že budou všichni hrát jako ty.”

Já vím,” řekla matka, „já vím. A Millie je zlato.” Myslela si skutečně, že umí dobře hrát karty? Nebo to bylo všechno jen součástí rodinné přetvářky, že má matka není alkoholická?

„Už ani nemám moc času zahrát si karty,” řekla Elizabeth a usmála se na tátu, „když teď chodíme na procházky.” „A ještě tolik tenisu,” řekla jsem.

„Kdybys měla lepšího právníka,” řekla Elizabeth, „měla bys taky čas na tenis.”

Já nechtěla výživný,” řekla jsem.

„Pořád nedokážu pochopit,” řekla matka, „co se stalo s tvým manželstvím, Elizabeth, vlastně u vás obou. Kdybyste za mnou přišly, promluvily bychom si o tom a určitě bychom to všechno nějak vyřešily.”

Všimla jsem si, jak se táta usmívá.

„Emmo,” řekl, „nevadí, když se půjdu podívat na to kuře?” Jejda, to kuřátko,” řekla.

Táta se znovu usmál, vstal a zamířil do kuchyně. Měla jsem chuť jít za ním.

„Phile,” řekla matka, „přines mi ještě skleničku, ano?” Táta si od ní cestou vzal sklenku. Škoda, že jí nemohl ten nápoj udělat slabší, napadlo mě, ale bourbon s ledem se jaksi hůř ředí. „Ne moc ledu,” řekla.

Vždycky jsem ji podezírala, že pije bourbon s ledem, aby jí ho nikdo nemohl zředit. Když jí táta chystal pití, dívala se za ním.

„Copak se tam děje, Phile?” řekla.

Věděla jsem, že táta upravuje teplotu v troubě, aby se kuře nespálilo. Moje matka nebyla žádná vynikající kuchařka a můj táta ve skutečnosti zodpovídal za velkou část přípravy jídla. Ale všichni jsme udržovali dojem, že je to práce mé matky. Nevím, jesdi si ona sama vůbec uvědomovala, že to není pravda.

Táta se vrátil se skleničkou pro ni a s lahví bílého vína, aby dolil mně a Elizabeth.

„Kolik už jsi toho vypila?” zeptala se matka.

„Mami,” řekla jí Elizabeth, „tohle je moje druhá sklenička.”

„Není dobře, když mladí lidé tolik pijou,” řekla matka. „Staré kosti, jako mám já, potřebují trošku uvolnit, ale mladé ženy jako vy…” Zavrtěla hlavou. „Kolik jsi měla ty, Sunny?”

„Už si ani nepamatuju,” řekla jsem.

„Myslíš si, jak jsi chytrá,” řekla. „Phile, kolik už toho Sunny vypila?”

„Sklenku a čtvrt,” řekl táta, „od doby, co přišla. Ale nevíme, co si dala, než jela k nám.”

Moje matka nasadila ztrápený výraz. Tenhle pohled jsem vídala celý život. Znamenal, že se o nás obává.

„No,” řekla. „Obě jsou ve velmi zranitelném věku.”

„Mami, mně je osmatřicet,” řekla Elizabeth.

Elizabeth to nikdy nedokázala překousnout.

„Zranitelný věk,” opakovala moje matka. „Zranitelný věk.”

Vypila třetinu sklenky bourbonu. Vždycky tak nějak touhle dobou jsem si přála, aby jí táta dal facku a poslal ji do postele. A vždycky mě zklamalo, že to neudělal.

Elizabeth s matkou se chvilku hádaly o to, co je a není zranitelný věk. Sledovala jsem tátu. Vypadal, že nás vnímá, ale to, co kdo říká, na něj nemělo pražádný vliv. Byl příjemný, veselý, milý a možná hluboko uzavřený sám do sebe jako vždycky.

Po chvíli jsme usedli ke stolu. Kuře bylo v pořádku. Ale zapečené brambory byly scvrklé, jak se dlouho pekly, a mražená zelenina byla uprostřed pořád studená.

63

Nevím, co je to s mým otcem,” řekla jsem. Byla jsem Sonya Burkeová a seděla jsem s oběma nohama na zemi, kolena jsem cudně tiskla k sobě. „Proč?” zeptal se doktor Melvin.

Dnes měl na sobě nádherně střižený modrý oblek se sněhobílou košilí, rubínovými manžetovými knoflíčky a u krku černo—žluto-zlatou kravatu.

„Nikdy… nikdy jí nic neřekne.”

„Vaší matce?”

„Ano.”

„A proč byste chtěla, aby to udělal?”

Zamyslela jsem se. Během terapeutického sezení jsem se snažila předstírat, že o Melvinovi nevím to, co vím. Snažila jsem se hovor navést tam, kam jsem chtěla, ale chtěla jsem to provést s pomocí skutečných témat mé reálné situace. Byl dobrý. Bála jsem se, že kdybych nepůsobila věrohodně, přistihl by mě.

„Aby mě ochránil.”

Melvin se usmál a přikývl.

„Před vaší matkou,” řekl.

Přikývla jsem.

„Ale kdyby to udělal?” zeptal se Melvin. „Kdyby to udělal, tak co?”

„Kdyby se stal vaším spojencem proti vaší matce. Kdybyste se vy a on stali párem v rámci rodiny…?”

Mlčeli jsme, zatímco jsem se probírala svou myslí nebo jsem se to snažila udělat tak, abych Melvina navedla tam, kam jsem si myslela, že je odhodlán zajít. Melvin seděl, tiše a celkem vlídně mě sledoval, i když měl v obličeji pořád jakoby napsáno já to vím, ale ty ne. Možná to bylo pro psychiatra něco zakázaného a bylo to vůbec poprvé, co jsem v jeho tváři něco zahlédla.

„Hergot,” řekla jsem po chvíli. „Zase Oidipus, co?”

Melvin se usmál a jeho výraz ještě nabral na intenzitě.

Jako dítě jste nebyla připravená nahradit svou matku v rodině,” řekl Melvin. „Taková myšlenka by byla hrozivá.”

„A symbolicky,” řekla jsem, „je to tak pořád?”

Melvin zvedl obočí. Mlčeli jsme. Začala jsem pomalu přikyvovat.

„Ano,” řekla jsem. „Pořád to tak je. Mám pravdu, že?” „Možná žádná pravda neexistuje,” řekl. „Ale to může být rozhodně jeden rys vaší patologie.” „Patologie?”

„To je přesný termín,” řekl Melvin. „Nemusíte se nikterak děsit.”

„Patologie,” pronesla jsem, „tak já mám patologii.” „Ve skutečnosti to platí pro většinu lidí,” řekl, „kteří sem za mnou přijdou.”

Chvíli jsem seděla mlčky.

Pak jsem řekla: „Co s tím uděláme?”

Schválně jsem tam vpašovala množné číslo. Chtěla jsem zjistit, jesdi ho to vyprovokuje. Asi půl minuty seděl opřený na židli a prohlížel si mě. Byl to pohled, ze kterého jsem měla pocit, jako bych tam seděla nahá a on pozoroval moje vnady.

Jak moc mi důvěřujete?” zeptal se.

Nechtěla jsem působit moc horlivě. Zaváhala jsem a rozmýšlela si odpověď.

Jak moc?” zeptala jsem se. Vážně přikývl.

„Mám ve vás absolutní důvěru,” řekla jsem. Usmál se, vstal a obešel mou židli, pak mi položil dlaně na ramena.

Jste velmi napjatá,” řekl a začal mi masírovat ramena a krk. Cítila jsem, jak se mi žaludek svírá jako pěst. „Uvolněte se,” řekl tiše.

Pečlivě jsem dýchala, vnímala jsem napjatost ramen a myslela jsem na to, že bych je měla uvolnit. Je to lepší,” řekl. „Cítíte to?” „Ano.”

„Potřebujeme trošku víc času,” řekl Melvin. Přikývla jsem, stále ještě soustředěná na uvolnění. „Dnes mám plný program, ale mohl bych vás přijmout ve čtvrtek večer.” „Večer?”

„Ano, vyhrazuji si čtvrteční večery,” řekl. „Ne každý se vejde do pevného programu, kdy sezení trvají jen padesát minut.”

Přikývla jsem. Prosťáček Sonya. Důvěřující, uvolněná, s pocitem jistoty vůči svému doktorovi.

„Můžete přijít?” zeptal se. Jsem si jist, že vám pomůžu udělat velký pokrok.”

„Ano,” přikývla jsem. „Můžu přijít.”

„Dobře,” řekl. „V půl osmé. Přijďte stejným vchodem jako jindy.”

„A vy vyjdete ze své ordinace,” řekla jsem. „A vyzvednete si mě tam.”

Ještě chvíli mi masíroval ramena. „Ano,” řekl, „jako to dělám vždycky.” „Dobře,” řekla jsem.

V hlavě se mi objevil verš z písně, kterou můj otec poslouchal, když jsme někam jeli autem: půjdu na ryby a ulovím sipstroužka. Myslím, že to bylo z nějakého filmu. Zpíval to Mel Torme. Skoro jsem se usmála.

Půjdu na ryby a ulovím si pstroužka.

64

Když jsem odešla od doktora Melvina, zamířila jsem přímo k Melanii Joan. Cestou jsem zavolala Richiemu. „Tak ve čtvrtek večer,” řekla jsem. „Dobře,” řekl Richie.

„Stavím se dneska večer a promluvíme si o tom,” řekla jsem. „Dobře.”

„Rosie je v pořádku?” zeptala jsem se. Je.”

Včera v noci trošku sněžilo, ani ne dva centimetry, ale všechno bylo bílé.

„Líbí se jí sníh?” „Ano.”

Richie toho nikdy moc nenamluvil. Předala jsem auto domovníkovi Melanie Joan a zavolala jí z haly. Když jsem vyšla z výtahu, čekala na chodbě. Na sobě měla modré tepláky a vínové tričko s nápisem Harvard vpředu. Byla učesaná a pečlivě namalovaná.

Je tady Spike?” zeptala jsem, když jsme byly uvnitř. „Ne,” odpověděla Melanie Joan. „Dneska dělám celý den korektury.”

„Dobře,” řekla jsem. „Musíme si promluvit.” „O tom, co jsem ti už vyprávěla?” zeptala se Melanie Joan. „O tom mluvit nemůžu.”

„Potřebuju, abys mi pověděla detaily,” řekla jsem. „Všechny.” „Nechci.”

Vstala jsem, přešla její obrovský obývací pokoj a dívala se dolů na Copley Square. Pak jsem se otočila a dívala se na ni.

„Poslouchej,” řekla jsem. „Máme příležitost ho odstavit nadobro. Navždycky ho odstranit z tvýho života. Ale potřebuju, abys se mnou mluvila.”

Melanie Joan se dívala mimo mě z okna. Zavrtěla hlavou.

„Ano,” řekla jsem. „Budeš si se mnou povídat. Postavil tvůj život na hlavu. Pokusil se ublížit i mně. Možná zabil dvě ženy. Máme šanci poslat toho hajzla za mříže. A tu šanci využijeme.”

Její pohled se zaměřil z neurčitá na můj obličej. Chvíli jsme se na sebe dívaly, pak Melanie Joan vstala a šla do své ložnice. Chce snad odejít a zamknout se uvnitř? Ne. Takřka okamžitě se vrátila s nahnědlou lahvičkou.

„Ativan,” řekla.

Šla k ledničce, vytáhla láhev minerální vody, do dlaně si vysypala dvě tablety a zapila je vodou.

„Ativan je na uklidnění?” zeptala jsem se. „Ano.”

Vrátily jsme se do obývacího pokoje. A posadily se.

„Počkej chvíli, než to začne působit,” řekla Melanie Joan. Navzdory mejkapu byla v obličeji velmi pobledlá. Jak se má Rosie?”

„Dobře,” řekla jsem. „Nechala jsem ji na chvíli u bývalýho muže.”

„Abys mohla pracovat na mém případu.” „Ano.”

„Bojíš se o její bezpečnost?” „Když je s ním, tak ne,” řekla jsem.

„Spike říkal, že se musí zajít podívat do restaurace,” řekla Melanie Joan, „ale upřímně řečeno ho to moc netrápí.”

„Spika trápí jenom máloco,” řekla jsem. ,Je celkem hrubý,” řekla Melanie Joan. „Celkem.”

„Ale dobrý společník.” „Velmi.”

Taky jsem neměla chuť moc mluvit. Ještě nějakou dobu jsme seděly mlčky. Pak se obličej Melanie Joan začal uvolňovat. Nedokázala jsem přesně určit, kde to začalo. Možná v pohledu.

Řekla jsem: „Když tě znásilnil poprvé.”

„Nikdy jsem o tom nepřemýšlela jako o znásilnění.”

„Když ti poprvé píchnul paralyzující látku a souložil s tebou.”

„Takhle to zní tak odporně.”

„Ono to odporný je,” řekla jsem.

Přikývla.

„Poprvé,” řekla jsem. „Kde se to stalo?” „V jeho ordinaci.”

Jak k tomu došlo, že ses tam ocitla v noci?”

„Řekl mi, že na mě potřebuje trošku víc času,” řekla. „Že se terapie někdy nedá omezit jen na pevně stanovených padesát minut.”

Jestli to takhle funguje, tak to ber dál.

„A když se tě pokusili znásilnit všichni tři?”

„Totéž. V jeho ordinaci.”

„Kde v ordinaci?” zeptala jsem se.

„Kde?”

„Na pohovce, na zemi, na stole? Kde?”

„Na pohovce.”

„Měla jsi kabelku?”

„Kabelku?”

„Mělas ji?”

„Asi měla. Vždycky ji nosím s sebou. Ty ne?” „Co jsi s ní dělala?”

,Ja nevím. „Vzpomeň si.”

Melanie Joan zase sklonila hlavu a pomalu pokyvovala. Nepřipadalo mi to jako ne.

„Vezmi celou noc popořadě,” řekla jsem. „Krok za krokem.”

Melanie Joan se dívala na zem, hlava se jí lehce pohupovala.

„Začal mi masírovat krk a ramena,” řekla. „Řekl mi, že jsem napjatá a že se musím uvolnit. Zeptal se mě: ,Věříte mi?’ A já řekla, že ano. On řekl, že bych si měla lehnout na pohovku, že mi dá něco na uklidnění. Říkal, že ta terapie nebude účinná, jestli budu .napjatá’.”

„A to bylo, když jste spolu souložili poprvé.”

„Ano.” „Pokračuj.”

„Tak já jsem řekla, že dobře, a lehla jsem si na pohovku. Pamatuju si, jak mi připadalo legrační, že ležím na pohovce.” Odmlčela se, nepatrně pohodila hlavou, pak s ní zase pohupovala dozadu a dopředu. „Pamatuju si, že jsem si lehala velmi způsobně, uhladila jsem si i sukni.”

„Co jsi provedla s kabelkou?”

Chvilku mlčela.

Pak řekla: „Na zem. Odložila jsem ji na podlahu vedle pohovky. On mi dal injekci, já se uvolnila a on mě pak začal…

osahávat.”

Čekala jsem. Melanie Joan mlčela. „A?” zeptala jsem se.

„A svlékl mě. Jen od pasu dolů. Vršek mi nechal. A…” pokrčila rameny. „A pak to udělal.” „A ty sis to uvědomovala?” „Ano.”

„Ale nemohla ses hýbat?”

„Ne. Byla jsem tak uvolněná, že jsem tam jenom ležela.”

„Mohla jsi mluvit?”

„To nevím. Nezkoušela jsem to.”

„On se svlékl?”

_Ano.”

„Celý?”

„Ano. Proč do mě takhle ryješ, proboha? Jsi jako voyeur.” „Musím to vědět,” řekla jsem. „O moc dál jít už nemůžu.”

„Už to nebude třeba,” řekla jsem. „Co se stalo, když bylo po všem?”

„Zase se oblékl a vrátil se ke stolu, posadil se a díval se na mě.” „Říkal něco?”

„Hned ne. Po chvíli jsem se mohla hýbat, takže jsem vstala a oblékla se. A on pak řekl, že jsem udělala dobře, že jsem mu věřila, a že taková zkušenost s mužem, jemuž zcela důvěřuju, mi výrazně pomůže k uzdravení.”

„Za jak dlouho začala ta injekce účinkovat?”

„Asi za pět minut.”

Vstala, přešla na druhý konec svého obývacího pokoje a zpátky, pak se přede mnou zastavila.

„Už nemůžu. Už ti nic víc nepovím.”

„To je v pořádku,” řekla jsem. „Už nemusíš.”

65

Seděli jsme u kulatého stolu se skleněnou deskou v Richieho kuchyni, zatímco Rosie spala na pohovce v obývacím pokoji. „Co když ten dilazaplin nezabere?” zeptal se Richie. „Určitě zabere.”

„Na xactil jo. Ale co když ti dá něco jinýho?”

„Tak tam vpadneš a zachráníš mě.”

„A jak poznám, že potřebuješ zachránit?”

„To je jedna z věcí, co musíme vyřešit.”

Richie přikývl, opřel se o opěradlo s rukama spojenýma za hlavou. Měl velmi svalnaté paže. Proč jsem si toho všímala zrovna teď? Proč jsem přemýšlela o tom, proč si toho všímám? Možná bych měla zajít za psychiatrem.

„Musím znát uspořádání domu,” řekl Richie.

„Projdeme to,” řekla jsem. „Vizualizace mi pomůže.”

„Vizualizace,” opakoval Richie.

„Promiň,” řekla jsem. „V poslední době vídám nějak moc psychiatrů.”

„Hodně brzy,” řekl Richie, „budeš možná vídat o jednoho míň.”

„To doufám,” řekla jsem.

Vstali jsme a vešli do obývacího pokoje. Rosie chrápala. Otevřela oči na tak dlouho, aby zjistila, že neděláme nic, z čeho by pro ni koukal balon nebo sušenka, takže je zase zavřela a začala chrápat.

Jeho dům je obrácený do ulice. Velký dům s verandou vpředu.” „Dvě patra?”

„Dvě plus podkroví. V podkroví jsou asi taky pokoje. Ordinace je vzadu. Je tam cestička…” Šli jsme přes obývací pokoj. Zatočila jsem doprava kolem konferenčního stolku a otevřela imaginární dveře. Já vejdu.”

„Dveře jsou odemčené?” zeptal se Richie.

„Ano. Je tam malá čekárna a schodiště. Ordinace je ve druhém patře.”

Jak poznáš, že už máš jít nahoru?”

„On přijde na konec schodiště a řekne: ,Dalšf nebo tak něco.”

„Vidí ze schodů celou čekárnu?”

„Ne. Tohle místo není ze schodiště vidět.”

„Fajn,” řekl Richie, „takže on řekne: ,Dalši” a ty půjdeš nahoru.”

„Schodiště odděluje odpočívadlo.” Šla jsem zpátky přes obývací pokoj, otevřenou pravou rukou jsem ukazovala směr. „Na konci schodiště je chodba, ty zahneš doprava…” zahnula jsem… „A vejdeš do jeho ordinace.” Udělala jsem dva kroky a zastavila se. „On mi přidrží dveře a zavře je, až vejdu dovnitř. Stůl má někde tady…” ukázala jsem lehce doprava… „on si sedne a já si sednu na židli proti němu. Pohovka stojí za mnou.”

Jak ta místnost vypadá?” zeptal se Richie.

Jak to myslíš?”

Jesdi je to spíš prodloužení chodby nebo je spíš čtvercová?” „Čtvercová,” řekla jsem. „Co ta chodba?”

Zavřela jsem oči a ukazovala jsem. „Vede doleva. Na konci jsou dveře. Nalevo od schodiště taky a naproti taky.”

Richie vytáhl ze zásuvky propisku a blok linkovaných papírů. „Nakresli to,” řekl.

Znovu jsem si sedla ke stolu a kreslila. „Obrázek není nic moc,” řekla jsem.

„To teda,” řekl Richie. „Kde má v ordinaci pohovku?”

„Nalevo od vchodu.”

Ukázala jsem propiskou.

„A co je v tomhle pokoji?” zeptal se Richie.

Mluvil o pokoji proti schodišti.

„To nevím,” řekla jsem.

„Mají ty dveře zámek?”

Zastavila jsem se a zavřela oči.

Po chvíli jsem řekla: „Ne.”

„Co je ve zbytku domu?”

„To nevím.”

„Bydlí tam někdo?”

„Nikoho jsem neviděla.”

„Byl bych radši,” řekl Richie, „kdybys u sebe měla pistoli. Nebo mikrofon. Nebo obojí.”

„Byl bys radši, kdybys mohl sedět v ordinaci se mnou, a já taky,” řekla jsem. „Ale musím nechat toho chlapa dojít tak daleko, aby se nechal polapit, a pistoli i mikrofon by nejspíš objevil, kdybych je u sebe měla.”

„Necháš ho, aby tě osahával?”

„Musím ho nechat, aby se inkriminoval,” řekla jsem. „Zajdu tak daleko, jak snesu.”

Richie pomalu vydechoval a mnul si své silné dlaně.

Já taky,” řekl.

66

Rosie zůstala u Richieho. Já jsem jela domů a moc jsem toho nenaspala. Ve středu ráno se u mě těsně po snídani zastavil Meyer.

„Kde máte psa?” zeptal se. „Na prázdninách.”

Přikývl. „Doktor znovu prohlédl tělo Kim Crawfordové s lupou v ruce.” A>”

„2 l.

„Měla jste pravdu. Objevil miniaturní vpich.” „Kde?” zeptala jsem se. Nedíval se na mě.

„V tom…,” odmlčel se a hledal slova.

„Skrytý v ochlupení,” řekl.

„Byla oblečená, když jste ji našli?”

Meyer zavrtěl hlavou.

„V posteli,” řekl. „Nahá. Přikrytá peřinou.”

„A pes?”

„Ležel na posteli vedle ní s hlavou v jejím klíně.” „Nějaké známky sexu před smrtí?” zeptala jsem se. „Ne.”

„To je hajzl,” řekla jsem.

Meyer zvedl obočí a podíval se na mě. Tahle mimika byla snad nakažlivá.

„Přišel tam a přesvědčil ji, že se pomilují, a když byla svlečená a on u ní v posteli, vrazil do ní jehlu.” „Namísto milování,” řekl.

„Ano,” řekla jsem. „Pak vstal, oblékl se, nejspíš pohladil psa a vyšel ven někdy v době, když umírala.”

„Mohl tam i počkat, aby měl jistotu,” řekl Meyer.

„V tom případě pak asi vstal, oblékl se a počkal, než zemře, pak podrbal psa a šel pryč.”

„Nemůžeme prokázat, že si ten vpich nezpůsobila sama.”

„Vy byste se dokázal píchnout tam dole?”

Ježíši, to ne.”

Já taky ne.”

Meyer se na mé pohovce předklonil s lokty opřenými o stehna a s rukama sepnutýma. Musel trošku zaklonit hlavu, aby se

mi podíval do očí.

„Takže teď už nejde o žádný pravděpodobný infarkt,” řekl. „Máme tu pravděpodobnou vraždu.”

Přikývla jsem.

„Když jde o vraždu, moc velkou volnost vám dát nemůžu,” řekl Meyer. Já vím.”

Jak se ten doktor jmenuje?”

„Dejte mi ještě jeden den,” řekla jsem. „Lékařská zpráva určitě ještě nebyla oficiálně vydána.” „Další den?”

„Do pátku,” řekla jsem. „V pátek vám řeknu všechno, co vím.” „To jsou dva dny,” řekl.

„Dnešek nepočítám,” řekla jsem. „Dejte mi čtvrtek.” Meyer spustil sepnuté ruce ke stehnům. Lehce pokyvoval hlavou. Kousal se do spodního rtu. Pak se usmál. „Fajn,” řekl. „V pátek mi řeknete všechno.”

„Slibuju,” řekla jsem. Jistě,” řekl Meyer.

Z kapsy košile vytáhl kartičku a podal mi ji. Jakmile se něco objeví, zavolejte mi. Jestli bude koho zatknout, rád bych to udělal sám.” „Zavolám vám,” řekla jsem.

„Nezapomeňte vyřídit tátovi, že ho pozdravuje Normy Meyer.”

67

Zamířila jsem za Špikem do South Endu. „Nechceš horkou čokoládu?” zeptal se Spike. „Horkou čokoládu?” Jo. Dělám ji úplně bez ničeho.”

Ještě nikdy jsem neměla horkou čokoládu dělanou bez ničeho.”

„Nejvyšší čas.”

Seděla jsem u kuchyňského stolu, zatímco on rozpouštěl čokoládu v hrnci s dvojitým dnem.

„Když říkáš bez ničeho,” řekla jsem, „myslíš bez ničeho.”

„Nestlé Quik už mi leze krkem,” řekl Spike.

„To byl recept mojí matky,” řekla jsem.

Spike přikývl a pečlivě míchal čokoládu dřevěnou vařečkou.

„Když pominu horkou čokoládu, šanci obdivovat mou tělesnou schránku a lítost, že nejsem na holky,” řekl Spike, „co tě ke mně přivádí?”

„Třeba bych tě dokázala napravit,” řekla jsem.

„Leda ve snu,” řekl Spike. „Co chceš?”

„Potřebuju, aby se někdo postaral o Rosii,” řekla jsem, „kdyby se mi něco stalo.”

„A Richie to neudělá?” „Kdyby se něco stalo mně i Richiemu.” Spike otočil hlavu, míchal čokoládu a díval se na mě. „Ty ses rozhodla vyrazit za tím debilním felčarem,” řekl Spike, „že jo.”

Přikývla jsem.

„A Richie ti půjde pomoct.” Přikývla jsem. „A je to nebezpečný.” „Možná,” připustila jsem.

Zamyšleně přikyvoval. „Kdybych chystal něco nebezpečnýho,” řekl Spike, „asi bych si vzal na pomoc Richieho.” „Ano.”

Jasně, samozřejmě,” řekl Spike. „Vezmu si Rosii. Má mě ráda. Já ji. Bude jí tady dobře.”

„Bude se jí stýskat po paničce,” řekla jsem.

„Chvilku jo, pak si zvykne.”

„Ano.”

„Můžu ti pomoct s tím nebezpečím?” zeptal se Spike. „Ne. Díky. Ale potřebuju, abys zůstal s Melanií Joan zítra celý den až do zítřejšího večera a do pátku, dokud se ti neozvu.” „Takže to vypukne ve čtvrtek,” řekl Spike. „Ano.”

„A když se neozveš?”

„Rosie je u Richieho. Dám ti adresu a klíč.” „Fajn.”

„A řekni Richieho tátovi, že za to, co se přihodilo, může John Melvin.”

Spike se otočil zpět k čokoládě, nalil do hrnce tenký proud mléka, zatímco nepřestával míchat vařečkou.

„Což,” řekl a pomalu míchal, „by byl Melvinův konec.” „Nesmí v tom přece pokračovat.”

„Určitě by ses na tom mohla s Desmondem Burkem domluvit rovnou a nic bys neriskovala.”

„Ne,” řekla jsem.

„Dcera policajta,” řekl Spike.

„To není všechno,” řekla jsem.

,Já vím,” přikyvoval Spike. Já vím.”

68

Přečkala jsem zbytek středy a celý čtvrtek, ale ne moc vesele. Ve čtvrtek za soumraku jsem odjela k Richiemu. Začalo mžít a poprašek, který předtím napadl, vzal za své. Všechno se lesklo: světla aut na mokrých ulicích, červená koncová světla, vlhkost na červených cihlových budovách. Když se přiblížila domluvená doba, zmlkla jsem. Úplně jsem se uklidnila. Dýchalo se mi lehce. Srdce mi bilo potichu. Hlavu jsem měla takřka čistou.

Když jsem dojela k Richiemu, nechala jsem u něj kufr a pak jsme vzali Rosii na procházku podél řeky. Rosie důležitě cupitala před námi. Déšť byl slabý, takže ji neodrazoval. Zprvu jsme šli mlčky.

„Víš jistě, že do toho chceš jít?” řekl Richie po chvíli. Na sobě měl koženou bundu a černou čepici Chicago White Sox. Mžilo bez ustání. Prošli jsme kolem Lewisova přístavu. „Musím to udělat,” řekla jsem.

Já jsem taky byla v černém, kabát se vztyčeným límcem, džíny a pohorky, klobouk se širokou krempou, aby mi nenamokly vlasy.

„Bez pistole, bez mikrofonu,” řekl Richie. „Přesně tak,” přikývla jsem.

U vody stála černá zdobená lavice přivázaná k žulovým patníkům. Rosie se zastavila a jeden z nich pečlivě očichávala, dokud ho celý neprozkoumala.

„Když bude zamčeno,” řekl Richie, „vyrazím dveře.”

„Ano.”

„Nebudu nic riskovat.”

,Já vím,” řekla jsem. „Chci ho dostat, ale nechci se kvůli tomu nechat znásilnit, zabít nebo obojí.”

Rosie, spokojená s tím, co se z patníků dozvěděla, rychle odběhla dál.

„Třeba s sebou bude mít kamarády,” řekla jsem.

„Počítám, že mám drsnější školu než oni,” namítl Richie.

Zase jsme mlčeli. Když jsme došli k hotelu Marriott, otočili jsme se a kráčeli jsme zpátky k Richieho bytu.

„Hlavně nezapomeň,” řekla jsem, „že jsou to zvrácení a nebezpeční lidé.”

,Já vím.”

Už se setmělo. Mžení se pomalu měnilo v déšť, což se Rosii nelíbilo. Uzkosdivě se po mně ohlížela, pak ale vykročila k domovu.

„Říkal jsem strejdovi Felixovi,” řekl Richie, „že kdyby se nám něco stalo, udělal to Melvin.”

Usmála jsem se. Richie měl zahlédl ve světlu města. „Čemu se usmíváš?”

„Řekla jsem Spikovi, aby to samý vyřídil tvýmu tátovi.” „Co říkal?”

„Že by se asi šlo domluvit s tvou rodinou, aby se o to postarali, a my bysme nemuseli riskovat kůži.” „To by šlo.” Já nemůžu.” Já vím.”

Rosie už toho měla dost, lilo jako z konve, a tak mě táhla domů tak rychle, jak se jí to jen dařilo.

„Myslím, že bez tebe bych to nemohla udělat,” řekla jsem.

Je dobře, že nemusíš.”

Je celkem úleva,” řekla jsem, „svěřit se ti, že potřebuju pomoc.” Je celkem úleva to slyšet,” dodal Richie.

69

Seděli jsme v mém autě. Bylo 7:20. Přijeli jsme brzy, abychom Wsi mohli prohlédnout okolí Melvinova domu. Zase jsem vypadala jako Sonya Burkeová. Dnes jsem se rozhodla pro kostkovanou sukni a upjatou bílou blůzu. Z kabelky jsem vytáhla žvýkačku, vzala jsem si jeden plátek a začala jsem žvýkat.

„Tamhle stojí to porsche,” řekla jsem.

„Určitě?”

„Pamatuju si značku,” řekla jsem. „Takže jsou tu komplet,” řekl Richie.

V 7:25 jsem zastavila na rohu, kam nebylo z Melvinova domu vidět. Chvíli jsme se na sebe dívali. Už jsme to dělali mockrát. Nebylo co říct. Richie natáhl dlaň. Já ji vzala a chvíli jsme se takhle drželi. Pak zavřel dveře, já odjela za roh a zaparkovala jsem před Melvinovou ordinací. Vytáhla jsem z pusy žvýkačku, zabalila do ní tabletu dilazaplinu a nacpala jsem si ji do tváře.

Když jsem šla k čekárně, pečlivě jsem se podívala, jestli nejsou dveře zamčené, a západku jsem ještě přelepila izolepou, aby se nedaly zamknout. Světla uvnitř činila venkovní tmu ještě neúprosnější. Slyšela jsem vrčení nějakého stroje. Na stolku mezi dvěma židlemi byly staré výtisky The New Yorker. Nedívala jsem se na ně. Seděla jsem s kabelkou v klíně, koleny semknutými a nohama překříženýma u kotníků jako herečka snažící se vžít do role. Pomalu a zhluboka jsem dýchala, snažila jsem si uvolnit ramena. Vrčení toho stroje ještě zdůrazňovalo klid. Soustředila jsem se, v duchu jsem si opakovala Richieho jméno. Richie Burke, Richie Burke, Richie Burke. Stejně jako jindy jsem neslyšela žádné kroky, Melvin se prostě objevil na horní části schodiště. „Pojďte nahoru,” řekl jako vždycky.

Stoupala jsem vzhůru, otočila se na odpočívadle, došla až na konec. Stál u dveří, pokynul mi, já prošla a on vstoupil za mnou a zavřel za sebou dveře. Zamkl je? Přešla jsem k židli a Melvin si šel jako obyčejně sednout za stůl. Trošku si sklonil opěradlo a usmál se na mě.

„Mám mluvit?” zeptala jsem se. Jako při normálním sezení?”

„Obvykle,” řekl Melvin, „vy povídáte, já poslouchám.”

Znovu se usmál. Byl to tak pohledný muž. Jeho úsměv působil tak uklidňujícím dojmem.

„Dneska,” řekl pak, „budu chvilku mluvit já.”

Přikývla jsem. „Samozřejmě.”

„My dva jsme objevili, a mimochodem, odvedla jste tady skvělou práci, že, jako u většiny žen, první muž ve vašem životě byl jako váš otec.”

Přikývla jsem. Kabelku v klíně, ruce sepjaté, kolena semknutá, kotníky překřížené, trošku se předkloň. Tvař se nadšeně.

„Silná přítomnost matky vám obvykle brání uskutečnit představy, jež můžete o vlastnění otce mít. Což by pochopitelně v případě uskutečnění bylo děsivé.”

Pětkrát jsem přikývla, abych dala najevo, že to plně chápu.

„Ve vašem případě však neschopnost vaší matky, jíž jste si byla plně vědoma a o níž jste vytušila, že si jí všímá i váš otec, učinila z vašeho otce cosi až hrozivě dostupného.”

„To ani ne,” řekla jsem.

„Ne, doopravdy skutečně ne, ale vaše podvědomí to chápalo jako velmi reálnou možnost.”

Zase jsem přikývla. Světlo sláblo.

„Takže jakkoli jste velmi silně chtěla a potřebovala péči a lásku svého otce, pochopila jste, že ho musíte držet dál od sebe, a našla jste si způsob, jak toho dosáhnout.”

„A tenhle přístup ,jo a ne’ jsem uplatnila na všechny muže.”

„Přesně tak,” řekl Melvin a chvilku seděl zamyšleně.

„Ano,” řekla jsem. „Ano, tak to přesně je. Poznávám to. Vnímám to nejenom racionálně, ale, ale…”

„Somaticky,” řekl.

„Ano.”

„Skvěle.”

Chvíli jsme mlčeli, pak se předklonil, lokty se opíral o opěrky židle a ruce měl sepjaté před sebou.

„Abyste tenhle vzorec zrušila,” řekl, „potřebujete plně důvěřovat nějakému muži. Důvěřujete mi?”

„Ano.”

„Bezmezné?”

„Ano.”

„Dobře,” řekl. „Chci, abyste si tedy teď lehla na pohovku.”

Dívala jsem se na něj a pak jsem se beze slova zvedla, vzala jsem kabelku, položila ji vedle pohovky a lehla jsem si. Ricbie Burke, Richie Burke, Ricbie Burke.

„Dobře,” řekl. „Mohla byste se svléct?”

„Svléct?”

„Ano.”

Dívala jsem se na strop. Byly na něm kruhové vzory.

„A… myslíte úplně?” zeptala jsem se.

„Ano.”

„A… doktore… hm… proč chcete, abych se svlékla?” „Musíte mi důvěřovat,” řekl. „Ale já se stydím.”

Já vím,” řekl. „To je pochopitelné. Dám vám něco na uvolnění.”

„Na uvolnění?”

„Ano. Budete bdělá. Budete si uvědomovat všechno, co se bude dít, ale budete klidná a budete reagovat na terapii.” „Myslíte, že to potřebuju?”

„Pokud se vám to podaří,” řekl, „myslím, že dokážeme přemšit ten začarovaný kruh jednou provždy, a to ještě dnes!”

Chvíli jsem ležela klidně a dívala jsem se na strop. Pak jsem se zhluboka nadechla.

„Dobře,” řekla jsem. „Když myslíte, že bych měla.”

„Ano.”

„Tak dobře.”

Vstal a slyšela jsem, jak přechází po místnosti. Mezitím jsem ze žvýkačky vyloupla tabletu dilazaplinu na jazyk.

„Dejte mi ruku,” řekl a já poslechla.

Potřel mi loketní jamku lihem.

„Nebude to bolet,” řekl. ,Jen to štípne.”

Cítila jsem píchnutí a spolkla jsem tabletu. Melvin měl najednou hlubší hlas.

„Tak, jen klidně ležte, za chvíli ucítíte, jak se vám po těle rozprostírá klid.”

Ležela jsem klidně. V hrudi jsem cítila trošku chvění, což bylo zřejmě od nervů. Jinak jsem necítila nic. Nechala jsem víčka klesnout a dívala se na něj jen mezírkami. Viděla jsem, jak si špičkou jazyka přejíždí po dolním rtu.

,Jak se cítíte?” zeptal se.

Mluvila jsem pomalu, jako bych měla těžký jazyk. Jsem taková ospalá,” řekla jsem.

„Dobře,” řekl. „To je úplně běžné. Mohla byste prosím zvednout pravou ruku?”

Přemýšlela jsem o tom, co jsem se dozvěděla o xactilu a jeho účincích. Uplynulo už dost času. Trošku jsem pohnula rukou, ale nechala jsem ji ležet.

„Nejde to,” řekla jsem.

„To je dobře,” řekl Melvin.

Hlas měl hluboký a hladký jako samet. Přimhouřenýma očima mi připadalo, že má trochu vlhký obličej. Možná se potil nad horním rtem. Na okamžik přešel ke stolu, pak se otevřely dveře ordinace a dovnitř vstoupili dva muži. Věděla jsem, že to budou Dirk Beals a Barry Clay. A také byli.

Je připravená?” zeptal se Beals.

„Ano.”

Clay přišel a podíval se na mě. Jak je, puso?”

Otevřela jsem oči, podívala se na něj a mlčela jsem.

„Slyší nás,” řekl Clay.

Melvin řekl: „Určitě.”

„A vidí.”

„Ano.”

„Ale nemůže se ani hnout,” řekl Beals. „Přesně tak,” řekl Melvin.

Trojice mužů se objevila u pohovky a všichni se na mě usmívali. Podívala jsem se na ně a nehýbala jsem se. Melvin měl zcela jistě vlhký obličej. Slyšela jsem, jak všichni tři těžce oddychují.

Melvin řekl: „Máme pro vás zvláštní léčbu, Sonyo.” Měl nakřáplý hlas.

„Pohodlně lež,” řekl Beals, „uvolni se a užij si let.”

Všichni se zasmáli a začali se svlékat. Svlékli se donaha, Melvin si pečlivě skládal oblečení na stůl. Ostatní dva je nechali ležet, kam spadlo. Pak se nazí postavili do půlkruhu kolem pohovky, kde jsem na ně viděla. To, že byli nazí, neznamenalo, že vypadali lip.

„Tři mudrcové,” řekl Clay, „co přinášejí dary.”

Jelikož jsem se nechtěla pohnout, nebyla jsem si vůbec jistá, jestli vůbec můžu. Ale připadala jsem si naprosto při vědomí, takže jsem neztrácela naději. Přemýšlela jsem, jestli je Richie nablízku. Věděla jsem, že kdybych se neobjevila za padesát minut, tak za mnou přijde. V ordinaci jsem strávila možná dvacet minut. Za dalších třicet by se stihlo udát hodně věcí. Ti tři muži postávali, nebo co to dělali, kolem mě. V té jejich zkaženosti bylo něco sjednocujícího, jako by každý pomáhal druhému pořádně si to dobrodružství užít. Všichni za jednoho, jeden za všechny.

„Teď je řada na vás, Sonyo,” řekl Melvin.

Sklouzla jsem pohledem na něj, pak na ostatní. Melvin chytil okraj mé sukně a vyhrnul mi ji k pasu. V obličeji byl rudý a zpocený. Ostatní dva taky. Všichni byli vzrušení. Cítila jsem napětí v každém nervu. Nohy jsem měla jako z olova. Stejné to bylo s rameny a krkem. Hruď jsem měla sevřenou. Dělalo mi potíže nasát do sebe dost vzduchu.

„Prima nohy,” řekl Clay.

.Jako z cukrkandlu,” řekl Beals.

„Asi bys je chtěl vidět až nahoru.”

„To si piš,” řekl Clay.

Oba se uchichdi.

,Je načase,” řekl Melvin velmi chraplavým hlasem. Je načase se osvobodit, Sonyo.”

Je načase nechat se přeíiknout, Sonyo,” řekl Beals. Melvin se ohlédl na své dva kamarády. A usmál se. „Pánové,” řekl. Jak je libo.”

Ustoupil a díval se. Bylo to jako secvičené. Nedělali to prvně. Clay a Beals se postavili každý z jedné strany a zasunuli mi palec pod gumu kalhotek. Dál jsem to odmítla nechat zajít. Vrazila jsem loktem do míst, kde jsem tušila Bealsův rozkrok, a skulila jsem se z pohovky na jeho stranu, kde jsem měla kabelku.

A z plna hrdla jsem zakřičela: „Richie!” Vytáhla jsem z kabelky pistoli, držela ji oběma rukama a mířila jsem na Melvina. Cítila jsem, jak se třesu.

Beals se svíjel bolestí. Clay s Melvinem stáli jako zkamenělí. Dveře Melvinovy ordinace se rozletěly, dovnitř vpadl Richie s pistolí v pravé ruce a malou videokamerou v levé. Nejdřív se podíval na mě, pak zvedl videokameru a natočil trojici mužů, kteří byli všichni nazí.

„Ty,” řekl Bealsovi. „Koukni se do kamery.”

Beals byl pořád schoulený. Bichie zasunul pistoli do pouzdra, obešel mě a chytil Bealse za vlasy. Trhl jeho hlavou dozadu a natočil jeho obličej zblízka. Pak ho pustil a zase se vrátil.

Jsi v pořádku?” zeptal se.

„Nic mi není,” řekla jsem.

„Dostali se daleko?”

„Zvedli mi sukni,” řekla jsem.

Richie přikývl. „Kdo z nich je Melvin?” zeptal se.

„Ten uhlazený gendeman u stolu s legračně mrňavým penisem,” řekla jsem.

Richie postavil videokameru na pohovku vedle mě a přešel místnost k Melvinovi. Postavil se před něj tak blízko, až se jejich těla skoro dotýkala. Chvíli se díval Melvinovi do očí. Melvin zase jemu.

„Vy tomu nerozumíte,” řekl Melvin. „Tohle je terapie…”

Richie ho trefil levou rukou na špičku brady. Byl to krátký úder, ale Melvin spadl přes stůl, vrazil do židle a poslal ji přes celou místnost. Dopadl na podlahu. Měla jsem tak silný pocit úlevy, jako bych ho udeřila sama. Richie klesl k zemi, opřel se o obrubu krbu a mnul si kloubky, nespouštěl přitom oči z ostatních dvou mužů. Melvin ležel nahý na podlaze a vypadal žalostně. Začal sténat.

„Dám vám peníze,” řekl Beals. „Mám spoustu peněz.”

Richie se na něj díval.

„Mám spoustu peněz,” řekl Beals.

Clay sevřeným hlasem řekl: ,Já taky. Dám vám peníze, jenom nás nechte jít.”

Richie se na mě podíval. „Chceš jejich peníze?” zeptal se.

„Ne.”

„Budu vypovídat,” řekl Beals. „Vím o Johnovi všechno. Řeknu vám to.”

„To on tohle všechno spískal,” řekl Clay. „Loď se asi začíná potápět,” řekl Richie. „A krysy utíkají,” řekla jsem.

„Můžu vám říct všechno,” řekl Beals.

Pořád jsem ještě držela v ruce pistoli, přešla jsem k Melvinovu stolu, zvedla telefon a vytočila jsem číslo, které jsem si pro tuhle chvíli zapamatovala.

„Budete mít příležitost,” řekla jsem.

Telefon někdo zvedl při druhém zazvonění. „Oddělení vražd.”

„Detektiva Meyera,” řekla jsem. „Normana Meyera.”

70

Potřebuju tu dneska večer zůstat,” řekla jsem Richiemu, když jsme se vrátili k němu do bytu a dost dlouho jsme se vítali s Rosií, takže se už uklidnila a ležela na pohovce. Jistě,” řekl.

„Nevadí to kvůli Carrie?”

„Než se tohle vyřeší, dali jsme si s Carrie pauzu.” Stáli jsme u velkého okna a dívali se na přístav. Po černé hladině tiše plula nějaká hlídková loď s modrým svědem na zádi. „Proč?”

„Protože tys potřebovala pomoct.”

Já s tebou nechci spát,” řekla jsem.

„Mám tady pokoj pro hosty,” řekl Richie.

„Neznamená to ale, že s tebou nebudu chtít spát nikdy.”

Já vím,” řekl. Jak se cítíš?”

„Zranitelná… špinavá… vylekaná… naštvaná.”

„To jsem si myslel.”

„Mám pocit, že bych chtěla zůstat schoulená do sebe, rozumíš? Jako šnek.” „Ano.”

Přístavem proplouval tanker s nákladem vysokým pět poschodí a mířil ke skladištím na Mystic River.

„Když jsem tam tak ležela, po injekci, nevěděla jsem, jestli se můžu hýbat. Rozumíš. Musela jsem zůstat ležet bez hnutí, ale nevěděla jsem, jestli až to přestanu předstírat…”

„Šel jsem hned za tebou,” řekl Richie. „Byl jsem v té místnosti na konci schodiště. S uchem přitisknutým ke zdi.”

„Slyšels něco?”

„Tebe, jak křičíš.”

Otřásla jsem se. „A kdybys mě neslyšel?”

„Tak bych tam dorazil za osmadvacet minut.”

Oba jsme mlčeli. Tanker pomalu plul. Byl daleko, tichý a plul jako něco velkého a strašidelného po skoro nehybné vodě. Richie mi položil ruku kolem ramen.

„Vypadáš jako Meg Ryanová,” řekl. „A máš víc kuráže než strejda Felix.”

Cítila jsem, jak se trošku třesu, jako by mi bylo chladno. Bylo mi chladno.

„Sedni si se mnou a s Rosií na pohovku,” řekla jsem. Jasně.”

Sedla jsem si a položila si Rosii na klín. Richieho rameno se dotklo mého. Objal mě kolem ramen. Tiskla jsem k sobě Rosii. Nějakou dobu jsme mlčeli.

„Bez tebe bych to nezvládla,” řekla jsem.

„Ale zvládla. Však jsi to i zvládla. Zkompromitovala jsi je a pistoli jsi měla vytaženou dřív, než jsem tam vešel. Já už je jenom natočil.”

„A praštils doktora Melvina.”

„A praštil jsem doktora Melvina,” přikývl Richie.

„Nevím, jestli jsem tě potřebovala, abys je zkrotil. Možná ne. Ale když jsem tam byla a on mi dal injekci, já ležela na pohovce a myslela jsem jenom na tebe. Pořád jsem opakovala tvoje jméno. Richie Burke. Jako zaklínadlo.”

„Vždycky je lepší mít nějakou jistotu,” řekl Richie.

„Nemohla bych tam vejít, aniž bych věděla, že jsi nablízku.” „Taky jsi nemusela.” „Co tím myslíš?”

„Třeba bys mohla, kdybys musela.” „Hrozně jsem se bála,” řekla jsem. Já taky,” řekl Richie. „O mě?”

„Nevěděl jsem, co mě tam čeká.” „Ale bál ses o mě?” zeptala jsem se. „Konkrétně.” Richie v temném pokoji pomalu přikyvoval. „Že tě zklamu,” řekl. „Bál jsem se, že tě zklamu.”

71

Spilce seděl na podlaze u Melanie Joan a házel Rosii míč. Ro-sie se honila přes celý velký obývací pokoj, klouzala za míčem, zvedala ho, běhala zpátky, pouštěla míč před Špikem a on jí ho zase házel.

„Co bude tedy teď?” zeptala se Melanie Joan. „No,” řekla jsem. „Pokusili se mě paralyzovat chemickou látkou.”

„I když jsi nebyla zcela bezbranná?”

Jejich úmysl byl držet mě proti mé vůli. To je protiprávní. Obnažili se přede mnou. To je protiprávní. Byl mi podán lék proti mé vůli. To je taky protiprávní.”

„A co ty vraždy? Jak dokážete ty vraždy? Nebo že se pokusili zabít tebe?”

„Policie a státní návladní se pokusí získat někoho z nich na svou stranu,” řekla jsem. Jak to?”

„Dohodnou s ním, aby vypovídal proti ostatním.” „Bude to fungovat?”

„Tihle chlapi mi nepřipadali jako moc zásadoví,” řekla jsem. „Budou se chtít dohodnout s Johnem?”

„Ne.”

„Takže půjde do vězení.”

„Po tom všem, co na něj Beals s Clayem prásknou?” zeptala jsem se. „Bude za mřížemi tak dlouho, že ho můžeš rovnou pustit z hlavy.”

„Nepustí ho na kauci nebo tak něco?”

„To těžko,” řekla jsem. Je to muž obviněný ze dvou vražd. Zůstaneme ale s tebou, dokud to nebude jisté.”

Spike ze země řekl: „Takže moje dny tady jsou sečteny, co?”

„V zásadě ano,” přikývla jsem.

„A znamená to, že můžu přestat házet tomu posranýmu čoklovi ten oslizlej balon?” řekl Spike. „Pst, nebo tě uslyší,” řekla jsem. „Stejně nedá pokoj,” vrtěl Spike hlavou. Znovu poslal míč po koberci. „Můžu být sama,” řekla Melanie Joan. Jak jen budeš chtít,” řekla jsem.

Melanie Joan se zamračila. Já nevím, jestli to chci,” řekla.

„Nemáš se už vůbec čeho bát.”

Já vím, ale víš, bála jsem se něčeho tak dlouho…”

„Že se toho nemůžeš zbavit,” řekla jsem.

„Hm.”

„To přejde.”

„A uvidím tě ještě někdy?” zeptala se Melanie Joan. „Nebo Spika?”

„Samozřejmě,” řekla jsem. Jsme přece kamarádi, ne?” „Ano.”

„A kamarádi se vídají,” řekla jsem.

Melanie Joan řekla: „Špiku?”

„Když mě nebudeš osahávat,” řekl Spike.

Melanie Joan se usmála.

„To je krutá podmínka,” řekla.

Já vím,” opáčil Spike.

Rosie před něj položila míč. Nehodil jí ho. Zvedla ho a znovu ho pustila.

Ježíši,” řekl a znovu poslal míč přes koberec.

„Mám strach,” řekla Melanie Joan.

„Možná bys měla zajít za psychiatrem,” nadhodila jsem.

„Tam ten můj strach ale vznikl,” namída Melanie Joan.

„Tak to ber, jako že vyženeš čerta ďáblem.”

72

Seděla jsem s doktorem Copelandem v jeho ordinaci. „Všichni tři,” řekla jsem. „Stáli v půlkruhu kolem mě, chichotali se a ukazovali mi pinďoury.” Copeland přikývl.

Já bych se na jejich místě hanbou propadla. A oni? Kdepak. Takhle se chovat před kamarády…”

„Možná tam ti kamarádi byli právě důležití,” řekl Copeland. „V jednotě je síla?”

„Možná šlo o způsob, jak se k sobě vzájemně sexuálně přiblížit.”

„Myslíte, že si chtěli jeden druhému ukázat pinďoury? A já byla jenom záminka?”

„To je trošku zjednodušené,” řekl Copeland. „Většina činů je motivována více než jen jednou pohnutkou. Ale muži s poda-čovaným homosexuálním nutkáním souloží se stejnou ženou, protože jim to připadá jako zprostředkované naplnění.”

„Takže kdyby ti tři souložili se mnou, bylo by to tak říkajíc, jako by souložili spolu.”

„Aspoň symbolicky,” přikývl Copeland.

Přemýšlela jsem o tom. Copeland klidně čekal.

„A co jeho lékařská praxe?” zeptala jsem se. „On nepůjde do vězení?” zeptal se Copeland. „Půjde. Určitě. Ale když se dostane ven dřív, než by měl, bude smět zase praktikovat psychiatrii?”

„Myslím, že můžeme zajistit, aby už nesměl,” řekl Copeland. „Dobře.”

Znovu jsme mlčeli. Copeland byl znovu trpělivý. Času dost. Když se k tomu nedostaneme tentokrát, tak příště. Pokud nějaké příště ještě někdy bude.

„To, co jsem udělala, bych nikdy nemohla udělat,” řekla jsem, „bez Richieho pomoci.”

Copeland přikývl.

„Pouto mezi vámi je velmi silné,” řekl. „Ano,” řekla jsem. „Že je to tak?”

„Nevím, kam to povede, ale očividně jste spolu stále propojeni.”

To jsem si myslela odjakživa. Teď jsem to měla potvrzené, orazítkované. Seděla jsem tiše a dívala jsem se na ty oči ze všech perspektiv. Byly to velké hezké oči, ano. Přikývla jsem, spíš sama pro sebe než kvůli Copelandovi.

„Melanie Joan se s tím ještě nevyrovnala,” řekla jsem.

Copeland znovu naklonil hlavu.

Jestli se mi ji k tomu povede přemluvit, vzal byste ji?”

„Ano,” řekl. „Pokud si přeje za mnou přijít, ať mi zavolá.”

„Nevím, jestli ji přemluvím, aby vám zavolala. Mohla bych to domluvit a přivést ji?”

„Pokud se necítí na to, aby zavolala,” řekl Copeland, „těžko se bude cítit na to, aby přišla.”

„Že by se před námi objevovalo další klišé?”

Usmál se. Zaplavil mě vítězný pocit.

Je to tak,” řekl. „Pokud o pomoc nestojí, nemůže ji dostat.” „A kdyby vám zavolala, byla by to první známka odhodlání.” „Ano.”

„Dobře,” řekla jsem. „Mám na ni naléhat?” „Copak jste to ještě neudělala?”

„Udělala.”

„Pak už ví, co si myslíte.” „A je to na ní.” „Ano,” přikývl Copeland. „A co když nepřijde?”

„Pokud to skutečně potřebuje, tak přijde,” řekl Copeland.

Pomalu jsem přikývla. Všechno, co říkal, znělo tak rozumně, až jsem se divila, že mě to nenapadlo. Na druhou stranu totéž platilo i o Melvinovi, když jsem byla Sonya Burkeová.

„Víte, co je celkem k smíchu?” zeptala jsem se.

Naklonil hlavu, trošku zvedl obočí a čekal.

„Když jsem chodila k doktoru Melvinovi a věděla jsem, že znásilňuje a možná i vraždí, přesto mi pomáhal objevovat věci

0 mně samotné.”

„To, že je zvrácený, neznamená, že není schopný,” řekl Copeland.

„To ne, ale…”

Jste taky velmi bystrá a máte dobrou intuici,” řekl Copeland. „Umíte používat hlavu.”

„Když jsem sem přišla, nemyslela jsem, že se dostaneme

1 k tomuhle,” řekla jsem. „Myslela jsem, že vás seznámím s tím, jak to dopadlo s Melvinem, a zeptám se, jestli byste chtěl pomoct Melanii Joan.”

„A určitě jste tyhle důvody i měla,” řekl Copeland.

„Už jsme se o tom bavili.”

„Ano.”

„V pozadí jsou potíže s mými rodiči,” řekla jsem.

Copeland se usmál a řekl: „To je tedy výjimečné.”

Pak si poposedl a podíval se na hodinky.

„Musíme končit?” zeptala jsem se.

„Bohužel ano,” řekl Copeland.

Jsem objednaná na tuhle dobu i příští týden?”

„Ano.”

„Asi bych měla přijít,” řekla jsem.

„Asi ano,” řekl Copeland. „Popovídáme si,” řekla jsem.

Na to, že byl leden, nebyla venku moc velká zima. Pod paprsky zimního slunce tála tenká vrstva sněhu. Po stromech lezly veverky. Podívala jsem se na nebe. Bez mráčku.

Cestou domů jsem telefonem zkontrolovala záznamník.

Máte jednu novou zprávu.

„Sunny, tady Tony Gault. Jsem ve městě, ve Four Seasons, a marně přemítám, co s volným večerem. Nenapadá tě něco?”

Znovu jsem si poslechla vzkaz a usmála jsem se. Spolehlivý tedy nebyl. Ale nudný taky ne. Nejvyšší čas rozšířit své aktivity, vyjít vstříc novým podnětům. Dát Tonymu druhou šanci. A když se ukáže, že to nemá smysl… na zábavě přece není nic špatného.