Robert B. Parker

Vyprovokovaná vražda

1

Naposled jsem měl co dělat v Port City v roce 1989. Tehdy si mě najal jeden důležitý softwarový magnát, abych mu přivedl zpátky manželku, která mu utekla s nějakým rybářem jménem Costa. Nevěřili byste tomu, ale jmenovala se Minerva, a já zjistil, že je to docela prima ženská. Žila na pobřeží v takové chatrči s oním Costou a ten, pokud ryby nebraly, což bylo většinou, pracoval pro místního lichváře jako výběrčí. To ho vedlo k přesvědčení, že je zdatnější, než ve skutečnosti byl, a jednou se to taky prokázalo. Pobyl si pak pár dnů v nemocnici, ale Minerva ho odmítla opustit. Nakonec jsem usoudil, že přes všechny jeho nedostatky to s ním má lepší než s tím důležitým magnátem a vypoklonkoval jsem se. Pracháč mi odmítl zaplatit. A jelikož já mu zase odmítl sdělit, kde je jeho žena, pokusil se mě připravit o licenci. Později jsem se doslechl, že šel potom sám do Port City, odkud ho vykopl místní policejní šéf, bývalý příslušník státní policie, jménem DeSpain, který —jak mi bylo jasné — místu vládl přesto, že má svého starostu a městskou radu. O pár let později jsem Minervě volal, abych se poptal, jak se vede, ale už tam nebyli. Nikdy jsem nezjistil, kam odešli.

Teď jsem tedy zase jel tím městem, tentokrát se Susan, pršelo jen se lilo, studené cákance narážely pravidelně na přední sklo. Nic se tam nezměnilo. Město leželo v dolíku, celé se svažovalo ostře dolů k přístavu. Kdysi to býval rybářský přístav a v jedné době mělo dokonce textilní průmysl. Ale po válce se továrny přestěhovaly víc na jih za levnější pracovní silou. Teď tam kromě podniků na zpracování ryb nebylo nic. Rybí pach halil celé město. V době prosperujících továren žili jejich majitelé v pěkných federalistických domech nahoře nad městem na Cabot Hillu, aby necítili rybí zápach a aby se nemuseli příliš často setkávat s rybáři, zaměstnanci továren a námezdními dělníky, kteří ryby kuchali a krájeli. Ti všichni žili dole pod nimi podél pobřeží. Bohatí založili malou uměleckou školu s pěknými dotacemi na studium jejich dětí. Hráli golf a tenis, jezdili na koni a na dvanáctimetrových plachetnicích vyplouvali z jachtařského klubu v Sippican Point severně od města, kde byla voda ještě modrá a kde se za jasných dnů třpytily sluneční paprsky na hřebenech drobných vlnek.

Když přestaly továrny fungovat, společnost na Cabot Hillu se zapo-tácela, ale dolů nesestoupila. Pevně se sevřela, převzala rybí průmysl, nepřišla o své bohatství a přijala mezi sebe pár intelektuálů. Všichni obklopili uměleckou akademii jako trosečníci potopené lodi obklopují bóje. Na Cabot Hillu byla škola pro místní děti a obchodní středisko z cihel a prkenného obložení, kde jste si mohli koupit dovezené oděvy značky Brie a Armani. Dvě prodejny alkoholických nápojů, jedno kino a soukromá bezpečnostní policie, projíždějící ulicemi v modro-žlutých autech. Co si člověk může víc přát?

Jediný důvod, proč jsme jeli do města dolů, byla Divadelní společnost v Port City, v níž byla Susan členkou správní rady. Divadlo mělo různé vazby na místní uměleckou akademii. Umělecký ředitel divadla byl zároveň jejím pedagogem a akademie divadlo finančně podporo-vala. A Cabot Hill poskytoval divadlu většinu obecenstva. Divadlo hrálo už patnáctou sezónu hry mně nesrozumitelné a z neznámých důvodů prosperovalo uprostřed zatlučených výloh zrušených obchůdků a odložených aut, kam jsme právě mířili.

„Jak to, že jsi ve správní radě zrovna tady toho divadla?“ zeptal jsem se Susan.

„Jediné, co mě o to požádalo,“ vysvětlila mi.

„A proč chceš být v jeho správní radě?“

„Vždyť víš, že mám divadlo ráda, a takhle jsem mu blíž.“

„Doufám, že tu nehodláš dělat kariéru!“

„Ne. Jednak už by na to bylo trochu pozdě, jednak mě baví dělat cvokaře. Ale strašně mě těší být aspoň takhle okrajově do divadelního života zapojená“

Vítr od severovýchodu, od moře, hnal déšť proti nám. Vždycky jsem tam uvažoval o tom, že spojení kopců a oceánu produkuje víc srážek v Port City než kdekoli jinde v Massachusetts. Nikdo sice do-sud moji teorii nepodpořil, ale já se jí držel. Protože pršelo nepřetržitě a víc, než mohly vzít stírače najednou, cákance deště se vždycky mezi jednotlivými pohyby stíračů třepetavě zatřpytily.

„A co tam děláš?“ zeptal jsem se.

„Myslíš ve správní radě? Sháním peníze, zvyšuju přísun financí a hlavně propůjčuju serióznost veškeré správě divadla.“

„Neříkej mi, že tu děláš politiku!“

Susan se usmála: „Ale tak to je!“

Už jsme byli na druhé straně Cabot Hillu, pod námi město přitisk-nuté k nábřeží vypadalo v dešti půvabněji, než jsem si pamatoval. Mí-jeli jsme policejní vůz zaparkovaný u křižovatky. Uchichtl jsem se: „Za touhle čárou straší!“

„Je to jasná demarkační čára, viď?“ doplnila Susan moji myšlenku.

„Je vůbec bezpečné sem jít večer do divadla?“

„Vždycky tu je pár lidí od té soukromé policie. A kdo se bojí jet až dolů, může zaparkovat na kopci u nákupního střediska, odkud jede soukromý autobus akademie až sem dolů.“

„Ale ty pravděpodobně neparkuješ nahoře a nepoužíváš autobus?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„A proč mě to napadlo?“

„No, přece…“ Susan dodala svým slovům náležitý tón důstojnosti, „jako členka správní rady parkuju hned u divadla.“ Poslední slova už zase měla její obvyklý tón.

„Tohle je podivuhodné místo!“ dodal jsem.

Susan jen pokrčila rameny.

Za křižovatkou začínalo jiné Port City. Po obou stranách ulice stály tříposchodové činžáky tak těsně u sebe, že by člověk těžko prošel úz-kou cestou mezi nimi. Na svazích hnala voda z okapových rour před sebou kupy smetí. A kde svah končil, tam byly kanály ucpané a ulice byla plná hlubokých louží, z nichž mnohde voda přetékala až na chodníky. V deštivém počasí byly ulice liduprázdné, jen tu a tam bylo vidět starší Číňany na krytých verandách, choulící se do šedivých šatů, kouřící a dívající se do mokré ulice. Přejeli jsme kolem jedné z opuštěných továren, obehnané rezivějícím drátěným plotem, prohnilé nákladní plošiny se propadaly, prkna zdvižných vozíků hnila na parkovišti s popraskaným asfaltem, plným rozbitých lahví a prázdných plechovek od piva. Všechny viněty na nich byly vybledlé do uniform-ního žlutavého odstínu. V minulostí se občas někdo pokusil přestavět rozlehlé cihlové haly k jinému účelu. Ale peníze přicházely shora z Cabot Hillu a investoři investovali jen do toho, co jim umožňovalo zůstat v centru. Nad nepoužívanými vchody visely oprýskané tabule řemeslnických dílen, textilních butiků a krámků s mléčnými výrobky i obchodů se starožitnostmi, a sesouvaly se věkem a vlhkem. Továrny zůstaly prázdné.

„Vypadá to tu strašně!“ komentovala Susan.

„A dřív tu sladce zpívali ptáci,“ ocitoval jsem básníka.

Vždycky po několika blocích byl malý, jen chabě osvětlený obchů-dek s čínským nápisem ve výloze. Na jednom rohu se krčil pod dešt-níkem nějaký stařec v černém čínském kostýmu a prodával cosi z papírové krabice, kterou měl položenou u nohou. Pokud jsme viděli, neměl žádné zákazníky. Na ulici nebyli psi, ani hračky, ani děti. Žádné školní autobusy. U chodníků neparkovaly žádné automobily. Jen občas bylo vidět prázdný pozemek, jinde zrezivělou kostru auta zbaveného všeho, co se dá prodat. Všechno prosáklé vodou pod přívalem deště, úzké, chatrné, mokré. Všechno prožívalo pomalý, ponurý proces záni-ku.

„Proč je tady tolik Číňanů?“ zeptala se Susan.

„Nevím, jak k tomu došlo, ale začali se tu objevovat s rybím prů-myslem. A další následovali a tak jejich počet narůstal. Jsou nesmírně pracovití. Spousta jich tu je ilegálně — a tak si na nic nestěžují. Dávají si pozor na odboráře a na pracovníky v oblasti bezpečnosti práce a spokojují se se mzdou, jakou jim kdo dá.“

„A to se líbí jejich zaměstnavatelům!“ dodala.

Na nábřeží jsme zahnuli doleva na Ocean Street. Tam už nebyli Číňani, tam žili rybáři v jednopatrových domcích, mezi nimiž bylo trochu prostoru. Ale ani tady nevyvolával déšť optimističtější myšlen-ky, nic, co by naznačovalo nějaký lepší, čerstvý vítr. I tady se všechna ta voda snášela jako morová nákaza na přikrčené nepevné domky, nacpané k potměšilému oceánu, na němž se mastné vlny vzdouvaly proti kládám rybářských mol. Jediná barevná skvrna, kterou jsem za-registroval poté, co jsme sjeli s kopce, bylo granátově červené dopravní světlo, které se objevovalo v nepravidelných intervalech ve fádní šedi.

2

Demetrius Christopholous, umělecký ředitel Divadelní společností v Port City, už na nás s koktejlem v ruce čekal v hale čínské restaurace Wu nedaleko divadla. Susan nás představila. Christopholous se rozhlédl po hale, která měla vypadat jako miniaturní most přes malý rybníček uprostřed místnosti. Na zadní stěně byla namalovaná sopka.

„Majitel je v naší radě,“ poučil mě Christopholous.

„Toje čínská sopka tamhle na té zdi?“ zeptal jsem se.

Christopholous se zasmál: „Já myslím, že to má být Vesuv. Původně tu totiž byla pizzerie.“

„Aha, šetrnost!“

Lhostejně se tvářící číšník mi přinesl pivo a pro Susan sklenku červeného vína.

„Tak jste dneska taky přišel do divadla?“ zeptal se mě Christopholous.

„Ano. Susan říkala, že vás někdo sleduje.“

„Chcete to hned vyřídit, viďte — i když mě mrzí, že se tím musíme zabývat, je to tak nechutné! Ale proto jste tady, že?“

„Jsem tu proto, že mě Susan pozvala.“

„Trvá to pár týdnů,“ pokračoval Christopholous. „Nejdřív jsem si myslel, že je to jen moje bujná fantazie. Člověk čte pořád v novinách o nebezpečích naší doby. Ale brzy mi bylo jasné, že mě sleduje nějaký člověk.“

„Můžete mi ho popsat?“

„Vždycky v černém, v noci, a drží se v určité vzdálenosti. Střední výška, střední postava. Obličej vždycky stíní klobouk.“

„Jaký klobouk?“

„Se sklopenou střechou.“

„Nikdy jste se k němu nepřiblížil?“

„Ne. Abych byl upřímný— bál bych se.“

„Nedivím se vám,“ uklidnil jsem ho. „Hrozil vám někdy nějak?“

Christopholous zavrtěl hlavou.

„Přiblížil se někdy on?“

„Nikdy.“

„Vyhrožování? Dopisy? Telefonáty? Neslušné náznaky?“

„Ne.“

„Víte o nějakém důvodu, proč býváš měl někdo sledovat? Nějaký nespokojený herec? Rozhořčený dramaturg?“

Susan na mě vrhla potměšilý pohled. Tím dramaturgem jsem se trochu vytahoval a ona to věděla.

„Umělecký ředitel divadelní společnosti musí dělat různá rozhodnutí, která se některým osobám nelíbí,“ vysvětloval. „To patří k jeho povolání. Ale nedovedu si představit, že by někdo takhle vyjadřoval svůj nesouhlas. A i kdyby to dělal, jaký by to mělo smysl?“

„Spousta lidí, kteří někoho sledují, má pocit moci,“ podotkl jsem.

Christopholous pozvedl obočí a pokrčil rameny: „Chtějí jenom to? Myslím ten pocit moci? Nebo si myslíte, že mi hrozí nebezpečí?“

„Nemůžu říct, že nejste v nebezpečí. Můžu jen říct, že vás zatím nic neohrozilo, a to je dobře. Ale nikdo z nás neví, co může následovat. Mluvil jste s policií?“

„Nemluvil.“

„Možná byste to měl udělat.“

„Jak mi můžou pomoct?“

„To záleží na tom, kolik mají lidí a jak jsou schopní. Mohli by například mít seznam takových osob a vy byste mohl někoho z jejich seznamu znát. A mohli by vám nabídnout nějakou ochranu. Mohli by třeba toho člověka zatknout.“

,Já bych… já bych radši, aby to zůstalo takhle… jen soukromou vě-cí.“

„Proč?“

„Já bych… víte, rád bych ochránil divadlo.“

„Hm.“

Chvíli jsme všichni mlčeli. Čekal jsem.

„A kromě toho nemám moc důvěru v naši policii,“ řekl posléze.

„Pořád tu šéfuje DeSpain?“ zeptal jsem se.

„Vy ho znáte?“

„Párkrát jsem se s ním už setkal. Jednou, když byl ještě u státní policie, a jednou — asi před pěti lety — když jsem tu měl nějakou práci.“

„Ano, je tu pořád náčelníkem,“ sdělil mi.

Bylo mi jasné, že se Christopholousovi nechce o DeSpainovi mluvit. Už jsem se o něm raději nezmiňoval.

„A co takhle nějakou nevyřešenou milostnou šarádu nemáte?“

Rád se chopil jiného tématu. Usmál se.

„Ne, většina takových záležitostí už je za mnou.“

„Nějaké bývalé milenky, které by se kolem vás motaly?“

Usmál se ještě srdečněji.

„Ne.“

„A co žárlivost?“

Christopholous se se smíchem podíval na Susan: „Na člověka jeho profese je neobyčejně taktní. Zeptal se tak, aby mi rovnou nepřisoudil určité sexuální sklony.“

„Ano: tvrdý, ale citlivý,“ přisvědčila Susan.

„A jsou tedy nějací žárlivci?“

„Nejsou. Kéž by byli!“

„Dlužíte někomu nějaké peníze?“

„Splácím auto. Pravidelně.“

„A co byste chtěl, abych pro vás udělal?“

„Abyste chytil toho špeha,“ řekl Christopholous stručně.

„Fajn.“

„Myslíte, že ho chytíte?“ zeptal se ještě.

„Samosebou — jeho nebo ji,“ specifikoval jsem. Nemám předsudky vůči žádnému pohlaví.

3

Divadelní společnost v Port City měla své sídlo v někdejší hale nějakého kostela na východním konci špinavé ulice nazvané Ocean Stre-et. Za halou bylo parkoviště a za parkovištěm už přístav, kde voda opalizovala na olejnaté hladině a kde se rozeřvaní rackové snášeli v houfech k hostině na páchnoucích zbytcích ryb na místech, kde se nakládaly. Budova kostela teď poskytovala přístřeší i několika podiv-ným butikům a kavárnám, obchůdkům prodávajícím divadelní zají-mavosti. Hlavní síň kostela, která bývala taky používána jako prostor pro společenské dýchánky s občerstvením, renovovali na divadelní sál, jehož hlediště mělo tři sta padesát sedadel. Christopholous nás opustil a zmizel dveřmi k jevišti a do zákulisí.

„Musíme tu zůstat?“ zeptaljsem se Susan.

„Pochopitelně! Jsem členka rady, nemůžu sem přijít, popít s umě-leckým ředitelem a před představením odejít.“

„Ale já klidně můžu.“

„Ale ty neodejdeš, protože mě miluješ a chceš být se mnou,“ připomněla mi Susan.

„Aha! A o čem je ta hra?“

„To zatím nikdo neví.“

„Ani herci nevědí, o čem to je?“

„Nevědí,“ podívala se na mě téměř rozpačitě.

„Herci že by nevěděli, o čem toje?“

„Ne.“

„A co pan režisér?“

„Lou říká, že hra nemusí být vždycky o něčem.“

„Jak dlouho to bude trvat?“

„Čtyři a půl hodiny i s přestávkou,“ usmála se na mě povzbudivě a dodala: „Je prý to velice polemické.“

„Toje fajn. Jen aby se nepoprali,“ vyjádřil jsem další obavy.

Zase se na mě usmála tím svým podmanivým úsměvem, schopným spustit na moře tisíc lodí a spálit hradby Tróje. Vyzvedli jsme u pokladny vstupenky a šli dovnitř. Byla tam spousta lidí z Cabot Hillu, všichni určitě znali svůj rodokmen až k Britským ostrovům. Vypadalo to tam jako na schůzi cabotské umělecké akademie. V městě, kde žije padesát procent obyvatel portugalského původu a padesát procent Číňanů bylo divné, že v divadle byli samí Yankeeové.

„Už dávno jsem neviděl pohromadě tolik Anglosasů, snad od konference republikánů,“ podivil jsem se.

„Na republikánské konferenci jsi v životě nebyl,“ upozornila mě.

„Nikdo mě tam nikdy nepozval,“ zalitoval jsem.

Světla zhasla, hra začala. Na jevišti se objevovali muži jako ženy a ženy oblečené jako muži, běloši se začerněnými tvářemi a černoši s nabíleným obličejem, vystupoval tam rabín jménem O Leary a kněz jménem Cohen. Jejich jména jsem znal proto, že byla napsaná na vel-kých reklamních tabulích, které měli herci na sobě během prvního jed-nání. Někdo tam byl v přestrojení za psa a neustále říkal „mňau“.

Dialog sporý, herci se pohybovali po jevišti s prkennými gesty, v pravidelných intervalech se zastavovali v semknutých seskupeních a při tom za scénou nějaký hlas zlověstně recitoval cosi, co znělo jako moderní adaptace slavné knihy Tak pravil Zarathustra.

Když to tak šlo už hodinu, Susan se ke mně naklonila a zeptala se šeptem:

„Co si o tom myslíš?“

„Je to těžkopádné a navzdory tomu neproniknutelné,“ vyslovil jsem svůj momentální dojem.

„Je to dost těžké,“ dodala.

Hlavní postava měla na sobě šaškovský oděv rozdělený vertikálně na dvě půlky. Jedna byla vysloveně ženská, druhá přesvědčivě muž-ská. Sestoupil/a na jeviště se slovy adresovanými přímo obecenstvu: „Jsem Tiresias. Stařec samá vráska.“

Otočil/a se a díval/a se na jinou postavu v jakémsi trojhranném kostýmu, která stála na jevišti vlevo. Najednou spustil orchestr a on/a začal/a zpívat:

„Štěstí v lásce, štěstí v lásce,

hlavně že máš štěstí v lásce“

Herec přestal zpívat a zároveň bylo slyšet jakési nepříliš hlasité klapnutí zezadu z hlediště. Poznal jsem ten zvuk okamžitě. Orchestr pořád hrál doprovod. Herec tiše ustoupil o krok dozadu a kostýmem mu začala prosakovat červená skvrna. Když mu poklesla kolena, vyrazil jsem úprkem na jeviště. Spadl dozadu na prkna s nohama zčásti složenýma pod sebou. Obecenstvu to ještě nedošlo. Ostatní herci na okamžik znehybněli, pak jedna vysoká herečka s načerněným obličejem skočila a padla na kolena vedle něho. V tom okamžiku užj sem byl u nich.

Ve všech vstupních místech na jevišti už stáli lidi. Zařval jsem na-jednoho: „Zavolejte 911! Řekněte, že byl postřelen!“

Hledal jsem mu puls a nemohl ho najít. Zaklonil jsem mu hlavu a zkusil dýchání z úst do úst.

„Umíte masáž srdce?“ zeptal jsem se.

Zavrtěla hlavou. Jemně jsem ji odstrčil a začal jsem stlačovat a uvolňovat hrudník. Předek košile už se lepil krví. Jak jsem postupoval, objevil se mi u hlavy pár tmavých nohavic a mokasíny od Allana Ed-mondse bez ponožek.

Nahoře řekl nějaký hlas: Já jsem doktor.“

„Prima, převezměte ho!“

Křikl na někoho: „Přineste mi něco, ručníky, něco takového!“

„Puls je?“ zeptal se mě.

„Ne,“ odpověděl jsem.

Natáhl ruku, vzal hercovu paži a zkoušel najít puls, chvíli mu držel zápěstí a čekal. Pak přinesli nějaké ručníky a on řekl: „Přestaňte s tím na chvíli.“

Přestal jsem. Doktor roztrhl předek hercovy košile a otřel mu hruď složeným ručníkem. Objevila se malá střelná rána, přesně před srdcem. Okolí rány bylo mírně vzduté a krev se valila, sotva ji stačil stírat.

„Do prdele!“ řekl, přeložil ještě jednou ručník a položil ho na ránu.

„Chtělo by to led a položit ho na něco rovnýho,“ mumlal si doktor více méně pro sebe. „Srdeční masáž zvýší krvácení, ale jestli se ještě srdce nechytlo, je už mrtvý.“

Při nadýchnutí jsem stačil poznamenat: „Kulka bude přímo v srdci. Soudě podle místa rány.“

„Pravděpodobně,“ přisvědčil doktor. „A je to všecko nanic.“

Chvíli přemýšlel, pak pokrčil rameny. „Děláme, co nejlepšího mů-žeme.“

„Nechytí se,“ potvrdil jsem.

„Je mi to jasné,“ přisvědčil lékař.

Ale masírovali jsme dál, zdálo se to nekonečné —ještě dlouho po tom, co už s námi nebyl, dlouho po tom, co si ještě všichni mysleli, že bude žít.

Přijela sanitka a její lékař převzal naše zbytečné úsilí. Vstal jsem. Trochu se mi točila hlava a všiml jsem si, že hlediště je dosud plné a naprosto tiché. Herci stáli kolem nás v nehybném kruhu. Susan taky přišla na jeviště a u orchestřiště stála pěkná černovláska s velkým prstenem s diamantem a snubním prstenem. Zřejmě čekala na lékaře. Dorazili i dva místní policisté. Jeden mluvil do svého mobilu. Za chvíli tu bude policajtů fůra.

„Má nějakou naději?“ zeptala se Susan.

Pokrčiljsem rameny: „Má díru do srdce.“

Podívala se na doktora a ten pokýval.

„Není to můj obor,“ ozval se, „já jsem chirurg z ortopedie. Ale řekl bych, že je mrtvěj od okamžiku, kdy dopad na zem.“

Podíval jsem se na vysokou herečku stojící u nás, tu s tím směšným černým make-upem. V obličeji měla prázdný výraz a oční panenky zvětšené.

„Jste v pořádku?“ zeptal jsem sejí.

Zavrtěla hlavou. V tom okamžiku dorazili další policisté. Unifor-movaní, kluci z laborek a detektivové. Poznal jsem DeSpaina.

„Vás já znám,“ oznámil mi.

„Spenser,“ pro všechno jsem mu řekl svoje jméno, „jak se máte, DeSpaine?“

„Vyjste pracovával v kanceláři prokurátora v Middlesexu.“

„To už je dávno. Teď dělám soukromě,“ sdělil jsem mu a on pokývl.

„Něco jste tu dělal před pěti nebo šesti lety,“ pokračoval DeSpain. Pak se podíval na doktora.

„A kdo je tohle?“ zeptal se.

„Steve Franklin. Byl jsem v hledišti. Jsem lékař.“

DeSpain jen kýval. Byl vysoký, blond a měl jasně modré oči, které vypadaly, jako by neměly vůbec žádnou hloubku.

„DeSpain,“ představil se. Jsem šéf místní policie. Přežije to?“ „Sotva,“ řekl doktor.

DeSpain se zase podíval na mě: „Tak mi o tom něco řekněte!“ „Vystřeleno jednou. Zezadu z hlediště. Střílejícího jsem neviděl. Podle zvuku a vstupního otvoru dvaadvacítka, možná nějaká terčovnice. Mistrovský zásah. Přímo do srdce.“

„Vrah asi zná anatomii,“ přidal doktor. „Většina lidí neví, kde přesně srdce je.“

„Dobrej střelec, zná anatomii,“ opakoval si pro sebe DeSpain. „Hergot, to už ho skoro máme.“

Odešli jsme z divadla hodně pozdě a odvezli jsme domů Christopholouse. Bydlel v prvním poschodí domku pro dvě rodiny blízko čínského tržiště, naproti rybozpracující dílně.

„Pomůžete nám s tím?“ zeptal se mě, když jsem mu zastavil před domem.

„S tou vraždou?“

„Ano.“

„Ale když mám chytat vašeho stíhače…“ namítl jsem.

„Myslíte, že to nějak souvisí?“

„Nenávidím náhody,“ vyhnul jsem se přímé odpovědi.

„Já myslím, že… že ta vražda má přednost,“ mínil Christopholous.

„A chcete vědět, kolik si počítám?“

„Myslel jsem… my totiž žádné peníze nemáme… doufal jsem, že jako přítel divadla… ?“

Podíval jsem se na Susan. „Můj obvyklý honorář?“ zeptal jsem se ti-še.

„Zdvojnásobím ho,“ navrhovala.

„Dobrá,“ uklidnil jsem Chrisopholouse. „Budu se dívat, dokud nebudete u dveří. Až budete uvnitř, zamkněte. A jestli bude chtít někdo k vám, přesvědčte se nejdřív, komu otvíráte.“

„Myslíte, že mi hrozí nějaké nebezpečí?“

„Jo, páchne to tu po něm,“ rozhlédl jsem se. „V kolik hodin chodíte ráno z domova?“

„Obvykle tak v devět. Cestou se zastavím na kávě. Do divadla při-cházím kolem desáté.“

„Pošlu někoho, aby vás vyzvedl, ohlídal vás a zjistil, jestli vás ně-kdo sleduje. Bude to pravděpodobně černoch zhruba mé velikostí, ale ne tak pěkný,“ zavtipkoval jsem.

Christopholous kývl. Zaváhal, pak pokrčil rameny a vystoupil z vozu. Díval jsem se za ním, jak jde do schodů ke vchodu, vstupuje a zavírá dveře. Za chvíli se rozsvítila světla za okny napravo od vchodu do domu. Rozjeli jsme se.

Cestou domů řekla Susan: „Kolik že dělá tvůj obvyklý honorář?“

„Dvě noci s tebou.“

„Takže dvakrát tolik, to máme čtyři,“ počítala. „Splatné do třiceti dnů?“

„To by bylo normálně. Ale při zdvojnásobení se platební lhůta zkracuje na polovinu.“

„Takže čtyři noci rozkoše ve dvou týdnech, ano?“

„Ano.“

Když jsme projížděli prázdnou temnotou severního Bostonu, mlčeli jsme. Ale za chvíli se Susan zahihňala: „Vyděrači!“

„Myslím, že si účtuju málo.“

„Řekla bych, že dost,“ vysvětlila mi. „Ale stejně bys tolik dostal.“

„Já vím.“

4

Většina lidí večeřících U Pudinku nikdy neviděla nikoho, kdo vy-padá jako Hawk. Výška přes dva metry, váha sto osm kilo, v pase ne-celých pětasedmdesát. Ten den byl jednobarevný. Černá kůže, černé oči, černý oblek, černá košile, černá kravata, černé boty. Hlava ohole-ná.

„Tady to vypadá tak cambridžsky, až z toho dostávám husí kůži,“ otřásla se Susan.

„Ty taky máš z Cambridge husí kůži?“ obrátil jsem se na Hawka.

„Úplnou kopřivku!“

Jídelna byla asi deset metrů vysoká a tmavě zelené stěny byly zdobené plakáty Klubu Hasty Pudding z počátku devatenáctého století. My seděli venku na střeše kryté zahrady.

„Možná si myslíte, že to tu znesvěcuju?“ zeptal se Hawk.

„Nejsme tak úzkostliví,“ uklidnila ho Susan. „Loni tu večeřel keň-ský diplomat,“

Hawk se usmíval.

„Nesměj se,“ varoval jsem ho. „Všechno to tu pokazíš.“

Susan stále na někoho mávala.

„Vy tu děláte starostu?“ zeptal se jí Hawk.

„Skoro,“ připustila.

Přišla servírka a zapsala si naši objednávku.

„Takže tvýho Řeka nikdo nesleduje,“ referoval Hawk. „Jsem mu v patách od momentu, cos mi volal.“

„Myslíte, že vás dotyčný mohl vidět?“

Hawk na ni zíral, jako by mluvila hotentotsky.

„Promiňte,“ omlouvala se.

„To je vlastně fakt,“ připustil Hawk, „mohl se o mně doslechnout!“

„To by ale znamenalo, že patří k divadlu nebo aspoň k někomu blízko Christopholouse,“ uvažoval jsem nahlas.

„Hm. Nebo ta vražda všecko zpřevracela a dotyčný se vylekal,“ přidal další možnost Hawk.

„Nebo si ho Christopholous vymyslel.“

„Nebo ji,“ doplnila Susan.

Oba jsme pokyvovali.

U našeho stolu se zastavili mladí manželé s dítětem v náručí.

„To je moje přítelkyně Diane,“ představila nás Susan, „a její manžel Denis a jejich dcera Lois Helen Alksninis.“

Hawk natáhl prst a holčička se ho chytla.

„Větší jméno než dítě!“ smál se Hawk. „Co je to za jméno?“

„Hrozně dlouhé,“ připustil Denis a Hawk se smál ještě víc. Lois Helen se ho pustila. Odešli ke svému stolu.

„Mluvil jsi s tím policistou?“ zeptala se Susan.

„S DeSpainem? Jo. Byl jsem u něj dneska ráno.“

„DeSpain?“ podivil se Hawk. „Ze státní? Velkej, blond, kamenný voči?“

,Jo, jenomže teď je náčelníkem v Port City.“

„Port City je voražený město,“ řekl Hawk.

„To vím.“

„DeSpain je voraženej chlap,“ řekl Hawk.

„To je náhoda, co?“

Kolem našeho stolu přešel k východu hubený, sportovně vyhlížející muž v modré bundě. Pozdravil Hawka mírným kývnutím, které Hawk zopakoval. Susan chtěla vědět, kdo to je.

„Hall Peterson,“ informoval ji Hawk. „Dělá pro mě nějaký investice.“

„Investice, Hawku?“ podivila se Susan. „Vy mě nepřestanete udi-vovat!“

„Nikdy!“

„Zavražděný se jmenoval Craig Sampson,“ zachraňoval jsem Ha-wka a podíval se na Susan. „Co o něm víme?“

„Asi jednačtyřicet, dvaačtyřicet,“ spustila Susan. „Svobodný, z chudé rodiny. Nikdy nestudoval na žádné vyšší škole. Dělal jen ve-černí hereckou školu, bezplatně na základě GI Billu, protože sloužil jako voják, nevím, jak se tomu teď říká. Pracoval různě — pro doda-vatele potravin, v úklidové firmě, maloval byty. Bydlel v New Yorku v příšerném bytě o jedné místnosti. Dělal prostě všechno možné, co můžeš dělat, když se chceš stát hercem a nemáš na to. Nakonec se přihlásil do konkurzu do Divadelní společnosti v Port City a dostal to.“

„To je všechno?“

„Nic moc, viď?“ potvrdila Susan souhlasně a Hawk dodal: „A víc nebude.“

Susan přikývla. Hawk i já jsme mlčeli. Kolem zahrady rostly stromy a sahaly až k nám. Zábradlí zdobily různé rostliny. Nad námi žádná střecha. Budilo to dojem, že sedíme někde v přepychové zahradě soukromého domu, ačkoli ve skutečností šest metrů pod námi bzučelo Harvard Square. Nad hlavou na trámové konstrukci byla připevněná světélka, třpytící se jako hvězdy, které se tam náhodou zachytily. Nad nimi už byla jen nekonečná tma. Podíval jsem se přes stůl na Susan. Měla oči skoro tak hluboké jako prostor nad námi. A já měl, jako vždycky, když jsem se na ni díval, pocit, že se dívám do věčnosti. Ne-byl bych se divil, kdyby se k nám byl náhle snesl Peter Pan a udělal ze mne mladíka.

„Chceš, abych dále dělal toho Řeka?“ zeptal se mě Hawk.

„Christopholouse, ano.“

„A když uvidím stín, mám ho popadnout…“ mrkl na Susan. „Nebo ji?“

„Bylo by prima si s ním popovídat… nebo s ní.“

„A co budete podnikat vy?“

„Susan a já jdeme na recepci a schůzi správní rady divadla,“ vysvětlil jsem mu.

„Takže vy se budete mít líp!“

„Chceš cihlou do nosu, Hawku?“ zeptaljsem se slušně.

„No jo, vy se budete mít!“ opakoval Hawk.

Susan zvedla oči k nebi: Jedna a půl miliardy mužskejch na téhle planetě a já večeřím se dvěma provokatéry!“

Donesli nám předkrm. Susan překrojila steak z tuňáka na dva díly a jeden dala stranou na talířek určený na chleba. Hawk ji pozoroval.

„Úlitba linii?“ zeptal se naprosto věcně.

„Ano. Mám na sobě asi dvě kila hnusnýho sádla navíc a chci se ho zbavit.“

Hawk to okomentoval jen svým: „Hm.“

Ale Susan mu vysvětlila: „Vy to možná nevidíte, ale je to tak.“

Hawk mrkl na mě.

Já jsem si taky nevšiml, a to jsem detektiv s dlouholetou praxí.“

„Vážení, uvědomte si, kde jsme,“ upozornila nás. „Taky bych vás mohla dát zatknout pro sexuální obtěžování.“

„A já vás obžaluju z rasové netaktnosti,“ hájil se Hawk.

„Ano,“ dodala Susan, „to by bylo nejlepší. A pak spojíme své síly proti společnému utlačovateli.“

Oba se otočili ke mně.

„Bílému muži,“ dokončil jsem za ně.

5

Našli jsme Christopholouse nahoře v zasedací síni, kde už žíznivě pluli kolem stolů s nápoji členové rady a pozvaní hosté.

„Prosím vás, říkejte mi Jimmy,“ požádal mě Christopholous. „Je to anglicky Demetrius. Nechci se za každou cenu držet svého etnického původu.“

„Stejně každý pozná váš původ podle příjmení,“ namítl jsem.

Usmál se: „Člověk dělá, co může. Díky, že jste mezi nás přišel. Vašeho černého muže jsem neviděl.“

„Ale on viděl vás,“ ujistil jsem ho.

„Opravdu? Tak je asi velice nenápadný.“

„Totéž se dá říci o vašem špehovi. Ani stopa po něm!“

„Možná že ho ta hrůza zastrašila,“ hádal Christopholous a pak se obrátil k Susan, aby jí složil poklonu: „Susan, záříš jako obvykle.“

„To ta schůze rady! Vždycky mě tak vzruší!“

„Není divu,“ usmál se a už se obracel ke starší ženě v květovaných šatech a vzal obě její ruce do svých. Pokročili jsme se Susan kousek dál.

„Prožíváme těžké chvíle, Dodie!“ slyšeli jsme, jak šveholí Christopholous. „Ale ty záříš jako vždycky!“

Byli jsme nad divadlem v místnosti určené pro schůze, kde se před zahájením zasedání podávalo občerstvení. Bylo tam narváno: členové rady, členové hereckého souboru, ředitelé, režiséři, jevištní výtvarníci, důležití hosté jako já a mezi tímto davem se s podnosy obratně pohybovali mladí číšníci v bílých košilích se širokými šerpami kolem pasu a nabízeli jednohubky. Všiml jsem si vysoké herečky, která onehdy stála u Craiga Sampsona. Usmál jsem se na ni a ona odpověděla kývnutím.

„Jak se jmenuje ta ženská?“ zeptal jsem se Susan.

„Jocelyn Colbyová.“

Vzal jsem si pivo u baru před oknem. Na stěnách kolem dokola vi-sely plakáty z minulých představení: dva muži s mečem v alžbětinském oděvu, jen částečně oblečená žena připoutaná k židli, obrysy dvou lidí s hlavami těsně vedle sebe osvětlenými zezadu a zarámovanými obrov-ským bílým úplňkem, na černém pozadí bílá koňská hlava s nozdrami rozšířenými a divoce planoucíma očima. Na každé stěně visely v několika řadách. Byly různé a přece působily stejně: nezapřely, že se jedná o divadelní plakát. Myslel jsem na to, dokud jsem nevypil pivo. Pak jsem se přestal v duchu zabývat kategorií a rozličností divadelního plakátu a místo toho jsem uvažoval, jestli si nemám dát ještě jedno pivo. Rozhodl jsem se pro.

„Chodí herci vždycky na schůze rady?“ vyzvídal jsem, když jsem ukořistil další pivo. Snažil jsem se láhev držet zlehka, aby mi neztep-lalo.

„Obvykle jich tu je pár, aby si s nimi členové rady poklábosili. Dneska jich tuje výjimečně hodně.“

„To kvůli mně?“

Susan se usmála: „Když ty přijdeš, je to vždycky událost, nemys-líš?“

Jakási mladá žena s načesanými vlasy se postavila přímo přede mne: na své poprsí byla zřejmě nesmírně hrdá.

„Susan,“ pronesla, „to je on? Musím se s ním seznámit. Není ná-ramný?“

Susan se jen usmívala a představila nás. Dověděl jsem se, že to je Deirdre Thompsonová.

„Jste členka divadelního souboru?“ zeptal jsem se jí.

„Ano. Ale uvažuju, že po sezóně půjdu do Los Angeles. Nosíte s sebou zbraň?“

„Jen ze setrvačnosti,“ odpověděl jsem. „Když je se mnou Susan, tak ji nepotřebuju.“

Deirdre se podívala na Susan a s náležitým gestem pronesla: „Dobře sis vybrala, Susan. Je to kus chlapa.“

Pak se otočila, vmísila se do davu a šla si sehnat něco k pití.

„Myslíš, že si na mě dělá zuby sexuálně?“ optal jsem se pro jistotu.

„To si můžeš být jistý!“

„A to proto, že jsem kus chlapa?“

„Nikoli. Prostě proto, že jsi mužský.“

Pohnuli jsme se do tlačenice, abychom našli prostor, do kterého bych se vešel. Cestou mi Susan představovala: „Myra a Bob Kraftovi — stadion ve Foxboro. Jane Burgessová, pracuje se mnou v Mt.Auburn. Rikki Wu, v její restauraci jsme chvíli v úterý večer seděli.“

„V restauraci mého manžela,“ opravila ji Rikki Wu. Já nemám pro obchod vlohy.“

„Ani je pravděpodobně nepotřebujete,“ vmísil jsem se do hovoru, abych taky něco řekl.

„Jste velice laskav,“ splatila mi mou poklonu. „Jsem ráda, že se konečně setkávám se Susaniným tajemným přítelem.“

Usmál jsem se. I Susan se usmála. A postupovali jsme dál.

Ptal jsem se, proč je jediná Rikki tak nastrojená. Susan chtěla něco říct, ale už mi představovala dalšího: „To je Dan Foley.“

„Jste tu sám?“ zeptal jsem se ho.

Zavrtěl hlavou.

„Škoda, chtěl jsem vás nasměrovat k Deirdre.“

Dan se vrátil k manželce a my jsme konečně dospěli až k bufeto-vému stolu. Byl tam garnátový koktejl, salát z černých fazolí, kuřecí saté, plátky studené svíčkové, rolády a humrové medailónky s avoká-dem.

„Utrpí moje důstojnost, když si pocamrám kravatu fazolovým salátem?“

„To rozhodně!“

„Ale na druhou stranu,“ dodal jsem, „možná že budou tak nadšeni tvým tajemným přítelem, že mi mou nevychovanost odpustí.“

„I to je možné.“

Jedli jsme. Přesněji řečeno, členové rady se cpali, já jedl a Susan unipovala. A když už nebylo čím se cpát, co jíst, ani co unipovat, za-čali se členové rady usazovat kolem velkého stolu a schůze začala. Herci a ostatní přítomní stáli opřeni o zeď.

„Všechny vás vítám,“ začal Christopholous a chvíli počkal, až se všichni utiší. „Původně jsme měli na programu seznámení s finančním rozpočtem na podzimní období.“

Všichni mlčeli. Jeden muž s červeným obličejem vypadal, jako že usíná.

„Ale vzhledem k té hrozné tragedii, která se stala tento týden, dovolil jsem si původní program odložit a pozvat sem na dnes večer všechny členy naší velké divadlení rodiny, abychom si o té události pohovořili. Mnozí z vás už se seznámili s naším hostem při recepci, ale pro ty, kteří ještě neměli tu možnost…“ Pokynul poněkud teatrálně směrem ke mně, ale nakonec… bylo nutné si uvědomit, že jsme v divadle.

„Pan Spenser je profesionální detektiv a svým způsobem patří do naší rodiny, neboť je to zcela vzácný přítel naší báječné předsedkyně finanční komise, doktorky Susan Silvermanové.“

Susan ke mně otočila oči a téměř neslyšně pronesla: „Prosím tě, nekomentuj to!“

„Pan Spenser k nám původně přišel díky Susan, a to kvůli určitému incidentu sledování. Dříve byl policejním detektivem, nyní má soukromou kancelář. A na moji prosbu svolil, že se profesionálně ujme vyšetřování této strašné záležitosti. Pane Spensere, možná byste mohl zahájit diskusi.“

Bylo to jako narážka. Zůstal jsem sedět.

„Nemáme co dělat s rutinní vraždou,“ byl jsem nucen nějak začít. „K vraždám většinou nedochází v naplněném divadle. To je jedna věc. Ale jestliže se ukáže, že tato vražda měla obvyklý motiv, totiž lásku a peníze, pak si s tím asi policie poradí lip než já. Mají na to lidi. Ale na druhou stranu mají i jiné případy. A jestliže se tohle nevyřeší rychle, ztratí policie eminentní zájem. Což mně se nestane. Já se mohu starat výhradně a jen o tento případ.“

Rikki Wu zvedla ruku. Vypadala asi na čtyřicet v těsných černých šatech, se safírovými náušnicemi, safírovým a diamantovým náhrdel-níkem a snubním prstenem, na němž se stkvěl diamant velký jak sto-dola. Make-up byl proveden velice odborně. Měla široká ústa a velké tmavé oči. A bylo jasné, že na sebe ohromně dbá.

„Prosím, madam.“

„Hrozí někomu z nás ostatních nebezpečí?“ zeptala se.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„A co s tím hodláte udělat?“

„Pokusím se toho vraha chytit.“

„Jak vám v tom můžeme pomoct?“ ptala se dál.

„Když mi řeknete všechno, co víte.“

„Já nevím nic,“ prohlásila.

Usmál jsem se na ni: „Nebuďte na sebe tak přísná. Měl Craig Sampson nějakou lásku?“

„Copak vím?“ podivila se.

Podíval jsem se na Chrisopholouse. Zavrtěl hlavou.

„Nějakou přítelkyni?“ Christopholous zavrtěl hlavou. „Přítele?“

„Nevím.“ Christopholous pokrčil rameny. Rikki Wu se zamračila. Mělo to na ni zřejmě moc rychlý spád.

„Nechápu, k čemu tyhle otázky. Myslíte si, že byl teplý?“

„Já se jen ptám.“

„A proč se ptáte na tohle? Co to má co dělat s jeho smrtí?“ „Ne-vím,“ snažil jsem sejí to vysvětlit. „Nevím, jestli byl nebo nebyl, nevím, jestli jeho sexuální život měl něco společného s jeho smrtí. Kdyby měl přítele nebo přítelkyni, mohl bych s nimi o něm promluvit. A jestli neměl ani jednoho ani druhého, rád bych věděl, proč to tak bylo.“

Rikki Wu statečně dál vedla svou: „Já si myslím, že vám do toho naprosto nic není.“

„Ale to se mýlíte, je! Vyšetřuju vraždu. Nevíme nic kromě toho, že byl zavražděn. Všechno ostatní musíme vypátrat a způsob, jak to vy-pátráme, je kladení otázek. Nemám žádná fakta, proto je hledám. A ptám se. Osmdesát, devadesát procent faktů, které získáte vyptáváním, je pravděpodobně irelevantní, ale neexistuje jiná cesta, jak se něco dovědět, kromě vyptávání.“

„Ale já si myslím, že to děláte velice hrubým způsobem.“

„Až budete mluvit s DeSpainem, pochopíte, že já jsem úplný Jascha Heifetz,“ opravil jsem ji. „A co peníze? Měl dluhy? Měl spoustu pe-něz?“

Nikdo nic neříkal, neměli mi co říct.

„Fetoval?“

Rikki Wu už toho měla dost: „To je nestoudné!“ vykřikla. Obličej jí zrudl a obočí se zkrabatilo do nádherného podmračení. Pochopil jsem, že tento výraz jí bezpochyby zajistil diamanty, které měla na sobě.

„Ubohý Craig byl oběť, a vy se tu chováte, jako by on byl viník.“

„Proboha, Rikki,“ vmísila se do věci Susan. „Lidi jsou obvykle vražděni z nějakého důvodu. A ten důvod má velice často něco společného se sexem a penězi.“

„Ale mně se to nelíbí!“ odsekla Rikki.

Její skvostný dolní ret se mírně vysunul dopředu, což byl pokyn, abych skočil přes stůl a lehl jí k nohám. Zkontroloval jsem stůl a a usoudil jsem, že je na to příliš široký.

Susan ještě řekla: „Ale Rikki, vždyť tebe se to netýká!“

Rikki se na ni vylekaně podívala: „Ale já si nepřeju, aby se o tom takhle mluvilo! Jimmy!“ obrátila se ke Christopholousovi.

Ten zíral někam do středně vzdáleného prostoru, přemýšlel možná o posledním dramatu wakefieldského mistra. Zaostřil pomalu pohled na Rikki a laskavě se na ni usmál: „Drahoušku, ty můžeš dělat, cokoli si přeješ.“

„Odcházím,“ oznámila.

„Ale Rikki,“ změnil Christopholous svůj názor. „Nedělej to. Všichni jsme z toho zničeni. Přineste někdo Rikki pořádnou sklenku šampaňského!“

Někdo jí podal sklenici. Bylo po bouřce. Rikki se na Christopholouse usmála, přijala svou pořádnou sklenku šampaňského a mlčky dala najevo, že to tedy na schůzi vydrží. Červenolící chlapík, který měl až dosud zavřené oči, vydal cosi jako zachroptění, když mu hlava prudce klesla dozadu. Udiveně se rozhlédl, aby zjistil, kde je. Pak nahmatal rukou svou sklenici šampaňského, v níž ještě nějaké víno zbylo, pozvedl ji a vypil do dna. Pak se pohodlně usadil a tvářil se, jako by věděl, o co jde. Byl to výraz, o který jsem se sám dost často pokoušel.

„Dobře,“ povzdechl jsem si. „Tak jinou otázku: o čem kčertu byla ta hra?“

Nastalo obvyklé ticho.

„Tohle není drzá otázka,“ vysvětlil jsem. „Vražda mohla nějak souviset s tou hrou.“

„To je směšné!“ ozval se Lou Montana, režisér, důstojný a zarůžo-vělý ve sportovním sáčku.

„Někdo zastřelí na jevišti herce, který má na sobě kostým klauna a zpívá Štěstí v lásce, a to je podle vás směšné?“ podivil jsem se.

„A jak vy jste na tu hru reagoval?“ dal mi Lou Montana výhružným hlasem otázku. Chudáci herci začátečníci! Ti z něj musí mít plné kalhoty, pomyslel jsem si.

„Připadalo mi to jako pompézní galimatyáš o tom, jak lidi vypadají a jací opravdujsou.“

„Umění není o něčem,“ unaveně mi vysvětlil Lou a dal do patřič-ných uvozovek předložku o. „Je to pohyb a řeč v prostoru a čase.“

„Děkuju.“

„Ani jsem neočekával, že byste tomu rozuměl,“ hodil po mně Lou.

„Já taky ne,“ vrátil jsem mu přihrávku.

A tak to šlo dál po celý zbytek večera. Členové rady byli nesmírně důležití a museli mi to náležitě dokázat. Naštěstí došlo víno, než mně došla trpělivost, a zasedání skončilo. Věděl jsem tolik, kolik jsem věděl předtím. Možná dokonce míň.

Když jsme šli k autu, drželi jsme se za ruce. Vlhká, liduprázdná ulice byla nekonečně hnusná v neúprosném pouličním osvětlení. Susan se ke mně s úsměvem otočila: „Nechceš radši jet nahoru tím bezpečným autobusem?“

„Jsem ozbrojený,“ odpověděl jsem. „Risknem to k autu pěšky.“ Jak jsme si vykračovali, Susan mě jemně trkla hlavou do ramene. Zaslechl jsem, jak se tiše směje.

„Co je ti k smíchu?“

„Co ten Jascha Heifetz?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny: „Někdy říkám Yehudi Menuhin.“

6

Christopholousova pracovna byla ze světlého dřeva a z holých červených cihel. Laminované stropní trámy, okenní rámy a podlaha ze širokých borových prken byly namořené na barvu plavého koně. Christopholous seděl za těžkým dubových stolem, který ladil s míst-ností. Byl oblečený do tvídového saka a z jeho kulaté opálené tváře s prošedivělými vousy zářilo zdraví.

„Omlouvám se za správní radu,“ začal.

„Chytrost nemusí být vždycky přední vlastností takové rady.“

Christopholous se usmál: „To je pravda. Ochota sehnat nebo daro-vat peníze je důležitější.“

„Důležitější zřejmě než cokoli jiného, řekl bych.“

Stále se usmíval, ale tentokrát při tom trochu zkřivil obličej.

„Umění je dneska velice prekérní záležitost. Reagan a Bush nás odepsali. A taky drahý Jesse Helms, který podezírá ženy, že všechny mají lesbické sklony.“

„Sponzoři ochabují, co?“

„Ve jménu šetření,“ vysvětloval. „Ale pořád podporují posraný ta-bákový průmysl, promiňte, že to tak říkám, přestože vyrábí hnusný jed, ale zato šetří peníze na umění.“

„To je proto, že v Severní Karolíně umění nepěstují.“

„Ano, to je ono. Ale dávají najevo, že si myslí, že se divadlo a další umění podobného druhu má podporovat samo. Pro živého Boha! I Shakespeara podporovali! Jestliže by divadelní a vizuální umění mělo být finančně soběstačné, pak by muselo být populární. Komerční umění máte v televizi. Hru jako Pravá levá byste na jeviště nikdy ne-mohl uvést, kdybyste neměl sponzory.

Usmíval jsem se.

„Já vím,“ pokračoval. „Říkáte si, žádná škoda! Abych pravdu řekl, ale na veřejnosti bych to popřel, mně se ta hra taky nelíbí. Ale je to pokus vyrovnat se umělecky s některými základními fakty života, a přestože je to provedeno dost neobratně, je to přeci jen pokus, který je nutné podpořit“

„Zvlášť když momentálně máte mezeru v plánu,“ doplnil jsem ho.

„Zvlášť v takovém případě, ano. Nejsem svatý. Kdybych byl měl k dispozici nějakou lepší hru, byl bych uvedl tu.

Snažím se vydělat si na sebe a taky, aby společnost na sebe něco vydělala. Snažím se, aby repertoár obecenstvo přitahoval, a vydělat tak peníze, aby to všechno fungovalo. To znamená, že musím uvádět věci, které se mi nelíbí, myslet si svoje a tolerovat ignoranty. Na druhé straně tu zase nedáváme Kočky v prodloužené sezóně.“

„Ale toje chvályhodné!“ usoudil jsem.

„Skutečné divadlo, jakékoli umění, vyslovuje kulturní trendy, které jsou jiným způsobem nesdělitelné,“ vysvětloval mi. „Umění provokuje kolektivní vědomí. Umění je pro blaho společnosti daleko nepo-stradatelnější než řízené rakety nebo Medicare. Víte, že anglické divadlo vyrostlo na raných náboženských rituálech?“

Už to s tím žvaněním přeháněl, se vší tou snahou najít nějaké finanční zdroje, a už mě unavoval. Ale patřil taky k solidním divadelním teoretikům ve světovém měřítku. Četl jsem několik jeho knih a ten styl, kterým teď mluvil, byl styl jeho knih.

„Velikonoční hra Quem queritis,“ doplnil jsem ho. Samozřejmě, zase jsem se vytahoval jako tehdy s tím dramaturgem. A zase to půso-bilo! Christopholous na mě vyvalil oči, jako kdybych se začal vznášet v levitaci.

„Vy jste zvláštní druh detektiva!“

„Přečtu spoustu věcí, když musím někde dlouho čekat,“ odbyl jsem ho. „Ale promluvme si trochu o té hře.“

„Pravá levá?“

„Ano. Když budete mluvit pomalu, snad vám budu rozumět.“

„Na to vám neskočím,“ oznámil mi. „Víte toho mnohem víc, než dáváte najevo.“

„Bylo by těžké toho vědět míň! Ale co myslíte, že v té hře vyvolává tolik nelibosti?“

„Zhruba řečeno,“ začal, „provokuje lidské předsudky. Nejen předsudky politické, rasové, nýbrž všechny předsudky. Jestliže se vytasíte se soucitnými předsudky o ženách či o černoších, zničíte je. Jestliže se vytasíte s nenávistnými předsudky o ženách a černoších, zničíte je. Ta hra provokuje lidi k tomu, aby zvažovali každou lidskou zkušenost přímo, bez historických mantinelů.“

„Ale historický rámec není neužitečný,“ namítl jsem.

Jistě. Ale Leonard by namítl, že musíte nejdřív strhnout zbytečnou nesolidní fasádu, a pak teprve začít stavět něco pořádného. Leonard O znechucuje kdekoho: světské humanitáře, fundamentalistické křesťa-ny, konzervativce, liberály, stoupence svobody, jednotlivce černé, bílé, ženy, muže, Židy, homosexuály, heterosexuály, bisexuály, stoupence hnutí Hari Krishna, prostě všechny.“

„Leonard je autor?“ optal jsem se.

„Ano.“

„Jmenuje se O? Jako O.Henry? Nebo jako výpověď pana O.?“

„To druhé!“

„Je to jeho skutečné jméno?“ podivil jsem se.

„Pochybuju.“

„Budu s ním muset promluvit,“ rozhodl jsem se.

„To může být zajímavé,“ uzavřel Christopholous.

7

Seděl jsem u DeSpaina v jeho pracovně policejní posádky, umístěné v pěkné čtvercové jednoposchodové cihlové policejní stanici v Port City. DeSpain byl bez saka a zbraň bez pouzdra ležela na psacím stole vedle telefonu.

„Ta mrcha mě vždycky dloubne do žeber, když se vopřu,“ vysvětloval.

„To je ta potíž s devítkama, nejsou pohodlný,“ projevil jsem pochopení.

DeSpain pokrčil rameny jako kůň, když si odhání mouchu. „Máte něco k vraždě toho Sampsona, nebo jste se sem přišel jen předvádět?“

„Doufal jsem, že něco budete mít vy.“

„Řeknu vám všechno, co vím,“ sliboval DeSpain. „Vrah byl pravděpodobně muž. Nemůžou se dohodnout, co měl na sobě, jedině jsou všichni zajedno v tom, že byl v černým. Měl cosi jako černou masku s vystřiženýma dírama pro voči. Přišel během představení a asi deset minut stál na kraji uličky. Lidi si mysleli, že patří do hry. Mohl mít terčovnici, ačkoli abych pravdu řek, svědkové nerozeznají kozu vod vozu. Všichni ale souhlasně tvrdí, že vystřelil jednou, schoval zbraň a odešel. Nikdo neviděl, kam jde. Doktor vyndal dlouhej projektil z dvaadvacítky.“

DeSpain zvedl svou zbraň a namířil mi přes rameno.

„Pic kozu do vazu! Totiž přímo do srdce.“

„Možná, že je to profesionální střelec,“ navrhoval jsem. „Třeba se s dvaadvacítkou vytahoval.“

„Kdysi to bylo v módě,“ uvažoval DeSpain. „Mafiáni používali dvaadvacítky.“

„Nebo to možná byla jediná zbraň, kterou sehnal.“

„Jo, a trefil se hned napoprvé!“

„Co víte o oběti?“ zeptal jsem se ho.

„Hele, my tu nejsme informační služba pro turisty!“

„Vždyť vám ksakru říkám všechno, co vím.“

„Řek jste mi hovno!“

„Ano, ale já víc nevím!“

DeSpain zavrtěl hlavou, jako že se diví, pomalým krouživým pohybem obrátil zbraň na stole, s prstem provlečeným lučíkem spouště.

„Nevím víc než vy. Studoval herectví v New Yorku. Hrál v něja-kých hrách, vo kterejch jsem v životě neslyšel v ňákých zapadákovech, vo kterejch jsem taky v životě neslyšel. Pak ho vzali tady. Samotář. Vyhejbal se konfliktům. A to je asi všechno.“

„Otisky?“

„Nikde se nezjistilo, že by mu je kdy brali.“

„A co si tedy o tom myslíte?“

„Myslím, že voba dohromady víme kulový.“ DeSpain si pořád hrál se zbraní na stole.

„Přece ho musel zastřelit kvůli něčemu!“ nevzdával jsem se naděje, že z něj přece něco dostanu.

„Obvykle to tak je,“ utěšoval mě.

„Ale tady ještě víc než obvykle. Když budete chtít někoho zabít, proč byste se měl nastrojit do černého a zastřelit ho zrovna na jevišti v narvaném divadle?“

,Já bych to tak neudělal,“ přiznal.

„To je ono! Ten někdo z toho zřejmě taky chtěl udělat divadlo!“

„A taky udělal,“ usmál se DeSpain svým širokým vlčím úsměvem. „Až na to, že nevíme, vo čem to divadlo je.“

„Chvíli tam stál… na co asi čekal?“ uvažoval jsem.

„Možná na to, až se Sampson pohne víc dopředu, aby ho měl líp na mušce,“ hádal DeSpain.

„Anebo čekal, až Sampson bude říkat přesně ty řádky, které říkal, aby tím jeho vražda dostala smysl.“

„Pro koho?“

„To nevím.“

„Já taky ne.“ DeSpain přestal otáčet zbraní a místo toho na ni zleh-ka bubnoval tlustým ukazováčkem.

„Ale mohlo to mít něco společného s těmi verši o lásce, co je zpíval, když dostal ránu.“

„Štěstí v lásce,“ dodal DeSpain.

„Tak jste taky už na to myslel!“

„Napadlo mi to,“ přiznal se.

„Takže by to možná pro milenku mohlo mít smysl.“

„Až na to, že žádnou neměl,“ zpochybnil DeSpain mou teorii.

„Pokud víte,“ dodal jsem.

„A vy víte vo nějaký?“ zeptal se mě.

„Ne.“

DeSpain předvedl své vlčí usmání: odhalil zuby a zapomněl do toho dát vřelost či humor. Zuby měl velké s nápadnými špičáky.

„Možná, že to je ňákej cvok,“ spřádal další teorii DeSpain. „Představuje si, že je Ninja, úkladný vrah. Koupí si lístek, vstoupí, navlíkne si masku, dodává si odvahy a střílí.“

„Tak proto tam stál těch několik minut? Aby si dodal odvahy?“

„Jasně! Pro některý lidi to není tak jednoduchý.“

„Máte seznam úchylů?“

„Samo.“

„Už se na to někdo podíval?“

„To až v nejhorším.“

„Tak už se do toho pusťte!“ radil jsem.

„Já už narval fůru čtverhranejch kolíků do kulatejch děr! Jenom se musí trochu přitlačit!“

DeSpain vzal revolver a točil s ním na ukazováčku jako kovboj ve westernu.

„Vyjste byl taky policajt,“ doplnil.

„Můžu se na ten seznam podívat?“

Stále ještě se zbraní v ruce se DeSpain natáhl k počítači na malém stolku za psacím stolem a zapnul ho levou rukou. Když se obrazovka vyjasnila, asi minutu ťukal na klaviaturu. Na obrazovce se pak objevil seznam jmen.

„Chcete to vytisknout, nebo si to přečtete z vobrazovky?“

„Vytiskněte to,“ požádal jsem.

DeSpain zapnul tiskárnu, zase něco vyťukal a už se seznam tiskl.

„Za pár let nebudete muset zvednout prst a tahle věc pro vás poruší všechny občanský práva podezřelýho,“ uvažoval.

Papír se vysunul z tiskárny, DeSpain ho vzal a podal mi ho. Ukázal na seznam hlavní revolveru.

„Tyhle vandráky je těžký honit. A seznam potřebuje doplnit,“ při-znával.

Kývl jsem.

„Jak něco zjistíte, koukejte sem hned nakráčet a sdělit mi to!“ naři-zoval mi.

„Jasně. Kdo ten případ dělá?’

„Já,“ řekl.

„A necháte si ho?“ zeptal jsem se.

„Jasně.“

„Jak něco zjistím, hned vám dám vědět,“ slíbil jsem mu.

„To bude fajn.“ DeSpain se podrbal za uchem hlavní revolveru. „My tady ve dne v noci bojujeme proti zločinu. Je to k posrání: ve dne v noci!“

„Za svobodu se platí věčnou bdělostí,“ řekl jsem a on zase vykouzlil ten vlčí úsměv. Snad už to u něj byl takový reflex. V tom úšklebku ani v očích nebyl žálný smysl pro humor. A oči měl tvrdé a ploché jako dva kameny, když poznamenal: „Jo, to je fakt!“

8

Stáli jsme před farmou, starou asi tři sta let, situovanou na dvanácti akrech asi pět kilometrů od středu Concordu, a čekali jsme na majitel-ku realitní kanceláře. Dům na své stáří nevypadal, ale nevypadal ani na moje. Základy byly zarostlé, vnější nátěr se loupal, okenní římsy byly vyschlé a samý puchýř. Půda se od domu mírně svažovala k potoku a přecházela v hustý vlhký lesík, kde listnaté stromy už žloutly. Nikde nebylo vidět ani stopy po lidské ruce.

Naše Perla obíhala ve stále se zvětšujících kruzích, nos u země, krátký ocásek vztyčený. Pokaždé, když oběhla celý kruh, přiběhla, postavila se před Susan s otevřenou tlamičkou a chvíli se na ni upřeně dívala. Susan ji pohladila a Perla odběhla na další okruh.

Osamělá modravá sojka zakroužila nad několika borovicemi, usadila se na trávník a s hlavou na stranu pátrala po červech. A protože žádné neobjevila, vzlétla a kroužila k nám. Pak se usadila na větvi červeného javoru. Jako většina ptáků se stále pohybovala, otáčela hlavu, třepala křídly, poskakovala na větvi a já nemohl pochopit, proč to dělá. Prav-da, ona si zase mohla o mně myslet, že jsem netečný lenoch, když se tak opírám o auto v poslední záři slunce vedle té úžasné ženské. Na modrou sojku je možné mít různé názory.

„Tak to je ten dům,“ poznamenala Susan.

„Bezvadný! Poté, co jsme se dohodli, že nemůžeme žít pohromadě, budeme si společně kupovat dům na venkově!“

„Ale taky jsme se dohodli, že můžeme trávit společně víkendy,“ připomněla mi.

„To je všechno proto, že mě rozptyluješ svými nekonečnými sexu-álními nápady!“ vyčítal jsem jí.

„Mně se nezdají nekonečné!“ namítla. „A od té doby, co jsem pro-dala tu chalupu v Maine, myslím na to, že bychom si měli koupit něco na venkově, s kouskem pozemku k oplocení, aby po něm naše holčička mohla běhat a vyhlížet si ptáčky.“

„Zdá se mi, že její instinkt ji spíš vede k vyhlížení čokoládových oplatek.“

Susan mě nevnímala: „A teď to místo máme. Je sešlé, takže bude zřejmě laciné. Pak ho dáš do pořádku a budeme sem na podzim jezdit na víkend, péct kaštany a vůbec si užívat.“

Když se na něco opravdu hodně soustředila, nevšímala si ničeho ji-ného. Jen někdy trochu mě.

„My si přece vždycky užíváme!“ podotkl jsem.

„Ano, to je pravda.“ A pak se zeptala: „Pokračuje to nějak v Port City?“

„Samozřejmě! Hawk sleduje Christopholouse a nikdo nesleduje je-ho a krásně jsem si popovídal s DeSpainem.“

„Ví něco?“

„Ne. Dal mi seznam psychopatů, ale není tam nic, co by mi mohlo pomoct.“

„Je vůbec k něčemu?“

„DeSpain? Hm, je to zřejmě dobrý policajt. Houževnatý.“

„Hodně houževnatý?“

„Někteří lidé si to myslí.“

„Houževnatější než ty?“

„Není kůň, na kterém byste nemohla jezdit, milá paní. A není jez-dec, který by nikdy s koně nespadl.“

„Dobrý Bože! Znamená to, že by mohl spadnout?“

„Znamená to, že možná jednou uvidíme,“ odpověděl jsem neurčitě.

„Co víš o Rikki Wu?“

„Rikki?“

„Ano, o Rikki. Není to možná důležité, ale zatím je to jediný tvor, který měl námitky proti mému stylu vyšetřování té vraždy.“

„Aha, ty myslíš tohle! Ale Rikki nemůžeš brát vážně!“

„Někdo ji určitě vážně bere. Kdyby dala do zastavárny ty šperky, co měla onehdy na sobě, koupila by za ně tenhle dům.“

Její manžel, Lonnie Wu, je velký pracháč a Rikki si prostě žije. Čínsko-americká princezna. Má pocit, že si může dělat nároky na všechno.“

„Třeba by sme ji měli představit naší Perle!“ navrhl jsem.

„Psí americké princezně?“ smála se Susan. „Rikki dává divadlu spoustu peněz.“

„A teď je dokonce členka správní rady! Můžeš mi s ní dojednat oběd?“

„Nejsem si jistá, že se bude chtít s tebou setkat.“

„Třeba by ses jí mohla zmínit, že jsem kus chlapa,“ smál jsem

se.

„Víš co? Pozvu ji na oběd s námi oběma a pak budu mít problémy s nějakým pacientem a ty vyřídíš mou omluvu.“

„Prima. Ale možná by kus chlapa taky zapracoval!“

„Rikki je příliš zaměřená sama na sebe, takže nemůže být koketa.“

„To se ukáže.“

„Ty si vážně myslíš…“ začala Susan, ale vtom se naše Perla dala do štěkání a skákala, protože právě dorazila majitelka realitní kanceláře v kaštanově hnědém stejšnu. Když vystoupila z vozu, Perla se k ní vrhla a vrazila jí hlavu mezi lýtka. „To je trapné,“ vyděsila se Susan.

Ale paní z realitní kanceláře se usmála a Perlu pohladila. Vůbec jí to nevadilo. Věděla, že Perla patří k nám.

„Potřebuje to spoustu oprav,“ ozvaljsem se.

„My radši říkáme, že to má velké možnosti,“ opravila mě.

„To věřím.“

„V této cenové skupině. V nižší cenové skupině bychom dali přednost výrazu kutilův ráj,“ vysvědovala dál.

„Ale ty přece máš takovou práci rád,“ podívala se na mě Susan.

„Pokud mě nikdo nehoní.“

„To už znám,“ usmála se.

I já se na ni usmál. Nejdřív jsem celým tím podnikem nebyl moc nadšený, ale její úsměv mě odzbrojil. A tak jsem se o hodinu později stal spolumajitelem velice velikého domu s ohromnou hypotékou a v místě, kde ostatní majitelé nemovitostí jezdí na koni a řídí stejšny.

Kdybych nebyl v podstatě hrdina, byl bych z toho asi poněkud nervózní.

9

Připadal jsem si jak u přijímacích zkoušek na vysokou školu. Celý den jsem seděl v zadní řadě prázdného hlediště a vedl rozhovory o Craigu Sampsonovi. Začal jsem ráno v osm s Leonardem O, který sám přišel vybírat v konkurzním řízení náhradu za Craiga. První věc, které jsem si všiml, byla jeho hladká tvář. Neměl žádné vousy. Ne že by byl tak důkladně oholený. Vypadal, jako že se vůbec holit nemusí. Vlasy měl řídké a spadaly mu až na ramena. Mluvil tenkým hlasem připomí-najícím slabé kozí mečení a hrozně rychle žvýkal žvýkačku. Připadal mi jako vyklešté-ný kůň nebo klisna.

Podali jsme si ruce. Jako by mě očima ani neregistroval a stisk ruky měl nijaký, jen se prsty mírně dotkl mé ruky.

„Nemám moc času,“ oznámil mi ihned, „musím celý den poslouchat herce, jak mrví moje verše.“

Když mluvil, nedíval se na mě. Těkal očima bez zřejmého účelu.

„Vyšetřuju Sampsonovu vraždu.“

„Vražda je nejkrvavější ze všech druhů kreativního umění,“ zarea-goval.

„Měl jsem spíš pocit, že to je destruktivní umění,“ namítl jsem.

„Smrt jednotlivého člověka může být destruktivní,“ vysvětlil mi O. „Ale naplánovat vlastní čin může být velké umění.“

„Těžko opakovatelné.“

O se zatvářil opovržlivě.

„Vy, tak jako mnozí jiní, chápete umění v nejužším možném pojetí,“ poučoval mě dál. „Jako muzejní umění.“

„Mám rád Normana Rockwella, vy ne?“ zeptal jsem se ho.

„Nebuďte směšný!“ Opět ten opovržlivý tón.

„Nemáte představu, proč by někdo chtěl zabít Craiga Sampsona?“

Jeho pohled mě minul. Jeho oči se nikdy nepodívaly klidně a viděl mě jen letmo, když o mě náhodou očima zavadil.

„Jistě je spousta důvodů! Neopětovaná láska, vášeň, žárlivost, po-mstychtivost, chtíč uspokojený násilným činem, politické důvody, peníze, chamtivost…“

Pokrčil rameny, jako by mi chtěl naznačit, že se dotkl jen několika povrchních důvodů.

„Pýcha, touha, nepřejícnost, nestřídmost, bažení po něčem zakáza-ném, neschopnost se realizovat,“ pokračoval jsem ve výčtu.

„Na to jsem už taky myslel. Ale nevíte o něčem méně obecném?“

„Znal jsem ho jen jako herce ve své hře. Nebyl dobrý herec. Ale ostatní, z nichž jsem vybíral, byli ještě horší.“

„V čem nejvíc nevyhovoval?“

„V projevu vášně. Říkal svá slova jako automat. Necítil emotivní rytmus, jemuž je jazyk podřízený.“

„To jsem si taky všiml,“ poznamenal jsem.

Oči Leonarda O rychle zamžikaly. Zažvýkal. „Největší tragedie pro dramatika je, že se jeho umění může projevit jen nástrojem herců. Dá se říci, že duše toužící hrát je příliš slabá na to, aby unesla břemeno umělcovy vize.“

„Hanbají!“ podotkl jsem.

Jeho oči zabraly prostor od jedné holé zdi ke druhé a přitom se mě krátce dotkly. Byly bledě modré a bez hloubky jako plech na koláče.

„Je v té hře něco, co by ukazovalo na důvod k vraždě a čeho jsem si třeba nevšiml?“ vyzvídal jsem statečně dál.

„Určitě,“ odpověděl mi O. „Moje hra hovoří k nejhlubším impulzům lidstva a provokuje nejhlouběji zakořeněné představy. Mizivá část lidí, která je schopná na ni adekvátně reagovat, se může cítit touto provo-kací velice ohrožená a očistný hněv je jedna z možných reakcí.“

„Spolu se soucitem a hrůzou,“ dodal jsem. Už už se na mě skoro podíval, ale včas se zarazil a stočil pohled na stěnu. Velmi rychle za-žvýkal.

„Ohrožoval vás někdy někdo?“

„Být člověkem znamená být ohrožen,“ citoval Leonard O. Měl hu-bený krk a tomu, kdo by ho chtěl uškrtit, by nedal moc práce.

„Můžete mi o tom říct víc?“ požádal jsem ho.

„O hrozbě lidstvu?“ Zavrtěl smutně hlavou. „Ale vždyť vám o tom vyprávím ve svém celoživotním díle!“

„A máte na mysli nějaké určité hrozby určitým lidem?“

A opět pokrčil rameny a zavrtěl hlavou, jako by ho moje otázky unavovaly.

„Sledoval vás někdy někdo?“

O se prudce zaklonil, aby dal najevo údiv. „Prosím?“ pravil.

„Byl jste někdy sledován, pověsil se vám někdy někdo na paty, chodil za vámi někdy někdo jako stín?“

O se téměř usmál: „Nanejvýš snad anděl smrti.“

„A kromě něho, nebo ní, nikdo?“

„To je divná otázka, proč se na to ptáte?“

„Jsem divný člověk, dávám divné otázky. Tak co, sledoval?“

„Samozřejmě ne.“

Chvíli jsme seděli mlčky a dívali se na sebe. O zpracovával žvýkačku s takovou rychlostí, jako by ji hodlal za pár vteřin totálně zlik-vidovat.

„Teď se zeptám něco já vás, Spensere,“ řekl najednou. „Rozuměl jste vůbec něčemu v mé hře, když jste ji viděl?“

„Vlastně ano, O — rozuměl jsem té Tiresiově pasáži, kterou jste ukradl Eliotovi.“

V okamžiku pochopení mu na hladké bílé tváři vykvetla vyděšená červeň. Vstal.

„Já nekradu. Vzdal jsem mu svůj hold.“

„Jistě, to se vždycky tak říká.“

10

Deirdřino poprsí bylo stejně agresivní jako tehdy na recepci a totéž se dalo říci o ní samotné.

„Konečně sami,“ vzdychla, když si sedala.

Mohlo jí být pětadvacet, měla velké modré oči, spoustu ticiánových vlasů, hodně načesaných. Tmavozelené elastické leginy hrály duhovými barvami. Ohromné šedivé tričko jí sahalo skoro ke kolenům. Na přednici mělo nápis New York Giants.

„K tomu nám dopomohla smrt Craiga Sampsona.“

„Ach, promiňte,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem znevažovat něco tak strašného.“

„Pochybuju, že by to teď Sampsonovi vadilo,“ uklidnil jsem ji.

„Ale můžete mi o něm něco říct?“

„Bylo to fajn, že tu byl,“ vykládala. „Víte, on se vyznal.“

„V čem?“

„Prosím?“

„V čem se vyznal?“

„Víte, co myslím: byl starší než my. Znal spoustu divadel v New Yorku a hrál na zábavních parnících a v různých podnicích a báječně se s ním o tom povídalo.“

„Měl podle vás někdy nějaké problémy?“

„Craig? Byl chytrý: do ničeho nestrkal nos, zbytečně nežvanil a hleděl si svého.“

„Milostný život?“

„Teplý nebyl, to vím určitě. Ale v divadle na tom stejně ani tak moc nezáleží. Ale jinak nevím. Byl prostě normální.“

„Měl nějakou přítelkyni?“

„Rozhodně nikoho v souboru. Nevím proč. Vždyť měl tolik příleži-tostí, ale nevypadalo to, že by měl o některou z nás zájem.“

„A mimo soubor?“

Deirdre seděla na židli trochu natočená bokem s nohama pod sebou. Bylo těžké si představit, jak se do té pozice dostala, ale vypadalo to dobře, a tak jsem usoudil, že to není náhodné.

„To vám nepovím. Víte, většina z nás se tady mimo soubor s nikým moc nestýká. Myslím v Port City… fakticky.“

„A Craig jezdil hodně pryč? Do Bostonu? Do New Yorku?“

„Nevzpomínám si. Většinu času všichni pracujeme. Párkrát jel do New Yorku, když se tady zrovna nehrálo, a dělal nějaké reklamy podle toho, co říkal.“

„Jakého druhu to byly reklamy?“

„To nevím. Já se na televizi nedívám. A sama nemám o reklamu zájem, nechci to dělat. Ale Craig říkal, že jsou ty peníze dobré.“

„Měl na to nějakého agenta?“

„Nevím.“

„Agenturu nebo něco podobného?“

„Nevím.“

„Jak sehnal ty reklamy?“

„Ani to nevím. Nemohlo toho být moc. Protože tu a tam odjel a za-se přijel a říkal, že dělal reklamní snímky. Není to decentní se na tyhle věci moc vyptávat.“

„Jen já smím, že?“ obrátil jsem to zase všechno v žert.

„O, vy děláte všechno decentně,“ pochlebovala s laskavou ironií.

„To je dar!“

Usmála se na mě. Zářilo z ní její já, spokojenost s vlastním tělem, radost, že je sexy, láska k povolání, optimistický pohled na budoucnost — byla mladá jako mladé beaujolais.

„A co vy si tedy myslíte? Máte už nějaké stopy?“

„Ještě ne.“

„Máte hodně případů, kdy je těžké se něčeho chytit?“

„Lidé mě většinou nevolají, pokud celou věc rychle vyřídí policie. Ale většinou nejsou případy složité. Spíš je někdy složité se rozhodnout.“

„Jak to myslíte?“

„Že někdy vím, co kdo udělal, ale nejsem si moc jistý, co bych s tím měl udělat já.“

„A co uděláte v takovém případě?“ zeptala se.

„Mám dvě možnosti. Buď jednám podle instinktu založeného na zkušenosti, nebo udělám, co mi poradí Susan.“

Deirdre se zase usmála.

„Ale vy si podle mého moc radit nenecháte!“ Vypadala, jako by se vlnila, aniž se pohnula: „A stane se vám někdy, že vůbec nic nezjistíte? Myslím, jestli někdy nemáte vůbec ponětí, kdo to udělal?“

„Vyřeším všechny případy, které dostanu,“ odpověděl jsem.

„Některé z nich prostě trvají déle a nejsou ještě hotové.“

Deirdre mi zatleskala.

„Bezvadně řečeno!“

„Dík! Možná že si to dám jako reklamu do Zlatých stránek!“

11

V apartním bílém pršiplášti zdobeném dešťovými kapkami, v ruce mokrý deštník, který vypadal spíš jako čínský slunečník, vplula Rikki Wu do restaurace svého manžela. Napadlo mě, že tam vstoupila jako na jachtu. Chlapík u pokladny vyskočil, vzal od ní kabát a deštník a zmizel s nimi. Mému kabátu předtím nevěnoval pozornost nikdo, proto jsem si ho přehodil přes opěradlo židle. Rozhlédla se po místnosti, aby objevila, kde sedí Susan. Restaurace byla skoro prázdná. Možná to bylo tím deštěm. Anebo většina lidí v Port City prostě neobědvá. Její pohled se svezl po mně a dál, pak se vrátil a zůstal.

Vstal jsem. Přešla ke mně.

„Paní Wu,“ pozdravil jsem.

„Kde je Susan?“

„Musela zůstat u pacienta,“ vysvětlil jsem jí.

Podržel jsem jí židli, aby si mohla sednout. Vypadala rozpačitě.

„Takže jen my dva?“ zeptala se.

„Ano, ale udělám všechno možné, abych vás pobavil za dva.“

Rikki Wu se tvářila nejistě, ale sedla si.

Než z toho místa kdysi udělali pizzerii, byl to obchod s oknem na ulici. Teď dali na okna záclony z bílého papíru, vypadaly jako tahací harmonika. Za záclonami byla okna zamlžená teplým vlhkem. Číšník nám přinesl čaj a zůstal vedle nás tiše stát. Vlastně to bylo, jako by si jí lehl k nohám, pokud by to bylo vestoje možné. Aniž se na něj podívala, řekla mu něco hrozně rychle čínsky. Uklonil se a zmizel.

„Doufám, že vám to nevadí,“ obrátila se ke mně. Řekla to tónem, který znamenal, že je jí jedno, jestli mi to vadí nebo ne. „Dovolila jsem si objednat pro oba.“

„Nevadí,“ ubezpečil jsem ji.

Pozoroval jsem, jak se ve své důstojnosti smiřuje s faktem, že je se mnou sama. Usmála se na mě. Vjejím úsměvu byl spiklenecký tón. Z Rikki Wu dýchal sex. Byl jsem si skoro jistý, že je rozmazlená, ego-centrická a povrchní. Možná i krutá. Určitě ji jiní lidé nezajímali. Ale sex z ní čišel. Miluje sex, potřebuje ho, chce ho víc, než je většina lidí schopná jí dát a během styku je jím naprosto pohlcená. Po spoustu let jsem něco takového hledal, příležitostně i našel, takže jsem to poznal. Bylo to jasné. Byl by to s ní zážitek, ale jen tak jednou za měsíc.

„Takže,“ ozvala se, „tady jsme.“

„S ospalýma očima a zívajíce,“ zarecitoval jsem. „Hleďme, jak se připozdívá.“

„Vy jste ospalý?“

„Jsou to slova písně. Občas mě takové věci napadají.“

„Zajímavé.“

Přišel číšník, postavil před nás velký talíř vybraných dim sum a s úklonou odešel. Rikki mi jich pár položila na můj talíř.

„Děkuju. Znala jste Craiga Sampsona dobře?“

„Ani ne.“

„Onehdy se mi zdálo, že ho chcete chránit.“

„Obdivovala jsem ho, jeho práci. Byl to dobrý herec. A nelíbil se mi podtext vašich otázek.“

Mluvila anglicky perfektně, spisovně. Čínsky s číšníkem mluvila taky plynně, ale nemohl jsem to posoudit, leda jen to, že to bylo velmi rychlé.

„Je mi líto, že jsem se tak musel ptát. Vy jste se narodila tady?“

„Myslíte v Port City?“

„Ve Spojených státech.“

„Ne, narodila jsem se v Tai-pei.“

„Takže angličtinu jste se učila jako druhý jazyk.“

Usmála se. „Ano. To je zvláštní, že se o takové věci zajímáte.“

„Ale mluvíte anglicky, jako by to byla vaše mateřština.“

„Ano, ale mluvím tak i kantonskou čínštinou, kterou jsem mluvila s číšníkem. A taky pekinskou čínštinou.“

„Takže čínské dialekty ovládáte tak dobře jako angličtinu?“

„Samozřejmě.“

„A jak myslíte?“

„Prosím?“

„Když jste sama a přemýšlíte o věcech, v kterém z těch jazyků myslíte?“

Váhala a upíjela čaj. Možná, že nemyslí vůbec na nic, když je sama, napadlo mě.

„Já nevím… asi to záleží na tom, na co myslím.“ Usmála se. „Nebo na koho.“

„Myslíte hodně na Craiga Sampsona?“

„Ano, taková tragedie! Byl to takový schopný mladý člověk a jeho život tak náhle skončil.“

„Myslela jste na něj hodně, než zemřel?“

Panenky jí ztmavly. Usrkla trochu čaje. Pak přimhouřila oči a vrhla na mě přes okraj šálku nevlídný pohled.

„Na co narážíte?“ zeptala se chladně.

„Paní Wu, já pouze mluvím. Hledám něco, čeho bych se zachytil. Nejde o žádný skrytý podtext.“

„Mezi mnou a Craigem nic nebylo. Sotva jsem ho kdy vídala kromě na jevišti.“

„Bydlíte tady v Port City?“

„Nahoře.“

„Pochopitelně. Nevíte, jestli měl nějaký vztah k některé ženě z města?“

„Proč by byl musel mít nějaký vztah? Nevím o žádném, ani tady, ani jinde. Proč se na to pořád ptáte?“

„Protože většina lidí vždycky někoho má, i když je to někdy jen přeletavé a povrchní. A on neměl žádný vztah. To je trochu neobvyklé. A když nic není, pak se člověk zaměřuje na neobvyklost situace.“

„A proč se na to pořád ptáte mě?“

„Já se pořád ptám každého! Vás se ptám proto, že tu teď s vámi se-dím.“

„Připadá mi to hrozně nudné,“ postěžovala si.

„Fajn. Tak se budeme bavit o něčem zajímavějším,“ uklidnil jsem ji. „Chtěla byste vědět, jak dělám kliky o jedné ruce?“

„To vážně umíte?“

„Ano, a kolik chcete!“

Uvolnila se. Byli jsme zase zpátky ve fyzickém světě. To byla její doména.

„Musíte být velmi silný!“ poznamenala.

„Ale taky upřímný a laskavý.“

„Třeba mi někdy ukážete, jak to děláte, až nebudeme takhle na ve-řejném místě.“

„Můžem si dát schůzku v tělocvičně,“ navrhl jsem.

Ale ona se zamračila. Asi jsem nebyl zase tak vtipný. Anebo neměla velký smysl pro humor. Třeba to souvisí s národností. Snědl jsem pár dim sum. Ona vypila ještě trochu čaje. Dim sum nebyly moc dobré. Ale bylo jich spousta.

„Cvičíte někde?“ zeptala se.

„Ano.“

„Já taky. Máte trenéra?“

„Ne, cvičím si jen tak pro sebe.“

„Já mám dva,“ pochlubila se. „Specialistu na CV a Ronnyho na po-silování a fitness.“

„Co je CV?“

„Kardiovaskulární. Cvičím s oběma každý den.“

„Vypadáte na to,“ pochválil jsem ji.

„Měl byste vidět jaké mám tělo!“

„To bych měl!“

Zasmála se. A nebyl to rozpačitý smích. Ale byl trochu zdrženlivý, jako by se bála, aby ji její sexualita nezavedla příliš daleko. Vstala. Měla k obědu dva šálky zeleného čaje. Vstal jsem taky.

„Musím teď jít na hodinu kulturistiky,“ oznámila mi. „Někdy mi musíte ukázat ten vzpor.“

„O jedné ruce,“ dodal jsem. „Zeptejte se Ronnyho, jestli to taky umí.“

Smála se. Dal jsem jí svou vizitku.

„Kdybyste si vzpomněla na něco podstatného, brnkněte mi,“ požádal jsem ji.

„Možná zavolám.“

Otočila se a šla ke dveřím. Číšník za ní, otevřel jí dveře, rozevřel deštník a držel ho nad ní, dokud od něj nepřevzala držadlo a nevyšla. Nebyl jsem si jistý, jestli toho číšníka vůbec vnímala.

12

V Concordu bylo nádherně. Obloha nad starým domem byla modrá jako na holandském obraze ze sedmnáctého století. Slunce příjemně hřálo a listí se zbarvovalo do žluta a do červena.

Pozemek kolem jako by si pro sebe a pro opice upravil Tarzan. Keře, popínavé rostliny, stromky, plevel i různé ozdobné keříky se úplně zbláznily, zachycovaly se domu a opíraly se o něj, prověšovaly se v obloucích, tvořily před ním různé tvary a vůbec velkou jeho část ukrývaly.

Je to hrozné,“ poznamenala Susan. Měla na sobě džíny, levandulově zbarvené tričko s ustřiženými rukávy a plátěnky. Tričko měla zpocené a po čele pod baseballovou čapkou s dlouhým kšiltem jí stékaly kapičky potu. I na předloktí se plastičtěji rýsovaly potem zvlhlé pevné svaly.

„Člověk by tě ani nepoznal!“ komentoval jsem její vzhled.

Nevěnovala mi pozornost, protože byla zaměřená na problém, který řešila. Měla kožené pracovní rukavice a držela sekeru.

„Potřebovali by sme řetězovou pilu,“ připomněla mi.

„Panebože!“

„Myslíš, že bych s ní neuměla zacházet?“

„Řetězové pily jsou poněkud nebezpečné,“ poučoval jsem ji. „Kdybych nebyl stoprocentně nebojácný, trochu bych se řetězovky bál.“

„Ale urychlilo by to práci,“ vysvětlila mi.

„A kam pospícháme? Máme na to zbytek života!“

„Víš moc dobře, že já vždycky chci mít všechno rychle hotové.“

„Skoro vždycky,“ opravil jsem ji.

„Někdy ne, to je fakt.“

Od potoka přicválala Perla a oběma předníma se vrhla na Susan. Ta se naklonila, aby si nechala olízat tvář, což naše čubička udělala s velkým nadšením. Susan vydržela v předklonu, dokud Perla nezahléd-la veverku a nerozeběhla se za ní.

„To je hrůza,“ postěžovala si Susan.

„Máš jí říct, aby to nedělala.“

„Ale ona to dělá tak ráda!“

Veverka vyběhla rychle na strom, a když byla z dosahu, Perla na ni vyrazila: opřela přední nohy o kmen stromu a zírala na ni nahoru.

„Myslíš, že by ji snědla?“ zeptala se Susan.

„Jí přece všechno, co najde!“

Susan se rozehnala sekerou do dolní části keře, který vyrostl do výšky stromu. Kde se jí nedostávalo příslušné techniky, tam přidávala na prudkosti. Řekl jsem si, že se jí nebudu smát, že mává sekerou jako malá holčička. Vrátil jsem se do domu a pokračoval v demolici zadní-ho schodiště palicí a majzlíkem.

V kuchyni hrálo rádio džez. Perla pobíhala po louce obehnané plo-tem a s gustem se válela v hrozných věcech. Pravidelně přibíhala, chlubila se novým pachem a s psí důstojností obhlížela moje trosky. Předními okny jsem viděl na Susan. Činila se tam se sekerou, zahrad-nickými nůžkami, obloukovou pilkou a mačetou. Sekala a stříhala a uštipovala a řezala a chvílemi toho nechala a skládala roští na hromadu. Tričko měla celé propocené. Byla neúnavná. Přes všechny vtipy, které dělala o tom, že je židovsko-americká princezna, milovala fyzickou práci. A málokdy byla šťastnější, než když měla co dělat.

Vrazil jsem veliký majzlík pod okraj laťové a maltové stěny a od-lomil jsem velký kus. Objevil se jeden z trámků, na nichž byly schody upevněné. Palicí jsem ho přerazil, schody se pomalu posunuly a pak s uspokojivým rachocením spadly.

Tohle je mnohem příjemnější, než hledat vraha Craiga Sampsona, proběhlo mi hlavou.

13

Seděl jsem ve své pracovně s nohama na stole, pil jsem kávu z papírového kalíšku a četl Doonesbury. Za mnou o dvě poschodí níž na Berkeley Street se v jasném říjnovém slunci fotili turisti s plyšovým medvědem před F.A.O. Schwarzem. Dočed jsem Doonesbury a chvíli pozoroval fotografování s podivem nad tím, proč chtějí být turisti větší než jejich šatník. A protože jsem žádné vysvětlení nevymyslel, nechal jsem toho a vrátil jsem se ještě ke sportovní stránce. Vlastně jsem ji četl už podruhé, aby mi z ní nic neušlo. A tu se otevřely dokořán dveře a dovnitř vešli tři Asiati. Dveře se totiž otvíraly přímo na chodbu, čekárnu jsem neměl. Kdysi, ale to bylo jinde, jsem ji měl, ale nikdy v ní nikdo nečekal. Soukromé očko. Bez čekání. Složil jsem noviny, položil je na stůl a řekl ahoj.

Největší z trojice promluvil.

„Jste pan Spenser?“

„Ano.“

„Jmenuju se Lonnie Wu,“ představil se. „Předpokládám, že cnáte moji manželku.“

„Rikki,“ přiznal jsem místo souhlasu.

„Ano.“

Lonnie Wu měřil skoro dva metry a byl štíhlý. Lesklé černé vlasy měl nahladko sčesané dozadu, pod nosem se mu černal úzký, úhledně zastřižený knírek. Kašmírové šedé sako s velkým červeným vzorem mu sedělo, jako by byli vyrůstali spolu, a stálo zřejmě víc než celá moje garderoba dohromady. Černou hedvábnou košili měl zapnutou až ke krku. K tomu černé kalhoty a černé mokasíny, leskem připomínající jeho vlasy.

„Prosím, posaďte se,“ vybídl jsem ho.

Složil se plynně do mého křesla pro klienty. Bylo jen jedno. Pronesl něco k těm dvěma, co přišli s ním, a oni se opřeli o zeď každý z jedné strany dveří. Pootevřel jsem trochu šuplík po pravé ruce.

„To jsou pinglové z vaší restaurace?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Ze severu?“

„Jsou z Vietnamu.“

Wu se usmíval. Jeho společníci sotva odrostli pubertě. Oba byli menší než Wu, měli útlou kostru a dlouhé vlasy. Jeden z nich měl pod levým okem asi pěticentimetrovou horizontální jizvu. Oba byli v džínách, teniskách a hnědém saténovém sáčku. Ten bez jizvy měl navíc čelenku.

„Vy jste detektiv,“ oznámil mi Wu.

Kývl jsem.

„A vyšetřujete vraždu jednoho herce z Port City.“

Kývl jsem ještě jednou.

„Onehdy jste obědval s mou ženou.“

„Ano, ve vaší restauraci.“

„A vyptával jste se jí.“

„Vyptávám se každého,“ rozšířil jsem jeho představu o celé věci. „A když už jste tady, možná, že se na něco zeptám i vás.“

„Přeju si vědět, proč jste se vyptával mé ženy.“

„Viz předchozí odpověď,“ byl jsem stručný.

„Prosím?“

„Jak povídám: vyptávám se každého. Vaše manželka je prostě jedna z mnoha osob kolem divadla.“

„Moje žena,“ sdělil mi Wu klidně, „není prostě cokoli. Je to paní Wu. A byl bych rád, kdybyste s ní už nemluvil.“

„A proč pak to?“

„Nesluší se to.“

„Ale paní Wu si to zřejmě tak nemyslí.“

„Co paní Wu myslí, není podstatné. Nesluší se pro ni, aby obědvala s lou faan.“

„Týká se snad lou faan vaší rasové vyhraněnosti?“

„Je to kratší tvar pro guey lou faan, což znamená barbarský,“ poučil mě Wu. „Ačkoli mnoho lidí to používá pouze pro označení někoho, kdo není Číňan.“

Kývl jsem.

„Takže tak docela nepodporujete teorii asimilace přistěhovalců?“

„A ani tu nehodlám sedět a bavit se s vámi,“ oznámil mi Wu. „Myslím, že by bylo nejlépe, kdybyste se v Port City neobjevoval.“

„A smím si ponechat občanství Spojených států?“ zeptal jsem se pro jistotu slušně.

„Co děláte mimo Port City je vaše věc. Ale jestli se tam objevíte…“ pohnul hlavou tak, aby to zahrnulo i ony dvě vietnamské děti u zdi… „pak to zařídíme my.“

Děti mlčely. Myslel jsem si, že stejně starou belu rozumějí tomu, o čem je řeč. Ale jím na tom asi nezáleželo. O zeď se opírali docela uvolněně. Jejich tmavé oči nevyjadřovaly nic kromě energie.

„Tak proto mi tu předvádíte ty neurvalce pod zákon!“ usoudil jsem.

„Neznám neurvalce pod zákon,“ přiznal se.

„Nedospělé,“ přeložil jsem mu.

Wu pokýval. Zdálo se mi, že si ukládá ten výraz do paměti. Příště už to bude vědět.

„Abyste se nemýlil,“ hodlal mi zřejmě vyvrátil můj názor. Jsou to námořníci. Jsou starší než jejich tělesný věk.“

„A mají prázdnou hlavu,“ přidal jsem k jejich charakteristice.

Wu se usmál. „Dokonale. Udělají všechno, co jim přikážu.“

Podíval jsem se na ně. Znal jsem výraz, který měli na tváři: byli staří, bez rodiny, bez kulturního zázemí, prehistoričtí, bez kořenů, zlí, neměli větší smysl pro utrpení druhého než had, když do sebe souká krysu. Už jsem takové atavistické děti viděl: u nás doma vyrostlé černé děti, s nimiž život zacházel tak brutálně, že neznali jiný pocit kromě zloby. Proto jsou tak tvrdí. Nejsou špatní. Dobro a zlo pro ně nemá význam. Vzali jim všechno, zůstal jim jen vztek. A jen vztek je drží při životě, oživuje jim černé oči a dodává energii útlému, prázdnému místu, kde by měla sídlit duše. Viděli, že si je prohlížím a opláceli mi pohled nevzrušeně, vlastně bez jakéhokoli výrazu. Vrátil jsem se očima k panu Wu.

„Ale máme tady jeden problém, pane Wu.“

„Vy máte problém,“ opravil mě.

Pokrčil jsem rameny. „Dovolte, řeknu vám, o co se jedná. Jsem profesionální ostrý hoch. Jsem i dost chytrý a mám spoustu zkušeností. Lidi si mě najímají hlavně proto, abych za ně udělal věci, které oni udělat nemohou nebo nechtějí, nebo se prostě neodváží. Chápete?“

Wu vdechl kouř z cigarety, zatvářil se přitom spokojeně a pak vypouštěl kouř pomalu nosem. Neřekl nic.

„Takže, jak bych vypadal, kdybych sem nechal vstoupit dva mla-distvé delikventy a jednoho Číňana s poloviční váhou, než mám já, a kdybych se jimi nechal zastrašit?“

„To by nevypadalo dobře,“ usoudil, „ale zůstal byste naživu.“

Měl jsem ruku položenou na stole hned nad pootevřenou zásuvkou.

„A to všechno jen proto, že jsem obědval s vaší manželkou.“

„Už se v Port City neukážete,“ upozornil mě důrazně, „jinak vás zabiju.“

Ruka mi sjela k otevřenému šuplíku a vynořila se s revolverem. Kohoutek jsem natáhl cestou ze šuplíku. Vietnamské děti vrazily ruku pod svá sáčka, ale já měl dvouvteřinový náskok, a když ony vytáhly zbraň, já už mířil panu Wu na špičku nosu.

Jestli uslyším, že kterýkoli z nich odjišťuje, jste mrtvý,“ upozornil jsem ho.

Promluvil k nim. Moje periferní vidění mě upozornilo, že už se ne-opírají a že drží zbraň oběma rukama.

„Možná už mají odjištěno,“ řekl Wu. Nepohnul se, ani nezměnil výraz.

„Pak je tedy po mně.“

V pracovně bylo ticho. Poslouchal jsem. Ani tihle najatí mladiství zabijáci nebyli natolik šílení, aby chodili s odjištěnou zbraní. Vsadil jsem na to. Byla to jen sázka. Ale nic se neozvalo. Vyhrál jsem.

„Jestli mě zastřelíte,“ ozval se Wu, „zabijou vás.“

„Nejsem tak špatný střelec. Možná že mě nezabijou.“

Měl jsem šestiranný revolver Smith & Weston ráže 357 Magnum. Měl namodralou úpravu a rukojeť z ořechu a byl dimenzován na úto-čícího medvěda. Normálně, pokud jsem nečekal, že potkám medvěda, nosil jsem malou osmatřicítku. Ale do úřadu byl Smith & Wesson 357 efektní jednací pomůcka. Očima jsem si hlídal pana Wu. A při tom jsem naslouchal tak intenzivně, až mě to unavilo. V rohu v radiátoru to prasklo a pana Wu to skoro stálo život. Nehýbal se. Chlapci byli stále připravení. A já pořád bez hnutí mířil na špičku jeho nosu. Ale Wu pak něco řekl těm dvěma u dveří. Svěsili ruce se zbraněmi. Trochu víc jsem se opřel, ale pořád jsem na něj mířil.

„Řekněte jim, ať položí zbraně na zem,“ požádal jsem ho.

Wu k hochům promluvil, oni něco odpověděli.

„Aby odložili zbraně, to by ste je musel zabít,“ vysvětlil mi.

Oba mě fixovali prázdnýma očima. Mýlil jsem se. Měli v sobě víc než vztek. Měli tvář a tu nemohli ztratit. Ajá je k tomu nemohl donutit. To jsem viděl. Mohl jsem je zabít, ale nemohl jsem je donutit, aby ztratili tvář.

„Možná někdy jindy,“ řekl jsem. „Na shledanou.“

Wu se na mě ještě okamžik díval. Pak beze slova upustil hořící cigaretu na zem, vstal a odešel. Hoši za ním, aniž se na mě podívali. Neotočili se, nezavřeli za sebou.

Seděl jsem dál, trochu jsem se zvrátil i se židlí. Zbraň jsem měl stále v ruce. Téměř neznatelná stužka modrého kouře stoupala z dosud ho-řící cigarety. Chvilku jsem se přes ni díval ke dveřím a do prázdné chodby. Pak jsem vstal a šlápl na cigaretu. Zavřel jsem dveře, vrátil se ke stolu a zvedl telefon. Zavolal jsem bostonskou městskou polici a poprosil jsem, aby mi dali oddělení pro vyšetřování vražd. Když mě spojili, chtěl jsem poručíka Quirka. Zvedl telefon, ještě chvíli někomu něco povídal, držel sluchátko a zároveň končil hovor.

„Já se vybodnu na ATF!“ svěřoval se komusi. „Ať se starají o svý. My máme svoje problémy.“

Pak promluvil do telefonu: „Quirk.“

„Dobrý den,“ pozdravil jsem, „tady je dobročinný fond ATF…“

Já vím, kdo je u telefonu! Co chcete?“

„Nemáte tam někoho, kdo dělá Chinatown?“

„Jo. Máme.“

„Potřeboval bych s ním mluvit.“

Jmenuje se Herman Leong. Řeknu mu, aby vám zavolal.“

„Díky,“ řekl jsem, ale to už se ke Quirkovi nedoneslo, protože zavěsil. Velice výkonný člověk!

14

V deset ráno jsme s Hawkem pili kávu u mrňavého stolku před deš-těm umáčeným oknem v kavárničce, které říkají Veselá treska. Je na Oceán Street blízko divadla. Rukou psané cedulky za pultem doporu-čovaly linguicu s vejci, kapustovou polévku a dušené vepřové se ške-blemi.

„Nedáme si kapustovou polévku?“ navrhoval Hawk.

„Ne, dáme si vdolky obyč,“ vylepšil jsem nabídku.

„Bezvadný,“ souhlasil Hawk.

Vstal, šel k pultu a vrátil se s talířkem a čtyřmi nenamazanými vdolky.

„Originál erární strava,“ dodal.

Veselá treska byla skoro prázdná. Za pultem byl tmavovlasý kluk s vlasy do ohonu a mizivým knírkem. Byl opásaný špinavou zástěrou a na růžovém tričku měl nápis Pixies World Tour. Stařena v beztvarých šatech a v šátku uvázaném na turban čistila obrácenou stěrkou gril. Pár starců v kostkových košilích a plastikových baseballových čepicích sedělo u pultu. Popíjeli kávu a kouřili.

„Kromě mě za tím Řekem nikdo nechodí,“ informoval mě Hawk.

„Pokud vůbec za ním někdo chodil.“

„Myslíš, že si to vymyslel?“

„Ne.“

„Myslíš, že myslel, že ho někdo sleduje a nikdo ho nesledoval?“

„Ne.“

„Máš z toho zmatek a nevíš, co si o tom myslet?“

„Tak nějak.“

Hawk přikývl. „Možná žádnej slídil nebyl,“ uvažoval nahlas. „Anebo si dal pozor, protože ta vražda všechno zkomplikovala. Nebo mě zmerčil. Ale já vím určitě, že mě nikdo neviděl, i kdyby nějakej slídil byl.“

„Já vím.“

„Začíná mě to nudit,“ přiznal Hawk.

„To je jasný! Nech toho. Možná nějakej slídil je, ale ne, když tam jsi ty.“

Hawk si ulomil kousíček druhého vdolku a snědl ho a pečlivě si utřel prsty do papírového ubrousku.

„Tys něco zjistil?“

„Jo,“ přiznal jsem, „ale moc tomu nerozumím.“

Hawk snědl další kousek vdolku a čekal.

„Ženská jménem Rikki Wu je se Susan ve správní radě divadla. Nedávno jsem s ní obědval a mluvil s ní o ty vraždě.“

„Číňanka?“

„Jo.“

„Pěkná?“

„Jo.“

„Mně se líbí čínský ženský,“ poznamenal Hawk.

„A taky irský, aleutský, francouzský a ženský z Katmandu…“

„Nikdy jsem nenarazil na nějakou z Katmandu,“ přerušil mě.

Jejich chyba! Ale co se týče ty Číňanky. Nic moc mi neřekla, ale zato na druhý den mě v mý kanceláři navštívil její manžel Lonnie Wu se dvěma nedospělými vietnamskými pistolníky a řekl mi, abych kou-kal odprejsknout.“

„Jak krásné!“ Hawk to řekl svou perfektní angličtinou BBC. „Zvládl americký idiom.“

„A že mám nechat jeho ženu na pokoji.“

„Kdo by takovou věc neřek!“

„A že mám nechat na pokoji i Port City.“

„To má vo ni takovej strach?“ zeptal se Hawk.

„Nebo tak něco.“

„Nebo tak něco! A co řek, že ti udělá, když neposlechneš?“

„Mám pocit, že říkal něco o zabití.“

„Ale, ale,“ Hawk na to. „Když tě zabije, můžu si vzít tvůj vdolek?“

„Jo, ale budeš muset Susan dostavět ten barák v Concordu!“

„To je jasný!“ Hawk se napil kávy a pokračoval: „Šikmovoký používaj na takovou špinavou práci vietnamský děti. A ty děti zabijou kohokoli —jejim to fuk.“

„Šikmovoký? V Port City?“ zeptal jsem se.

Hawk pokrčil rameny. „Čínská čtvrť je větší než Boston.“

„To je fakt.“

„Myslíš, že půjde vo nějaký čínský záležitosti?“

„To nevím.“

„Myslíš, že Wu je zapletenej do ty vraždy?“

„To nevím.“

„Neříkej pořád to nevím.“

„No jo, uvažuju o tom, že si to dám natisknout na vizitky.“

Tentokrát nebyl déšť v Port City tak prudký jako minule, ale zato byl vytrvalý a podzimní dopoledne bylo pochmurné. Světlo z kavár-ničky se odráželo oknem od mokrého dláždění. Auto místní policie projelo pomalu kolem s rozsvícenými reflektory a zapnutými stěrači. Dveře do Veselé tresky se otevřely, dovnitř zavál deštěm zvýrazněný pach z přístavu a v přepásaném plášti do deště a se zelenobílým dešt-níkem vstoupila Jocelyn Colbyová. Zavřela deštník a opřela ho o zeď. Pak přešla k našemu stolku.

„Zaplať pánbůh,“ oddychla si, „viděla jsem vás oknem. Musím s vámi mluvit.“

Ukázal jsem jí na prázdnou židli. Podívala se nejistě na Hawka a posadila se. Představil jsem je.

„Kávu?“ zeptaljsem sejí.

„Ne. Vlastně ano. Černou. Díky.“

Vstal jsem a přinesl zpět tři šálky kávy. Jeden stařec u baru strčil do druhého a oba koukali na Jocelyn. Kluk za pultem se zase dal do čtení místní Annonce. Možná sháněl obchod, kde prodávají vosk na kníry.

„Co je nového?“ zeptaljsem se, když jsem si zase sedl. Jocelyn se trochu pootočila k Hawkovi.

„Můžu mluvit otevřeně?“

„Samozřejmě.“

„Já bych… týká se to toho případu.“

Kývl jsem. Ona váhala.

„Před Hawkem můžete mluvit,“ uklidňoval jsem ji. „Je dost hloupý na to, aby si pamatoval, cojste říkala.“

„A to je štěstí,“ vmísil se do řeči Hawk, „neboť navíc všechno po-pletu!“

Jocelyn nevěděla, jestli si z ní děláme šoufky, a jezdila očima zjed-noho na druhého.

„Hawk patří ke mně,“ uklidnil jsem ji doopravdy. „Můžete klidně mluvit.“

Jocelyn držela hrneček oběma rukama, napila se, nechala hrneček u dolního rtu a přes okraj se na mě dívala.

„Někdo mě sleduje!“ vyrazila ze sebe. Pak chvíli čekala, jak na nás její slova zapůsobí.

„To se teď hodně nosí,“ poznamenal Hawk.

„Řekněte mi něco bližšího,“ požádal jsem ji.

„Střední výška, štíhlý. Černý kabát, černý klopák hodně do čela.“

„A kdy to začalo?“

„Předevčírem.“

„A proč nejdete na policii?“

„Víte… totiž Jimmy říkal, že jste tu, protože někdo někoho sleduje. A teď, jak jsem šla po ulici, všimlajsem si vás…“

Jasně,“ povzbudil jsem ji. „A já mám takovou vlídnou tvář.“

„Ano, ano, to máte!“

„A co byste ode mě chtěla?“

„Co bych chtěla? Já… myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat. Nevím přesně, jak… ale asi mě napadlo, že byste mě mohl chtít… ochránit.“

„Chcete tím říct, že si mě chcete najmout?“

„Najmout?“

„Ano, slečno. Já si tím totiž vydělávám na živobytí, víte? Vlastně vydělával jsem, než jsem se ocitl tady v tomhle místě.“

„Víte… samozřejmě, já… já na to nemám peníze.“

„Tak to se taky teď hodně nosí,“ neodpustil si Hawk.

Díval se oknem na ulici. Najednou jeho levá ruka vyrazila kupředu a smetla Jocelyn ze židle na zem. Já se vrhl na ni a Hawk na zem vedle nás. V ruce se mu blýskla čtyřiačtyřicítka Magnum. Nad našimi hlavami se roztříštilo sklo a s ním k nám dolehl i rachot automatické zbraně. Padalo na nás sklo. Jocelyn ječela. Pak bylo ticho. Uvědomil jsem si, že mám taky v ruce zbraň. Rozhlédl jsem se po kavárně. Bylo to, jako by se zastavil film. Kluk čtoucí Annonci, stařena u grilu a oba dědové u pultu — všechno ztuhlo v tichu a ve zlomku času. Nikdo zřejmě nebyl raněný. Hawk už vstal. Nikdy jsem ho neviděl vstávat nebo lehat, jako by se vždycky zrovna převtělil z jedné pozice do druhé. Začal jsem se taky zvedat, ale zjistil jsem, že se Jocelyn ke mně vine v objetí, které mohlo znamenat zrovna tak vášeň jako strach.

„Zůstaňte na zemi,“ poručil jsem jí a vyprostil jsem se ze sevření. Opatrně jsem se podíval z okna. Ulice byla prázdná. A místem, kde bývalo okno, hnal vítr dovnitř déšť.

„Samopal Uzi?“ zeptal jsem se Hawka.

„Hm. Hnědej buick, stejšn, výroba možná 1990 nebo 91. Jel poma-lu, na straně spolucestujícího otevřený okno. Člověče, jak může někdo jezdit v tomhle lijáku s otevřeným oknem? Strká pak zbytečně ven hlaveň svý zbraně.“

„Bylo to dost rychlý.“

Hawk přikývl. „Měl přijet normální rychlostí se zavřeným oknem. Střelec měl bejt vzadu. Zastavili by u chodníku, jako když chtějí parkovat. Řidič by zmáčknul knoflík na zadní okno a jak by šlo dolů, střelec by to spustil. Bylo by po nás.“

„Víš, možná že jsou moc mladý a z cizí země,“ mínil jsem.

„Byl to kulomet?“ zeptal se kluk od pultu.

„Opakovačka,“ řekl jeden z těch starých papriku. „Sázím se, že to byla opakovačka.“

Stará žena odešla beze slova dozadu. Uložil jsem zbraň a podal ru-ku Jocelyn. Chytla se za ní a vstala, ale ruku mi držela dál. Stařena vyšla ze zadní místnosti. „Policie už jede.“

„Samo, ty to dají do pořádku,“ ozval se Hawk. „Už tu měli bejt a vyšetřovat.“

Uložil si Magnum pod sako. Podíval se na prázdnou ulici a potřásl hlavou. „Silnice jsou samá louže.“

Stařena si přinesla dlouhý smeták a pečlivé zametala rozbité sklo na hromadu uprostřed místnosti. Pohybovala se bez zastavení, ale pomalu, jako by jí sice každý pohyb působil bolest, ale ona se prostě musela hýbat. Jocelyn mě ještě stále držela za ruku a stála úplně těsně vedle mě.

„Chtěli mě zabít?“ zeptala se.

Hawk se jen usmíval.

„Možná že ne,“ uklidnil jsemji. „Možná chtěli zabít mě.“

15

Chlapci z blízké firmy s elektrickou vrtačkou v ruce přišroubovávali lepenkové panely přes rozbité okno. Kriminalisté vyšťárali ze dřeva kulky a odnesli je. Všichni ostatní podali své svědectví a šli domů, až na starou paní, která v zadní místnosti telefonovala. DeSpain seděl na židličce s lokty opřenými o pult za sebou.

„Tak co jste vy dva tady vlastně dělali?“

„Pili kafe. Jedli vdolky,“ odpověděl jsem poslušně.

Jako správný policajti,“ zavtipkoval DeSpain. „Pořád děláte na ty vraždě?“

„Jo.“

„A co tu dělá Hawk?“

„Pomáhá.“

„A co pomáhá?“

„Pomáhá vyšetřovat.“

„Hawk, jo?“ unaveně vzdychl DeSpain. „Hawku, vy přece do prde-le nejste žádnej vyšetřovatel.“

Hawk se uculoval.

„Vo čem jste mluvil s tou ženskou?“ zeptal se DeSpain přívětivě.

„O té vraždě. Snažím se promluvit o té vraždě s každým.“

„Kluk za pultem říká, že za vámi přišla.“

Jasně. Věděla, že s ní chci mluvit, viděla nás tady, vešla.“

DeSpain přikývl: „A Hawk byl připravenej na všechny případy, že jo? Kdo si myslíte, že na vás oknem vypálil třicet ran?“

„Koho myslíte tím vás?“ optal jsem se pro upřesnění.

„A kdo seděl u okna? Kdyby ste se byli nesložili na zem, bylo po vás.“

„A ostatní ani škrábnutí,“ doplnil jsem.

DeSpain se usmál. „A na podlahu nestříleli.“

„Něco vás napadá?“ zvídal jsem.

„Takže, dejme tomu, šli po vás. Kdo to moh bejt?“

Rozpřáhl jsem ruce: „Nás přece všichni milujou!“

DeSpain se rozhlédl po místnosti. Zadní stěna byla plná děr po stře-lách, okno už bylo skoro celé zatlučené. „Někdo víc, někdo míň,“ doplnil mě.

„Není to tak vždycky?“

„Máte co vypovídat?“ otočil se k Hawkovi.

Hawk mu nabídl svůj přátelský úsměv a řekl: „Ne.“

Všichni tři jsme seděli dál. Poslední kus lepenky už byl na místě. Místo bylo naprosto tiché.

„Víte o někom v Port City, kdo by to mohl udělat?“ zeptal jsem se.

„Je to podivný město,“ přiznal DeSpain. „Stopětadvacet tisíc obyvatel, dvacet tisíc z toho žije nahoře, dělaj si starosti, jaký bude nový beaujolais a jak je to s občanským právem v Africe. Dole u vody dva-cet tisíc Portugalců, co máj starosti s bankou a fazolema. Mezi nima dole u kopce na rovince máte šedesát tisíc Číňanů. Takovej čínskej sendvič mezi Yankeema a Portugalcema. Číňani upíraj pozornost většinou na to, aby zůstali naživu.“

Jak to, že tu je tolik Číňanů?“ chtěl jsem se poučit.

„Ty továrny, co tu bejvaly, zaměstnávaly většinou francouzský Kanaďany. Když továrny skončily, Kanaďani zmizeli. Yankeeové hledali, do čeho by vrazili prachy. Portugalci rybařili dál. Potřebovali dílny na zpracování ryb a k tomu levnou pracovní sílu…“

„Když se chce, všechno jde,“ přerušil jsem ho. „Nemáte ponětí, kdo to střílel?“

„Yankeeové to zřejmě nebyli. Ne že by nestříleli, ale najímají si na to lidi.“

„A koho by si asi najali?“

DeSpain se na mě podíval, obnažil zuby a udělal něco, co zřejmě považoval za úsměv. „Nepletete si to? Mám dojem, že otázky mám dávat já.“

„Já se jen snažím vám pomáhat.“

„Jo, vy voba mi děláte pomyšlení.“

Hawk i já jsme se zdvořile usmáli.

„No, naneštěstí se tu asi budete někde poflakovat,“ dodal rovněž zdvořile DeSpain, „takže si s váma ještě možná promluvím.“

„Kdykoli bude libo,“ nabídl jsem.

Zase jsme ztichli.

„S várna taky, Hawku!“

„Kdykoli bude libo,“ opakoval po mně Hawk.

Zezadu vyšla zase ta stará paní.

„Chcete to tu teď zamknout, Evangelisto?“ zeptal se jí DeSpain.

Zavrtěla hlavou: „Ještě přijdou z pojištovny.“

„Dobrá,“ uzavřel DeSpain a vstal. Mohutná, pevná, zdravím kypící postava s širokým úsměvem. Oči jako modrý kámen.

„Když vás něco napadne, zavolejte,“ nařídil nám.

„Bez prodlení!“ souhlasil jsem.

DeSpain se ještě jednou podíval na Hawka, otevřel pusu a zaseji zavřel. Zavrtěl hlavou a poznamenal: „Samozřejmě že ne,“ a s těmi slovy šel ke dveřím a ven. My jsme vyšli za ním. DeSpain nasedl do čekajícího auta a odjel, Hawk a já jsme šli k mému autu, zaparkova-nému u divadla.

„Vůbec ses nezmínil vo panu a paní Wu,“ podivil se Hawk.

„Já vím. Ale když mně DeSpain připadá takovej divnej.“

„Vždycky se vo něm říkalo, že je na štíru s časem,“ připomněl Hawk.

„Hm.“

Ze štítku čepice Chicago White Sox mi kapala voda. Otřel jsem ho. Vůně deště se mísila se slaným pachem z přístavu, provlažovala ho a přístavní část Port City vypadala čistší, než ve skutečnosti byla.

„DeSpain říká, že FBI nemají Sampsonovy otisky.“

„To je ale ten zastřelenej.“

„Ano, ale Susan mi řekla, že chodil do nějaký školy sponzorovaný armádou. To by znamenalo, že v ní sloužil.“

„A to by znamenalo, že ve Washingtonu musejí mít jeho otisky.“

„Nebo si to Susan spletla,“ ozval se po chvíli Hawk.

„I to je možný.“

„Nebo jí Sampson lhal.“

„I to je možný.“

Hawk se zasmál: „Nebo ti lhal DeSpain.“

„Možná,“ připustil jsem. „Asi s tím zatím nebudu nic dělat, dokud nezjistím, jak se to bude vybarvovat tady.“

„Mlčet je dobrý, z toho nikdy nejsou potíže.“

„Taky si myslím.“ V tu chvíli kolem nás přejel minibus s devíti cestujícími, světla rozsvícená, stěrače spuštěné. Voda od něj cákala až na chodník. Těch devět cestujících byli Číňané, možná číšníci na cestě do služby.

Hawk měl na sobě cosi, co vypadalo jako pršiplášť z černého hed-vábí. Déšť se na něm usazoval v průhledných kapičkách a pak serpen-tinami stružek stékal dolů. Klobouk neměl, ale netvářil se, že by mu déšť na lebce vadil. Ale je fakt, že kromě případů, kdy si dělal legraci, nedával Hawk nikdy své pocity najevo.

„Co budeme dělat s krásnou Jocelyn?“ zeptal se.

„Myslíš, že ji někdo sleduje?“

„Ne.“

„Já taky ne. Ale proč jí nevěříme?“

„Instinkt, bráško. Už tohle řemeslo děláme moc dlouho.“

„Co když se mýlíme?“

„Já se v tomhle obvykle nemejlím.“

„To je tím, chlapče, že jsi pořád ještě blíž džungli než já. Ale měli bysme si to radši ověřit.“

Hawk pokrčil rameny. „Chceš teda, abych jí byl v patách?“

„Chvíli.“

„Vsadím se, že budu jedinej.“

Teď jsem zase pokrčil rameny já.

„A vůbec,“ dodal Hawk, „v Irsku nikdy žádný džungle nebyly. Tví předci se pouze malovali modrou barvou a pobíhali kolem rašelinišť.“

„Ale byla to náramně krásná modrá!“

16

V Concordu mi pomáhal jeden můj známý policista, a když jsme strhli veškeré dřevo tvořící schodiště a odklidili trosky, zjistili jsme, že trámy v obvodu šachty nemají na žádném konci žádné jištění. Bylo to obdivuhodné, ale držela je jen podlaha, kterou měly podpírat. Připadalo mi to po architektonické stránce chybné, a tak jsme se, Lee a já, rozjeli dolů do Concordu a koupili ve firmě s řezivem dvě silnější třímetrová prkna, dostatečně dlouhá, aby dosáhla k trámovému přepa-žení nahoře, a přitloukali jsme je postupně k trámům silnými hřebíky. Pak jsem slezl ze štaflí a šli jsme k obědu, který Susan připravila pod jeden ze stromů, teď krásně ořezaný, na skládací stolek. Stolek sama koupila a dovezla. Byl říjen, obloha jasně modrá, bezvětří a pozadí barvy podzimního listí. I na zemi byla už spousta listí doplňující podzimní náladu, ale bylo teplo a na obloze ani mráčku.

„Než si sedneš,“ ozvala se Susan, „přines mi z auta ten modrý ubrus.“

Přinesl jsem ubrus a začal jsem ho prostírat na stůl, ale Susan usoudila, že to nedělám dobře a vzala ho ode mne. Když ho náležitě upravila, postavila na jeden konec stolku tmavočervenou vázu plnou polních květin.

„Není to nádhera?“ rozzářila se. „Lee ji našel ve skříňce pod schodištěm, které jsi v jídelně vyrval.“

„A kdo natrhal ty kytky?“

„Taky Lee. Tamhle dole je jich moře!“ Mávla rukou směrem k po-toku, tam, kde začínaly lesy.

Mrkl jsem na Farrella. Zavrtěl hlavou: „Jsem zvrácenej, no, co chceš?“

„A co dál? Postříkáme to tu ještě levandulovou vůní?“ zeptal jsem se jich.

Susan postavila na stůl objemnou papírovou tašku s jídlem a začala ho pokládat na stůl. „Krůta, hlávkový salát, rajče a jemná hořčice na čerstvém celozrnném chlebě,“ poučovala nás. „Dole ve městě je báječný malý krámek, kde mají všechno tohleto. A tady jsou sladkokyse-lé okurčičky a pramenitá voda. Chce někdo pivo? Nebo víno?“

„Hoši vod bouračky nejsou na víno,“ odbyl jsem ji.

Farrell se chechtal.

Rozhodl jsem se pro pramenitou vodu v dobré naději, že si pak aspoň neuříznu některou končetinu pilou, a Lee se přidal. Susan pila teplou dietní kolu. Farrell se na to díval vyjeveně: „Dietní kolu? A tep-lou?“ zeptal se.

„Nenávidím studené nápoje,“ vysvětlila mu.

„Normálně si teplou dietní kolou lidi čistí uzávěry akumulátorů,“ poznamenal.

„Ať si čistí!“ odbyla ho a napila se.

„Děláš na ty vraždě v Port City?“ zeptal se mě potom Lee.

„Ano.“

Naše nádherná Perla k nám přicválala porostem lučních květů, bez námahy skočila na stůl, strčila čumák do papírové tašky a ocásek jí vibroval jako ladička.

„Zdá se, že staví ty sendviče,“ smál se Farrell.

„Jdi dolů,“ řekla Susan přísně. Na to se Perla otočila a olízla jí nad-šeně obličej. Natáhl jsem se, zvedl jsem ji a postavil na zem. K tomu jsem jí přidal půlku svého sendviče.

„Ty ji odměňuješ za to, že zlobí!“ upozornil mě Farrell.

„Ano,“ přikývl jsem, dal jí druhou půlku a sáhl jsem si do tašky pro jiný.

Farrell se otočil a obhlížel dům: „Já ti řeknu, tady si zamakáte!“

„A pěkně dlouho,“ dodal jsem.

„Až to doděláte, nastěhujete se sem spolu.“

Nevím, jestli to byla otázka nebo oznámení, ale oba, Susan i já, jsme řekli najednou „Ne“.

Farrell se smál: „Máte plán, co s tím vším chcete dělat?“

Susan mrkla na mě, já pokrčil rameny. Ona pak řekla: „Venku plánuju skoro všechno pořezat a začít znova.“

„Uvnitř,“ přidal jsem se, „plánuju skoro všechno vytrhat a začít znova.“

„A máte představu, jak to bude vypadat, až to všechno uděláte?“

„Krok za krokem — víš, tím, že to všechno obnažíš, zjistíš, jak dům vypadá. Dům musíš dobře znát, a když ho svlékneš až na základní kostru, napoví ti, co máš dělat dál.“

„Jako pátrání,“ převedl Lee moji teorii na známější pole.

„Přesně tak,“ přikývl jsem. „Až na to, že dům ti nikdy nelže.“

„V Port City ti lžou?“ zeptala se Susan.

„Jo. Říkalas mi, že Sampson chodil do školy na stipendium GI Bill?“

„Ano.“

„Takže byl v armádě?“

„Ano.“

„Tak ti to říkal?“

„Ano. A ukazoval mi svoje fotky v uniformě před nějakým bun-krem. Proč se ptáš?“

„DeSpain tvrdí, že FBI nemá jeho otisky.“

„Ale když byl v armádě…“ namítla Susan.

„Právě. Měli by je tam mít.“

„Mohl bych ti to zjistit,“ nabídl Farrell. „Bude to ale nějakou chvíli trvat.“

„To bych ti byl vděčný.“

Farrell pokýval. Perla se uklidila pod stůl a hlavu měla opřenou o jeho koleno. Podíval se dolů na ni, ulomil kousek sendviče a dal jí ho.

„Co děláte s návštěvou, která nesnáší psa na klíně?“ zeptal se.

„Usoudíme, že nejsou docela v pořádku,“ vysvětlila mu Susan. „A pokusíme se jim pomoct.“

17

Sešel jsem se s Hermanem Leongem v jedné restauraci na South Street. Byl malý, měl brýle s kostěnými obroučkami, silný krk a byl nakrátko ostřihaný. Pod černým oblekem měl bezový svetr na knoflí-ky, zapnutý až ke krku. Když jsem si k němu přisedl, jedl palačinky. Objednal jsem si kávu.

„Quirk říkal, že sháníte informace o čínské čtvrti,“ řekl bez zbyteč-ných úvodů.

Nasypal jsem si do kávy trochu cukru. Hrnek byl z tlustého bílého porcelánu a měl jemné prasklinky jako pavučinu. „Něco takového. Víte něco o Port City?“

„Samosebou.“

„Vyšetřuju tam cosi, čemu nerozumím.“

„Na to užjste si mohl zvyknout,“ usmál se Herman.

„Aha, Quirk už zase o mně žvanil,“ poznamenal jsem.

„V Port City je velká čínská komunita.“

„Severní Chinatown.“

„Kdo to řídí?“

„Lonnie Wu.“

„Ten?“ Ale mohlo mi to být hned jasné!

„Jistě. Lonnie Wu je v Port City dai lou pro Kuan Čang tong.“

„Co znamená dai lou?“

„Znamená to starší bratr, a je to koordinátor gangu. Tangové už nemají vojáky. Teď mají místo nich levnější, bezpečnější i výkonnější sílu. Na různé násilné akce používají pouliční gangy. A dai lou najímá mladé kluky, organizuje je a je jakousi spojkou mezi nimi a tongem.“

„Když jsem ho viděl naposled, měl s sebou Wu pár vietnamských kluků,“ informoval jsem ho.

„To byli asi Smrťáci,“ vysvětlil Leong. „To je gang, kterého používají v Port City. Jsou to Vietnamci čínského původu. Uprchlíci, někteří už druhá generace. Nemůžete je poslat zpátky. Nezáleží jim na tom, jestli budou žít, nebo umřou. Ale taky je jim jedno, jestli umřete, nebo budete žít vy. Smlouva se dělá už na tříměsíční nemluvňata.“

„Je Boston nadřízený Port City?“

„Ano, Lonnie Wu tam zastupuje Kuan Čang. Normálně znají ti mladí rváči jen dai lou. Když jim někdo rozbije hubu, dai lou se o ně postará. Když se dostanou k soudu, sežene jim obhájce. Platí jim. Při-pravuje pro ně smlouvu. Takže v tomhle případě znají Smrťáci pouze Lonnieho.“

„A on je velký boss v bostonském tongu?“

„Ani ne. Chinatown je Chinatown. Víte, tam se neřeší věci na ano, nebo ne. On je dai lou. Teoreticky zná jen jednu styčnou osobu v Kuan Čang tongu. A já teoreticky nevím, kdo to je. Nikdo to nemá vědět. Všichni dai lou to pečlivě hlídají. Je od Kuan Čangu oddělený tím, že je všechno tajné. Jestliže tong a příslušný gang spojují jen dva lidi, těž-ko si je dá policie dohromady.“

Leong dojídal palačinky. Posledním soustem nejdřív pečlivě vytřel sirup s talíře, než ho dal do úst. Kousal opatrně.

„A když o všem vědí jen dva lidi a policie je najde, pak tong ví, kdo promluvil,“ doplnil jsem.

Leong přikývl, spolkl palačinku a upil kávu. Otřel si ústa ubrouskem a vytáhl cigarety. „Nebude vám to vadit?“ zeptal se.

Zavrtěl jsem hlavou.

„Takže…“ Leong vložil cigaretu mezi rty a posunul ji do koutku. Vyndal zapalovač, škrtl, zapálil cigaretu a položil zapalovač. Dělal to všechno navyklými pohyby, jaké si kuřáci vypěstují za dlouhá léta návyku. Obdivoval jsem ty pohyby. Musím říct, že jsem je svým způsobem postrádal, přestože už jsem skoro třicet let nekouřil. Leong vydechl kouř.

„Lonnie je pro Kuan Čang důležitý, ale z jeho funkce vyplývá, že se musí držet od tongu stranou. Až na jednu věc: přiženil se do rodiny chlápka, který řídí Kuan Čang.“

Leong kouřil Lucky Strike bez filtru. Hořící tabák voněl příjemně, ale já věděl, že příjemný není.

„Takže se Lonnie drží stranou skutečně jen teoreticky. A kdo je ten příbuzný?“

„Strýček Eddie Lee. Rychlý Eddie, právní zástupce pro životní otázky. Lonnie Wu si vzal jeho sestru.“

„Mají to trochu komplikované, že?“

„Ano. Většina bossů v tongu nechce mít za švagra dai lou. Ale v tomto případě to tak je. A určitě víte, co pro nás Číňany rodina znamená. Eddie je v rodině nejstarší muž. Je zodpovědný za všechny, včetně švagra. A o co vám přesně jde?“

„Vyslýchal jsem spoustu lidí kvůli té vraždě v divadle. S několika svědky — vražda se stala na jevišti…“

„Slyšel jsem o tom,“ pokýval Leong.

„A jedna ze svědků byla Rikki Wu. Brzy na to přišel ke mně do kanceláře její manžel se dvěma zabijáky a poradil mi, abych se držel daleko od jeho ženy i od Port City. Držím se daleko od jeho ženy. Ale nedržím se daleko od Port City. Před pár dny jel někdo kolem restaurace, kde jsem seděl, a pokusil se mě zastřelit oknem.“

„Jste zřejmě tak dobrý, jak jsem slyšel,“ ocenil mě Leong. „Smrťáci vás mají zabít, a to už byste byl jinak mrtvý.“

„Já jsem takovej vyklouz,“ zasmál jsem se.

Leong se na mě díval očima, které už věděly všechno. Nic je nedojímalo, nic je nešokovalo, nic je nevzrušovalo. A nebylo to jen to, že už všechno viděly: byly v nich dějiny národa, který po tisíciletí chápal všechno, nic ho nešokovalo, nedojímalo, nevzrušovalo, národa, který neucukl před bolestí, byl unavený, věčný a tvrdý.

„Ale už dlouho nebudete!“ upozornil mě.

„Děkuju, že jste mě o tom ujistil!“

„Víte, ti kluci v gangu už ztratili tvář. Nejednají ze své vůle. Nejde jim o peníze.“

„Nebojte se, dám si pozor,“ ubezpečil jsem ho. „Víte něco o té že-ně?“

„O Rikki? Ne. Prý je velice arogantní a rozmazlená, ale osobně ji neznám.“

„Nemáte ponětí, proč by mě měl chtít mít daleko za Port City?“

Herman zavrtěl hlavou. Kouřil, aniž bral cigaretu z úst a vždycky musel trochu mhouřit oči, aby mu do nich nešel kouř. Když se na konci cigarety prodlužoval sloupeček popela, naklonil se a odklepl ho ukazováčkem na svůj prázdný talíř.

„Nic určitého. Není to můj rajón. Ale je zřejmé, že nechce, abyste něco určitého objevil.“

„A víte něco o gangsterských aktivitách v Port City?“

„Moc toho nevím. Pravděpodobně to bude v souhlase s aktivitami Chinatownu. Vydírání, hazardní hry, drogy, prostituce, ilegální imi-grace.“

„Na většinu těchto věcí ale nemají monopol Číňané.“

Herman se usmál: „V čínské čtvrti mají.“

Cigareta už mu téměř spalovala ret. Vyplivl ji a sahal po další.

„Moje matka to nazývala pohyblivý stín.“

„Tongy?“

„Všechno.“ Herman si zapálil další cigaretu a odložil zapalovač. „Celou tu věc. Když jste Číňan, ať jdete kamkoli, jde to za vámi. Zmi-zí to, když si na to posvítíte. Ale když zhasnete, je to tam znova — prostě pohyblivý stín.“

Díval se ven na ulici, díval se na lidi jdoucí kolem a já je na chvíli viděl tak, jak je musel vidět Herman Leong stále: nepodstatné, dočas-né věchýtky současné historie, mihnoucí se kolem nás, zatímco za ním byla dlouhá, neměnná, mocná síla jeho rasy, snášející se na iluzorní okamžik a přemáhající jej.

„Půjdete tam ještě?“ zeptal se mě.

„Jo.“

„To je chyba!“

Pokrčil jsem rameny. „Víte, patřím k řemeslu tvrdých chlapíků. Přece se nevykašlu na případ, který řeším, jen proto, že mi dva puber-ťáci řeknou, abych odprejsknul? Čím bych si pak vydělával?“

Herman přikývl. „Asi se tam ještě musíte vrátit.“

„To musím.“

„Snad ještě pár věcí: ti kluci jsou absolutně otrlí zabijáci. Nepleťte se tím, že je jim sedmnáct nebo že váží sotva padesát kilo. Jsou to zabijáci, na to musíte myslet. A dělají to rádi.“

Přikývl jsem. „Zrovna tak jako člověk, který nemůže dělat nic jiné-ho. Když budu muset, jednoho z nich zastřelím.“

„Budete muset, a ne jednoho,“ řekl Herman.

„Říkal jste, že máte pár věcí. Co je ta druhá?“

„Vemte si s sebou někoho, kdo by vás kryl. Já o vás slyšel. A vidím, jaký jste, i kdybych to o vás neslyšel. Vy jste kovboj.“

Usmál jsem se.

„Tohle ale nemůžete dělat sám,“ upřesnil myšlenku.

„Žádný člověk není ostrov,“ citoval jsem.

„Kdo to řekl? Hemingway?“

„Ne, John Donne.“

„To není daleko! A všichni lou faan vypadají stejně,“ uzavřel Herman náš rozhovor.

18

Sešli jsme se s Hawkem na parkovišti za divadlem. Mrholilo a na nerovném povrchu se tvořily loužicky. Na mastném, špinavém asfaltu se kromě toho dělala nehezká barevná spektra. Hawk měl na hlavě černý kovbojský klobouk a černý kožený kabát, který neměl zapnutý. Opíral se o svůj jaguár. Vedle něj stál Vinnie Morris v kožené bundě a odřené tvídové čepici.

„Ahoj, Vinnie,“ pozdravil jsem ho.

„Ahoj, Spensere!“

„Pomocník v boji proti žlutému nebezpečí,“ pronesl Hawk svou napodobeninou konzervativní anglosaské američtiny.“

Raději jsem se hned zeptal: „Zmínil ses Vinniemu o honoráři?“

„Řek jsem, že dostane to, co já.“

„Už neděláš pro Joea?“ obrátil jsem se na Vinnieho.

„Ne.“

„Takže si moc vyskakovat nemůžeš!“

„Přesně tak. Mám nějaký prachy ušetřený, ale už mi leze krkem střílet každej den krysy na smetišti.“

„Takhle aspoň nevyjdeš z cviku,“ usoudil jsem. „Řekl ti Hawk, o co jde?“

„Hm.“

„Potřebuješ další vysvětlení?“

„Kdo platí munici?“

„Já. Považuj to za malou pozornost z mé strany.“

„Člověče, já už si nezasloužím ani to!“ postěžoval si Vinnie.

Drobný déšť houstl.

„Máme eště na to, abysme šli na chvíli někam do sucha?“ navrhoval Hawk.

„Jasný! Dáte si kafe?“

„A vyber nějaký místo, kde to zase provrtaj kulkama, abysme se tam cítili jako doma.“

„Ale já se mám sejít s Jocelyn Colbyovou tady někde v podniku U Nadýchaného vdolečku.“

„Tak dobrá.“

Vinnie mrkl na Hawka. „U Nadýchanýho vdolečku?“ podivil se.

Hawk mávl rukou se slovy „To si zvykneš.“

U Nadýchaného vdolečku byl podnik v podchodu divadla a byl to jeden z mnoha v Port City, který byl určený zámožným Yankeeům, ale umístěný tam, kam prachatí Yankeeové obvykle nechodí. A když by přišli, tak by to bylo večer před divadelním představením, a to mají málokdy chuť na vdolečky.

„Má to prima vyhlídku z velkýho okna,“ pochválil si Hawk.

„To má!“

„Ale u okna sedět nebudem,“ rozhodl. Sedli jsme si k natřené cihlové zdi.

Vzadu byl přes celou šířku místnosti barový pult a ve skleněné vit-ríně množství vdolků. Na zdech byly obrázky vdolků a mezi nimi divadelní plakáty místní Divadelní společnosti. Nábytek světlý. I sval-natá servírka měla dlouhé světlé vlasy svázané nahoře do gejzíru rů-žovou mašlí. Nalila nám kávu z termokonvice.

„Mohl bych, prosím, dostat ke kávě vdolek?“ zeptal jsem se jí. Ani se neusmála. Lidem se nějak moje vtipy nezdají k smíchu.

Ale vyjmenovala: „Máme borůvkové, otrubové, kukuřičné, baná-nové, karotkové, ananásovo-pomerančové, třešňové, malinové, jablečné se skořicí, ořechové s javorovým sirupem, makové s citronem, ovesné, brusinkové a s čokoládovými hoblinami.“

„Kukuřičný.“

„Opečený nebo obyčejný?“

„Obyčejný.“

„Máslo, margarin?“

„Nic.“

„Chcete k tomu marmeládu?“

„Ne.“

„Med?“

„Ne.“

Podívala se na ostatní.

„Totéž,“ poručil si Hawk a Vinnie jen přikývl. Odešla.

„Jak to vypadá? Špehuje někdo Jocelyn?“ obrátil jsem se k Hawkovi.

Usmál se: „Ten samej člověk, co sledoval toho Řeka.“

„Ty!“

„Hm.“

„Nikdo jinej?“

„Nikdo,“ ujistil mě Hawk.

Číšnice se vrátila se třemi kukuřičnými vdolky a položila je před nás. Dolila nám kávu.

„Budete si přát ještě něco?“ zeptala se.

„Ne, díky,“ řekl jsem.

Kývla, vytrhla z bloku účet a položila ho lícem na stůl. Vinnie ho posunul ke mně.

„Pro pět ran do hlavy,“ vylekal jsem se. „Munici a eště kafe?“

„Chci plný zavopatření,“ trval na svém Vinnie.

„Dobře se to tu vyvíjí, že jo?“ odvedl Hawk řeč na práci.

„Kdyby se byli nepokusili nás zastřelit, nebyli bysme se dostali z místa,“ přisvědčil jsem.

Vybral jsem si jeden vdolek se slovy: „Kukuřici jsem neviděl, ani nepamatuju.“

Přes lokál už k nám kráčela Jocelyn Colbyová, dokonale vybavená do deštivého počasí. Dlouhý žlutý pršák, zelené gumovky a zelený rybářský klobouk s krempou vpředu ohrnutou. Vypadala jako modelka v reklamě na cigarety. Jak mě uviděla, přicupitala ke mně.

Představil jsem ji Vinniemu. Z toho, jak se tvářila, bylo jasné, že by se byla raději spokojila jen se mnou. Ale podala dobrý herecký výkon.

„Chytli jste ho?“ zeptala se a kulila velké fialkové oči s dlouhými řasami. Dělala to vědomě. S těma očima to uměla.

„Ještě jsme ho neviděli,“ přiznal jsem.

Oči se jí ještě víc zvětšily.

„Bože můj, musel si vás asi nějak všimnout!“

Ale já kývl na Hawka a ten ji ubezpečil, že jeho si nikdo všimnout nemohl.

Vinnie hledal způsob, jak si vylepšit kukuřičný vdolek. Ulomil kousek, namáčel v kávě a jedl.

„Je to tak lepší?“ zeptal jsem se ho.

„Pořád je to, jako když koušeš gumu do kalhot,“ ujistil mě.

„Jste si tím jistý?“ zeptala se Jocelyn Hawka.

„Jsem.“

„Ale je tam, viděla jsem ho.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“ pátral jsem.

„Včera večer, po představení. Byl tam, ve stínu, na rohu naší ulice.“

Podíval jsem se na Hawka. Zavrtěl hlavou.

„Musels ho nějak propásnout,“ napomenul jsem ho.

„Jsem si tím jistej!“ zabručel Hawk a oči měl plné dobré nálady. Jocelyn se na něj nedívala. Zabírala očima pouze mne.

„Bojím se,“ zašeptala jen pro mne.

„To chápu a vůbec se vám nedivím. Hrozil vám někdy? Telefonoval? Nebo něco podobného?“

„Ano. Někdo… volal.“

„Co říkal?“

Zavrtěla hlavou.

„Bylo to… sprosté. Zlomyslné a sprosté.“

„Sexuální podtext?“ pokračoval jsem.

„Ano, říkal, že mi… tu věc udělá.“

Kývl jsem. Hawk taky kývl. Vinnie se rozhlížel po místnosti. Objevila se servírka a aniž se zeptala, nalila Jocelyn kávu.

„Dáte si taky vdolek?“ zeptala se.

Jocelyn zavrtěla hlavou.

„Máme taky bagele, jestli chcete ochutnat. Nebo vám můžeme udě-lat toast.“ Ale Jocelyn zavrtěla hlavou.

Jogurtovou zmrzlinu?“

Vinnie se stále ještě rozhlížel po místnosti. „Vodprejskni!“ poznamenal a všem bylo jasné, že to platilo číšnici. Otevřela ústa a odešla. Jocelyn si ničeho nevšímala. Dívala se na mne.

„Jak dlouho vám takhle hrozí?“ pokračoval jsem.

„Teprve to začalo. Včera, když jsem přišla domů, po tom, co jsem ho viděla stát ve stínu.“

„Můžete mi ho ještě jednou popsat?“

„Tmavý klopený klobouk, tmavý kabát. Vypadá přesně tak jako ten, co špehoval Jimmyho. Jsem si jistá, že je to tentýž člověk. Určitě žárlí na Jimmyho a na mě.“

„Vy a Christopholous patříte k sobě?“

Dívala se upřeně na stůl. Neříkala nic.

Hawk se zase díval na dveře s rozepnutým kabátem. Mírně se opíral dozadu. Vinnie měl zip na bundě taky rozepnutý. Očima jezdil po místnosti. Kromě nás tam byly jen dvě ženy středního věku v tepláko-vých soupravách a jedly zmrzlý jahodový jogurt z jedné misky. Čekal jsem. Jocelyn neodpovídala.

„Vy a Christopholous?“ připomněl jsem jí po chvíli.

Zavrtěla hlavou: „Nechtěla jsem to tak říct.“

Čekal jsem.

„Nemůžu o tom mluvit.“

Čekal jsem dál. Zvedla ke mně ty své úchvatné oči a dala mi plnou dávku.

„Prosím, já o tom prostě nemůžu mluvit.“

„Jak si přejete.“

Oči měla strašně výmluvné. Myslím, že to řadila do kategorie úpěnlivě prosebné.

„Ochráníte mě?“ dožadovala se.

„Samozřejmě. Budeme neustále na místě.“

„Mohl byste… nechci nikoho urazit, ale mohl byste to dělat sám?“

„S potěšením,“ souhlasil jsem. „Ale budeme se muset vystřídat. Ale člověka neurazí, když někdo chce to skutečně nejlepší.“

Hawk a Vinnie na mě mrkli a pak se zase rozhlíželi po místnosti a hlídali dveře.

„Jdete teď do divadla?“ zeptal jsem se jí.

„Ano.“

„Tak si vezmu službu hned teď. Doprovodím vás tam.“

Hawk položil na účet desetidolarovku.

„Tak velký dýško?“ podivil se Vinnie.

„Zaslouží si to za to, že si pamatuje všecky ty vdolky,“ ocenil Hawk servírku.

„Oni jdou s námi?“ zeptala se Jocelyn.

„Budem se jen dívat,“ ujistil ji Hawk, „aby sme zjistili, proč je nejlepší.“

„To ti nepomůže,“ upozornil jsem ho. Je to nenapodobitelné kouzlo bílýho.“

„Prima,“ uzavřel Vinnie a držel otevřené dveře. Hawk vyšel první a my za ním.

19

S Hawkem a Vinniem v patách jsme kráčeli mlhavým mrholením k divadlu, které bylo hned vedle. Jocelyn šla na zkoušku a já do druhého patra do Christopholousovy pracovny. Vinnie a Hawk se usadili ve foyer. Vyjímali se tam jak kojoti na výstavě drůbeže.

Posadil jsem se proti Christopholousovi. Měl rozsvíceno, a tím vypadal den venku ještě podmračenější. Na cihlových stěnách se vyjíma-ly pestré plakáty z minulých představení.

„Přispívá Rikki Wu divadlu hodně?“ zeptal jsem se ho.

„Hodně,“ přiznal. „A v radě zaujímá čestné místo.“

„Spíše projde velbloud uchem jehly než bohatec do království ne-beského,“ připomněl jsem slova bible.

Christopholous se usmál. „To sice platí o nebi, ale neplatí to o čle-nech správní rady divadla.“

„Ten verš je napadnutelný feministkami. Mělo by tam být bohatá osoba.“

„Bezpochyby,“ souhlasil. „Ale proč se ptáte?“

„Jen pro informaci.“

„Ale proč ji potřebujete?“

„Protože to nevím. Kdybych věděl, co je důležité a co ne, vyřešil bych ten případ rychleji.“

„To máte pravdu. Rikki je velmi velkorysá. A velmi bohatá. Pan Wu vydělává ohromné peníze.“

„Neříkejte! Ten jeho lokál nevypadá moc rušně.“

Christopholous pokrčil rameny. „Třeba má ještě něco jiného.“

„A co například?“

„Bože, to nevím. Jen tak jsem to řekl.“

„Jistě. A co Jocelyn Colbyová?“

„Jocelyn?“

„Ano. Jak se vy dva snášíte?“

„S Jocelyn? Dobře. Je to milá mladá žena. Herecké schopností omezené, aleje přesvědčivá, když dostane roli, která jí sedí. Velmi atraktivní. Zvlášť zblízka. Nádherné lícní kosti a oči. Vlastně by pro ni byl výhodnější film než divadlo.“

„Někdy si s ní vyjdete?“ zeptal jsem se.

„Jestli si s ní vyjdu? Myslíte, jestli s ní mívám schůzku?“

„Ano.“

„Bože, to ne,“ odmítl můj nápad. „Vždyť bych mohl být její otec.“

„Nikdy jste… nikdy mezi vámi nic nebylo?“

„Prosím vás, o čem to mluvíte? Je to herečka v divadle, které řídím. Je milá. Hodně se divadlu věnuje. Mám ji rád. Ale na nějaký milostný vztah jsem nikdy ani na okamžik nepomyslel.“ Christopholous se smál. „Když dosáhnete určitého věku, zjistíte, že chcete-li mluvit s dětmi, byl byste raději, aby to byly vaše vlastní.“

„Vy máte děti?“

„Tři,“ odpověděl. „Všichni jsou starší než Jocelyn.“

„A co vaše manželka?“

„Rozvedl jsem se, zaplať pánbůh, před dvaceti lety,“ sdělil mi. „A z jakého důvodu se ptáte na Jocelyn?“

„Z téhož důvodu, o kterém jsem se už zmínil. Prostě si dávám dohromady informace.“

„Dobře. Ale ptáte se každého z divadla, jestli chodí s Jocelyn? A proč s ní?“

Nechtěl jsem mu nic říct. Ani přesně nevím proč. Ale jedna z mých zásad je: Málokdy se dostaneš do maléru, když toho moc nenapovídáš. Nejistě jsem zavrtěl hlavou a zeptal se ještě: „Nevíte, jestli má k ně-komu v divadle nějaký intimnější vztah?“

„Jocelyn je… něžná, ale já nesleduju příliš zblízka vztahy mezi lidmi ve skupině. Ale zdálo se mi, že se zajímá o Loua.“

„O Montanu, toho režiséra?“

„Ano. Nemohu tvrdit víc, než co bylo. Když sem přišel režírovat Pravý-levý , vypadalo to, že mu věnuje velkou pozornost. Chodili spo-lu na kávu a vím, že mu hodně telefonovala.“

Venku bylo chladno a termostat topení se ozval. Slyšel jsem, jak v trubkách, po letním spánku ještě ochablých, tluče horká pára.

„A co on?“

Christopholous se zasmál. „Lou — víte, život je nedokonalý. Člo-věk musí být spokojený s tím, co dostane. Lou má většinu zkušeností jen z televize.“

„Hrůza!“

„Hrůza, doopravdy,“ potvrdil můj názor. „A coje horší, je mali-cherný a sebevědomý a jen zpoloviny tak dobrý, jak si myslí. Ale umí postavit hru najeviště. A teď, co pracuje s námi, vypadá to, že je společností i koncepci divadla oddaný. Nemůžeme vždycky najímat nejlepšího režiséra. Musíme najmout toho, kdo je ochotný pracovat za to, co mu můžeme zaplatit.“

„Tak je to vždycky,“ řekl jsem, jen abych něco řekl.

Ale Christopholous zavrtěl hlavou. „Nikoli. Nemusí to vždycky být tak. Ze zkušenosti vím, že herci jsou poněkud jiní. Vždycky sem zís-káme herce, kteří mají o svou profesi zájem, i o umění. V mnoha oh-ledech je to hrozné povolání. Aby člověk zůstal, i když všechno mluví proti tomu, chce to oddanost a houževnatost. Pro většinu z nich je největší odměnou to, že mohou hrát. Ti skutečně dobří odevzdají vždycky dobrý výkon i přes nedostatky dramatika a režiséra. To máte jako v televizi i ve špatném filmu.“

„Jako třeba Olivier,“ poznamenal jsem.

„Ano, nebo Michael Caine.“

„Takže jsou do jisté míry autonomní.“

„Když jsou skutečně dobří a dostatečně houževnatí,“ doplňoval. „To je zajímavé, že tak rychle pochopíte, co říkám. Většinou to lidem trvá dlouho.“

„Já mám rád autonomii,“ vysvětlil jsem mu.

„To se nedivím.“

„Opětoval Montana Jocelyninu náklonnost?“

„Nevím, jestli opětoval je správné slovo. Možná, že z ní nějakou dobu těžil.“

„To prý se dělá,“ řekl jsem.

„Ale já bych tomu nepřikládal velký význam. Jocelyn bývá často zamilovaná, je přeletavá.“

„Nevíte, jestli je nějaké spojení mezi ní a manželi Wu?“

„Manželé Wu? Můj Bože, Spensere, vy jste na mě moc rychlý. Proč by měla mít s nimi nějaké spojení?“

„Ano, proč?“ podivil jsem se.

„Samozřejmě se zná s Rikki. Chci, aby se herci trochu točili kolem členů správní rady. Patří to k jejich práci.“

„A jedné musí věnovat obzvláštní pozornost,“ připomněl jsem mu.

„Jistě,“ reagoval na mou otázku s pokrčením ramen. „Když máte slepici, která snáší zlatá vejce, musíte ji krmit. A Rikki miluje, když se kolem ní všichni točí.“

„A pan Wu?“

„Rozmazluje ji,“ sdělil mi Christopholous. „To je všechno, co o něm vím. Málokdy sem přijde s ní. A když přijde, dává najevo velký odstup. Ale zdá se, že je ochotný pro ni bez omezení podpisovat še-ky.“

„Zná se pan Wu s Jocelyn?“

„To bych neřekl. Nic víc zřejmě než z formálního představení to je můj manžel Lonnie a dost. A jestli mu ji Rikki představila, jsem si jistý, že ji vůbec nevzal na vědomí. Myslím, že toho moc nevnímá, když sem přijde.“

„Hm, rozumím vám.“

Oknem Christopholousovy pracovny bylo vidět řady dřevěných tří-poschoďových domů s rovnými střechami. Byly většinou šedivé a říka-ly si o nový nátěr. Vzadu měly verandy, na nichž většinou nebyl žádný nábytek, kromě tu a tam nějakého rozlámaného křesla, které si kdosi ponechal pro všechny případy. Na verandách lidi zřejmě přechovávají různé haraburdí. Na pustých dvorcích za domy se táhly šňůry na prádlo, ale nic na nich v tom neustálém mrholení neviselo. Bylo tam taky něco zeleného, ale asi to vyrostlo v blátě jen náhodou a bez účelu.

„Váš stín už se neobjevuje?“ zeptal jsem se.

„Ne, nikdo. Asi jste ho odradil.“

„Něco ho asi odradilo.“

20

Když jsem se vrátil do foyer, seděl Hawk na lavici u zdi, měl zkřížené paže, nohy natažené dopředu a zkřížené u kotníků. Naleštěné kovbojské boty nesly mírné stopy deště. Vinnie stál u skleněných dveří a díval se, jak prší. Byl střední postavy, svaly měl dobře vypracované, rysy v obličeji pravidelné. Navíc měl ty nejchytřejší ruce, jaké jsem kdy viděl. Hawk uměl chytat rukou mouchy, dokonce i já to uměl. Ale Vinnie, ten je chytal mezi palec a ukazováček. Sedl jsem si vedle Haw-ka. Vinnie vyhlížel dál do deště.

„Tu ženskou nikdo nesleduje,“ ohlásil mi Hawk.

„Já vím.“

„A budem ji přesto pořád hlídat?“

„Jo.“

Hawk se na mě chvíli díval, pak poznamenal: „Přes všechno, co se vo tobě říká, nejsi blbej.“

„Děkuju za uznání,“ uklonil jsem se.

„Takže předpokládám, že za ní budeš ňákej den chodit a budeš chtít zjistit, jestli má ňákej speciální důvod, proč chce zrovna tebe.“

„A pak zjistím, co bude dělat, až ji přestanu sledovat.“

Hawk pokýval: „A pak se možná něco dozvíme.“

„Což bude vítaná změna. Christopholous říká, že s ní nikdy nic neměl.“

„Ale vona říká, že jo.“

„Takže tu máme jednu prokázanou lež.“

„A vsadím se, že lže vona,“ tvrdil Hawk. „Mám dojem, že je trochu ujetá.“

„Ano,“ připustil jsem, „stála by spíš za sázku než Christopholous. Ale aspoň si to obvinění musíme ověřit. Kdyby byli měli spolu nějaké techtle mechtle, musel by si toho přece někdo všimnout.“

„Tak se poptej,“ radil.

„Christopholous říká, že bláznila po tom režisérovi Lou Mon-tanovi.“

„A já a Vinnie zůstaneme nablízku pro případ, že by rákosníci zase udeřili.“

„Američané asijského původu,“ opravil jsem ho.

„Promiň, zapomněl jsem,“ omluvil se Hawk. „Jak dlouho jsi byl v Cambridgi?“

„Stále bdělý a odhaluje rasové podtexty věcí,“ podivil jsem se.

„Neměli tam v Brattle Street něco jako petici — držte negry dál vod tyhle školy?“

„To víš, že ano. Všichni to podepsali, jenže nikdo neříkal negři.“

„Jak dojemné,“ podivil se.

„Stoprocentně! Každý přece ví, že slovem je možné ublížit.“

„To je pravda,“ přitakal Hawk a usmál se. „Ale ne tak, jako když tě někdo kopne do rozkroku!“

Ztichli jsme. Foyer teď bylo plné herců a jevištních techniků, ležérně oblečených. Procházeli ven a dovnitř.

„Takže já budu pár dní hlídat Jocelyn,“ navrhl jsem, „aby si myslela, že ji chráním. A mezitím, co bude mít zkoušky či cokoli jinýho, budu se poptávat, jak to má s milostným životem. A ty a Vinnie musíte být nablízku, kdyby Číňani zase udeřili.“

„Bezvadnej plán,“ pochválil si Hawk.

21

Až do konce týdne jsem Jocelyn hlídal. Každé ráno, když odcházela ze svého bytu, číhal jsem někde, aby mě nebylo vidět: v autě na dru-hém konci ulice, nebo jsem se procházel opačným směrem, někdy jsem stál v telefonní budce na rohu a živě jsem povídal něco svému záznamníku. A po celou tu dobu seděli Hawk a Vinnie někde dál v Hawkově autě a merčili mě. Věděl jsem, že to je zbytečné. Kdyby byl nějaký nohsled, Hawk by ho byl viděl. A nohsled by nebyl viděl Ha-wka. Hawk uměl vystopovat lososa až k jeho líhni a vůbec se nena-močil. Ale aby mi vyšlo to, co jsem potřeboval, musel jsem předstírat, že si myslím, že někdo je. Tak jsem tam byl v dešti s vyhrnutým lím-cem, s rukama v kapsách a s černou baseballovou čepicí hodně staže-nou do čela, a čile jsem vyhlížel potenciální vrahy. Prostě dělal jsem, že slídím po slídilovi, který neexistoval. Mojí reputaci to zřejmě nevadilo.

V pátek, když šla domů z divadla, jsem ji nesledoval. Šel jsem pří-mo s ní. Jestli dolní část Port City někdy vypadala pěkně, tak to bylo to odpoledne. Polovina října, v nostalgickém světle a nekonečném dešti se všechno lesklo. Jocelyn se do mne zlehka zavěsila.

„To je milé! Tak dlouho už mě nikdo nedoprovodil domů.“

„Nepovídejte!“

„Ach, je to těžké. Většina mužů je tak naivních. Ti, co vypadají dobře, umějí se chovat a mají určitý styl, jsou homosexuální. Ti hetero zase podvádějí své manželky. A když se stane, že jsou svobodní, po-vídají vám pořád o mamince. Nebo o bývalé manželce.“

„A kde zůstali všichni ti dobří?“ zeptal jsem se.

„Bůh ví! Třeba žádní nejsou.“

„Protestuju!“

Rozesmála se. „Mám kamarádku a ta tvrdí, že muži jsou dobří jen na stěhování skříní.“

„Někdy jsou z nich dobří otcové.“

„Ale abych řekla pravdu,“ pokračovala, „nevadilo by mi, kdyby některý přispěchal a zachránil mě.“

„Před čím?“

„Před tím, abych už nebyla rozvedená, bez muže, opuštěná, sama.“

„Ale být sám není tak docela špatné,“ namítl jsem.

„Vy nejste sám.“

„Ne.“

„Vy máte Susan.“

„Ano.“

„Tak co můžete vědět o samotě?“

„Ale já nemám Susan odjakživa!“

„Vidíte, vsadím se, že jste neměl samotu tak rád, jak tvrdíte.“

„Jsem radši, že ji mám.“

Zahnuli jsme do její ulice. Asfaltový chodník měl místy boule, jak se jím drala zespodu tráva. Hned u chodníku byly seřazené tříposcho-ďové činžáky bez předních zahrádek. V oknech byly zatažené rolety. Šli jsme vlastně hned těsně vedle obývacích pokojů. Když jsme se blížili domu, ve kterém bydlela, začala se hrabat v kabelce. Přešli jsme půl bloku, než našla klíče.

„Děkuju vám,“ řekla. „Nemusíte tu být ráno před desátou. V sobotu a v neděli spím dlouho.“

„Vůbec mě tady nepotřebujete, protože vás nikdo nesmiřuje.“

„Musíte přijít,“ vyděsila se.

„Ne. Nikdo vás nesleduje. Kdyby vás někdo sledoval, Hawk nebo já bychom ho už dávno chytili.“

„Není tu, protože jste tu vy. Když nepřijdete, bude tady,“ tvrdila.

„Nás by nikdo neobjevil, umíme to.“

„A proč musíte odejít,“ žadonila jako rozmazlené dítě. Jedete ně-kam se Susan?“

„Pracujeme na našem domě,“ vysvětlil jsem jí.

„Báječné. Tak vy pracujete na vašem domě se Susan,“ jméno vy-slovila jako by mělo víc slabik než dvě, „a ani za šesták vás nezajímá, co bude se mnou!“

„Bude to dobré, protože vás nikdo nesleduje.“

„Tak!“ Postavila se s rukama vbok. Klíče se houpaly opuštěně v zámku. „Vy si myslíte, že jsem si to vymyslela!“

„Vy jste to řekla.“

Vypadala v tu chvíli jako čtrnáctiletá holka, kterou přepadli. Mluvila se zaťatými zuby.

„Vošouste vomroucanej!“ vmetla mi do tváře.

„Au,“ já na to. „Vošoust vomroucanej! To mi ještě nikdo neřekl!“

„Jo, ale jste vošoust vomroucanej,“ zopakovala to, otočila klíčem ve dveřích, prudce je otevřela, vešla a práskla s nimi.

Nahoře v ulici se od chodníku odlepil Hawk s jaguárem, dojel ke mně a zastavil. Sedl jsem si dozadu. Vpředu vedle Hawka seděl Vin-nie se zbraní mezi koleny. Hawk se rozjel. Po předním skle přejížděly v pravidelných intervalech stírače. Autorádio tiše hrálo.

„Tak máš eště přitažlivý kouzlo pro kočky, co?“ zeptal se mě Vin-nie.

„Zlobila se,“ svěřil jsem se mu.

„Nelíbí se jí, že už zejtra nepřijdeš?“ zajímal se o situaci Hawk.

„Řekla mi, že jsem vošoust vomroucanej,“ přiznal jsem se.

Vinnie se ke mně pootočil a zíral na mě. „Vošoust vomroucanej?“ upřesňoval si. „To jsem eště neslyšel. Ta holka má smysl pro poezii.“

U Hill Street Hawk zahnul a jel vzhůru směrem na Cabot Hill. Vinnie už zase koukal dopředu na téměř liduprázdnou ulici vedoucí od pobřeží vzhůru. Hihňal se jen tak sám pro sebe. „Vošoust vomroucanej! To se mi líbí!“

22

Hawk odjel, teprve když jsem vešel do dveří na Marlboro Street. Dům byl starý, z hnědého pískovce a cihel, nedaleko parku. Na začátku osmdesátých let prodávali byty nájemníkům — bylo to v módě a život byl snadný. Hala byla vyložená světlým mramorem. Dubové schodiště se točilo od jednoho čtvercového odpočívadla k dalšímu vzhůru kolem mřížové šachty pro výtah.

Svižný jako obvykle jsem ignoroval výtah a vyběhl na schody. Měl jsem na nohou botasky s akvamarinovým zvýrazněním na svršcích a šel jsem po schodech téměř neslyšně na člověka s takovým obranným vybavením. Od té doby, co mě navštívil Lonnie a jeho zasnění chlapci, cítil jsem, že potřebuju víc palebné síly. Na boku jsem měl pistoli ráže 9 mm s nábojem v komoře a dalšími třinácti v zásobníku. A taky jsem měl na levé straně opasku třistasedmapadesátku pažbou dopředu se šesti náboji ve válci. Trombón už jsem si radši nebral.

Můj byt byl ve druhém poschodí a jak jsem se řítil podél výtahové šachty, ucítil jsem kouř z cigarety. Zastavil jsem se. Čichal jsem kolem sebe i do výtahové šachty. Výtah byl úplně nahoře, klidně odpočíval v šestém patře. Můj byt zabíral celé poschodí. A cigaretový kouř vycházel přímo z něj. Byl to čerstvý kouř, nikoli pach po cigaretě dávno vykouřené. Byl to kouř z cigarety zrovna zapálené, vdechnutý a vydechnutý. Díval jsem se na dveře do bytu. Špehýrkou bylo vidět světlo jako obvykle. Vzal jsem pistoli, natáhl a tiše jsem přešel krátkou chodbou ke schodům za výtahovou šachtou.

Od mého bytu měla klíč jedině Susan, a ta nekouřila. Jestli si někdo otevřel násilím, musel být opravdu šikovný, protože nikde nebyla ani stopa po vloupání. Vedle okna do kuchyně ovšem bylo únikové schodiště a po něm se mohl docela dobře někdo dostat dovnitř. Ovšem způsob, jak se dovnitř dostal, byl momentálně méně důležitý než fakt, že uvnitř byl.

Samozřejmě to taky mohla být malá dobrá víla, která si dala šluka předtím, než mi za zoubek vložila čtvrťák pod polštář, ale spíš bych byl věřil tomu, že Lonnie Wu poslal dva pistolníky. A jestli to tak bylo, chtěl jsem jednoho živého.

Na schodišti bylo ticho. Výtah stál pořád v nejvyšším poschodí. Byl jsem jediný, kdo chodil do schodů pěšky. Lidi z prvního poschodí výtah nepotřebovali a ti od třetího poschodí výš jezdili vždycky výta-hem. Ale ať se dovnitř dostali jakkoli, ven mohli jít buď únikovým schodištěm do uličky mezi Marlboro a Beacon Street, anebo předními dveřmi. Na přední dveře jsem viděl ze schodiště. Ale na únikový vý-chod jsem neviděl.

Když stojíte tiše a pozorně nasloucháte, vždycky vás zvuky ve ztichlém domě překvapí. Pak vnímáte pranepatrné skřípání pocházející z toho, jak stavba odolává zemské přitažlivosti a tlaku, obíhání horké páry v potrubí a ventilaci, slaboulinké, hučení ledniček či osobních počítačů, to vše podmalované zvuky z televize a kompaktních disků. Zvenku doléhá zvuk dopravy, vítr a slyšitelné nebeské šumění, jak zeměkoule letí prostorem.

Věděl jsem, že se jich dočkám. Byl bych se dočkal i Enocha Arde-na, kdyby na to přišlo. Ale byl bych uvítal, kdybych byl věděl, kudy odejdou, až je čekání unaví. Nevěděl jsem, jak dlouho už tam jsou. Kdyby to byla ta dvě děcka, která jsem viděl s Lonniem, ta by určitě moc trpělivosti neměla. Děti nikdy nejsou moc trpělivé a Lonnieho prostomyslná robátka tím méně. Už by se měla chystat k odchodu. Kdybych šel ven a k dolnímu ústí únikového schodiště, mohl bych je propást. A to jsem nechtěl.

Nahoře nad schodištěm bylo střešní okno, ale po pozdním říjnovém odpoledni nastal už pozdní říjnový večer a schodiště bylo jen chabě osvětlené slabými žárovkami poblíž dveří do výtahu. Ze špehýrky v mých dveřích už nebylo vidět žádné světlo. Večer se vzpíná k obloze, proběhlo mi hlavou, jako nemocný umrtvený na stole. V duchu jsem se usmál. Žít rychle, umírat mlád a s vybroušenou tělesnou schránou.

V šestém poschodí se pomalu otevřely dveře. Chvíli pak nebylo slyšet nic, pak výtah ožil a pomalu sjížděl dolů. V prvním patře se dveře zase otevřely, ozvaly se kroky, otevřely se přední dveře a zase se zavřely.

Stále jsem hlídal vchod do svého bytu. Nevěřili byste, jak se po patnácti či dvaceti minutách taková věc stává nesnesitelnou.

Ale já strávil půlku života tím, že jsem se díval na věci dlouho, a už jsem to uměl. Dveře se neotvíraly. Díval jsem se dál. Už jsem necítil cigaretový kouř. Můj čich si na to zvykl. Kdybych byl před mnoha lety nepřestal kouřit, byl bych pravděpodobně hned po příchodu otevřel dveře do bytu, aniž bych si byl čeho všiml, a rovnou narazil na kulku a hned po ní na další. Můj případ mohl posloužit jako příběh ze života, agitující proti existenci tabákového průmyslu. Nedovedl jsem si představit, jak bych je z bytu dostal a ani jsem nevěděl, co bych měl dělat, kdyby odešli únikovým schodištěm. Tak jsem se držel Spenserova pravidla č.7 o odvrácení zločinu: když si nejsi jistý, co bys měl udělat, čekej. Opřel jsem se o roh výtahové šachty a díval jsem se na dveře do svého bytu. Nic se nedělo.

Z nedostatku jiného zaměstnání jsem začal přemýšlet o sexuální potenci jedné televizní hlasatelky, která se mi líbila. Došel jsem k zá-věru, že je značná. Jako moje. Pak jsem uvažoval, jestli přemýšlet o známé hlasatelce znamená být na sex a došel jsem k závěru, že ano. Byl bych rád věděl, jestli vypadá dobře svlečená. A připomněl jsem si, že každý, kdo vypadá dobře oblečený, obvykle vypadá ještě lip, když nemá nic na sobě.

Uzavřel jsem tuto etapu úvah pokrčením ramen. Pak jsem chvíli předkláněl hlavu, abych si uvolnil krk, párkrát jsem pokrčil jednu nohu, pak druhou. Dvacetkrát jsem otevřel a zavřel levou ruku, přendal jsem do ní pistoli, otevřel a zavřel pravou ruku dvacetkrát. Vrátil jsem pistoli do pravé ruky.

Někde vařili něco na cibulce. Měl jsem hlad. Plánoval jsem, že při-jdu domů, dám si něco k pití a uvařím si večeři. Rozhodně jsem nečekal, že mi v tom zabrání jeden nebo víc otroků nikotinu. Chtěl jsem si udělat na rožni pár kousků vepřového z vepřové panenky, kterou jsem měl v lednici. Chtěl jsem si to udělat s červenými fazolemi a rýží, se zelným salátem a kukuřičným chlebem, který bych upekl ze sáčku od Crutchfieldů. Místo toho jsem stál ve tmě, snažil jsem se, aby mi ne-zdřevěněly končetiny a poslouchal, jak mi kručí v žaludku.

Být hrdinou není jen ničím neporušená radost.

Pak jsem si v duchu zkusil udělat seznam toho, co mám nejraději — psy, džez, pivo, ženy, práci pod širým nebem, míčové hry, knihy, čín-ská jídla, obrazy, tesařské práce. Byl bych zařadil i sex, ale sex má rád každý a já v tu chvíli nechtěl být průměrný. Myslel jsem na slavné co-micsy: Alley OOp, Li l Abner, Doonsbury, Calvin a Hobbes, Tauk McNamara, samozřejmě… už mi to čekání lezlo krkem. Přehodil jsem pistoli do levé a pravou vyndal z pouzdra Smith and Wesson ráže 357 Magnum, natáhl, udělal krok zpoza výtahové šachty a vypálil jednu dávku dveřmi do bytu. Pak jsem ještě vystřelil tři dávky z pistole a ještě jednu dávku z třistasedmapadesátky. Pak jsem se řítil dolů po schodech, do Marlboro Street, v každé ruce jednu zbraň, zahnul do Arlington Street kolem jednoho domu a pak rovnou do uličky za naším domem.

Byla tma. Nalepil jsem se na zídku, za kterou byly schované nějaké staré barely. Slyšel jsem, jak mi bije srdce po tom náhlém sprintu. Cítil jsem, jak mě v chladné říjnové noci studí pot na obličeji. Jednu zeď našeho domu osvětloval měsíc. Jestli moje palba působila, měli by být hoši na únikovém schodišti. Nutil jsem se dívat široce otevřenýma a nezaostřenýma očima na celý kus domu a nesoustředit se na určité místo. Ve tmě tak vidíte lip, zvlášť když jde o něco, co se pohybuje. Například o pohyb na únikovém schodišti pod oknem do mé kuchyně. Sestupovaly dvě postavy. Spensere, ty vole, tys to zase trefil! neodpustil jsem si pochvalu. Ale byl bych na sebe byl ještě hrdější, kdybych byl tenhle trik vymyslel dřív a netrčel hodinu u výtahové šachty.

Obě postavy už seskočily na zem a vyrazily uličkou k Arlington Street. Jeden z nich si uklízel zbraň pod kabát. Pak šli klidně dál, neu-tíkali, ale pohybovali se rychle a drželi se ve stínu. Přešli z měsíčního světla do tmy a museli nechat oči, aby se přizpůsobily. Přešli kolem mě, aniž si mě všimli. Vypadali přesně tak, jako ty dvě děti, co mě přišly navštívit s Lonniem a k smrti mě vyděsily. Vyšel jsem ze stínu za nimi, chytil jednoho za vlasy a vrazil mu browning do ucha. Neříkal jsem nic. Oni stejně asi anglicky nemluvili. A já zas nevěděl, jak se čínsky řekne, aby táhli k čertu. Něco zabručel a jeho parťák se otočil se zbraní v ruce. Držel jsem se za jeho kámošem, aby na mě nemohl střílet. Couval uličkou až k Arlington Street, přikrčený, namířenou zbraň držel oběma rukama, snažil se najít vhodný moment, aby mě zastřelil, ale nešlo mu to. Dostal jsem strach, že na mě vystřelí, i když se mnou vezme i kámoše. Byli to nevypočitatelní mládenci. Vyndal jsem svou zbraň z kámošova ucha a namířil na druhého s gestem „koukej odprejsknout“ Chvíli jsme tak postupovali dál. Ten, kterého jsem držel, se pokoušel vyklouznout a zdrhnout, ale já byl na něj moc velký a silný a tiskl jsem ho k sobě o sto šest s hlavou zakloněnou na mé hrudi. V dálce houkala siréna. Někdo u mne v domě se asi vylekal střelby na schodišti a zavolal policii. Moji sousedé byli takoví konzer-vativci. Kluk uslyšel sirénu, chvilku ještě přikrčený couval, ale najednou se otočil a utíkal pryč. Na rohu Arlington Street zahnul do Boylston Street a zmizel. Nestaral jsem se o něj. Jednoho jsem měl, a to mi stačilo.

23

Seděl jsem s Leongem a s vietnamským pistolníkem na policii ve vyšetřovací místnosti.

„Jmenuje se Yan,“ sdělil mi Herman.

„Mluví trochu anglicky?“ zeptal jsem se.

Místnost byla z tvárnic natřených bezovou barvou. Na podlaze měli hnědé dlaždice a na podbitém stropě cellotexové desky, které byly původně bílé. Dubové dveře byly natřené žlutým šelakem. Okna tam nebyla. Svítilo se zářivkou visící na krátkých řetězech uprostřed místnosti.

„Pravděpodobně,“ usoudil Herman. „Ale nepřizná to.“

Herman seděl vedle mne na jedné straně dubového stolu se stejným šelakovým povrchem, jako měly dveře. Okraj stolu lemovala spousta tmavých skvrn od položených cigaret. Chlapec seděl za stolem na židli. Měl bílou košili se zapnutým límečkem a tmavé pytlovité kalhoty. Dlouhé černé vlasy mu visely do čela až ke koutkům očí. Řekl něco Hermanovi a ten zavrtěl hlavou.

„Chce cigaretu,“ vysvětlil mi.

„Řekněte mu, že jednu dostane, než mu zavážou oči.“

Herman kývl, ale neřekl nic. Kluk na mě zíral. Měl černé, prázdné oči.

„Kolik je mu let?“ ptal jsem se dál.

Herman mu to přeložil, Yan odpověděl. Mluvil monotónně. Měl bezvýraznou tvář. Vypadala unuděně.

„Myslí, že sedmnáct. Určitě to neví.“

Přikývl jsem.

Herman chtěl vědět, proč se na to ptám.

„Jen tak.“

„Je dost starý na to, aby vás zabil. Jen mu to umožněte.“

„To neudělám. Zeptejte se ho, co dělal v mém bytě.“

„Čekal jsem, až to přeloží“

„Tvrdí, že ve vašem bytě nebyl.“

„Dokážeme mu, že tam byl. Budou tam otisky.“

Herman překládal, Yan krčil rameny.

„Co dělal na únikovém schodišti?“ Herman přeložil, Yan odpověděl.

„Říká, že si tam jen tak lezli a zrovna slezli dolů, když jste na něj zezadu bezdůvodně skočil.“

„A jak to, že měl pětačtyřiceti kalibrovou automatickou pistoli?“

„Říká, že ji našel a zrovna ji chtěl odnést na policii.“

Díval jsem se na něj a usmíval jsem se. Snesl klidně můj pohled.

„Řekněte mu, že jsme ho sem přivedli proto, že nemá povolení k nošení zbraně a proto, že se vloupal do soukromého bytu.“

Yan cosi řekl Hermanovi.

„Říká, že mu nemůžete dokázat žádné vloupání.“

„Viděl jsem ho na nouzových schodech pod mým otevřeným ok-nem,“ ujišťoval jsem ho. „V bytě sejmeme otisky a dokážeme mu, že tam byl. Dopustil se několika zločinů.“

Yan se nezřetelně usmál a díval se na Hermana, který překládal. Jeho úsměv byl zřetelnější, když naslouchal. Pak něco Hermanovi velice rychle říkal.

„Říká, že jste si asi něco vymyslel. Že prý tu do hodiny bude jeho advokát a budeme ho muset pustit. Říká, že ulice jsou nacpané lidmi, co mají na svědomí horší věci, než o kterých mluvíte vy. Říká, že bu-dete v prdeli.“

Usmál jsem se: „Jak se řekne čínsky v prdeli?“

Herman se taky usmál a vysvětlil, že to přeložil volně.

„Je z Port City?“

„Říká, že není odnikud. Chodí z místa na místo.“

„Patří ke Smrťákům?“

„Říká, že ne.“

„Kdo ho poslal, aby mě zabil?“

Herman chvíli překládal, kluk řekl jedno slovo. Herman ještě chvíli mluvil, kluk krčil rameny.

„Nikdo,“ oznámil mi Herman.

„Má u sebe nějaký průkaz?“

„Nemá.“

„Jak dlouho tu žije?“

„Neví přesně. Přišel, když byl malý.“

„A to pořád ještě neumí anglicky?“

Herman mluvil. Yan mluvil. Herman překládal. Yan se skoro usmíval. Podíval se na mne a něco řekl.

„Říkal, že nikdo, koho zná, anglicky neumí. Vy prý jste první bílý člověk, s kterým kdy mluvil.“

Herman se pak díval přímo na Yana, když mi říkal: „Může umět pár slov anglicky. Možná tolik, že rozumí, co říkáme. Ale je pro něj nevýhodné vám to prozradit. Nemá zřejmě žádnou rodinu a pokud má, všichni neustále pracují a nestarají se o něj. Možná, že lže, co se týká jeho věku. Docela dobře mu může být teprve čtrnáct, co my víme. Je sám v cizí zemi, kde nikdo nerozumí jeho jazyku. Má jedině gang. Jestli je to, co si myslím, pak patří ke Smrťákům v Port City. Gang je pro něj vším. Dostal vás na starost a teď už nemá ani to.“

Přikývl jsem.

„Navíc ho zabijou.“

Yan se na mě tiše díval. Nebyla to póza. Byl jako vlčí dítě, jako neochočené zvíře. Jeho mlčení bylo iracionální. Protože byl inertní, nemělo smysl mu hrozit nebo se snažit ho podplatit a zastrašit.

„Hm,“ odpověděl Herman.

„Co to je ale za život?“ podivil jsem se.

„On jiný život nemá, Spensere. Nebuďte z toho naměkko. Kdybyste byl vešel do svého bytu, byl by do vás napral půl tuctu olova. A byl by to udělal rád.“

Zase jsem přikývl.

„Aspoň nějaký cit!“ řekl jsem a pak jsme se s Yanem na sebe dívali. Bylo mezi námi nezměrné moře mlčení.

„Yane,“ ozval jsem se pak, pomalu, jako bych chtěl, aby mi rozuměl. Já vím, že ty víš, že já vím, že tě poslal Lonnie Wu, i tvého ká-moše, abyste mě oddělali. Já to tak nenechám. Zjistím, proč vás Lonnie poslal a zničím ho za to, a vy se s ním pravděpodobně svezete.“

Yan nereagoval. Kývl jsem na Hermana a ten překládal. Yan nereagoval. Dveře se otevřely a dovnitř nahlédl uniformovaný policista.

„Přišel pro něj jeho právník,“ oznámil nám.

Herman se na mě podíval: „Chcete tu s ním být pár minut sám?“ zeptal se mě. „Já se mezitím dohodnu s právníkem.“

Okamžik jsem se díval na dítě před sebou. Měl zápěstí tenčí než Susan. Určitě nevážil ani šedesát kilo.

„Nechci.“

Herman pokrčil rameny. Ukázal prstem na Yana, pak na policistu. Řekl něco čínsky. Chlapec vstal a šel ke dveřím. Než vyšel, na okamžik se zastavil a bezvýrazně se na mě díval. Namířil jsem na něj ukazováčkem, dotkl jsem se palce, jako když odjišťuju, a pak jsem palec spustil jako kohoutek pistole. Yan se otočil a vyšel za policistou. Podíval jsem se na Hermana.

„Měl jsem štěstí, že jsem ho chytil,“ řekl jsem.

„Ano. Jinak byste už nikdy neměl možnost ho vyslýchat.“

„A nevěděl bych, že se jmenuje Yan.“

„Zapomněl jsem, že jste se něco přiučil.“

„Pokud ovšem nelhal.“

„Budete mít teď hodně co dělat s Kuan Čang tongem,“ upozornil mě Herman. „Budete se muset zatraceně snažit, abyste se jim ubránil, víte o tom? Mají stovku takových kluků jako je Yan. A ti vás klidně odprásknou, ani nemrknou. Máte nějakou ochranu?“

,Jo, něco mám.“

„Někoho, koho znám?“

„Hawk dělá se mnou.“

Herman přikývl. „Tomu to pálí,“ řekl.

„A Vinnie Morris.“

„Myslel jsem, že Vinnie dělá s Joe Brozem?“

„Rozešli se před pár lety.“

„Ten je taky dobrej. A koho ještě máte?“

„To je všechno.“

„Vy, Hawk a Vinnie Morris?“

„Ano, my tři,“ přikývl jsem.

„Coje to proti tongu, že ano?“

24

Byli jsme v Concordu a dali jsme si polední pauzu. Perla zmerčila vránu na samém vrcholku velké borovice a s chvějící se nehybností na ni zírala. Packu pokrčenou, čumáček natažený, ocásek vodorovně — prostě každá částečka jejího těla volala bezhlučně: „Tamhle je pták!“

„Mám jí tu vránu sestřelit?“ zeptal se mě Vinnie. Vedle sebe měl o stolek opřenou opakovací brokovnici ráže 12.

„Ne, prosím vás,“ ozvala se Susan. „Bojí se střílení.“

„Čím to máš nabitý?“ vyzvídal Hawk.

„Čtyřkama.“

„To by z ptáka nic nezbylo,“ poznamenal Hawk.

„Já ji taky na ptáky nenabíjel,“ ujistil ho Vinnie.

Hawk se smál.

„Prosím vás, nezlobte se na mě,“ vmísila se do jejich odborného rozhovoru Susan, „já si myslím, že jste fajn lidi. Ale proč jste tady se zbraněmi?“

Hawk i Vinnie se podívali na mě.

„Tohle je puška,“ jal se vysvětlovat Hawk a ukázal na kulovnici Mariin ráže 30-30, opřenou o stůl. „Tady v těch lesích potřebuje člověk mít něco na dálku.“

„Nějací Číňani z Port City mají o mě velký zájem,“ informoval jsem Susan.

„Číňani?“

„Abych byl přesnější, manžel Rikki Wu.“

„Lonnie?“

„Tak.“

„A ty potřebuješ Hawka a Vinnieho, aby tě před Lonniem chráni-li?“

„Lonnie Wu je člen zločinecké bandy,“ rozšířil jsem informaci. „Je napojený na Kuan Čang tong, který řídí všechny čínské záležitostí severně od New Haven.“

Susan na mě jen zírala. „Rikkin manžel?“

„Hm.“

„Ty si přece nikdy žádnou pomoc nesháníš!“

„Málokdy.“

„Takže je to zlé?“

„Jo.“

„A už… už se o něco pokusil?“

„Dvakrát,“ a dodal jsem, kdy to bylo a jak.

Susan tiše poslouchala a mlčela, i když už jsem skončil.

Za přední zahradou a na louce dolů po svahu i za potokem už opadalo listí ze všech stromů, úplně najednou. V dálce za nimi ještě stro-my opadávat nezačaly a za holými, černavými kostrami větví zářily různými barvami na pozadí hustých jehličnanů. Vrána odletěla a Perla po krátkém běhu jejím směrem usoudila, že bude lépe věnovat pozornost obědu.

„Je to tvoje profese,“ řekla posléze Susan. „Vždycky jsem to vědě-la. A už jsem se s tím smířila.“

Perla si položila hlavu na Vinnieho stehno, oči vyvrácené nahoru na sendvič s uzenou krůtou, který jedl.

„Ale děsí mě to.“

„To je jasné.“

„A chci, abys byl co nejopatrnější… a nedovolil jim, aby tě zabili.“

„To si nikdo z nás nepřeje,“ ubezpečil jsem ji.

Hawk se tvářil, jako že neposlouchá, což samozřejmě dělal jen tak na oko. Hawk nikdy nepropásl nic, co se kolem něho dělo. Byl zahle-děný na silnici a na louku k lesům.

Vinnie žvýkal sendvič a díval se dolů na Perlu. A ona zase nahoru na něj. Mračil se na ni. Ale ona nespustila sendvič z očí. Konečně ulomil kousek a dal jí ho. Zvedla hlavu, spolkla ho, znovu si mu položila hlavu na koleno a dál si sendvič hlídala.

„Buď hodná,“ poznamenal Vinnie.

„Myslíš, že má Lonnie nějakou spojitost s vraždou Craiga?“

„Mohl by mít,“ řekl jsem zamyšleně. „Ale taky by to mohlo být něco jiného.“

„Například?“

„Například že nechce, aby mu nějaký outsider čmuchal kolem gan-gů, kterým ve městě šéfuje.“

„Ale přece snaha zabít tě není zrovna ten nejvhodnější způsob,“ rozvíjela Susan svou teorii: „Jestli něco kryje a zabil by tě, přilákal by k sobě ještě víc pozornosti.“

„Taky jsem na to myslel. A došel jsem k několika závěrům.“

Vinnie si přestal dávat pozor na sendvič, Perla se na zbytek vrhla a odnesla si ho rychle dál, aby ho v klidu spořádala. Posunul jsem k Vinniemu další sendvič.

„A nenapadlo vás, že třeba nemám psy rád?“

„Napadlo,“ přisvědčil jsem.

„Ale že je ohromně rychlá?“ chválila Perlu Susan.

„To je,“ souhlasil Vinnie a vzal si další sendvič. Perla se vrátila ke stolu, dívala se na Susan a vrtěla ocáskem. Susan se naklonila a dala jí pusu na čenich.

„Ty jsi malá potvůrka, viď?“ pohladila Perlu a pak se podívala na mě. Jaké závěry?“

„Poprvé se na mě vrhli v Port City za bílého dne, v restauraci,“ líčil jsem situaci.

„Jako by kašlali na místní policii,“ dodal Hawk s pohledem klidně hodnotícím krajinu kolem.

„A podruhé to bylo v Bostonu. Kdyby se jim to bylo podařilo, ni-kdo by to nespojoval s Port City.“

„A i kdyby to snad někdo s Port City spojoval,“ vmísil se Hawk, „zase jako by kašlali na policii v Port City.“

„Hawk si myslí totéž co já,“ vysvětlil jsem Susan.

„Stejně si ale myslím, že na jejich místě bych radši byla hodná a čekala, co bude dál.“

„Ano, ale člověk jako Lonnie je zvyklý dělat, co on chce. Je aktivní. A zřejmě se taky musí někomu zodpovídat, třeba mu volal boss Kuan Čangu, aby se koukal zbavit toho bílého čmuchala. Dejme tomu, že má Hawk pravdu a Lonnie je spojený s policií: pak nemá co riskovat. A neví, že jsem tvrdohlavý. Varuje mě, ale na mě to neplatí. Když nedokáže řídit Port City tak, jak to chtějí, tak za něj tong dosadí něko-ho jiného. A protože vládne Smrťákům, nemůže mě nechat, abych ho nebral na vědomí. To by ztratil tvář.“

Susan přikývla. „Toje z jeho hlediska logické. Ale pořád ještě ne-víme, jestli je zapletený do vraždy Sampsona.“

„To nevíme.“

„A nemáme ani ponětí, kdo sledoval Jimmyho?“

„Nemáme.“

„A Jocelyn.“

„O ní ponětí máme.“

Susan se na mě usmála. „No dobrá,“ řekla.

„Ano, jsme na začátku,“ přiznal jsem.

Perla vyskočila na lavici a usadila se mezi mnou a Susan plná oče-kávání. Susan ji objala.

„Tys studovala na Harvardu,“ změnil jsem trochu téma hovoru. „Kdybych potřeboval tlumočníka, myslíš, že bys někoho sehnala?“

„Asi ano.“

„Nechci specialistu na rituální poezii dynastie Tang,“ upozornil jsem ji. „Potřebuju někoho, kdo umí promluvit s lidovými typy z ulice.“

„To by mě taky napadlo,“ ubezpečila mě.

„Senzace, je vidět, žes studovala na Harvardu.“

Hawk si vylovil ze zavařovačky dvě okurky, jednu dal Perle, dru-hou snědl. Perla svoji spolkla a čekala na další. Když se nic nedělo, opřela se o stůl a strčila čenich do zavařovačky. Ta byla úzká a jí se tam nevešla tlamička, ale strčila tam aspoň jazyk a chlemtala lák. Vinnie ji tiše sledoval.

„Posranej pes na posraným stole žere vokurky,“ pronesl svůj soud.

Susan se na něj trpělivě usmála: „Ona má okurky ráda,“ vysvětlila mu.

25

Hawk a Vinnie seděli u mě v kanceláři. Dveře byly zamčené pro případ, že by jimi chtěli vejít Smrťáci. Pili jsme kávu a přikusovali kob-lihy. Hawk si četl něco od Cornela Westa, Vinnie měl nohy na rohu psacího stolu, oči napůl zavřené a poslouchal walkmana. Já jsem probí-ral poštu a pak jsem musel přemýšlet o Port City. Většina pošty byla na vyhození a to, co jsem věděl o Port City, nemělo o moc větší cenu. Vinnie si tiše prozpěvoval. Hawk zvedl oči od knihy.

„Co to posloucháš?“ zeptal se Vinnieho.

„Lennie Welche.“

Hawk se díval nechápavě. Vinnie mu na ukázku kousek zazpíval: „You made me leave my happy home…“

„Máš kliku, že umíš střílet,“ usoudil Hawk a vrátil se ke svému čtení.

Někdo otočil knoflíkem na dveřích. Hawk skočil nalevo, Vinnie napravo. Postavili se každý po jedné straně dveří, zbraně v ruce, ko-houtky natažené. Vinnie měl pořád walkmana. Já seděl za stolem s browningem namířeným na dveře.

„Ano?“ zeptal jsem se nahlas.

„Spensere? To jsem já, Lee Farrell. Jdu nevhod?“

Odložil jsem browning a kývl na Hawka, aby otevřel. Hawk to udě-lal a Lee vešel. Podíval se na Hawka a Vinnieho, kteří ještě pořád stáli u dveří. „Ahoj, Hawku!“

„Ahoj, Lee.“

Představil jsem Vinnieho a Leea. Lee mu kývl na pozdrav a Vinnie řekl: „Vidím, že není Číňan, ale zbraň má.“

„Je to policajt,“ vysvětlil jsem mu.

Vinnie už nic neříkal a šel si zpátky sednout. Hawk zase zamkl dveře a opřel se o zeď. Lee se rozhlížel.

„Čekáš nepříjemnost?“

„Jo, proto mám zamčený dveře a dva kámoši jsou se mnou.“

„Kámoši? Hawka znám a o Vinniem Morrisovi jsem slyšel.“

Usmál jsem se: „Když jen nejlepší je dobré!“ ocitoval jsem.

„Jo,“ odpověděl Lee. Vzal si z krabice na stole koblihu a jedl.

Jdu do práce. Projel jsem jméno Craiga Sampsona na Triple I a není tam. Tak jsem vyzpovídal FBI a tam ho mají.“

„Proč není na seznamu Triple I?“

„Nikdo není dokonalý,“ poučil mě Lee.

„A budou to ty otisky z armády? Nebo něco jinýho?“

„Nevím, chtěl jsem všechno.“

„A?“

„Mají přecpanej počítač, musejí se k tomu dostat.“

,Jak dlouho jim to bude trvat?“

„FBI je federální záležitost,“ uklidnil mě Farrell. „Jak dlouho mys-líš?“

„Dost dlouho,“ hádal jsem.

„To je moje věc. Máš fax?“

„Pochopitelně nemám, mám jen záznamník.“

„Jo, promiň, že jsem se tak hloupě ptal. Až to přijde, stavím se. Používáš už střelný zbraně, nebo ještě nosíš kopí?“

„Kopí mám rád,“ vysvětlil jsem mu. „Ale bohužel si s ním vždycky propíchnu bundu.“

Lee ještě chvíli stál a díval se střídavě na Hawka a na Vinnieho.

„Jsi dobře vybavenej, jak vidím,“ zhodnotil situaci. „Ale kdybys potřeboval píchnout při něčem extra, dej mi echo.“

Poděkoval jsem mu.

26

Rok předtím se mi podařilo odhalit velký pojistný podvod a za od-měnu jsem od pojišťovny dostal deset procent. Většinu jsem dal do domu v Concordu a za zbytek jsem si koupil konvertibilní mustang, protože jsem si myslel, jaká to bude paráda, když budu odhalovat zločiny s větrem ve vlasech. Byl červený s bílou střechou a když se mnou jela Susan, musel jsem nechat střechu nahoře, protože jí vítr cuchal vlasy. A když byla se mnou Perla, musel jsem nechat střechu nahoře, protože chtěla vyskočit pokaždé, když zahlédla kočku. A když jsem jel do Port City, musel jsem nechat střechu nahoře, protože tam vždycky pršelo. Ale stírače fungovaly dobře a já stejně —jak se zdálo — žádné zločiny neodhaloval.

U Hill Street jsem sjel z dálnice, zatočil dolů k vodě a projížděl jednotlivými společenskými útvary v Port City. Hawk seděl vpředu vedle mě, Vinnie vzadu.

„Jakej je plán na dnešek, šéfe?“ zeptal se Hawk.

„Když nic jinýho nevyjde, budem pátrat,“ naznačil jsem hlavní linii.

„Myslíš chodit po stopách a podobných sračičkách?“ ověřoval si Vinnie.

„Jo. Potřebuju se podívat do Sampsonova bytu, ukázat lidem jeho fotku, obejít bary, obchody, kina, restaurace a ptát se, jestli ho někdo neviděl, a jestli ano, s kým byl.“

„Jak to, žes to neudělal hned?“ chtěl vědět Vinnie.

„Hawku, řekni mu to!“

„Neboť policie dělá takové věci lip než on,“ vysvětlil za mě Hawk, „neboť mají na takový věci fůru lidí. A on májen sebe.“

„To přece není takovej problém!“ podivil se Vinnie. „A proč to tedy chceš dělat teď? Protože ti ten bostonskej polda řek vo votiskách v FBI?“

,Jo. DeSpain mi řekl, že FBI o něm nic nemají. Ani otisky.“

„DeSpain?“ zeptal se Vinnie. „Ve státní byl polda, taky se tak jmenoval.“

„To je ten samej,“ poučil jsem ho.

„DeSpain byl dobrej. Svině, ale dobrej polda,“ uvažoval Vinnie.

„Tak už buď není tak dobrej, nebo mi lže,“ usoudil jsem.

„Takže musíš vobejít všechno, co k němu patří?“

„Hm.“

„To se asi nebude líbit Lonniemu Wu,“ podotkl Hawk.

„Asi ne,“ souhlasil jsem,

„Možná ani DeSpainovi.“

„Možná.“

„A možná někdo udělá něco, co nám pomůže,“ konkretizoval Hawk naše plány.

„To by bylo fajn.“

„Pokud ti nerozstřílej zadek,“ uvažoval Hawk dál.

„Od toho mám tebe a Vinnieho, abych tomu zabránil,“ připomněl jsem jim.

„A když se nám to nepovede?“ chtěl vědět Vinnie.

„Hele, když se ti můj plán nezdá, navrhni něco lepšího,“ vyzval jsem ho.

„Jdi do háje,“ protestoval. „Já tu přece nejsem vod přemejšlení. Já jsem tu vod střílení.“

„Dočkáš se, něco se určitě najde,“ utěšil ho Hawk.

Dojeli jsme do ulice, kde bydlíval Sampson a zaparkovali jsme přímo před domem.

„Asi mi to bude chvíli trvat,“ varoval jsem je.

„To asi ano,“ usoudil Hawk.

Dal jsem si do kapsy malou baterku a soupravičku nářadí a vylezl z auta do příjemného, vytrvalého deště. Hawk si přesedl za volant a Vin-nie vedle něj. Hawk vypnul reflektory, stěrače i motor. Na oknech se okamžitě usazovaly spousty vody a já už je neviděl.

Došel jsem k domu, kde bydlíval Craig Sampson. Dům byl tří-poschoďový, šedivý, okna byla opatřená černými žaluziemi s bílým lemováním. Čtyři schody ke vchodu byly kryté, dveře vchodu natřené načerno. Rámovala je dlouhá úzká okna, velmi špinavá a okrášlená opranými krajkovými záclonami. Nátěr na domě byl oprýskaný, všude zely velké holé plochy, ale dřevo pod šedým nátěrem už bylo taky še-divé věkem a špínou, takže to ani tak moc nebilo do očí.

U vchodu byly tři zvonky. U prvních dvou byla jména v malých mosazných rámečkách. Horní rámeček byl prázdný. Nakoukl jsem ušmudlaným oknem s otrhanou záclonou a viděl jsem úzkou chodbu, napravo dveře a za nimi při pravé zdi schodiště. Zkusil jsem otevřít, ale dveře byly zamčené. Podíval jsem se znovu na zvonky. Domovní telefon nebyl. Tak jsem zazvonil na všechny zvonky a čekal. V přízemí se otevřely dveře a hubená, naštvaná ženská mi otevřela. Zkontroloval jsem jméno u spodního zvonku.

„Dobrý večer! Paní Rebellová?“

„Co chcete?“ zeptala se. Byla skoro tak velká jako já, měla úzká rovná ramena, vlasy přibližně stejné barvy jako dům a na nich velice zdařilou trvalou. Na sobě měla květované šaty, na nohou tenisky. U malíčku pravé tenisky byl vystřižený otvor, asi aby ji netlačila do ku-řího oka.

„Vyjste paní domácí?“ zeptal jsem se.

Přikývla. Vytáhl jsem náprsní tašku a zamával jí před očima povo-lením k nošení zbraně. Byla na něm fotka a vypadalo úředně. Zašilhala na něj.

„Policie,“ oznámil jsem rychle. „Potřebuju se ještě jednou podívat na Sampsonův byt.“

Zavřel jsem náprsní tašku a dal ji zase do kapsy. Věděl jsem, že že-na nemá ani ponětí o tom, na co se zrovna podívala.

„Ale buďte tentokrát trochu pořádnější,“ napomínala. „Budu muset ten byt zase pronajmout a už to tam mám uklizené.“

„Milá paní, mně krvácí srdce, myslím jen na to, jak provrtali vašeho nájemníka.“

Vypadalo to, že na city moc není.

„Už jste to tam jednou prohlíželi a mně z toho bytu nejdou žádné peníze.“

Kývl jsem a ukázal nahoru do schodů. „Kdybyste byla tak hodná a odemkla mi dveře u bytu toho zemřelého.“

Ještě pořád něco bručela, ale otočila se a šla po schodech přede mnou. Trochu kulhala, asi ji bolelo to kuří oko.

„Musím platit hypotéku… a tady z toho bytu nemám ani halíř. Když nebudu platit hypotéku, budu na ulici… Vy od policie si dáte hezky načas… a vůbec! Co budu dělat s těma jeho krámama?“

Ve třetím poschodí bylo malé odpočívadlo osvětlené šedesá-tiwattovou žárovkou s měděným stínidlem. Žena vzala z kapsy svazek klíčů a rachotila v zámku.

„Ani jsem si nevzala brejle,“ hubovala dál. „Vidím bez nich starou belu.“

Konečně se trefila do klíčové dírky, otevřela dveře a ustoupila.

„Zabouchněte za sebou, až půjdete,“ řekla. „A dole taky. Zamkne se to samo.“

„Spolehněte se,“ ujistil jsem ji a prošel kolem ní do bytu. Zavřel jsem dveře. Chvíli jsem poslouchal, jak se belhá po schodech dolů. Pak už jsem si všímal jen bytu.

27

Přímo naproti vchodu do bytu byla koupelna. Doprava vedla asi na dva kroky dlouhá chodbička do obývacího pokoje, zřejmě používané-ho i jako ložnice. Protější stěnu pokrýval ohromný černobílý divadelní plakát. Z jediného mansardového okna vnikalo dovnitř šedavé světlo. Na plakátu byl Brando z Tramvaje do stanice touha. Postel byla prostá dubová věc s úložným prostorem vespodu. Dále tam bylo zelené křes-lo, šedý kovový psací stůl a židle. U nohou postele stál kovový vojen-ský kufr. Stěny byly bílé, ale už dávno potřebovaly vymalovat.

Na střechu dopadal déšť. Podíval jsem se na chvíli z jediného okna a pozoroval, jak přede mnou drobně prší až dolů na střechu mého auta. Voda na ulici smetala podzimní listí. Lepilo se na vozovku jako nevý-razné žluté kaňky se zelenými skvrnami, hromadilo se ve stokách mezi chodníkem a vozovkou a zastavovalo tekoucí vodu. V jednu chvíli projel šedobílý městský autobus a stříkal vodu z louží na chodník. Vrá-til jsem se do místnosti. Všechno bylo uklizené, paní domácí zřejmě zapracovala poté, co to policie rozházela. Je to divné, že tam nechali nepořádek, to policie většinou nedělá.

Začal jsem v koupelně, všechno jsem pomalu prohledal. I v takové garsoniéře je spousta míst, která musíte projít, když nevíte, co hledáte. Podívaljsem se pod rohož i do nádrže na vodu nad záchodem. Sáhl jsem do vodní baterie nad vanou. Použil jsem kombinačky ze své sou-pravy a oddělal hlavici sprchy. Vytáhl jsem sítko z odtoku a posvítil si dovnitř. Vytřepal jsem ručníky a prohmatal celou záclonu u sprchy. Zkontroloval jsem dlaždice pod sprchou, jestli není některá uvolněná a něco pod ní schovaného. Totéž jsem udělal na ostatní podlaze a s deskami na stropě. Prohlédl jsem sifon umyvadla a našel tam kuličku vlasů mazlavou od mýdla. Nevěděl jsem sice, co hledám, ale tohle to nebylo. Posvítil jsem si baterkou do odpadu. Vysypal jsem koš na papír a zase jsem to do něj všechno naházel. Přivoněl jsem k vodě po holení a prohlédl jsem lahvičku proti světlu. Ochutnal jsem dětský zásyp a pak jsem prášek vysypal do záchodu. Kromě dětského prášku v něm nic nebylo. Spláchl jsem a plastovou nádobku od zásypu jsem hodil do koše. Proti světlu jsem prohlédl láhev se šamponem, zkusil tubu se zubní pastou, tuhý deodorant a plechovku s holicím krémem. Všechno bylo jen to, co to mělo být. Sundal jsem i roli toaletního papíru a prohlédl jak papír, tak zavěšené pouzdro na něj. Nic jsem nenašel. Posvítil jsem si mezi jednotlivá žebra radiátoru. Prohlédl jsem lékárničku. Když jsem viděl, že v koupelně není nic, co by mě mohlo nějak pomoct, přemístil jsem se do pokoje. A asi za deset minut jsem to našel.

Lepicí páskou byla ke dnu velké úložné zásuvky pod gaučem při-dělaná bílá obálka a v obálce osm barevných fotografií. Na sedmi z nich byla nahá žena, na osmé, brané v zrcadle, muž a žena bez oblečení. Ten muž byl Craig Sampson, žena si držela před obličejem ručník.

Vzal jsem fotografie ke stolu, sedl si a rozložil je. Pakjsem si na ně posvítil stojací lampou s ohebným ramenem, která stála na rohu stolu. Studoval jsem je s profesionálním zájmem. Žena ležela na posteli nebo stála vedle ní pravděpodobně v nějakém hotelovém pokoji. Byla buď naprosto nahá (na pěti fotkách včetně té jedné se Sampsonem), nebo měla na sobě onen druh podvazkového pasu a punčoch, který tak úspěšně přežil zkoušku času v časopise Playboy (tři fotky). Pozice s podvazkovým pasem mě uklidnily. Už jsem si skoro myslel, že jen He-fovi a mně se něco takového líbí.

Když jsem prohlížel fotografie, bylo tam ohromné ticho. Jen čistý zvuk deště dopadajícího na střechu, příležitostné zapraskání starého domu vyrovnávajícího se s tíhou a tu a tam klepání v rourách je přerušovaly.

Žena na fotografii vypadala, jako že hodně cvičí. Měla pevné tělo a břicho úplně ploché. S obličejem zakrytým ručníkem nebylo nic, podle čeho by člověk mohl poznat, kdo to je. Ale přeci jen něco! I když na tomto typu fotografie to nelze říci přesně, ale vypadalo to, že nemá na těle vůbec žádné ochlupení. Teoreticky by tato zvláštnost mohla být báječným vodítkem k identifikaci. Ale prakticky to nic moc neznamenalo.

Vůbec ty fotografie moc neznamenaly. Spousta lidí si dělá akty své a svých partnerů či partnerek. Někteří skutečně zakrývají tvář. Ale sdělovaly mi, že Sampson měl vztah, který skrýval. Nikdo o něm nevěděl. Každý říkal, že žádnou dívku neměl. A to, že tato dívka skrýva-la svou totožnost, bylo přinejmenším mírně zajímavé. Daleko zajímavější však bylo, že policie fotografie nenašla. Nebylo to zase tak těžké je najít a každý policista ví, že se má podíval pod šuplík, když dělá prohlídku. Tady to policisté prohledali tak důkladně, že tu udělali pěkný nepořádek, a přece tyhle fotky nenašli.

Nad tím bylo třeba se zamyslet. Ne však v onom bytě. Vrátil jsem fotky do obálky a obálku uložil do náprsní kapsy. Pak jsem prošel zby-tek místnosti. Odestlal jsem postel a zase jsem ji ustlal. Sáhl jsem pod každou zásuvku, za plakát, prostě všude, kde se obvykle při takové prohlídce hledá, a nenašel jsem nic, co by k něčemu bylo. Všechno jsem zase pečlivě vrátil na místo. Na fízla jsem byl pořádný a slušný a obvykle i dobře oblečený. Víte, ono je jednodušší něco hledat, když u toho neděláte svinčík. Nemusíte se pak prodírat nepořádkem, kterýjste sami způsobili.

Odešel jsem ze Sampsonova bytu, zabouchl dveře a slyšel, jak se automaticky zamkly. Potom jsem sešel dvě patra úzkého temného schodiště a zaklepal na dveře paní Rebellové. Zřejmě opožděně snída-la, nebo brzy obědvala. Cítil jsem slaninu. Jistě ji nedělala pro mě.

Otevřela dveře, ale jen na řetěz.

„To jste vy?“

„Rád bych, aby byli potrestaní ti, co tu byli přede mnou. Řekněte mi, jaký binec tam nechali?“

„Strašný,“ ubezpečila mě. „Byly to dvě zatracený prasata — promiňte, že to tak musím říct.“

„Vyházeli věci ze šuplíků a tak?“

„Všechno oblečení bylo vyházené na zem, taky papíry, ložní prádlo. Povídám vám, prasata!“

„Budou toho litovat!“ utěšil jsem ji.

„Je to už všechno? Můžu to tam vyklidit a pronajmout to?“

„Rozhodně! A já se za ně ještě jednou omlouvám. I za to zdržení.“

„No jo, dobrá,“ odbyla mě a zavřela dveře.

V té úzké ošklivé chodbě jsem se neubránil tichému zasmání.

Bav se za všech okolností. Vyšel jsem ven a i tady jsem dveře pečlivě přitáhl, abych slyšel cvaknout zámek. Podíval jsem se oběma směry ulice. Nikde nikdo. Před domem nastartovalo s malou exhalací moje auto a stírače se rozběhly. Ohrnul jsem si límec kožené bundy, seběhl po čtyřech schodech do deště a přes chodník do auta.

„Tak co?“ ozval se Hawk.

„Zatím nevím,“ váhal jsem s odpovědí. Ukázal jsem jim fotografie, aby si je prohlédli.

„To je ten Sampson?“ chtěl vědět Vinnie.

„Hm.“

„Znáš tu ženskou?“

„Ne.“

„Nemá žádnou kočičku!“ konstatoval Vinnie.

„Ty máš postřeh!“

„A jak to umí hezky říct!“ chechtal se Hawk.

Vinnie ani Hawk nepřispěli žádným významným názorem k pro-blému absence ochlupení. Ale rozvinula se živá diskuse o ženských tělech, která jsme znali. Shodli jsme se na tom, že ačkoli se ochlupení značně různí, nikdo z nás ještě neviděl žádnou ženu, která by ho ne-měla. Vinnie mi vrátil obrázky a já je dal zpátky do kapsy.

„Radši si je spočítej!“ upozornil mě Hawk, když rozjížděl auto a odlepil se od chodníku.

28

Ocean Street v Port City začíná hned u Hill Street a vede rovno-běžně s přístavem možná víc než dva kilometry, než se vyhne zálivu a otočí se do Seaside Drive. Hawk a já, každý na jedné straně ulice, jsme začali na jejím jižním konci poblíž divadla a vyptávali jsme se lidí, jestli neznali Craiga Sampsona. Oba jsme jim ukazovali momentku z divadla. Během práce jsme se navzájem hlídali a Vinnie jel pomalu za námi s puškou opřenou o sedadlo pro spolujezdce vpředu.

Moje pátá návštěva byla v baru U pípy. V takovém deštivém odpoledni to byl vítaný ráj. U baru seděli tři chlápkové, ale nebavili se spo-lu, a nějaká ženská v černém kovbojském klobouku s velkým brkem seděla sama v jednom boxu, na stolku před sebou měla do sloupku vyrovnané čtvrtdolary a vedle nich cosi, co vypadalo jako jahodová limonáda, ale asi to bylo něco jiného. Hrací automat hrál country western, znělo mi to, jako když tahá kočku za ocas, ale Susan by se to asi zalíbilo. Televizor nad barem ukazoval nějaký seriál s vypnutým zvu-kem. Barman za pultem vypadal jako zneuznaný zápasník. Byl statný, měl oholenou hlavu a velký knír, jehož konce visely smutně dolů. Na sobě měl černé tričko bez rukávů a logo firmy Harley-Davidson na prsou. Na silné paži měl pod pravým ramenem obdivuhodně pěkně vytetovaná slova Born to Raise Hell.

Ti tři u baru zřejmě neposlouchali hudbu ani se nedívali na televizi. Nepatřili k sobě, možná nepatřili k nikomu. Nikdy. Žádný z nich si nevšímal ženské v boxu. Vylezl jsem na barovou stoličku vedle jednoho z nich a vylovil fotku Craiga Sampsona. Přidržel jsem mu ji před očima a zeptal jsem se: „Viděl jste ho někdy?“

Muž měl pod žlutým gumákem červenou kostkovanou flanelovou košili. Před ním stálo nedopité pivo a vedle něj prázdná sklenička od panáka. Civěl na fotku, pak se otočil k pivu a zavrtěl hlavou. Barman ke mně přistoupil.

„Tak co si dáme, kamaráde?“

Otočil jsem fotku k němu a zeptal se jestli ho zná.

„Tady není dovolená žádná černota,“ odbyl mě.

„Proč ne?“

„Votravuje to hosty.“

„Víc než ta muzika?“ ptal jsem se dál.

„Hele, jestli chceš něco pít, prodám ti něco k pití, jestli ne, tak koukej vypadnout.“

„And never come back no more, no more, „zazpíval jsem mu.

„Umíš to dobře, kámo. Ale my tu nemáme žádnej informační kancl, chápeš?“

„Jé je, a vypadá to tu tak pohostinně!“

Barman měl kolem pasu uvázanou bílou zástěru. Čučel na mě, měřil si mě a mocné paže měl zkřížené na prsou.

„Dám si jedno čepovaný,“ objednal jsem si.

Natočil pivo a postavil ho přede mne.

„Tři a čtvrt,“ oznámil.

„Napiš mi to, brácho,“ požádal jsem.

„Ne, ne, platit hned.“

Vzal jsem z náprsní tašky pětidolarovku a položil ji na pult. Vrátil mi drobné dost neurvale. Všechny jeho pohyby prozrazovaly drsňáka.

Znovu jsem mu před očima přidržel Sampsonovu fotku.

„Viděl jste ho tu někdy?“

„A kdo se jako ptá?“

Pečlivě jsem se rozhlédl: doleva, doprava, dozadu po celé místnosti a pak jsem se zase podíval na něj. „Asi já jak vidno.“

„Říkáš si vo facku?“

Usmál jsem se na něj: „Když řeknu ano, řekneš mi, že jsem na správným fleku?“

Barman otevřel a zavřel pusu. Asi jsem ho zarazil. Ale pořád jsem v ruce držel Sampsonovu fotku.

„Viděl jste ho tu někdy?“ zeptaljsem se znovu.

„Ježíši, vyjste ale štěnice!“ ulevil si.

„Dobře jste si všiml!“

„A taky vzdělanej, že jo?“

Usmál jsem se skromně: „A co tenhle člověk?“

„Neznám ho.“

„Nikdy jste ho tu neviděl?“

„Ne.“

„Slyšel jste někdy o gangsterech, co jim říkají Smrťáci?“

„Vyjste ňákej polda, nebo co?“ zeptal se místo odpovědi barman.

„Nebo co,“ řekl jsem. „Tak slyšel jste o Smrťácích?“

„Ne. To nejsou ty, co jezděj na kole, že ne?“

„Ne. Šikmooký.“

„Do prdele! Smradlavej Chinatown! O Číňanech nic nevím.“

„Slyšel jste někdy o chlápkovi jménem Lonnie Wu?“

„Ne.“

„O Kuan Čangu?“

„Vo kom?“

„Spíš vo čem. Kuan Čang.“ Zavrtěl hlavou.

„Proč jste byl tak nepřátelskej, když jsem přišel?“

„Já nebyl nepřátelskej. Já vás prostě neznal.“

„To jste nepřátelskej ke každýmu, koho neznáte?“ Podíval se na mě, jako kdybych popíral zemskou přitažlivost.

„Jo, samo,“ odpověděl.

Podíval jsem se na chlápky u baru. „Viděl někdo z vás toho člověka?“ a přidržel jsem jim náležitě fotku. Zavrtěli hlavou.

„Říká vám něco slovo Smrťáci? Lonnie Wu? Kuan Čang?“ Pořád jen vrtěli hlavou. Asi měli tentokrát víc pohybu, než na kolik byli zvyklí. Otočil jsem se na ženu v boxu.

„Co to pije?“ zeptal jsem se barmana.

„Gin, tonik, trochu grenadiny.“

„Pane Bože!“ podivil jsem se.

„Tak to namíchejte!“ Barman namíchal drink a postavil ho přede mě. Zaplatil jsem, vzal jsem sklenici a šel k té ženské.

„Ahoj,“ pozdravil jsem a postavil před ní nápoj. „Je to v pořádku, že jsem vám koupil jedno to vaše?“

Podívala se na mě zcela bezvýrazně.

„Jasně,“ řekla.

„Můžu si na minutku přisednout?“

„Jasně.“

Sedl jsem si a upil piva. Neříkal jsem nic. Žena se dlouze napila koktejlu a obrátila se ke mně. Její tvář byla ještě pořád bezvýrazná, ale už dávala najevo, že mě vidí.

„Hodnej,“ pronesla.

„Dělám, co můžu.“

„Koukala jsem na vás tamhle u Eddieho.“

„U Eddieho?“

„U barmana.“

„A co jste viděla,, muselo bejt supr okouzlující,“ usmál jsem se na ni.

Zavrtěla hlavou: „Ne! Eddie ví kulový, coje okouzlující. To vy máte správnej kukuč!“

„Kukuč?“

„Jo,“ upila ze svého růžového nápoje. „Jde z něj strach!“

„Už jste takovej viděla?“

„Znám mužský. Vy byste Eddieho roztrh vedví.“

Usmáljsem se na ni.

„Jestli chcete…“

Zahihňala se a dopila. Mávl jsem na Eddieho, aby přinesl další.

„Vy jste vodsuď?“ vyzvídala.

„Z Bostonu.“

Eddie jí přinesl koktejl a postavil ho před ní. Podíval se tázavě na moje pivo. Zavrtěl jsem hlavou a on odešel.

„Je to prima bejt v Port City,“ oznámila mi.

Byla to malá silnější žena s narudlými vlasy, s vysokými lícními kostmi a jasně červeně namalovanými rty. Kromě kovbojského klobouku měla na sobě velice těsný, vodorovně proužkovaný svetřík a džíny. Víc se nedalo říct, protože seděla, ale byl bych se vsadil nevím oč, že i džíny jsou pěkně těsné. Dlouhý džínový kabát s límcem lemo-vaným kůží visel na rohu boxu.

„Neviděla jste někdy toho chlápka?“ ukázal jsem jí Craigovu fotku.

Vzala z kabelky brýle na čtení, posadila si je na nos, vzala ode mě fotku a studovala ji. Pak mi ji vrátila a zavrtěla hlavou: „Neměla jsem tu čest.“

„A chlápka jménem Lonnie Wu znáte?“

Upila zase trošku a nad posledním douškem se trochu zamyslela: „Bože, to mi něco říká!“

Čekal jsem.

„Lonnie Wu. Jo. Ten má restauraci u divadla na Ocean Street.“

„Víte o něm něco?“

„Toť vše: že má restauraci.“

„Že prý je tady ve městě velký zvíře.“ Zase se trochu zamyslela a upila.

„Dyť to je Číňan, jak může bejt velký zvíře?“

„To je fakt,“ rozesmál jsem se. Vysílal jsem osobní kouzlo na všechny strany, jako když plácnete do přezrálého rajčete.

„A jestlipak víte něco o Smrťácích?“

„Co to je zač? Ňáká rocková skupina?“

„Čínskej gang.“

„Vo tom nic nevím. Já vůbec nic vo žádnejch Číňanech nevím,“ svěřila se mi.

Přisunula se blíž ke mně, takže se stehnem dotýkala mého stehna. Podívala se na mě zblízka. Měla velké oválné oči. Ale byly červené a víčka oteklá. A byl v nich ten zvláštní nezaostřený výraz, jako by uv-nitř chyběla žárovka.

„Víš co?“ zeptala se.

„Co?“

„Líbíš se mi.“

„Každýmu… mám takovej dar.“

Vyprázdnila skleničku, mávla na Eddieho, ale myslela na to, co jsem řekl. Eddie jí donesl další.

„Ajá se ti taky líbím?“

„Samozřejmě.“

„Tak proč nemluvíš taky vo mně. Proč fur jen vo Číňanech?“

„Když jich tu je hodně, víš!“ vysvětlil jsem jí.

„To máš pravdu —jak se jmenuješ?“

„Spenser.“

„To máš pravdu, Spensere. Je jich tu jako blech a eště přijdou dal-ší.“

Usrkl jsem trochu piva, držel jsem sklenici levou rukou, protože moje pravá ležela na stole a ta ženská po jejím hřbetě jezdila ukazováčkem.

„Silnej,“ pronesla, ale jen jako pro sebe.

„A ještě přijdou další?“

„Plný čluny. Každej tejden přicházejí další.“

„Ve člunech?“

Kývla. „Bydlím na Brant Island Road. Vykládají je uprostřed noci. Jseš ženatej?“

„Dá se to tak říct.“

„Máš někoho?“

„Jo“

Napila se. Já jich měla tolik, že už si ani nepamatuju jejich pitomý jména.“

„Řekni mi něco o tom, jak ty Číňany v noci vykládají, požádal jsem ji.

Něco si pro sebe — nebo to možná bylo pro mě — zpívala. Měla překvapivě tenký, dívčí hlásek.

„Everybody got somebody sometime… „

„Myslím, že jsou ta slova jinak,“ upozornil jsem ji.

„Děláš si srandu?“

„Ne“

Kývala hlavou: „Tak si trhni nohou!“ doporučila mi a zpívala si dál.

„Everybody falls in lovesome how… „

Vzala sklenici, skoro všechno vypila a postavila ji zpátky na stůl. Pak se opřela a zavřela oči. Ze zavřených očí jí začaly téct slzy. Neříkala nic. Ale brzy přestala plakat a začala chrápat.

„Tak a máš to, velkej šéfe!“ řekl jsem si nahlas.

29

V Concordu jsme si se Susan upravili jednu místnost. Z kuchyně a jídelny zůstaly jen neutěšené zdi. Ale nastěhoval jsem tam ledničku, kotel na teplou vodu fungoval a v domě byl vodovod. Do přední ložnice nahoře jsme dali postel, stůl a dvě židle. Byl tam krb, do koupelny se sprchou jsme pověsili závěs a uložili tam ručníky a další potřeby. Postel jsme krásně ustlali, což nebyla jednoduchá záležitost, jak by se na první pohled zdálo, protože naše Perla pořád lezla nahoru a ukládala se pokaždé, když jsme něco urovnali.

Když jsme byli s postelí konečně hotovi, liboval jsem si: „Kdo by si mohl přát víc —jedině možná kuchyň!“

Perla byla s postelí spokojená. Otočila se třikrát dokola a stočila se do klubíčka k naducaným polštářům, kterým jen mírně změnila tvar.

„K čemu potřebujeme kuchyň, když máme telefon?“ divila se Susan.

„Na to jsem zapomněl.“

Byla sobota pozdě odpoledne, stmívalo se. Susan přinesla i vysavač a zuřivě luxovala. Šel jsem do sklepa pro dříví, které tam nechal předchozí majitel, donesl jsem ho dostatek nahoru a zatopil v krbu. Pak jsem šel prozkoumat zásoby potravin.

Susan koupila studenou večeři a ve velké papírové tašce to schovala do ledničky. Se strachem jsem ji otevřel. Susan totiž byla schopná při-nést jablko a dva rýžové koláčky. Nakoukl jsem do tašky. Byla tam čtyři jablka. Srdce mi posmutnělo. Ale objevil jsem tam i kuře, hrozny bez peciček, fancouzský chleba, brusinkové chutney a pořádný kus sýra. Byly tam dokonce papírové talíře, plastické příbory a průsvitné plastické pohárky. Já přispěl dvěma lahvemi Krugova šampaňského, které se vleže chladily, a malou červenobílou chladicí nádobou Iglú, plnou ledu.

Donesl jsem všechno nahoru na stůl. Otevřel jsem Iglú a postavil do něj šampaňské. Susan skončila s luxováním a momentálně útočila na všechny rovné plochy, aby je zbavila prachu.

„Neměl by se prach utírat před luxováním?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

Přikývl jsem a dál rovnal jídlo na stůl. Perla se okamžitě přemístila na druhý konec postele, aby měla nos co nejblíž stolu.

„Kde je ta modrá věc,“ připomněla Susan, když na chvíli přerušila utírání prachu a snažila se dostat nějakou skvrnku z okenní tabule.

„Neříkej tomu modrá věc, to není hezké,“ prosil jsem ji.

„Myslím ten modrý ubrus. Přece nebudeme jíst z holého stolu.“

Zajistil jsem papírovou tašku před otevřením, aby v ní Perla nemohla lovit, a šel jsem pro ubrus. Susan se šla osprchovat. Přinesl jsem ubrus, rozložil ho na stůl a šel se mrknout za závěs do koupelny.

„Brvindlufá!“ řekla.

Vytáhl jsem hlavu zase ven a postál chvíli před krbem. Brokovnici jsem měl opřenou o zeď vedle svého místa u stolu a browning byl úhledně položený vedle plastického nože a lžíce: Smrťáci už mi sice dali pokoj, ale to neznamenalo, že se nemohou objevit. Zřejmě o našem domě v Concordu nevěděli. Ale to neznamenalo, že by se o něm nemohli dovědět.

Seděli jsme u stolu pod nízkým stropem starého domu. Oheň vesele plápolal. Usrkávali jsme šampaňské. Čekala nás studená večeře. Perla už zase pokojně spala na posteli.

„Brvindlufá?“ optal jsem se.

„Hm.“

„To je něco z Harvardu?“

„Taky jsem tam absolvovala kurs hatmatilky.“ Měla na sobě velký bílý froté koupací plášť, který si přinesla z domova. Po osprchování a bez nalíčení měla obličej jako dítě. Ovšem velice moudré dítě!

„Teď vidím, jak jsi asi vypadala, když jsi byla malá holčička!“ komentoval jsem její vzhled.

„A já si zase vůbec nedovedu představit, jak jsi vypadal ty jako malý kluk.“

Usmál jsem se na ni: „Já už si to taky neumím představit.“

Ujedli jsme kousek kuřete.

„Jak to postupuje v Port City? Je něco nového?“

„Nevím, jestli to někam pokročilo, ale něco nového mám.“

Vstal jsem a z kapsy bundy, pověšené ve skříni, jsem vylovil fotky Craiga Sampsona a jeho tajemné přítelkyně a podal jsem jí je. Podívala se na ně, pak vstala a šla blíž ke světlu, aby si je prohlédla pečlivěji. Pak se vrátila, sedla si a dala mi fotografie zpátky. Tvářila se zvláštně, mírně pobaveně.

„Myslím, že to je Rikki Wu,“ sdělila mi.

„Jak jsi na to přišla?“

Susan se usmívala. „Poslouchej, tohle se ti bude líbit,“ začala. Jed-nou večer jsem byla na večeři s Veronikou Blosserovou, Naomi Selki-rkovou a s Rikki. Asi před osmi měsíci. Bylo to u Naomi. Vlastně jsme chtěly prohovořit, jak zvýšit finanční prostředky divadla.“

„Škoda, že jsem tam nebyl.“

„To by bylo něco pro tebe!“ zasmála se. „Když jsme měly za sebou finance, povídaly jsme o všem možném a Naomi, která nevydrží chvilku ticha, povídá Rikki: ,Drahoušku, jak to děláš, že máš tak sen-zační figuru? Jak si ji udržuješ tak perfektní?’ A Rikki nám prozradila, co dělá.“

Susan se musela smát, když na to vzpomínala.

„Pro Rikki totiž vypadat senzačně znamená zaměstnání na plný úvazek: krémy, mastičky, vodičky, gely a vazelíny, osobní trenér, te-rapeutista na masáže, vitamíny… prostě všechno možné, nebudu tě tím vším otravovat, ale například dělá taky spoustu stahových cvičení, aby si posílila svaly pánevního dna.“

„A jak silné musejí být?“

„Tak silné, abyjí udržely manžela.“

„To je báječný nápad!“ smál jsem se. „Prostě si ho přidržíš a je tvůj, dokud se neuvolníš!“

„Ano, opravdu báječný,“ přisvědčila, ale hned pokračovala. „A teď přijde to nejdůležitější. Řekla nám: ,Děvčata, když vám muži tvrdí, že mají rádi chlupy na ženském těle, tak vám lžou.’ A Veronika se zeptala: ,Fakticky? A to myslíš veškeré chlupy?’ A Rikki na to: ,Veškeré!’ Na-omi se tvářila nějak nejistě, což mi zase připomíná její situaci, co se týče vlasů, ale to teď není podstatné. A tak povídám Rikki: ,A co tedy proti tomu děláš, Rikki?’ A Rikki mi odpověděla: ,Elektrolýzu.’ A my všechny zase: ,Elektrolýzu? Všude?’ A Rikki pokyvuje jako lékař, když ti potvrzuje diagnózu, a povídá: ,Všude. Moje květinka je jako vyleštěná perla!’ Tak to řekla.“

„Řekla květinka?“

„Květinka.“

„Toje psina! Já si vždycky myslel, že jsem jediný, kdo to tak nazý-vá!“

„Jo, slyšela jsem tě, tak to vím,“ ubezpečila mě Susan. „Elektrolýza trvala dva roky!“

„Pak vůbec nepotřebuje ty stahové cviky,“ poznamenal jsem. „Dva roky elektrolýzy by posílily svaly pánevního dna komukoli.“

Susan pečlivě ukrojila kousíček sýra, strčila ho do pusy, rozžvýkala a polkla.

„Ano, senzačně!“

„Tak ty si myslíš, že tahle ženská, co má květinku jako vyleštěnou perlu, je Rikki Wu.“

„Kdyby to byl někdo jiný, musela by to být sakra náhoda,“ uvažovala Susan.

„Za předpokladu, že náhoda není frekventnější?“ uvažoval jsem já.

„Frekventovanější, když tak,“ opravila mě.

Přikývl jsem a ona se usmála: „Ale to taky není pravděpodobné.“

„Ano. Takže budeme předpokládat, že Craig se tahal s manželkou Lonnieho Wu. Téhož Wu, který mi radil, abych se klidil z Port City. A dvakrát mi to připomněl.“

Susan si ďobla ze silnější části kuřecího křidýlka, zbytek položila zpátky, ulomila ždibíček chleba a hodila ho do pusy ke křidýlku. „Může to být stopa?“

„Myslím, že ano. Je to už tak dlouho, co jsem na nějaké byl, že si tím nejsem jistý.“

Napil jsem se šampaňského, ujedl kousek kuřete, ukrojil si kus ja-blka a pojídal jsem ho se sýrem. Teď jsem měl konečně motiv k Sampsonově vraždě a ten motiv ukazoval na Lonnieho Wu. Bylo naprosto jasné, proč mě nechtěl ve městě vidět. Nedokazovalo to zatím nic, ale byla to parádní stopa.

„Přál by sis, aby moje květinka byla jako naleštěná perla?“ zeptala se Susan.

„Já jsem příliš staromódní,“ přiznal jsem se. „Dávám přednost pů-vodnímu, tak říkaje nemodifikovanému modelu.“

„Ale Rikki říká, že muž lže, když tohle tvrdí,“ namítla.

„Já si za svým slovem stojím a jsem ochoten to dokázat.“

„Tady před naší holčičkou?“

„Může počkat vedle,“ navrhl jsem.

„Dovedeš si představit, jak by kňučela a škrabala?“ zeptala se Susan.

„Ale když ji tu necháme, bude na posteli skákat a štěkat.“

„To by nebylo moc vhodné,“ připustila Susan.

Dívali jsme se tiše na plameny, jak tančí před starými cihlami.

„Taky by sme mohli ty hřejivé chvíle odložit!“ navrhla.

„Hm.“

„Nebo bys ji mohl odnést do auta. Má to tam ráda.“

„Zvlášť když bych jí tam s sebou dal sendvič s kuřátkem.“

„Ale pozor, aby tam nebyly kostičky,“ připomněla mi.

„Tak se bude cítit naprosto v bezpečí a nebude skučet. Můžeš ty říct něco takového?“

Susan se usmála svým Eviným úsměvem, přemlouvajícím Adama k ochutnání toho chutného jablka: „Ale já se taky budu cítit v bezpečí.“

30

A zase jsme jeli autem do Port City. Tentokrát jsme byli čtyři. Řídil jsem svůj mustang, vedle mě seděla mladá žena jménem Mei Ling, mluvící plynně anglicky, francouzsky, německy, mandarinsky, kan-tonsky, japonsky, korejsky a možná — co já vím — i mariánsky. Hawk a Vinnie si to šinuli za námi v Hawkově jaguáru.

„Otec prchl do Taiwanu,“ vysvětlovala mi Mei Ling, „před komu-nisty. Když se Američani začali na začátku osmdesátých let s komu-nisty bratříčkovat, otec se bál, že Taiwan padne, a odjel sem. Peněz měl dost, mohl nás sem vzít všechny s sebou.“

„Takže vy jste se tu nenarodila?“ vyzvídal jsem dál.

Mei Ling se na Port City vybavila. Měla na sobě červený plášť do deště a na hlavě bílý šátek. Měla drobnou kostru, velké černé oči a vyzařovalo z ní cosi jako exaktní jemnost.

„Narodila jsem se v Tai-pei, ale už si z toho místa nic nepamatuju. Moje první vzpomínky jsou na to, jak jsem vyrůstala tady. V Los Angeles, v Kalifornii.“

„V čínské čtvrti?“

„Zpočátku ano. Později koupil otec dům v Northridži v Kalifornii.“

„A teď jste na Harvardu.“

„Ano, studuju na doktorát z asijských studií.“

„Tam vás objevila doktorka Silvermanová.“

„Ano, pane, prostřednictvím služby pro umísťování studentů. Pla-tím si studium sama.“

„A řekla vám něco o této práci?“

„Ano, pane. Řekla mi, že jste detektiv, který teď dělá na nějakém případě zahrnujícím Číňany. A že budete potřebovat tlumočníka.“

„Řekla vám, že to může být nebezpečné?“

„Ano, pane. Ale řekla taky, že se v takových věcech vyznáte a ochráníte mě.“

„To udělám a ti dva za námi taky,“ ukázal jsem dozadu na jaguár.

„Myslela jsem si, že jsou tu na něco takového, pane.“

Usmíval jsem se. „A nebojíte se?“

„Já potřebuju peníze, pane.“

„Váš otec vás nemůže podporovat?“

„Má dobrý podnik, pane. Ale má ještě dalších šest dětí. Kromě toho je nejstarší syn svých rodičů, kteří ještě žijí, a má mnoho bratrů a ses-ter. A taky musí platit na vzdělání mých bratrů.“

Sjeli jsme z dálnice a klesali dolů po Cabot Hillu směrem k čínské čtvrti. Místní mrholení bylo souvislé, obloha byla šedivá. Od moře fou-kal silný vítr. Cítil jsem, jak se opírá do auta.

„Víte, co jsou tongové?“

Mile se na mě usmála: „Všichni Číňani to vědí, pane.“

„Pochopitelně. A nemusíte mi říkat pane.“

„Já jsem na to tak zvyklá,“ ubezpečila mě. „Byla jsem tak vycho-vaná.“

„Tak dobrá,“ řekl jsem.

„Děkuju, pane.“

„A víte něco o tongu Kuan Čang?“ ptal jsem se dál.

„Ano, pane. V této oblasti jsou nejmocnější.“

„Ovládají taky Chinatown tady v Port City,“ informoval jsem ji.

„Ano, pane.“

„A na pomoc používají pouliční gang,“ pokračoval jsem.

„Ano, pane. Smrťáky.“

„Takové věci vás taky učí na Harvardu?“ zeptal jsem se.

Usmála se. „To ani nemusejí, pane. Tongové a gangy, které za-městnávají, jsou součástí života všech Číňanů. Všichni o nich vědí, i když se s nimi nikdy nesetkali. Jsou stále nablízku, stále.“

Už jsme byli v Chinatownu. Zaparkoval jsem u chodníku a Hawk hned za mnou. Hawk a Vinnie vystoupili nejdřív, každý s puškou v ruce. Pak jsem vystoupil já a Mei Ling a stáli jsme u nich ve studeném větru. Ohrnul jsem si límec kožené bundy. Mei Ling stála těsně vedle mě s rukama v kapsách pršáku. Vedle Hawka vypadala skoro jako skřítek z pohádky.

„Nebude vám chladno?“ zeptal jsem se jí.

„Ne, pane. Mám pod pršipláštěm svetr.“

Hawk se na ni uculoval: „A kdyby vám přece bylo zima, strčím si vás do kapsy.“

Usmála se na něj: „Jsem malá, ale otužilá.“

„Mei Ling a já budeme s těmi lidmi mluvit, vy můžete popojíždět a dávat pozor, aby vám nenavlhnul prach.“

„To tu pořád takhle prší?“ zeptal se Vinnie.

„Ano,“ ujistil jsem ho. „Souvisí to nějak s polohou kopců při oceánu a se směrem stálého větru.“

„Hraje si na posranýho meteorologa,“ vysvětlil Vinnie Mei Ling a vrátil se do vozu.

„Doufám, že odpustíte Vinniemu, jak mluví,“ omlouval jsem ho. „Už jsme se pokoušeli ho to odnaučit, ale učí se špatně.“

„Mně to nevadí, když lidi říkají posraný. Někdy to taky říkám.“

„Ale mně se nelíbí, že budete chodit sami,“ upozornil mě Hawk.

„Mně se to taky nelíbí, ale bude lepší, když budeme s těmi lidmi jen já a Mei Ling.“

„Asi ano,“ souhlasil. „A jak asi dlouho vás máme nechat na místě, než se tam půjdeme podívat?“

Pokrčil jsem rameny. „To musíte posoudit sami,“ snažil jsem se ně-jak si představit různé situace. „Když usoudíte, že byste měli jít za námi, udělejte to tiše, abyste eventuálně nepřerušili někomu proud řeči, mohl by dostat katatonický záchvat.“

„Ani nevím, co to je,“ přiznal se Hawk. „Když bude situace divná, pošli pro mě slečinku.“

„Slyšíte ho, slečinko?“

„Ano, pane.“

„Dobře, a teď se podívejme, s kým si promluvíme,“ rozhodl jsem.

„Přednostně s někým v teple, pane,“ poznamenala Mei Ling.

„A co váš svetr?“

„Měla jsem si vzít teplejší, pane.“

Přešli jsme chodník a vstoupili do čínské prádelny.

31

V prádelně nám neřekli nic, ani v potravinářství, kde se ve výloze houpaly uzené kachny, ani v krámku s dim sum, ani u krejčího. Vrátili jsme se na ulici do studeného deště odhodláni pokračovat.

„Většina těchto Číňanů ještě nikdy nemluvila s bílým člověkem,“ poznamenala Mei Ling. Třásla se zimou. Mně se nezdálo, že by byla taková zima, ale já taky nevážil čtyřicet kilo.

„Říkají tomu mluvení?“ zeptal jsem se pro jistotu.

Usmála se: „Číňani jsou velmi zdrženliví. Po mnoho staletí měli s mluvením problémy. Věříme, že říkat málo a pracovat tvrdě je velká ctnost.“

„To je mi úplně nové!“

„A taky, samozřejmě, ačkoli jim vysvětluju, kdo jste, myslí si mnozí z nich, že patříte k vládě.“

„A kdybych patřil?“

Mei Ling se v chůzi schoulila do kabátu. Bylo mi jasné, že se drží jen silou vůle, aby jí zimou necvakaly zuby.

„Pak byste je přinutil, aby platili daně, nebo byste zjistil, že tu jsou ilegálně a oni by museli odejít. Naše dějiny nás nenaučily vládě důvěřovat.“

„Většina dějin to lidi nenaučí,“ poznamenal jsem.

Vešli jsme do chodbičky před vchodem natřeným na bílo a s velkými červenými čínskými písmeny na skle výlohy.

„Nápis říká, že to je klinika,“ poučila mě Mei Ling. „Je to čínská klinika.“

Uvnitř bylo teplo. Na okně zelené květiny a velké akvárium na rohu pultu. Prostor vzadu byl zatažený bílým závěsem, za nímž byla zřejmě ordinace. Vyšla příjemně vypadající žena v modrém kalhotovém oblečení s vlasy do uzlu a něco nám řekla. Podívala se na Mei Ling. Ta jí odpověděla, žena se usmála, mírně se mi uklonila a podala mi ruku. Potřásl jsemjí.

„To je paní Ong,“ informovala mě Mei Ling.

Zpoza bílých závěsů se k nám přidal holohlavý muž v podobném oblečení. Mei Ling na něj promluvila, on se uklonil a taky mi podal ruku.

„Pan Ong,“ řekla Mei Ling. Potřásli jsme si rukou. Jako jeho paní měl i Ong teplou, suchou ruku a pevný stisk. Vytáhl jsem Sampsonovu fotku.

„Vidělijste někdy toho člověka?“ zeptaljsem se.

Každý z nich vzal fotku do ruky, zdvořile se na ni dívali a usmívali se, pak se na mě podívali a usmáli se. Mei Ling jim něco řekla. Poslouchali, pokývali, znovu se podívali na fotografii a něco Mei Ling pověděli. Odpověděla a oni taky ještě něco řekli. Mei Ling přikývla.

„Chtějí si vzít fotogarfii dozadu a pečlivě si ji prohlédnout,“ sdělila mi.

„Proč ne?“ odpověděljsem.

Pan a paní Ongovi couvali, aby nás neurazili svými zády.

„Znamená to, že ho poznávají a chtějí si vzadu prohovořit, co s tím udělají?“

„Pravděpodobně.“ Mei Ling se v teplé místnosti vrátila barva do tváří a už se tolik nechoulila.

U stěn kolem dokola byly spousty polic a přihrádek. Nahoře na nich byly skleněné nádoby s něčím sušeným.

„Tamhle nahoře je medvědí žluč, pane,“ ukázala na jednu nádobu. „Tady mořský koník na ledviny, larvy na čištění ran, angelika, ginseng, pilulky Yon Čiao, jelení parohy.“

„Na tu medvědí žluč bych asi nepřišel, ale parohy jsem poznal. Prosím vás, tyhle věci účinkují?“

„Co byste odpověděl, pane, kdybych se vás zeptala, jestli účinkují západní léky?“

„Odpověděl bych vám, že někdy ano.“

„Ano, pane, a totéž bych odpověděla já tady.“

Na druhé stěně místnosti byla zasklená skříňka. V ní byly su-šené ještěrky, ploché jako ozdoby, které se lepí na stěny, a jakási kolečka ve skleněných rourkách. Zeptaljsem se, co to je.

„To jsou nasekané jelení nohy, pane.“

„A na co?“

„Na mužskou potenci,“ odpověděla.

„Opravdu?“ a dělal jsem, jako že chci na ně dosáhnout a strčit si je do kapsy. Tiše se zasmála a začervenala. Vtom vyšli pan a paní Ongovi ze zadní místnosti. Pan Ong mi vrátil fotku a zavrtěl hlavou. Něco řekl Mei Ling.

„Říká, že toho muže neznají,“ přeložila.

„Vy jim věříte?“ zeptaljsem sejí.

„Nevím, pane. Pravda je, když šli dozadu, zdálo se mi, že ho znají.“

„Mně taky.“

Podíval jsem se na oba. Měli tiché, klidné obličeje.

„Rozumíte trochu anglicky?“ zeptal jsem se jich přímo.

Zdvořile se usmívali a podívali se na Mei Ling. Přeložila jim moje slova. Oba pak zavrtěli hlavou, stále s úsměvem.

„Říkají, že vůbec anglicky nemluví,“ řekla Mei Ling.

„A vy jim věříte?“

„Já nevím, pane. Mnoho čínských lidí nemluví anglicky.“

„Já myslím, že toho muže poznali a odešli dozadu, aby se domluvili s někým třetím. A ta třetí osoba jim řekla, aby byli zticha.“

„To je určitě možné, pane.“

„Znáte muže jménem Lonnie Wu?“ zeptal jsem se jich pak. Mei Ling to přeložila. Jejich výraz se nezměnil. Pořád se zdvořile culili a vrtěli hlavou.

„Neznají pana Wu.“

„Samozřejmě ho musejí znát! Je dai lou Kuan Čangu v Port City. Je to šéf tady v Chinatownu.“

„Ano, pane.“

„A já tu ze sebe dělám vola a ztrácím čas,“ konstatoval jsem.

Mei Ling se na mě usmála: „Ano, pane.“

„Takže, ksakru, brvindlufá!“

„Prosím, pane?“

„To je výraz, který jsem se naučil od doktorky Silvermanové,“ vysvětlil jsem jí. „Určitá forma klasického jazyka.“

„Ano, pane.“

Když jsme se obrátili ke dveřím, rozevřel jsem zip na bundě a rozepnul bezpečnostní uzávěr na pouzdru pistole. Uměl jsem si představit, kdo může být ta třetí osoba. Jestli Mei Ling viděla, co dělám, rozhodně to nedala na sobě znát.

„Mei Ling, dovolte, půjdu první.“ poprosil jsem ji.

Jestli se i tomu divila, nedala na sobě nic znát. Vyšel jsem první, ona za mnou a ve studeném dešti, už ne mrholení, seřazeni na chodníku rameno k rameni kráčeli k nám nedospělí Asiati včetně mého starého známého Yana. Slyšel jsem jasně, jak se Mei Ling ulekaně nadechla.

Řekl jsem jí: „Vraťte se rychle do krámu, Mei Ling!“ Nedíval jsem se na ni, musel jsem si hlídat Yana a spol., ale cítil jsem, že se pohnula. Vzal jsem z pouzdra browning, odjistil a držel jsem ho hlavní dolů u boku. Skupina se přede mnou zastavila. Všichni měli tenisky s vysokými svršky a džíny. Většina měla baseballové čepice kšiltem do-zadu. Yan měl lesklé purpurové sáčko s teplou podšívkou a s modrým pleteným límcem a manžetami. Ještě nevytáhli zbraň, ale dítě po Ya-nově pravici mělo nadměrně velký nezapnutý australský tříčtvrťák do buše, což mohlo znamenat něco většího než krátkou zbraň. Vítr utichl a pršelo rovně dolů, silně, ale ne prudce. Na Yanově saténovém ka-bátku se zachycovaly kapky. Obhlédl jsem celou skupinu, rozestavě-nou na chodníku do půlkruhu. Ani jednomu ještě nebylo dvacet. Dva z nich si nechávali narůst knírek, ale výsledek byl žalostný. Na rozdíl od našeho minulého setkání, kdy mi Yan ukazoval mrtvou tvář, byly tentokrát jeho oči zářivé a u koutku úst mu mírně cukalo. Všichni byli vzrušení. Ale nikdo nebyl rozčilený.

Usmál jsem se svým nejsrdečnějším úsměvem a řekl společensky: „Smrťáci, nemýlím-li se.“

Nikdo nemluvil. Nikdo asi ani nerozuměl, co jsem řekl. Čekal jsem. Ulice byla prázdná. Stále hustě, jemně pršelo. Chlapci mě soustředěně pozorovali. Jeden z těch, co měli ten legrační knírek, řekl něco Yanovi a Yan mu odpověděl. Chlapeček se zasmál. Snažil jsem se mít napru-žené koleno, uvolněná ramena a zhluboka jsem dýchal svěží vzduch. Všechno se zpomalovalo jako obvykle v takové situaci. Kapky deště jako by se prezentovaly individuálně. Padaly teď velké jako krystaly, zapadaly mezi nás bez zájmu a ani příliš nepospíchaly na zem.

Asijští kluci si zřejmě ten moment vychutnávali. Byli to zabijáci, všichni, bez schopnosti mít s někým soucit nebo něčeho litovat. Ale byly to taky ještě děti a tato situace měla nejblíž ke hře, kterou jim jejich zmrzačený život umožnil. I to, jak se ke mně blížili a jak utvořili půlkruh, byla scéna ze špatného filmu, dramatická pauza, která ještě neskončila. Chtěli si to užít.

„My vás zabít,“ řekl Yan.

Neodpověděl jsem. Yan jim zřejmě velel. Udělal první krok. Čekal jsem. Ticho bylo tak hluboké, že jsem slyšel, jak nás míjejí kapky deště. Ticho taky podtrhovalo zvuk nabíjení. Všechno bylo napjaté k prask-nutí. Náhle všichni poskočili a otočili se. Za nimi stáli Hawk a Vinnie Morris. Hawk po jejich pravé straně, Vinnie po levé. Oba měli pušku u ramene. Hawk měl specifický smysl pro dramatické napětí: čekal, až bude těsně za nimi a teprve nabíjel. Děti se otočily zpátky ke mně. Já už měl namířenou pistoli v prodloužení ramene na střed Yanovy druži-ny.

„Možná že mě nezabít,“ ozval jsem se.

Ale už zase bylo ticho. A kapky deště padaly. Viděl jsem, že kluci čekají jak Yan rozhodne. Podíval se na hlaveň nepohnutě namířenou na jeho hruď. Viděl jsem, že mu oči pohasínají jako někomu, kdo umí-rá.

Aniž jsem od něho odvrátil oči, zavolal jsem: „Mei Ling?“

V tomtéž okamžiku jsem slyšel: „Ano, pane?“

„Končíme tady. Řekněte jim, ať si lehnou tváří na chodník.“

Mei Ling mluvila. Její nepříliš zvučný hlas byl klidný a zřetelný. Kluci se ani nehnuli.

„Řekněte jim, že budu počítat do pěti, a kdo pak bude ještě stát, to-ho zastřelím.“

Překládala. Držel jsem levou ruku nahoře s roztaženými prsty.

Jedna.“ Složil jsem malíček.

„Dva.“ Prsteník.

„Tři.“

Už byli dole. Tu pozici museli mít nacvičenou. Tři z nich dokonce automaticky sepnuli ruce za hlavou.

„Řekněte jim, ať všichni sepnou ruce za hlavou.“

Mei Ling to přeložila a zbývající dva udělali, co jim bylo řečeno. Vzrušení skončilo a oni se vrátili do bezhlasé poslušnosti, která jim umožňovala žít.

„Mei Ling, prosím vás, požádejte pana a paní Ong, aby zavolali policii. Nebudou-li to chtít udělat, měla byste to udělat vy. Není-li tam telefon, musíte nějaký najít.“

„Už jsem policii zavolala, pane. Hned, jak jste mi řekl, že mám jít zpátky.“

Teď teprve jsem se podíval jinam než na Yana. Mei Ling měla na lícních kostích červené skvrny, ale jinak byla úplně klidná.

„Děkuju vám, Mei Ling.“

„Rádo se stalo, pane.“

Z dálky už bylo slyšet houkačky. A hned nato se objevilo policejní auto a zastavilo vedle nás. Dva policisté v uniformě vystoupili se slu-žebními pistolemi v ruce a kryti autem řekli: „Policie, zahoďte zbraně!“

„My jsme ti hodní,“ poučil jsem je. „Ti oškliví leží všichni na zemi. Kde je DeSpain?“

„Hned tu bude,“ informoval mě jeden.

Oba zůstali na místě s namířenými zbraněmi. Dojela dvě další policejní auta a zastavila a za nimi neoznačená fordka. Poldové vylezli z aut a se zbraněmi v ruce obklopili scénu. DeSpain taky vystoupil z auta. Měl hnědý nepromokavý kabát a šedý plstěný klobouk a šel pří-mo ke mně. Když došel, postavil se přímo Yanovi na záda. Zdálo se, že si toho ani nevšiml. Hawk a Vinnie sklonili pušky a já uložil pistoli.

„Dejte želízka těm dole,“ nařídil DeSpain. „A pořádně je prohle-dejte.“

„A co ti chlapi s puškama?“ zeptal se jeden z policistů.

„O to se postarám sám, hlavně vodkliďte ty žlutý kluky na zemi.“ Pak se podíval na Mei Ling. „Kdo je tohle?“ zeptal se.

„Moje tlumočnice, Mei Ling Ču,“ odpověděl jsem.

Kývl a řekl „Těší mě,“ ale díval se na mě.

„Já vám povídám, že vás jednou bude hodně bolet prdel,“ oznámil mi.

„Vidíte, a já už si myslel, že vám na mně nezáleží!“

Za námi zastavil velký policejní vůz a poldové do něj začali naklá-dat pět Smrťáků. DeSpain se na ně díval bez emocí.

„Pospěšte si, abyste je dostali na velitelství dřív, než tam bude jejich advokát,“ nařídil DeSpain svým lidem a obrátil se zase ke mně: „Mu-síme si promluvit.“

„Zajdu za vámi.“

„Dodáte mi ty svý dva střelce, až je budu potřebovat.“

„Ano.“

Jeden policista nakládal zbraně Smrťáků do erárního pytle. Ten v australském kabátě měl samopal Uzi.

„Dobrá,“ ukončil to DeSpain. Podíval se na Mei Ling, dotkl se prs-tem klobouku a vrátil se do auta. Všichni odjeli.

Hawk přešel k nám a stoupl si vedle Mei Ling. Držel zbraň volně u boku hlavní dolů, aby do ní nepršelo. Podíval se na Mei Ling a usmál se: „Tak co si o tom myslíte, slečinko?“

„Hrozně jsem se bála,“ přiznala se. „Byla jsem ráda, že jste přišli.“

„Já taky,“ přidal jsem se k ní.

„Viděli jsme je, když se blížili,“ sdělil mi Hawk, „a zahnuli za roh. Myslel jsem si, že bude lepší, když budeme za nima.“

„Myslíte, že Ongovi někoho zavolali, když si šli dozadu prohlížet fotografii?“ zeptala se mě Mei Ling.

„Jistě, šli volat Lonnieho Wu.“

„A ten poslal ty kluky, aby vás zabili?“

„Ano.“

„To je strašné!“ zděsila se. „Jestli dovolíte, abych to tak řekla.“ „Dovolím, a je to strašné. Vůbec bych se nedivil, kdybyste od toho chtěla odejít.“

„Ne, pane, já potřebuju ty peníze.“ „A… co ještě máte říct?“ připomněl jí Hawk. Chvíli se na něj dívala. Byla zase zachrutá do kabátu a třásla se zimou. Vypadala nesmírně vážně.

„A taky vím, že na mě dáte pozor,“ řekla konečně. „Ano, to dáme,“ ubezpečil ji Hawk.

„Takový my už jsme: sloužit a chránit. Nemusíme ale stát na tom posraným dešti, že ne?“ ozval se Vinnie.

„Já bych taky ráda někam do sucha,“ přidala se k němu Mei Ling.

32

„Pojď si něco poslechnout,“ vyzvala mě Susan.

Vyšel jsem z její kuchyně do jejího obývacího pokoje nad její ordi-nací. Poslední pacient odešel po obvyklých padesáti minutách. Za okny se usadilo pozdní zimní odpoledne. V krbu hořel oheň, díky mně, a bylo to jen v takových chvílích, kdy tam nějaký oheň zaplápolal. Perla už se nakrmila a spala na zemi před krbem. V kuchyni se tiše dusilo maso na brunšvický způsob, díky mně, a bylo to poprvé, co se tu takové maso dusilo. Popíjel jsem Rolling Rock. Susan měla červené víno.

„Poslouchej,“ řekla a pustila záznamník.

Jakýsi hlas říkal: „Doktorka Silvermanová? Tady je Angela Tric-kettová…“ Susan poznamenala: „To není ono,“ a zmáčkla knoflík na rychlé přehrávání. Po chvilce zase zmáčkla pomalé přehrávání. Další hlas říkal: „Susan, tadyje Gwenn…“ Susan zase poznamenala: „To taky ještě není ono.“ Rychle kupředu. „Tady už by to mělo být.“

„Paní doktorko. Tohle pro vás asi bude nepříjemná zpráva, ale mu-síte to vědět. Váš přítel vám je nevěrný. Vím to z osobní zkušenosti a lituju, že vám to musím říct. Ale máte právo to vědět. A nejsem první.“ Chvíli ticho, pak klapnutí zavěšovaného sluchátka. Susan stiskla stop a podívala se na mě.

Přikrčil jsem se jako uličník před pohlavkem a vyznal jsem se ze všeho: „Ta odporná Madonna! Nemůže držet jazyk za zuby!“

Susan se usmívala: „Myslím, že jsem ten hlas poznala.“

„Přehraj to ještě jednou.“

Poslouchali jsme.

„Ještě jednou.“

Poslouchali jsme.

„To je Jocelyn Colbyová,“ usoudil jsem.

„Myslím, že máš pravdu,“ přisvědčila Susan.

„Určitě mám pravdu,“ dodal jsem.

„A ještě něco. Volala mi dvakrát nebo třikrát, ptala se, jestli tu jsi a že se s tebou měla sejít, ale tys nebyl tam, kdes měl být.“

„Co tím doprčic myslí?“

„Nejdřív ze všeho: předpokládám, že s ní nic nemáš.“

„To víš, že ne.“

„Vymyslila si to, aby mě přesvědčila, že jsi mi nevěrný. Tím, že volala a hledala tu tebe, chtěla ve mně vzbudit podezření. Podle ní jsem si měla říct: tak kde ksakru je? Ale protože veškerý čas kolem tebe je nepravidelný, neuvažovala jsem o tom, a protože ti nenechala žádný vzkaz, vůbec jsem o tom neuvažovala.“

„A pak už s tebou přímo nikdy nemluvila?“

„Ne, vždycky jen na záznamník. Zřejmě schválně volala během pracovní doby, protože věděla, že k telefonu nepůjdu.“

Dopil jsem pivo. Šel jsem si do kuchyně ještě pro jednu láhev, otevřel ji, podíval jsem se na maso, podlil jsem ho trochu pivem, zamíchal a vrátil jsem se do obýváku. Susan seděla na gauči, byla zutá a nohy měla pod sebou. Držela si skleničku s vínem oběma rukama, a přes její okraj se dívala do ohně. Sedl jsem si k ní na gauč.

„Ale proč to dělá?“ podivila se.

„Naposled, když jsem ji viděl, hrozně se na mě rozčertila, protože jsem jí řekl, že ji nikdo nesleduje.“

„A dál?“

„Vynadala mi, že jsem vošoust vomroucanej.“

„Vošoust vomroucanej? To je legrační! Ale já myslela, co bylo vý-sledkem toho faktu, žes řekl, že ji nikdo nesleduje?“

„Přestal jsem jí dělat stín.“

„Myslíš, že věděla, že ji nikdo nešpehuje?“

„Pokud nemá halucinace. Nikdy tam nikdo nebyl.“

„A proč by ti říkala, že jí někdo špehuje?“

„Aby si zajistila mou pozornost?“

„A postupně i tvou společnost.“

Perla se pohnula a trochu ze spaní zavrčela. Napil jsem se.

„Před tím, než mě označila za vošousta vomroucanýho, stěžovala si, že budu trávit víkend s tebou.“

Susan přikývla. Chvíli jsme nemluvili. V krbu plápolal oheň. Na jednom konci polena naskočila bublina z vlhka, které teplo vytlačilo ven, a se sotva slyšitelným zasyčením se vypařila.

„Je to zas něco ve spojení s tím kusem chlapa?“ zeptal jsem se.

„Žárlí,“ usoudila Susan. „Nějakým způsobem je k tobě přitahovaná a žárlí na mě.“

„Každá ženská by žárlila, když se to tak vezme,“ usoudil jsem já.

Susan ale pokračovala, aniž vzala na vědomí, co jsem řekl. Když se do něčeho zakousla, nic ji nemohlo vyrušit.

„Jsi statný muž — ve smyslu ochrany, záchrany… tak nějak.“

„A ona mluvila něco o tom, že chce být zachráněná!“ vzpomněl jsem si.

„To se teď ohromně nosí,“ vysvětlila mi Susan. „Slyším to při terapii často. A je to docela rozumná věc, pokud se v tom vidí zkratka pro mnohem širší a komplexnější emocionální posílení.“

„A to ona si fakticky myslí, že nás rozhází anonymními povídač-kami o nevěře?“

Susan se shovívavě usmála: „Mluvíš naivně na chlapa s tvou mírou kolem krku.“

„Třeba mi v posledních dnech trochu zhubnul!“

„To je dobře. Víš, že ženské jako je Jocelyn vyzařují pouze své osobní emoce. Ona nezná hluboký vztah a nechápe, že by ho ostatní mohli mít. Neví, co je důvěra, a myslí, že to nevědí ani ostatní. Když mě nechce, uvažuje, je to proto, že má jinou. Když se té jiné zbavím, bude chtít mě. Je to taková pubertální představa lásky, ale ve skutečnosti je to idealizovaná sexuální touha.“

„Děkuji, paní doktorko.“

„Koukej tomu pořádně rozumět, ještě před večeří tě vyzkouším.“

„Nemáš ponětí, co bych s tím měl dělat?“

„Ignoruj to.“

„Myslíš, že bude volat dál?“

„Možná, ale jen na záznamník. Nebude chtít se mnou mluvit.“

„Ale ty si nezasloužíš, aby tě takhle obtěžovala!“

„Mě to neobtěžuje,“ uklidnila mě. „Prostě jen jeden další vzkaz do záznamníku. Možná že to bude zajímavé. Třeba mi sdělí detaily o tom, co spolu děláte.“

„No jo, vypadá docela dobře!“ uvažoval jsem.

„Hm.“

„Třeba bych jí mohl pomoct, aby se dala mentálně do pořádku. Že bych to s ní zkusil?“

„Anebo by byla tak rozčarovaná, že by zcvokla dokonale!“ upozornila mě Susan.

„Ale ty nevypadáš rozčarovaná!“ připomněl jsem jí.

„To je tím, že mám univerzitní vzdělání z Harvardu,“ vysvětlila mi s patřičnou hrdostí.

„To je fakt. Radši to s Jocelyn nebudu riskovat.“

„Souhlasím,“ schválila mi mé rozhodnutí.

„A ještě něco k Jocelyn,“ vzpomněl jsem si. „Tvrdí, že ona a Christopholous jsou, nebo byli milenci, a že ten, kdo sledoval Christopholouse, žárlil pravděpodobně na ni nebo na něj — to nevěděla jistě.“

„Prosím tě? O tom jsem nic nevěděla!“

„Christopholous zřejmě taky ne,“ ujistil jsem ji. „Když jsem se ho na to zeptal, byl dost udivený.“

„Jak reagoval na to, když jsi mu citoval Jocelyn?“

„Já ji necitoval. Snažím se neříkat víc než to, co je nutné. Aspoň tak dlouho, dokud nezjistím přesně, o čem mluvím.“

„To je rozumné.“

„A myslím, že Christopholous nelhal. Proč by taky měl. Není dů-vod, proč by nemohl s Jocelyn chodit. Je rozvedený, ona je taky rozvedená, tak co!“

„Ona je vdova! Ne že by to na věci cokoli měnilo.“

„Mně řekla, že je rozvedená.“

Susan se na mě podívala se slovy: „Mně ale opravdu říkala, že je vdova!“

„A víš nějaké podrobnosti? Jak se manžel jmenoval, kde měli svat-bu a jak umřel?“

Susan zavrtěla hlavou. Jedno poleno v krbu se sesulo, rozplápolalo a osvítilo Susaninu tvář. Vrhlo zvláštní stín na oči, takže se zdály ještě větší.

„Ne. Jen, že tragicky zemřel, než nastoupila sem k divadlu.“

Opřel jsem se a natáhl nohy k ohni. Jednou paží jsem Susan objal. „Jocelyn zřejmě lže,“ řekl jsem.

„Pravděpodobně.“

Perla, až dosud natažená na zemi, otevřela oči a dívala se, jak mám paži kolem Susaniných ramen. Chvíli o tom přemýšlela a pak rovnou z lehu vyskočila na gauč a vmáčkla se vehementně mezi nás.

„I Perla je žárlivá!“ podotkl jsem.

„Pravděpodobně.“

Perla se o Susan opřela takovým způsobem, aby bylo jasné, že chce dostat větší část mé paže se Susaniných ramen na sebe. Podíval jsem se na ni. Olízla mi nos.

„Jako specialista na duševní zdraví máš nějaký názor na Jocelyn?“ vyzvídal jsem.

„Já myslím, že je cvok.“

„Můžeš ten odborný výraz vysvětlit tak, aby tomu laik rozuměl?“

„Vypadá to, že v sobě má nějaké nevyřešené konflikty týkající se mužů, zvlášť mužů, kteří mají autoritu, nebo prostě starších mužů.“

„Dalo by se usuzovat na to, že může mít nějaké problémy ve vztahu k otci, nebo to je předčasné?“

„To je předčasné,“ usmála se na mě.

Perla napůl vsedě, napůl rozložená mezi námi přesunula maximum své váhy ze mě na Susan.

„A bylo by předčasné tvrdit, že Perla má nevyřešené představy o tom, že je americká psí princezna?“

„Nikoli. Máme určitou empirickou podporu této diagnózy.“ Perla začala chytat Susanino ucho. Susan otáčela hlavu ve snaze se ubránit, ale Perla se nedala. „Ačkoli to nakonec přeci jenom není nevyřešené!“

Chvíli bylo ticho, ale já ho přerušil: „Možná že to ona sledovala Christopholouse.“

„Myslíš?“

„Jedna z věcí, kvůli kterým takoví lidé někoho sledují, je pocit moci nad osobami, které sledují.“

Susan přikývla.

„A když se na to podíváš z tohoto zorného úhlu, pak ta poznámka, že kdosi sleduje Christopholouse proto, že žárlí, byla nemístná.“

„Pokud ho opravdu někdo nesledoval.“

„A pokud to nebyla ona!“ dodal jsem.

„Pod tlakem své obsese si vytváří sama v sobě k Jimmimu vztah, protože je starší a řídí její divadelní společnost.“

Upřeně se dívala do ohně. Sklenku držela v ruce, ale měla ji pořád skoro plnou. Viděl jsem, že na ni zapomněla, jak se snažila formulovat svou hypotézu.

„Na což on adekvátně nereaguje. Ona předpokládá, že existuje ně-jaká jiná žena, a proto se mu věší na paty, aby zjistila, jestli to je tak.“

„A možná,“ uvažoval jsem, „jí dělá dobře, když ho sleduje.“

„Ano.“

„A pak se najednou objevím já, a jelikož jsem prostě neodolatelný, jak dobře víš, dostávám se na Christopholousovo místo.“

„A ona ti sdělí, že jí kdosi sleduje, protože chce, aby ses jí věnoval.“

„Jestli v tomhle máme pravdu, pak není úplně zdravá.“

„Není a musí být velice nešťastná.“

„Takže možná mám osobu, která sledovala Christopholouse.“

„Možná. A kdo zabil Craiga?“

„Nemám ponětí!“ přiznal jsem.

Susan se ke mně naklonila a políbila mě na ústa.

„Ale budeš mít,“ ujistila mě. „Co máme k večeři?“

„Brunšvické dušené, francouzský chleba a rajčatové chutney.“

„Dáme se do toho?“

„To je původní část mého plánu navečer.“

„A další část?“ zeptala se.

„Když nemůžu pomoct Jocelyn z jejích problémů…“

Susan se na mě usmála: „Ty jsi takový můj poslední romantik!“

33

A zase jsme seděli v mé kanceláři. Vinnie zase poslouchal přes sluchátka svoje šalali, Hawk ještě stále četl Cornela Westa a já za stolem prohlížel spis FBI o Craigu Sampsonovi. Když jsem s tím byl hotov, podal jsem to Hawkovi. Založil si stránku a položil knihu na roh stolu. Vzal spis a četl. Když dočetl, podal mi ho.

„Odkud je ta čínská ženská?“ zeptal se.

„Rikki Wu? Z Tai-pei.“

Kývl a dal se znovu do čtení. Já seděl a zíral na desky se spisem. Vinnie si pokyvoval hlavou do rytmu hudby, kterou slyšel jen on. Ok-no za mnou zařinčelo. Otočil jsem židli a pro změnu se díval chvíli z okna. Venku bylo jasno a na listopad dost teplo, jen vítr byl strašně silný. Obloha, pokud jsem ji mezi domy viděl, byla slabě modrá a roz-trhané bělavé obláčky letěly na východ k přístavu.

Podle spisu, který mi Lee Farrell přinesl, by byl Craig jedna-čtyřicetiletý, kdyby ještě žil. Vstoupil do armády v srpnu 1971, základní výcvik absolvoval ve Ft.Dix, navštěvoval vojenskou jazykovou školu v Monterey a strávil půldruhého roku v Taiwanu s Americkou vojenskou pomocí. Když byl v červenci 1974 na vlastní žádost z ar-mády propuštěn, měl hodnost specialisty 3. třídy.

Odněkud bylo slyšet houkačku. Nahoře na Berkeley Street, pár bloků od mé kanceláře, bylo Policejní velitelství a za ním, čelem ke Kolumbovi, hasičská stanice. Sirény patřily k hudbě města jako jeho disonantní harmonie.

Otočil jsem se s židlí zase zpátky. Hawk vzhlédl od knihy, udělal si zase na stránce oslí ucho a opřel si nohu o roh stolu. Kovbojské boty měl oslnivě naleštěné.

„Kam se podíváš,“ poznamenal, „tam je samej zatracenej Číňan.“

„Asi by sme jim tak neměli říkat.“

„Dobrá, jak by se ti líbilo asijskej džentlas?“

„Ale to nezahrnuje národy Pacifiku.“

„Musím si to pořádně procvičit, pak to budu umět.“

„Dobře. Prozatím ale tu zůstává fakt, že všude, kam se podíváš je zatracenej Číňan,“ souhlasil jsem nakonec s Hawkem.

„Víme, že Rikki Wu je z Taiwanu. Craig Sampson byl v Taiwanu nějakou dobu. Rikki Wu si dozajista užívala s Craigem Sampsonem. Manžel Rikki Wuje člověk Kuan Čangu v Port City. Řek ti, abys vod-prejsknul. Ty to neuděláš a různý lidi vod Pacifiku se ti pokoušejí roz-prášit mozek. Víš, odkud je Lonnie Wu?“

„Nevím.“

„Napadlo tě, že to Craig třeba s Rikki táhnul dýl, než jsme mysleli?“

„I to je možný!“

„Napadlo tě, že to DeSpain ví a schválně ti řekne, že vo Sampsonovi není žádnej spis, abys na tyhle fakta nepřišel?“

„I to je možný. Ale taky je možný, že prostě šel na Triple I, kde to nebylo, a víc se nenamáhal.“

„Jako by nevěděl, že ouřad se může mejlit!“ usmál se Hawk. „Znáš DeSpaina! Myslíš, že by byl tak lajdácký, když se jedná vo vraždu?“

„Ne.“

„A pak zpřeházejí Sampsonův pokoj,“ pokračoval Hawk. „A nena-jdou pod postelí ty akty, který by tam našla vobyčejná skautka za pět minut.“

„Já vím,“ připustil jsem. „Taky na to myslím.“

Vinnie si dal do walkmana novou kazetu. O náš rozhovor neprojevil žádný zájem.

„Chápeš to teda?“ zeptal se Hawk.

„Co se týče těch fotek, to ano. Myslím si, že policie z Port City ani pořádně Sampsonův pokoj neprohledala. Prostě vešli, vytáhli pár šuplat a nadělali binec, aby to vypadalo, jako že to prohledali. Nemohli tam být dýl než pět minut.“

„To by vysvětlilo ten binec,“ dodal Hawk.

„Hm. Ale taky tam DeSpain mohl poslat pár hochů a ti se ani ne-hodlali příliš namáhat.“

„A DeSpain nevěděl, že kašlou na jeho příkazy?“ zeptal se Hawk.

„Tak nějak.“

„A ty si myslíš, že DeSpainovi lidi na něj kašlou a von si to nechá lí-bit?“

„Kdepak, to si nemyslím!“

„Takže?“

„DeSpain zatlouká.“

„A jedna z těch věcí, co zatlouká, je věc Wu-Sampson.“

„Ano.“

„A víš proč?“

„Ne.“

„Zdá se ti, že s tím nějak souvisí ten stín?“

„Ne, ale to už mi je jasný.“ A řekl jsem mu o Jocelyn a telefonátech.

„Neurotická je, to je fakt,“ podotkl Hawk a dodal: „Člověče, jak může šílet po tobě, když jsem nablízku já?“

„Přede mnou šílela po Christopholousovi, jestli se nepletu.“

Hawk zavrtěl hlavou. „To jsou mi zvyky! A ty si myslíš, že Lonnie zabil Sampsona?“

„Je to možný. Zjistil, že si Sampson fotí Rikkinu květinku a poslal někoho, aby ho sejmul na jevišti tak, aby to Rikki viděla.“

„A když máš docela jasnou představu vo tom, jak to bylo se špeho-váním, a když máš docela jasnou představu vo tom, kdo zabil Sampsona, proč tedy nevohlásíme, že je všechno vyřešený a nevypad-nem z tyhle díry?“

„Myslím, že to nejde.“

„Neboť jsi tak rád pořád pohromadě se mnou a s Vinniem.“

Pokrčil jsem rameny. „Pořád je to jen teorie. Nemáme proti Lonniemu nic v ruce. I když to všechno vyklopíme DeSpainovi, půjde za tím dál?“

„Asi ne.“

„Nevíme přesně, jestli Jocelyn sledovala Christopholouse.“

„Víme to, ale nemůžeme to dokázat,“ opravil mě Hawk.

„To je prašť jako uhoď.“

„V mým světě to tak není!“

„Ale pracujeme v mým světě.“

„V tom je ta potíž. Kdybysme pracovali v mým, už bysme to měli všecko vyřízený.“

„Já vím, ale i kdybysme to udělali tvým způsobem, pořád tu zůstává ten fakt, že je něco shnilého v Port City. My odstraníme Lonnieho Wu, ať už jakkoli, a Kuan Čang dosadí další den do Port City nového dai lou.“

„To se stane stejně, jakmile bude Lonnie fuč.“

„Já vím.“

„Tak na čem to vázne?“

„Pořádná policie může tongy zvládnout. Potřebuju zjistit, jak je to s DeSpainem.“

Hawk se usmál: „A co ještě?“

Pokrčil jsem rameny. „A taky jsem slíbil Susan, že to všechno do-táhnu až do konce.“

„Hm,“ řekl Hawk.

Usmívali jsme se oba. Znali jsme se už tak dlouho!

34

Seděl jsem u DeSpaina a ptal jsem se ho na Smrťáky, které zatkl.

„Jsou venku,“ odpověděl mi.

„Tak brzy?“

„Jo. Advokát už tu byl, když jsme je přivezli. Co ksakru podle vás provedli? Prostě šli ulicí a vy s vašima lidma jste je uzemnili.“

„Mají povolení nosit zbraně, které u sebe měli?“

DeSpain se jen usmíval. Nemyslel tím zřejmě nic.

„Máte něco nového k Sampsonově vraždě?“ zeptal jsem se ho.

„Ne-e.“

„Mám pár maličkostí,“ oznámil jsem.

Opřel se v křesle a sepnul ruce za hlavou. „Řekněte mi vo nich.“

„Ano.“ A řekl jsem mu to, co jsem věděl a co jsem předpokládal. O Rikki Wu a o fotkách, o Craigovi Sampsonovi a jeho vojenské službě i o Jocelyn a jak si vymyslela, že jí někdo sleduje. Když jsem mluvil, DeSpain si překřížil silné paže na hrudi, zhoupl se i s křeslem a pak seděl bez hnutí. Ostré světlo zářivek na stropě jako by mu vymylo rysy z tváře, takže vypadal vyzáble. Podobně asi vypadal i můj obličej. Když jsem domluvil, DeSpain se nepohnul. Jeho výraz se nezměnil.

„No a?“ pronesl posléze.

„Co se tu u vás vlastně děje?“

Nemluvil. Prostě jen seděl.

„Volal jsem jednomu chlápkovi ze státní, kdysi jsem s ním pracoval,“ pokračoval jsem. Jmenuje se Healy, říká vám to něco?“

DeSpain se tvářil, jako by se ho to netýkalo.

„Je teď šéfem Kriminálního vyšetřovacího oddělení. Zná vás. Že prý jste byl sakra dobrý policista. Sice jste se někdy dostal až moc do krajnosti, ale sakra dobrej policista. Že prý jste měl u státní ohromné vyhlídky. Říkal, že jste dnes mohl být na jeho místě.“

„Znám ho.“

„Tak jak to, hergot, že jste nedostal Sampsonovy otisky?“

Pokrčil rameny.

„Možná, že to Triple I zatloukli. Úředníci se můžou dopustit omylu. Ale já zjistil, že byl Sampson v armádě, aniž jsem se ptal.“

DeSpain na mě zíral. Oči měl bez jakéhokoli výrazu.

„Ty fotky jsem našel během deseti minut.“

„No a co?“

„Takže něco kryjete.“

Rysy kolem jeho úst se prohloubily. „Moh byste se dostat do sakra vošklivýho průšvihu, jestli budete takhle mluvit.“

„Mohl bych se dostat do vošklivýho průšvihu, i kdybych pojídal mušle ve Veselé tresce.“

„Jo.“

Otočil si křeslo a zády ke mně se díval z okna do břidlicově šedi-vého rána.

„Nemá cenu, abych vás varoval před tím, co děláte,“ promluvil konečné souvisle. „Vím, jakej jste. Ani Lonnie vás nezastrašil.“

Opřel si nohu o okenní římsu a ještě víc se s křeslem zaklonil. Venku za okny parkovaly policejní vozy ve vyrovnaných řadách a souvislý déšť jim dodával lesku.

„Ale ještě jsem tady náčelníkem policie. Mám tu vliv a musím ho využít.“

„Proč jste odešel od státní policie?“ zeptal jsem se ho.

„Velitel na malým městě, jako je tohle, může mít spoustu věcí pod kontrolou, když je dobrej.“

„A jak to, že se nesnažíte zjistit, kdo zabil Sampsona?“

„Musíte mít v hrsti velení, žádný prohřešky proti disciplíně.“

„Podplatil vás Wu?“ zeptal jsem se.

„Musíte zajistit, aby nahoře na kopci bylo všechno v azuru, ulice bezpečný. Pak se Portugalové ani šikmovoký nepletou ve slušným sousedství.“

„Máte něco společného se Sampsonem? S Jocelyn Colbyovou? S Rikki Wu?“ trval jsem na svém jako on.

„Když zajistíte klid a bezpečí nahoře na kopci, můžete si tady dole dělat, co chcete.“ DeSpain měl tichý, bezvýrazný hlas jako tiché hřmění z dálky. Pomalu, mírným odstrčením nohy od římsy se zase otočil ke mně. Podíval se na mě a oči měl vyhaslé jako kuličkové lo-žisko. „Můžete si tady dělat, co chcete,“ zopakoval ještě jednou.

Čekal jsem. DeSpain čekal. Déšť dopadal na vyrovnané řady čer-nobílých aut na parkovišti.

„K tomu, co jsem vám sdělil, mi nemáte co říct?“ zeptal jsem se ho po chvíli.

„Teď máte příležitost odtud zmizet,“ řekl mi. „Využijte jí. Jděte. Když tady budete dál kalit vodu, dostanete se do strašnýho maléru, a to bude váš konec.“

Ticho v kanceláři ztěžklo. Dívali jsme se s DeSpainem na sebe. Nemluvili jsme. Nakonec jsem vstal.

„Ale já už jsem takový, DeSpaine. Já jsem ten, kdo musí vodu ka-lit.“

,Já vím,“ ujistil mé. ,Já vím.“

35

Seděli jsme v Hawkově voze. Mei Ling vpředu vedle Hawka, já s Vinniem vzadu. Hawk se na mě podíval do zpětného zrcátka. „Tak co, dal se ti DeSpain na milost a nemilost?“

„A prosil za odpuštění.“

„Povídal jsem ti, že je to ztráta času.“

Mei Ling se ke mně obrátila. Zase měla na sobě pršiplášť a trochu velkou baseballovou čepici klubu New York Yankees, s upevňovacím plastickým páskem vzadu. Otvorem nad páskem si prostrčila vlasy, takže jí po zádech visel černý ohon. Pod velkým kšiltem v drobném obličeji vypadaly její oči až příliš velké.

„Podezíráte policejního šéfa, pane?“

„Podezírám.“ Usmála se.

„Coje na tom legračního, Mei Ling?“

„Učíte se, co čínští lidé už dávno vědí. Úřadům není radno důvěřovat. Lepší je důvěřovat tongu.“

„Tong jsou přece ti, kdo poslali Smrťáky, když jsme byli v čínské čtvrti.“

„To je taky pravda, pane. Čínští lidé vědí, že život není jednoduchý.“

„To dělají dobře,“ usoudil jsem.

„Co teď?“ ozval se Vinnie. Vinnie nikdy nehoroval pro plané poví-dání.

„Mám dojem, že Jocelyn Colbyová je nejslabší článek řetězu. Mohli bysme taky jít za ní a seřvat ji. Možná se zhroutí a něco nám poví.“

„Pro změnu by to šlo,“ radoval se Hawk. Mei Ling se usmívala, když mluvil. „Teď by měla být v divadle,“ uvažoval jsem.

Vinnie zavrtěl hlavou: „Celej život jsem si hrál na lupiče. Tohle je poprvý, co jsem polda.“

Hawk nastartoval a vyjeli jsme. Mířili jsme k divadlu.

„Co víte o čínském přistěhovalectví?“ zeptal jsem se Mei Ling.

Hawk na mě vrhl zvědavý pohled do zpětného zrcátka.

„Něco jsem slyšel onehdy vjednom baru,“ vysvětlil jsem.

Mei Ling si složila pod sebe nohy a sbírala síly, aby mi to vysvětlila.

„V devatenáctém století sem Číňani přicházeli, dělali cokoli za ja-koukoli mzdu. Proto na ně zřejmě lidé zanevřeli a začali se jich bát, protože jim práci sháněli lou faan.“ Usmála se na mě a na omluvu sklonila hlavu.

„Dyť je to vždycky tak,“ podivil se Hawk.

Vinnie vedle mě seděl tiše, pušku měl opřenou o levé stehno a očima jezdil ulicí na všechny strany. Zase už měl sluchátka na uších a poslouchal Little Anthonyho a Imperials.

„A tak kongres Spojených států schválil v roce 1882 zákon zakazu-jící čínským dělníkům a jejich ženám vstup do země. Zároveň vyřadil ty Číňany, kteří tu už byli, z většiny prací.“

Kývl jsem. Potřeboval jsem spíš informaci o době současnější, ale Mei Ling se cítila tak dobře ve svém řečnickém cvičení, že jsem neměl to srdce ji přerušit.

„Když došlo ke druhé světové válce a Spojené státy se spojily s Čí-nou proti Japoncům, byl zákon z roku 1882 zrušen a v roce 1982 po uznání Spojenými státy dostala Čínská lidová republika imigrační kvó-tu podle Imigračního zákona z roku 1965.“

„Což znamenalo?“

„Ročně smělo do Spojených států přijít dvacet tisíc Číňanů.“

Mei Ling mrkla na Hawka a ten se na ni usmál.

„Máte velký znalosti, slečinko,“ pochválil ji a zahnul na Ocean Street k divadlu.

„A co ti ostatní?“ zeptal jsem se.

„Ilegální přistěhovalci?“

„Ano.“

Jejich mnoho. Většina Číňanů tady je možná ilegálně. Zaplatí ohromnou spoustu peněz, aby se sem dostali. Třicet, čtyřicet, padesát tisíc dolarů. Za ty peníze jsou dopraveni do Ameriky, většinou k něja-kému agentovi, ten jim sežene práci a oni zmizí v Chinatownu.“

„Kde seženou takové peníze?“

„Vypůjčí si je od pašeráků, cizinců nebo od agenta s pracovními příležitostmi, nebo od nového zaměstnavatele, a ti si to strhávají z jejich mzdy.“

„Která je nízká.“

„Ano.“

„Často pod životní minimum,“ pokračoval jsem. „Ale protože jsou tu ilegálně, nemohou si stěžovat, neumějí anglicky a zmizet odtud ne-můžou, protože zaprodali duši majetku společnosti.“

„Nerozumím, co je majetek společnosti,“ ozvala se.

„To je z jedné písničky,“ poučil ji Hawk. „Nemůžou odtud odejít, protože někdo jejich mzdy vlastní. Je to takový druh nevolnictví.“

„Aha. Ano.“

Zaparkovali jsme u hydrantu před divadlem.

„Znáte nějaké ilegální přistěhovalce?“ zeptal jsem se jí.

Chvíli váhala, podívala se na Hawka a pak teprve odpověděla: „Samozřejmě.“

Nechal jsem ji v autě s Hawkem a Vinniem a šel do divadla. Když jsem byl na chodníku, připadal jsem si na ráně jako zajíc na širém poli. Čím déle jsem byl v Port City, tím byl ten pocit silnější. Utěšoval mě jen tlak browningu na pravém boku. Okna divadla byla plná plakátů ohlašujících sezónu Shakespearových historických her. Většinu jsem jich znal. A na některé bych byl dokonce i rád šel.

Jocelyn na zkoušce nebyla. Lou Montana z toho byl znechucený a ještě víc z toho, že se na ni ptám. Každý v Port City měl na mě spade-no, takže jeho pouhé znechucení bylo pro mě úlevou. Šel jsem zpátky do foyer a zavolal jí domů z budky. Měla zapnutý záznamník: „Tady je Jocelyn. Mrzí mě, že s vámi nemůžu mluvit, nechtě své jméno a číslo a krátkou zprávu, jestli chcete, a já vám zavolám, jakmile přijdu domů. Mějte se hezky.“

Zavěsil jsem a šel nahoru k Christopholousovi. Hezky se budu mít až později. Byl u sebe a četl si něco o alžbětinské době od E.M.W. Tillyarda. Když jsem vešel, položil otevřenou knihu hřbetem nahoru.

„Nevíte náhodou, kde by mohla být Jocelyn Colbyová?“

„Jocelyn? Předpokládám, že je na zkoušce.“

„Není.“

„Zeptal jste se režiséra?“

„Zeptal.“

„Asi byl naštvaný, že mu rušíte zkoušku?“

„To byl, ale už jsem se z toho zotavil,“ ubezpečil jsem ho.

„To vidím.“

„Já vím, že už jsem se vás na to ptal, ale jste si skutečně jistý, že mezi vámi a Jocelyn nic nebylo? Žádný románek?“

Christopholous se unaveně usmál. „Jsem si skutečně jistý. Byli jsme vždycky jen přátelé. Jocelyn je velmi okouzlující, přišla občas a dali jsme si kávu a povídali jsme. Ale žádný milostný vztah nikdy nebyl.“

„A co z její strany?“

„Lichotíte mi,“ usmál se. Jsem obtloustlý stárnoucí Řek.“

Pokrčil jsem rameny. „Každému podle jeho gusta,“ poznamenal jsem. „Nepamatujete si, jak se dostal Craig Sampson sem k vám do divadla?“

Christopholous zamrkal. „Craig?“ zeptal se.

„Nebožtík Craig.“

„Já… předpokládám, že si prostě podal žádost, přišel na interview a byl přijat.“

„Byl to nadaný herec?“

„Však jste ho sám viděl, co si o tom myslíte?“

„To si určitě děláte legraci,“ zasmál jsem se. „Ta hra by byla udusila i nadání rodiny Barrymorů!“

„Ano, to je pravda. Craig byl kompetentní herec, nikoli nadaný, podle mého mínění.“

„A nesnažil se ho sem někdo dostat protekčně?“

„Protekčně?“

„Protekčně.“

„Ale my nejsme žádná ochranná divadelní instituce!“

„Z prodeje vstupenek máte nějaký zisk?“

„Samozřejmě nemáme! Žádné skutečné umělecké podnikání nepři-náší zisky!“

„A z čeho tedy existujete?“

„Chcete snad říct, že poskytuju hercům práci za úplatky?“

„Ptám se pouze, jestli některý z vlivných sponzorů vás nežádal, abyste Sampsona interviewoval.“

„Víte, často nás někdo upozorní na dobré umělce. Ale to ještě neznamená, že je přijímáme.“

„A kdo vás upozornil na Sampsona?“

Christopholous vypadal vyčerpaně, jako by ho jeho skvělá vyrov-nanost opouštěla.

„Já jsem neřekl, že mě na něj někdo upozornil!“

Čekaljsem.

Po chvilce přemýšlení řekl: „Myslím, nemohu si pamatovat všechny personální záležitosti přesně, ale myslím, že to možná byla Rikki Wu, kdo poslal jeho fotku a jeho doklady.“

„Asi to tak bylo,“ pokýval jsem. „Bylo by mi hodně pomohlo, kdybyste se mi byl o tom zmínil už dříve.“

„Rikki je dobrá přítelkyně divadla,“ vysvětloval mi. „A velkorysá patronka. Neviděl jsem důvod, proč bych ji měl zatahovat do vyšetřování vraždy.“

„Věděl jste, že mezi nimi byl blízký vztah?“

„Vztah? Myslíte intimní vztah? Tak to myslíte, že? Ale to je směš-né.“

„Směšné to může být,“ souhlasil jsem, „ale pravděpodobně to při-vodilo Craigovu smrt.“

36

„Půjdeme se podívat do gong si fong,“ sdělila nám Mei Ling. Bylo k večeru. Seděli jsme v Hawkově jaguáru v Bostonu, parkovali jsme na Harrison Avenue za poliklinikou, uprostřed čínské čtvrti, poblíž velkého městského sídliště z červených cihel.

Jedna čínská paní tam má apartmá, kde bydlí svobodní muži. Je to samozřejmě ilegální,“ vysvětlila nám Mei Ling.

„To mě udivujete,“ řekl jsem.

„Bydlí tam můj bratranec spolu s devíti dalšími muži. Všichni pracují jako číšníci a jsou v práci. Slíbila jsem mu, že to nikomu neřekne-te.“

„Slibuju,“ potvrdil jsem.

„Je možný si tu někde koupit něco k jídlu, Mei Ling?“ zeptal se Vinnie.

„Nevím, nikdy jsem tu nejedla.“

Vinnie se rozhlédl. „Tamhle na rohu asi něco bude. Kuře s kešu oříškama?“

Hawk přikývl. Podíval se na Mei Ling a ta se usmála.

„My zůstaneme tady, slečinko,“ oznámil jí.

Mei Ling kývla a vystoupila se mnou. Vinnie šel s námi k restauraci Bo Shin na rohu Kneelandu. My jsme vešli do činžáku. Gong si fong byl ve třetím patře. Výtah tam nebyl.

„Mnoho čínským mužů si sem nemůže vzít manželky,“ vysvětlovala mi Mei Ling, když jsme šli nahoru. „Zvlášť ti, kteří tu jsou ilegálně.“

„Váš bratranec je tu taky ilegálně?“

„Ano, pane. Přijdou sem, žijí co nejskromněji, splatí dluh člověku, který je sem dostal, posílají peníze domů a šetří si na vlastní podnik. Když ho otevřou, přivezou si svou rodinu.“

Vzhledem odpovídal dům obvyklým činžovním domům ve vlast-nictví města. Nikdo neinvestoval do těchto bloků žádný luxus. Chod-by a schody byly pokryty linoleem a drátěné pletivo drželo pohromadě stropy. Zaklepali jsme na dveře bez čísla. Otevřel nám drobný Číňan v bílé košili a černých kalhotách. S úsměvem se uklonil. Mei Ling mu něco řekla čínsky.

„Můj bratranec se jmenuje Liang,“ představila mi ho. Liang se znovu uklonil a natáhl ke mně ruku. „Těší mě, že vás poznávám,“ řekl.

Potřásl jsem mu rukou. Ustoupil od dveří a pokynul nám, abychom šli dovnitř. Na okamžik jsem byl dezorientovaný. Přímo před dveřmi byla stěna z překližky. Na obě strany vedla chodba paralelně s chodbou venku u schodiště. Bylo tam hodně překližkových dveří, všechny uzavřené visacím zámkem. Na konci chodby byla jedna žárovka, která osvětlovala celý úzký prostor. Liang nás vedl až k posledním dveřím, vedoucím do jeho pokoje. Byl tak úzký, že bych se byl mohl prsty dotknout obou stěn najednou. Nebyl ani tři metry dlouhý a byl skoro celý vyplněný dvěma palandami umístěnými nad sebou. Pod spodní palandou byly dva kufry a několik košil a kalhot viselo na ramínkách na zdi. Pokoj byl osvětlený lacinými lampičkami, připevněnými pruž-ným perem k hlavám pryčen. Už jsem viděl lépe vypadající hrobky.

„Kolik tu za to platíte?“ zeptal jsem se. Liang se podíval na Mei Ling. Přeložila mu to a on odpověděl.

„Liang platí sto dolarů za měsíc. Ten druhý taky,“ mrkla na horní palandu.

„A jsou tu ještě další čtyři takové komůrky, že?“ Mei Ling přeložila, Liang přikývl.

„Tady jsou regulované činže, domácí tedy platí asi dvě stě nebo dvě stě padesát měsíčně,“ uvažoval jsem nahlas, ale víc pro sebe než pro Mei Ling. Ale ji nemohlo nic překvapit. „To znamená, že z toho bytu má měsíční zisk sedm set padesát až osm set dolarů.“

Liang něco řekl Mei Ling.

„Chce nám ukázat ostatní místnosti.“ Šli jsme za ním chodbou do kuchyně. Tam byla velice stará plynová chladnička, plynový sporák a zašlá porcelánová výlevka. Z kohoutku kapala voda. Chladnička ne-fungovala. Sporák sice fungoval, ale nebylo vidět, že by ho někdo používal. Za kuchyní byl záchod bez mísy a sprchový kout bez závěsu. „Má váš bratranec práci?“

„Ano. Prodává ovoce a zeleninu ve stánku. Mohl by žít trochu lépe, ale nechce. Raději si peníze šetří.“

Něco Liangovi řekla a on velmi živě odpovídal.

„Loni vydělal jednatřicet tisíc dolarů a ušetřil dvacet pět tisíc. Po-platek za převoz sem už zaplatil. Příští rok si sem přiveze z Číny manželku.“

„Zeptejte se ho,jak se sem dostal,“ požádal jsem ji.

Mei Ling mluvila. Liang mě při tom kradmo pozoroval. Něco odpověděl a ona potřásla hlavou a ještě mu něco řekla. Liang kývl a pak hovořil několik minut.

„Liang je z provincie Fudži,“ překládala. „Šel za místním funkcio-nářem, který takové věci zařizuje. Ten poslal Lianga do Hongkongu a pak do Bangkoku. Z Bangkoku letěl do Nikaragui. Nákladním autem se pak dostal do Vera Cruz v Mexiku a odtamtud lodí do Spojených států.“

„Kde se vylodil?“

„Na pevninu se dostal v noci v malém člunu, a bylo to v Port City. Tam zůstal týden a pak přešel do Bostonu. Celá ta cesta trvala tři mě-síce.“

Stáli jsme v té neutěšené kuchyni, ticho bylo přerušované jen stálým kapáním kohoutku. Během té chvíle přelezlo několik švábů přes pracovní desku a zmizelo za sporákem. Podíval jsem se na Lianga. Zdvořile se na mě usmál.

„Tři měsíce,“ podivil jsem se.

„Některým to trvá ještě déle. Musejí na každém místě nějaký čas zůstat a pracovat. Někteří musejí pašovat drogy, nebo se vrátit a pro-pašovat další, aby tak za cestu zaplatili. Pokud jsou to ženy, musejí si často vydělávat prostitucí.“

„Zná váš bratranec jméno muže v Port City, který na ilegální imi-graci dohlíží?“

Řekla to Liangovi a ten zavrtěl hlavou.

„Prý nezná.“

„Věříte mu?“

„Nevím. Ale vím, že by vám to neřekl.“

„Lonnie Wu?“ podíval jsem se na něho přímo.

Liangova tvář se nezměnila.

„Samozřejmě to je Lonnie Wu,“ vykřikl jsem. „Všichni to víme. Ale i kdyby to Liang řekl mně, určitě by to neřekl u soudu.“

„Ano, pane, máte pravdu,“ přisvědčila Mei Ling.

Rozhlédl jsem se.

„Tady to původně byl ateliér. Teď tu žije deset mužů.“

„Ano, pane.“

Zavrtěl jsem hlavou. Chtěl jsem říct něco v tom smyslu, že by to tak nemělo být. Ale věděl jsem příliš mnoho a žil příliš dlouho na to, abych začínal větu slovíčkem kdyby.

„Ukažte mi ty masy lidí, dychtící po svobodě,“ povzdechl jsem si.

37

Většina lidí přichází k ostrovu Brant, ležícímu severně od Port City, pozorovat ve dne ptactvo. Za slunce přejdou cestu po hrázi a vstoupí do zrezavělé rozhledničky, odkud s dalekohledem na očích čekají, až se mihne nějaký pták, kterého ještě nikdy neviděli.

Když jsme přišli my, byla tma jak v pytli. A zima. Vinnie zůstal v autě zaparkovaném mimo silnici za zakrslými borovicemi a planými švestkami. Kráčeli jsme s Hawkem směrem k ostrovu s Mei Ling mezi sebou. Měsíc nesvítil, a přestože byl ostrov jenom něco přes třicet metrů od pobřeží, v neustálém narážení vln na hráz a ve studené vtíra-vé tmě vypadal mnohem vzdálenější. Už jsme tam byli počtvrté, ale tehdy poprvé nesvítil měsíc. Došli jsme k rozhledně, odkud jsme sice měli dobrý výhled, ale málo ochrany proti ledovému větru od moře. Hawk se opřel o jeden ze sloupů podpírajících střechu rozhledny a Mei Ling stála těsně vedle něj s rukama co nejhlouběji v kapsách péřové bundy. Začal jsem obhlížet oceán nočním dalekohledem.

„Jak může něco vidět?“ zeptala se Mei Ling Hawka.

„To dělá devítivoltová baterie,“ vysvětlil jí Hawk. Podíval jsem se na něj. Usmíval se a Mei Ling se tvářila, jako by pochopila. Věnoval jsem se dál oceánu. Na místě, kde jsem stál, dělal hrozný rámus. Ale v neskutečném kruhovém obraze dalekohledu se vlny valily tiše. Jestliže přijíždějí jednou za měsíc, uvažoval jsem, a toto je naše čtvrtá noc, pak máme šanci jedna ku sedmi. Možná větší, protože není měsíc.

„A co tu chce zjistit?“ ptala se Mei Ling dál.

Neoslovovala mě přímo, protože podle ní jsem pracoval, a tudíž jsem neměl být rušen. Výsledek byl, že o mně mluvila, jako bych tam nebyl.

„Musíme počkat, až uvidíme,“ poučil ji Hawk.

„Ale chodit sem každou noc a pozorovat oceán! Nemusejí přijít ještě několik týdnů.“

„Ale mohli se ukázat třeba hned první noc,“ vmísil jsem se do jejich rozhovoru.

Hladina vody nebyla ani okamžik klidná, tvořily se na ní střídavě strže a výhřezy, vyhlazovala se a čechrala, vybíhala do hřebenů, když se přiblížila pobřeží, a pak se konečně vlny roztříštily o skaliska, ale stále se tvořily a přicházely nové, měnily se stále stejným způsobem… Asi dvě stě metrů od nás na šerém moři se temně proti obloze rýsovala opalizující silueta lodě. Nepřiplula. Prostě se objevila na čočce a seděla bez hnutí. Podal jsem dalekohled Hawkovi. „Na horizontu, asi jedna hodina.“

Hawk si vzal dalekohled, jel s ním pomalu po horizontu a zastavil, trochu si dalekohled upravil a držel.

Pak zahuhňal středozápadním způsobem: „Ovšemže, pane, je to ta-dy!“ Hawk dokázal mluvit jakýmkoli stylem, který ho zrovna napadl. Pak podal dalekohled Mei Ling a vysvětlil jí: „Na horizontu, asi tam, kde by na hodinách ukazovala ručička jednu hodinu.“

Mei Ling se dívala. Trvalo jí to minutu, aby našla loď. Vypadala vzrušeně.

„To ale ještě nemusí být loď s imigranty,“ připomněl jsem jim.

„To nemusí,“ souhlasil Hawk.

Čekali jsme ve tmě, větru a chladu a vlny se pod námi valily. Střídavě jsme se dívali dalekohledem a pak jsme konečně uslyšeli rachot motoru. Neviděli jsme nic, až když byl člun blízko. Byl to široký plo-chý motorový člun otevřený všem živlům. Motor byl umístěný uprostřed. A těsně až k motoru byli nacpaní lidé. Tlukot motoru byl jediný zvuk, který člun vydával. Lidé byli zticha. Člun se dostal blízko k bal-vanům, tak blízko, že jsem viděl nárazové pytle, které posádka házela přes okraj, aby na balvany nenarazil. Motor nevypnuli a člun zůstával čelem ke změti kamenů, které pod námi tvořily vodolam. Lidé se začali škrábat ven z člunu, většina z nich nenesla vůbec nic, pár jich drželo malé kufříky, papírové tašky nebo malé uzlíčky. Vypadalo to dost nebezpečně.

Stáli jsme bez hnutí v rozhledně a sledovali temné postavy prochá-zející nocí jen pár metrů od nás. Bylo je sotva vidět. Nikdo nemluvil. Šli jeden za druhým po skalisku a nahoru na hráz. Někdo je přes hráz provázel. Bylo jich asi sto. Když se z člunu a přes skaliska vyškrabal poslední, člun vycouval a plul pomalu podél pobřeží jižním směrem, kolem výběžku před ostrovem Brant, až zmizel z dohledu. Podíval jsem se dalekohledem na čáru horizontu: loď zmizela. Podíval jsem se na hráz: lidi zmizeli. Zátoka pod ostrovem byla prázdná a tichá, až na oceán, který byl věčný.

Mlčeli jsme jako po skončení truchlivého obřadu, jemuž jsme ne-rozuměli a k němuž jsme se dostali náhodou. Strašidelné procesí, po-stupující beze zvuku jako přízrak temnotemnou nocí, vyvolávalo nad-smyslovější představu než představu ilegálních přistěhovalců. Ale urči-tě to byli oni. Obraz přízračného pochodu z moře na pevninu a do po-hlcující temnoty země měl v sobě cosi předpotopního, jak jsme to všichni tři cítili, aniž jsme to vyslovili.

Přerušiljsem ticho: „Poslední loď od Xanadu.“

38

Když jsem prošel úřední poštu, udělal jsem si vždycky hromádku dopisů, které jsem hodlal otevřít, hromádku účtů k zaplacení třicátého dne v měsíci a ostatní šunt jsem neotevřený zahodil. Toho posledního byla vždycky spousta. Tentokrát byl mezi poštou balíček v hnědém papíru bez zpáteční adresy. Moje adresa byla napsaná zeleným in-koustem. Byl odeslán z Bostonu před dvěma dny. Položil jsem ho na hromádku dopisů určených k otevření.

Hawk a Vinnie byli se mnou. Vinnie si čistil pušku.

„Jestli nepřestaneme jezdit do Port City, zreziví mi celá tahle po-sraná hlaveň,“ ozval se Vinnie. Hawk zase četl. Kývl, ale nezvedl hla-vu od knihy.

„Co to pořád čteš?“ Vinnie neměl tentokrát walkmana a byl nervózní.

„Jmenuje se to O rase,“ odpověděl mu Hawk.

„A proč to čteš?“

„Ten kámoš byl chytrej chlap,“ vysvědoval mu Hawk.

„Ty rasový srágory tě žerou?“ znovu se zeptal Vinnie.

Zahodil jsem poslední totálně postradatelnou zásilku do koše a vrhl jsem se na balíček. Obálky, v nichž zřejmě byly účty, jsem si nechal naposled.

„Žere tě, že jsem černej, Vinnie?“

„Ne!“

„Mě taky ne. A proto si momentálně něco vo rase čtu, abych věděl, čím bych se měl žrát, víš? Vždycky se snažím pracovat na tyhle rovi-ně.“

Otevřel jsem balíček. Byla to videokazeta nadepsaná Jocelyn Colbyová“. Obracel jsem ji, ale nic jiného tam napsáno nebylo. Neměl jsem videorekordér.

„Má někdo z vás zařízení na video?“

Hawk zavrtěl hlavou: „Stačí mi, že jsem viděl Dallas!“

„Já ho měl. Ale stará si ho vzala, když vodě mě vodešla.“

Hawk se podivil: „Nevěděl jsem, žes byl ženatej, Vinnie.“

Vinnie se culil: „Já taky ne. Proto asi vodešla.“

Zvedl jsem telefon a zavolal Susan.

„Mám tady videokazetu a rád bych se na ni u tebe podíval,“ oznámil jsem jí. „Kdybych přinesl prima oběd, třeba by sis ráda na chvíli oddychla od cvoků a podívala se na ni se mnou, co říkáš?“

„Není to doufám nějaké to odporné porno?“ zeptala se pro jistotu.

„To nevím. Přišlo to poštou a je na tom napsáno Jocelyn Colbyová.“

„Mám dvě hodiny volno,“ oznámila mi. „Od jedné do tří.“

„Nevadí ti, že to není nějaké to odporné porno?“

„Vadí,“ řekla a zavěsila.

Hawk a Vinnie mě k ní dovezli a čekali dole. Šel jsem dovnitř, dal jsem kus prima obědu Perle a čekal jsem. Když Susan pět minut po-jedné přišla, už jsem měl kazetu připravenou. A prima oběd ležel na nejvyšší poličce knihovny, aby k němu Perla nemohla. Susan políbila nejdřív mě, pak Perlu a podívala se na oběd.

„Je to snad plněná bageta, co vidím?“

„Ano, bez cibule,“ ujistil jsem ji.

„Prima.“

Když pracovala, byla vždycky jen málo nalíčená a skromně oblečená. „Nemůžu na sebe při terapii upozorňovat,“ vysvětlila mi, když jsem se jí jednou na to ptal. Tentokrát měla na sobě tmavomodrý kalhotový kostým, bílou halenku a perličky. Make-up diskrétní.

„I kdybych byl normální, zaplatil bych stovku, jen abych tě viděl.“

„Beru sto dolarů a čtvrťák, ale můžu ti udělat cenu,“ ujistila mě. Šla do kuchyně, přinesla prostírání pro dva, nože a vidličky a bavlněné ubrousky. Rozložila všechno včetně jídla na konferenční stolek.

„Ubrousky jsou u toho,“ řekl jsem.

S lítostí v očích se podívala na mě a pak přísně na Perlu, která už si bagetky hlídala. Perle její pohled zřejmě nevadil, ale blíž nešla. Ukázal jsem na video.

„Víš, co na tom je?“ zeptala se mě.

„Nikoli, čekal jsem na tebe.“

Vylovila z bagety okurku, nakrájela si ji a jedla.

„Tak to pusť,“ zavelela.

Zmáčkl jsem knoflík na přehrávání a chvíli nebylo nic, pak to najednou ukázalo Jocelyn Colbyovou uvázanou k židli a s bílýrn šátkem přes ústa. Snažila se vymotat ze špagátů a z očí jí planula hrůza. A konec. Trvalo to asi pět minut. Jediný zvuk bylo jakési její volání tlumené šátkem. Žádná zpráva, jen Jocelyn odolávající zajetí. Pásek se odvíjel dál, ale nic už na něm nebylo. Když už se tak odvíjel dost dlouho, usoudil jsem, že na něm dál nic není, a přetočil jsem to celé zpátky.

„Vidíš, někdo musel za ní chodit! Mýlili jsme se,“ řekla Susan.

Přikývl jsem.

„Jak ji najdeš?“ strachovala se.

„Přehrajem si to ještě jednou,“ rozhodl jsem se a zmáčkl knoflík.

Jocelyn měla na sobě černé kombiné a černé střevíce s vysokým podpatkem, lépe řečeno jeden černý střevíc s vysokým podpatkem. Druhý ležel na podlaze před ní. Levé ramínko spodničky spadlo s ra-mene. Nebylo vidět žádné ramínko od podprsenky. Kotníky a kolena měla svázané šňůrou na prádlo. Podobnou šňůru měla obtočenou ko-lem pasu, a taji poutala k židli. Bílý šátek byl zřejmě hedvábný. Kryl jí obličej od nosu k bradě. Tmavé vlasy jí padaly dopředu a zakrývaly pravé oko. Někde za ní bylo vidět roh postele. Světlo bylo pravděpodobně přirozené a dopadalo z její levé strany. Ruce nebylo vidět, protože je měla za zády, ale podle toho, jak se na židli svíjela, byly pravděpodobně přivázané k židli za jejími zády. Židle byla bytelná dubová s rovným opěradlem, taková, jaké jsou v knihovnách. Stěna vzadu byla neutrálně bezová a nic na ní neviselo.

Přehráli jsme si to ještě asi pětkrát. Susan seděla nakloněná dopředu s bradou opřenou o ruce a pečlivě sledovala obraz. Ale protože nic dalšího už nebylo, vypnul jsem to.

„Co může ten člověk chtít?“ poznamenala Susan.

„Pokud je to muž.“

Zavrtěla netrpělivě hlavou. „To máš jedno, on nebo ona. Prostě únosce. Proč ti poslal tu kazetu?“

„Nevím. Dává mi na vědomí, že jí má.“

„Žádný dopis u toho nebyl?“

„Ne. Možná, že brzy ještě něco uslyšíme.“

„Proč myslíš?“

„To je moje heslo.“

„Ohlásíš to na policii?“

„Budu muset. Dám udělat kopii a pojedu s originálem za DeSpainem do Port City.“

„Co ještě uděláš?“

„Zjistím něco víc o Jocelynině životě. Prohrabu se věcmi v jejím bytě.“

Perla si přišla položit hlavu Susan na klín. Susan ji hladila po hlavě a otočila se ke mně.

„Já vím, že máš rád odstup od věcí,“ řekla. „A vím, že pracuješ s tím, co víš, nikoli s tím, co cítíš. Ale je přece lidské cítit, jak je tohle hrozné, a cítit to tak je v pořádku.“

Susan měla bezedné oči. Vždycky, když jsem se do nich díval, cítil jsem, že bych se do nich mohl vrhnout a mít věčný klid. Naklonil jsem se k ní a políbil ji na ústa, a vydrželi jsme tak, dokud Perla nezvedla hlavu a nezačala se zase cpát mezi nás.

Vstal jsem a namířil ke dveřím se slovy: „Něco jsem slíbil, musím to dodržet.“

39

S DeSpainem jsem se v jeho kanceláři podíval na spoutanou Jocelyn znovu. Když se díval, prohloubily se DeSpainovi rýhy kolem úst. Přehrál si to celé dvakrát a pak video vypnul. Když se potom na mě podíval, měl kolem očí cosi jako stín únavy.

„Kdybyste byl za mnou přišel dřív, nemuselo se tohle vůbec stát,“ poučil mě.

„Možná.“

Jsem náčelník policie v tomhle zatraceným městě,“ pokračoval ne-výrazným, unaveným hlasem. „Mám právo vědět všechno, když se vyšetřuje zločin.“

„Nechtěl jsem vás rušit, když máte plné ruce práce s hledáním toho vraha z divadla.“

Kývl unaveně hlavou: „Myslíte, že to má nějakou spojitost?“

„Mě se neptejte! Já ani neobjevil nikoho, kdo by ji sledoval.“

Zase kývl.

„Máte s sebou obal, v kterým to přišlo?“ zeptal se.

Měl jsem to ve velké hnědé obálce. Položil jsem ji na stůl.

„Dáme to do laborky, aby se na to podívali,“ rozhodl. „Řeknou mi taky, jestli to je posílaný v Bostonu. Tak to děláme vždycky. Všechno dáváme do laborky. Moc lidí má zodpovědnost.“

„Onehdy v noci jsem byl u ostrova Brant,“ zkusil jsem ještě toto.

„No a?“

„Viděl jsem, jak se asi sto Číňanů vylodilo z malého člunu patřícímu k velké lodi.“

„Děláte taky pro mezinárodní zpravodajství?“ zeptal se.

„Víte o tom něco?“ dal jsem mu místo odpovědi otázku.

„Ne!“

Dívali jsme se na sebe. Nemluvili jsme. V DeSpainově pracovně nebylo ještě rozsvíceno a šedavé odpolední světlo se jen nesměle vkrádalo zacákaným oknem.

Posléze jsem řekl: „Byl jste dobrej polda, DeSpaine. Co se to s vá-ma ksakru stalo?“

Vrásky na tváři se mu prohloubily. Oči vypadaly ještě unavenější.

„A co vy, Sherlocku? Jakej vy jste byl policajt? Co jste udělal vod momentu, co jste se tu ukázal, kromě toho, že jste to tu všechno zpře-házel?“

Ztichl. Nezdálo se, že by byl rozhněvaný, spíš smutný. Jako by v něm kromě únavy nic nezbylo.

„Tak jsme si kvit. Možná by se mohl poměr sil změnit, když některý z nás najde tu ženskou.“

„Já ji najdu,“ řekl a měl najednou zvučný hlas, jako by ho byl někdo čerstvě natáhl. „Hlavně mi nestůjte v cestě.“

Vstal jsem.

„Jistě,“ souhlasil jsem, ale nemyslel jsem to vážně. A on to věděl, ale všechna síla ho zase rychle opustila.

Odjel jsem pak do divadla s Hawkem a Vinniem v Hawkově voze v patách. Padala lehká mlha, typický podzim v Port City. Pustil jsem stěrače na pomalou rychlost. Přemýšlel jsem, jak reagoval Hawk, když jsem mu řekl o Jocelyn. Tu ženskou nikdo nesledoval! zopakoval mi. Myslel jsem si to taky a štvalo mě to. Je fakt, že jsem se někdy zmýlil, a Hawk se taky někdy zmýlil, ale nikdy jsme se nemýlili oba vjedné věci. A ještě něco mě štvalo, ale nevěděl jsem přesně, co to je. Prostě mě něco šimralo v nejvzdálenějším koutku vědomí. A kdykoli jsem se na to upnul, zmizelo to. Když jsem myslel na jiné věci, zase to šimralo. DeSpain mi byl taky záhadou. Jeho reakce byly zcestné. Byl to chlap s pohledem vpřed, žádný patlal v minulosti, spíš z něj čišela rozhodnost nenechat si od nikoho klást překážky. A navíc ještě ten problém, jestli jsme se mýlili nebo ne ve věci špeha Jocelyn, a konečně i špeha Christopholouse. Nakonec mě muselo nutně napadnout, jestli jsem vůbec viděl, jak se vyloďují ilegální přistěhovalci z Číny, a jestli jsem vůbec v Port City anebo v Asbury Parku.

Zaparkoval jsem u hydrantu před divadlem, vzal videokopii a šel dovnitř. Christopholous neměl v pracovně videopřehrávač. Šli jsme si to pustit do zasedací místnosti. Video a televizor byly umístěné na servírovacím stolečku s dvěma deskami. Byl přistrčený ke zdi. Usadili jsme se do skládacích židlí a byli jsme jako ztracení sami dva ve velké prázdné místnosti s oslňujícími zářivkami na stropě a mezi stylizova-nými plakáty kolem dokola na stěnách. Dívali jsme se —já už asi po-patnácté —jak se Jocelyn bezmocně svíjí na židli.

„Pro živého Boha, co to má znamenat?“ podivil se Christopholous, když to skončilo.

„Víte teď tolik co já.“

„Odkud to máte?“

„Přišlo mi to dneska ranní poštou s razítkem bostonské pošty.“

„Znamená to, že je rukojmí? Chtějí výkupné? Nebo co?“

Pokrčil jsem rameny: „Nenapadá vás nic?“ zeptal jsem se ho.

„Co by mě mělo napadnout? Pro Ježíše Krista, Spensere, to je vaše práce, ne moje! Jak by mě mělo cokoli napadnout? Volal jste policii?“

„Ano.“

„Tak to je jediné, co mě napadlo. Divadlo nemá peníze. Jestli jde o výkupné, my ho prostě nemáme.“

„To by nezbylo na ty krásné večírky se členy správní rady, kdybyste zaplatili výkupné, viďte?“

„Jděte do háje, Spensere, to není fér!“

„Možná že není,“ přisvědčil jsem. „Ale já už jsem z toho všeho mrzutý a nanicovatý. Máte nějaký osobní spis Jocelyn?“

„Zřejmě budeme mít její fotografii, osobní údaje, číslo pojištění — takové věci.“

„Sežeňte mi je, ano?“ požádal jsem ho.

„Samozřejmě, s radostí.“

„Ale hned,“ dodal jsem.

„Jistě. Omluvte mě na okamžik.“

Odběhl a nechal mě tam samotného v prázdné místnosti jen se spoustou starých plakátů, které jsem nevnímal,

40

Bylo pozdě odpoledne, když jsem seděl ve své kanceláři s trochou irské na dně sklenice na vodu, s nohama na okenní římse, a díval jsem se z okna. Už jsem prohledal Jocelynin byt a neobjevil nic kromě toho, že tam měla vzorný pořádek. Už jsem pročetl její papíry a zjistil jsem, že se narodila roku 1961 v Rochestru ve státě New York. Zjistil jsem, že studovala divadlo na Emerson College v Bostonu, že kdysi hrála Portii v Kupci benátském na Williamstownském divadelním festivalu, že udělala pár reklam pro místního obchodníka s pneumatikami a že hrála v divadle ve Framinghamu, než přišla do Port City. To bylo všechno.

Hawk a Vinnie odešli domů. Pro trochu samoty jsem byl rozhodnu-tý riskovat přepadení. Už mě nebavilo nechat se pořád hlídat. A štvalo mě, že vlastně nevím, co dělám. Vlastně to tak se mnou bylo vždycky, ale nikdy jsem si na to nezvykl. Upil jsem trošku whisky.

V kancelářích kolem mě se zavíraly aktovky, zařazovaly se papíry, zasunovaly šuplíky, vypínaly se počítače a kopírky. Třiadvacetileté ženy, kterých byla budova plná, si doplňovaly make-up, upravovaly účesy, nanášely rtěnku. Mladíci, kteří s nimi pracovali, byli na pánské toaletě, kontrolovali sestřih vlasů, myli si ruce, rovnali kravatu, stříkli na sebe trochu pánské kolínské Binaca. Měli namířeno do podniků jako Daisy Buchanan, Ritz Bar, Four Seasons. Zaplať pánbůh, že je pátek. Většina z nich byly ještě děti s budoucností před sebou. Kariéra, sex, láska, trable. Všechno to teprve přijde, všechno na ně čeká, zatímco si rovnají kravatu, uhlazují kalhoty a těší se na první koktejl a bůhví co ještě potom. Stmívalo se. Na Boylston Street se rozsvítila světla. Naproti přes ulici v nové budově ještě svítila světla v řadách stejných okenních čtverců. Kdysi, ještě když tam stála stará budova, pozoroval jsem rád ženu jménem Linda Thomasova, jak se naklání nad kreslicím prknem. Sídlila tam reklamní agentura. Polkl jsem ještě trochu whisky.

Rozčilovalo mě, že ten, kdo poslal kazetu s Jocelyn, neposlal nic jiného. Proč asi? Co chtěl? Nechtěl žádné výkupné. Žádná výhrůžka, že se něco stane, když něco neudělám. Prostě mi dává na vědomí: podívej se, mám ji tady. Možná taky, že to je jen část většího plánu. Ne-chá mě pár dnů dumat nad filmem, pak pošle dopis: naval milion dola-rů, jestli ji chceš vidět živou! Ale proč zrovna já? Zaplatil bych výkupné? Únosce si přece nemůže myslet, že bych to chtěl nebo mohl udělat. A proč ji vůbec unesl? Nebyl důvod si myslet, že je bohatá. V jejím bytě nebylo nic, co by tomu nasvědčovalo.

Opřel jsem se, vzal telefon a vytočil informace v Rochestru ve státě New York. Měli tam třicet dvě Colbyové. Poděkoval jsem a zavěsil. Sklenička už byla prázdná. Nalil jsem si ještě trošku. V jedné pracovně naproti přes ulici si nějaká mladá žena oblékla kabát a odcházela. Když si kabát zapnula, urovnala si oběma rukama vlasy tak, aby padaly přes límec. Co se týče mého zaměstnání, předpokládá se, že nemá co činit se sexem. Ale neoficiálně pro mě byly dobře vypadající ženy to nejzajímavější na světě. Miloval jsem jejich pohyby, způsob, jakým drží hlavu, když si malují rty, způsob, jak si zkoušejí šaty a obhlížejí se v zrcadle, způsob, jak si rukama urovnávají vlasy i to, jak rozhýbají boky, když kráčejí na vysokých podpatcích. Ta mladá žena odnaproti se podívala na svůj obraz v okně, naklonila se při tom trochu dopředu s ne-vzrušeným zájmem o to, jak vypadá. Pak se narovnala, otočila se od okna a v mžiku okenní čtverec zhasl.

Vrhl jsem se znovu na telefon a tentokrát vytočil číslo Velitelství státní policie na Commonwealth Avenue 1010. Chtěl jsem kapitána Healyho. V okamžiku jsem ho měl na drátě.

„Spenser,“ ohlásil jsem se. „Potřebuju pomoc,“

„Konečně jste to poznal!“ byla typická Healyho reakce. „Co potřebujete?“

„Vzpomínáte si, jak jsem nedávno volal kvůli vašemu bývalému policistovi jménem DeSpain?“

„Vzpomínám.“

„Potřeboval bych, abyste mi o něm řekl víc.“

„A co z toho budu mít?“

„Potěšení z mé společnosti a steak v Capital Grillu.“

„Ten stejk bych si dal,“ zabral Healy. „A kdy?“

„Hned.“

„To máte kliku, žena jde se sestrou do kina a na TV není žádný basket.“

„Takže byste se zoufale nudil?“

„Tak nějak. Takže se tam sejdeme za hodinu.“ Zavěsili jsme. Ještě jsem se napil trochu whisky. Naproti už většina oken pohasla. Jen na chodbách a v kancelářích, kde začali uklízet, se ještě svítilo. V ome-zeném osvětlení vypadala budova ještě prázdnější. V mé budově už byl klid. Teď už mladí popíjejí mexickou tequilu, začíná koketování a svádění, myslel jsem si. Mikrovlnné trouby ohřívají mražené předkrmy zakoupené v obchodech Zdravé výživy. Moderátoři se poučeně usmívají při místních televizních zprávách. Psi se věnčí. Zavolal jsem Susan. Nebyla doma. Nechal jsem nemastný neslaný vzkaz na záznamníku.

Dopil jsem, zazátkoval láhev a uložil ji do stolu. Vstal jsem, umyl skleničku a uklidil ji. Pak jsem si vzal ze zásuvky revolver a dal ho zpátky do pouzdra u boku. Oblékl jsem si kabát, zhasl a vyšel ven z pracovny. Dveře jsem zamkl.

Do Capital Grillu to bylo pěšky deset minut. Po celou cestu jsem myslel na Susan a když jsem přišel do restaurace, cítil jsem se mnohem lépe.

41

Healy si objednal martini s vodkou a s ledem. Já totéž. Když číšník odešel, položil Healy přede mě na stůl hnědou obálku.

„Vytáhl jsem DeSpainův osobní spis,“ řekl. „Vy nemáte právo to číst.“

„Já vím,“ uklidnil jsem ho. Obálku jsem vzal a strčil ji do náprsní kapsy. Číšník nám přinesl nápoje. Objednali jsme si jídlo. Healy zvedl sklenici, chvíli se na ni díval, pak se napil. Polkl a pomalu zavrtěl hla-vou. „Senzace! Není nad martini!“

Kývl jsem, ačkoli můj drink byl po několika hltech irské téměř bezvýrazný.

„Není moc věcí, o kterých se dá říct, že člověka nezklamou,“ roz-váděl myšlenku.

„Leda tu a tam nějaká ženská.“

Healy pokýval velice pomalu.

„Já jsem třicet sedm let ženatý,“ poznamenal a zeptal se: „Ještě jste se Susan?“

„Ano.“

„Vzpomínám si dobře, když jste se s ní seznámil. To byl ten únos ve Smithfieldu. Ještě dělá ve školství?“

„Ne, dělá soukromě psychoanalytika.“

„Vzali jste se?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Pokrčil jsem rameny. „Nikdy jsme na to neměli současně stejný názor.“

„A žijete spolu?“

„Ne.“

„Je to pak hezčí, když jste spolu, že?“

„Ano.“

„My už máme se ženou každý svou ložnici. Lidi jsou z toho zděšení a myslí si, že se nám manželství rozpadá.“

„A je to právě naopak,“ doplnil jsem ho.

Přikývl. Byl to širokoramenný štíhlý muž s nakrátko ostřihanými šedivými vlasy.

„Byl bych to udělal už dřív. Ale když byly děti doma, nebylo dost místa. Teď je místa dost.“

Usmál se a upil martini. „Člověk si všeho aspoň víc považuje!“

„Řekněte mi něco o DeSpainovi,“ požádal jsem ho.

„Povězte mi nejdřív, proč to chcete vědět.“

Pověděl jsem mu to.

„To toho máte dost najednou! Vražda, únos, ilegální přistěhovalci, a ještě jste stihl rozzlobit Kuan Čang tong.“

„A nikde si nejsem jistý,“ zasmál jsem se.

„Kryje vás někdo před Kuan Čangem?“

„Hawk a Vinnie Morris.“

„Vinnie posraný Morris?“ rozesmál se.

„Udělá, co řekne a umí střílet.“

„To se mu musí nechat. Neviděl jsem nikoho lepšího, než je on.“

„Ehm,“ poznamenal jsem, ale on ten zvuk ignoroval a ukrojil si kus steaku.

„Nechcete mi dát jméno a adresu nejbližšího příbuzného?“ zeptal jsem se.

Zasmál se: „Cholesterol mám 4,9 a vážím stejně, jako když jsem odešel od námořnictva.“

Podíval jsem se na své studené mořské potvory a pak na Healyho steak. Byl jsem rád, že jsem si ho nedal. Byl jsem rád, že jím studené mořské potvory. Jsou zdravé.

„DeSpain a já jsme začínali přibližně ve stejnou dobu,“ začal Healy. „Vydržel víc než šroub v kolejnici a byl chytrý. A paličatý. Když na nějakém případu začal, neustoupil. A nechoval se na-foukaně. Měl rád lidijako Will Rogers. Byl oblíbený.”

Když šel kolem číšník, objednal si Healy další martini. Číšník se na mě podíval, jestli si dám taky, ale zavrtěl jsem odmítavě hlavou. Martini mi nějak nesedělo k mým vybraným mořským kouskům.

„Takže měl před sebou báječnou kariéru!“

„Ano. Dneska by byl šéfem Oddělení pro vyšetřování zločinů.“

„Místo vás?“

„Místo mě,“ přikývl. „DeSpain byl vyšetřovatelem pro státního ná-vládního v Middlesexu a jednou, když pracoval mimo budovu policie, šlo tehdy o případ sledování, zapletl se s obětí.“

Bylo to pro mě jako úder do solárního plexu.

„S ženou?“

„Ano. Znáte muže, které by někdo sledoval?“

„Možná jednoho.“

„Dopadlo to tak, že mu to rozbilo manželství a poničilo kariéru. Komisař pro veřejnou bezpečnost nesnáší, když někdo z nás spí s ně-kým, koho vyšetřujeme. DeSpain dal výpověď a já se nikdy nedově-děl, kam odešel, až jste mi zavolal vy.“

„Nepamatujete si jméno té ženy?“

„Ne, ale mělo by to být v těch papírech. Myslíte si, že je někde v Port City?“

„Ta unesená žena se jmenuje Jocelyn Colbyová. Tvrdila, že jí někdo sleduje. A hrála v divadle ve Framinghamu.“

„To by ale byla hodně velká náhoda!“ řekl Healy. „A má ta ženská z Port City něco společného s DeSpainem?“

„Nic takového jsem nezjistil.“

„Láska jde někdy po neschůdných cestách.“

42

Pohyboval jsem se pořád sem a tam mezi Bostonem a Port City, až jsem si připadal jako poštovní holub. Zase už jsme tam byli s Mei Ling a seděli U Nadýchaného vdolečku. Byla deštivá sobota a já už měl toho všeho až po krk. Nebavilo mě řídit auto, nebavilo mě pracovat na domě v Concordu, unavoval mě déšť. Unavovalo mě vědomí, že jsem o jeden a půl kroku pozadu. Unavovalo mě, že nemám čas na Susan. Unavovalo mě, že mám pořád v patách Hawka a Vinnieho. Stýskalo se mi po Perle.

„Hawku, ty a Mei Ling projdete čínskou čtvrť. Pěkně dům od do-mu, promluvíte s každým, kdo mluví. Vinnie, ty uděláš pobřežní část.“

„A co Smrťáci?“ podivil se Vinnie.

„Můžou si trhnout levou zadní!“

„Myslíte, že takhle slečnu Colbyovou najdete?“ zeptala se Mei Ling.

„Ne. Ale na nic lepšího jsem nepřišel.“

„Dej mi s sebou Vinnieho!“ škemral Hawk.

Vyvalil jsem na něj oči. V životě jsem ho neslyšel prosit o pomoc.

„Chci, aby dal někdo pozor tady na slečinku, pro případ, že bych musel odrážet Smrťáky!“

„To mě nenapadlo,“ přiznal jsem se.

„Já vím,“ řekl Hawk.

„Ale já se nebojím,“ upozorňovala Mei Ling.

„Já vím,“ řekl jsem. „Vinnie?“

Vinnie pokýval s pusou plnou dýňového vdolku: „Jasně.“

„Tak jo. Já jdu do divadla, zeptám se stejných lidí na stejné věci. Sejdeme se v poledne dole v hale. A srovnáme si poznámky, abychom zjistili, kdo našel nejmíň.“

Hawk se zeširoka usmál: „Je to prima, když jsi tak naježenej!“

„A když uvidíte nějaký Smrťáky, tak rovnou střílejte. Ti už mě taky unavujou.“

Vstali a odešli. Mei Ling těsně za Hawkem, hlavou mu nedosaho-vala ani k ramenům. Zaplatil jsem, šel do divadla a obešel jsem své známé.

Deset minut před dvanáctou jsem byl ve velké prázdné zasedací síni s Deirdre Thompsonovou a jejím poprsím, které na mě neustále ukazovalo. Měla na sobě džíny a šmolkově modré tričko doporučující restauraci Casablanca. Výstřih trička měla nůžkami upravený tak, že jí odhaloval větší část ramen a sotva se držel nad její sladkou rýhou.

„Slyšela jste někdy, že by Jocelyn mluvila zamilovaně o Christopholousovi?“ zeptal jsem se úvodem.

„Doprčic!“ začala. „Asi ano. Máte-li pohlavní úd, dříve či později o vás bude Jocelyn mluvit zamilovaně.“

„Prima řečeno!“

„Jo, Jocelyn je číslo! Bože, doufám, že jí najdete!“

„Nepamatujete si, jestli projevovala zájem speciálně o Christopholouse?“

„Myslíte, že jí unesl on?“ zeptala se Deirdre. Nadechl jsem se a pomalu jsem vydechoval.

„Ne. Projevovala?“

„Jo. Víte, u Jocelyn je jedna věc zajímavá: líbí se jí muži, kteří… no…“ Deirdre gestikulovala krouživým pohybem rukama. „Prostě lidi s autoritou. To se snažím říct. Jde po chlapech, co budí respekt.“

„Jako Christopholous.“

„Jistě. Nějaký čas po něm jela. Ale on neměl zájem. Neříkejte mu, že jsem vám to vyžvanila!“

„Dobrá.“

„Každý to totiž věděl a on z toho byl rozpačitý. Nikdo z toho nic nedělal, víte, to je prostě Jocelyn. Je s ní sranda a tak ji člověk musí brát celou takovou, jaká je: s tím blbnutím za mužskými, pitím, bordelem v šatně. Všichni jsme nějak praštěný.“

„S bordelem v šatně?“ podivil jsem se.

„Ano. Něco vám to říká?“

„Něco mi o tom ještě povězte!“

„Viděl jste někdy divadelní šatnu? Obyčejně to není jako ve filmu.“ Usmívala se, dělala, že si upravuje vlasy a dívá se do zrcadla a napodobila hlas inspicienta: Za pět minut sečna Garbo. Je to strašné. Jako když si zkoušíte věci v obchodě, který má výprodej. Všechny jsou tam nacpané ve spodním prádle, vylézají z jedné věci a lezou do druhé. Je to binec, a když je tam ještě někdo bordelář, je tam tuplova-ný binec. A jde vám to na nervy. Ale Jocelyn…“ Deirdre vzdychla: „Nikdy není schopná si udržet věci v pořádku. Má smysl pro čistotu a chodí upravená, ale kolem ní — potopa. Měl byste vidět její byt!“

„Co je tam zajímavého?“

„Vypadá to tam jako po posledních dnech Pompejí: postel rozháze-ná, všude nějaké šaty, líčidla na podlaze. Je to hysterické.“

„Co byste si myslila, kdybyste tam přišla a našla to tam uklizené?“

Deirdre se rozesmála. „Myslela bych si, že jí přijela navštívit ma-minka. Ale vím, že její matka už je mrtvá.“

„A otec?“

„Zmizel, když byla malá. Myslím, že už o něm pak neslyšela. A asi ani neví jestli ještě žije. Říká, že její to jedno.“

„Možná že není,“ řekl jsem.

43

V poledne jsme si porovnali body.

„Nikdo s námi v Chinatownu nechce mluvit,“ ohlásil Hawk.

„Myslíš, že to je rasový předsudek?“

„Ne, ale myslím si, že mě s tebou viděli.“

Vzal jsem to na vědomí. Mei Ling se dívala na Hawka obdivně. Vinnie si mazal na housku krémový sýr. Vypadal ohromně uvolněně, ale jako vždycky, ač dělal cokoli, rozhlížel se kolem sebe.

„Podle jedné její kamarádky lezla Jocelyn za Christopholousem.“

„Což ti nepřiznal.“

„Správně. A taky podle její kamarádky je známá bordelářka.“

„Takže?“

„Takže když jsem prohledával její byt, byl na revizi připravený.“

„Co je to za kamarádku?“ zeptal se Hawk.

„Deirdre Thompsonová.“

„Ta co má ty velký ko… vnady,“ doplnil mě Hawk.

Mei Ling se mírně zapýřila a zahihňala.

„Myslíš, že si Jocelyn byt uklidila, protože věděla, že bude pro-hlídka?“

„Je to možný.“

„Chcete říct, že věděla, že bude unesena?“ podivila se Mei Ling. A vypadala rozhořčeně, pokud Mei Ling vůbec mohla rozhořčeně vypadat. Což nebylo příliš.

„Možná. Byla byste ochotná se se mnou vloupat do Jocelynina by-tu?“ zeptal jsem sejí.

Vyděsila se a hned se podívala na Hawka. „Chce, abyste se tam mrkla, neb jste žena,“ vysvětlil jí. „Můžete vidět, co von neviděl.“

„Doufám, že tomu nepřikládáte sexuální podtext,“ ujistil jsem se.

Mei Ling se na mě usmála. „Ne, pane. Ženy často vidí věci, kterých si muži nevšimnou.“

„Tak to je fajn. Pojďme.“

Mei Ling opět mrkla tázavě na Hawka: „Půjdete s námi?“

„Dovezu vás tam, slečinko. Ale počkám na vás venku.“

Položil jsem na stůl peníze za oběd. Vinnie se loudal a udělal si ještě jeden sendvič s krémovým sýrem, zabalil ho do ubrousku a strčil do kapsy.

„Budu rád, až tohle skončí,“ poznamenal. „Půjdu pak někam a dám si pořádnej řízek, vhodnej k výživě lidskýho tvora.“

Jocelyn bydlela v suterénu, tři betonové schody dolů po straně tří-poschoďového, prkny pobitého domu blízko moře: zábradlí bylo z čer-ně lakované trubky, okna zamřížovaná. Dveře černě lakované.

Protože už jsem se jednou dovnitř dostal, trvalo mi otevření dveří pouhou minutu. Uvnitř to bylo tak, jak jsem to tam zanechal. Jestli tam prošel i DeSpain, udělal to ohleduplně. Byla tam obývací ložnice, kuchyň a koupelna. Koupelna byla vydlaždičkovaná, ostatní místnosti obložené dřevem. Na posteli byl růžový saténový přehoz.

„Rozhlédněte se pořádně, Mei Ling, jestli se vám něco bude zdát divné. Něco, co by tu mělo být a není. Nebo naopak, co tu je a nemá tu být. Cokoli, co byste nečekala.“

Mei Ling stála uprostřed pokoje a rozhlížela se.

„Smím otevřít zásuvky, skříňky a tak?“

„Samozřejmě.“

Dělala to velice promyšleně. Začala na samém konci obývací ložnice a postupovala systematicky pokojem, kuchyní a nakonec koupelnou. Opřel jsem se o zeď u kuchyňské linky a sledoval jsem ji. Měla vážnou tvář a mezi obočím se jí objevila malá vráska, jak se soustředila. Předními zuby zlehka zkousla dolní ret. Dívala se pečlivě na všechno.

„Nemá tu make-up ani kabelku,“ řekla po chvíli.

„Ale to je logické: kabelku měla s sebou, když ji unesli. Je možné, že by nosila make-up s sebou v kabelce?“

„Je to atraktivní žena?“ zeptala se. „Herečka, která dbá na svůj vzhled?“

„Ano.“

„Pak je to tak, pane, že by měla v kabelce rtěnku a možná pudřenku a něco málo věcí. Ale rozhodně by v kabelce nenosila všechno.“

Mei Ling se usmívala. „Je toho moc. Koupelna není dobře osvětlená a není tam okno. Musela by mít zvětšovací zrcadlo, možná i s nějakým zvláštním osvětlením. Měla by mít fén na vlasy. Měla by noční krém, hydratační krém, podkladový krém, oční stíny, maskaru a…“ Mei Ling rozhodila bezmocně paže. „Je toho moc. A nemá tu na to vůbec kufří-ček.“

„Myslíte na make-up?“

„Ano.“

„A myslíte, že by vůbec nějaký měla?“

Mei Ling se na mě podívala přímo opovržlivě: „Určitě, pane.“

„A co ještě?“

„Nevím, jaké měla zavazadlo, ale není tu žádný kufr.“

„Aha. Toho jsem si taky všiml, ale tehdy jsem nic takového nehle-dal.“

„Je tu ale kartáček na zuby i pasta,“ dodala ještě.

„Ale spousta lidí si s sebou nosí rezervní.“

„A co to znamená, pane?“

„Že se možná Jocelyn na únos zapakovala,“ vysvětlil jsem jí.

„A kdo byjí byl řekl, že to má udělat?“

„Nikdo.“

44

Byl jsem pak jednou v Port City sám. Potřeboval jsem přemýšlet a už jsem se nestaral, jestli se to bude nebo nebude líbit Smrťákům a Lonniemu Wu. Obloha byla zatažená, od Atlantiku foukal ostrý vítr, ale pršelo jen mírně ve směru větru. Procházel jsem Ocean Street, souběžnou s pobřežím, směrem od divadla, s límcem černé kožené bundy ohrnutým a k tomu baseballovou čepici White Sox naraženou hodně do čela. Revolver bez pouzdra jsem měl v pravé kapse, protože kdyby si Smrťáci vzpomněli, že budou protestovat proti mé přítomnosti v Port City, bylo by trapné teprve lovit zbraň, uloženou bezpečně v suchu pod zazipovanou bundou. Většina rybářských člunů byla v přístavu, jejich stěžně, seřazené u břehu, svižně nadskakovaly na drobných čilých vlnkách barvy makadamu. Na člunech a na kůlech mol seděli rackové. Jeden se vznesl z hradu a vylovil kus čehosi ze špinavé vody. To nedosažitelné, co mě už tak dlouho šimralo na okraji vědomí náhle zapadlo a obraz se rozsvítil. Jako když se vám vybaví jméno, na které jste si dlouho nemohli vzpomenout.

Otočil jsem se a rychle jsem se vracel k divadlu. Vstoupil jsem, prošel halou kolem pokladny, vyběhl po schodech nahoru a rovnou do velké prázdné konferenční síně s řadami divadelních plakátů: a hned jsem přistoupil k jednomu z roku 1983, oznamujícímu představení Utrpení Emily Edwardsové.

Pěkně zarámovaný, jeden z padesáti. Stylizovaný portrét mladé že-ny s černými vlasy, přivázané k židli, kolem úst bílý šátek. Černé kombiné a černé střevíce s vysokými podpatky, či přesněji řečeno jeden černý střevíc s vysokým podpatkem. Druhý střevíc ležel před ženou na podlaze. Levé ramínko spodničky sklouzlo z ramene. Žádná ramínka od podprsenky. Kotníky a kolena svázané šňůrou na prádlo. Několik smyček stejné šňůry kolem pasuji poutalo k židli. Bílý šátek byl zřejmě hedvábný. Zakrýval jí tvář od nosu k bradě. Tmavé vlasy jí padaly do obličeje a zakrývaly pravé oko. Přesně tak vypadá Jocelyn na videu. Inspirovala se plakátem a unesla se.

„Ježíši Kriste!“ řekl jsem si. V prázdné místnosti to zaznělo nadmíru hlasitě.

Vzal jsem plakát a odcházel jsem s ním z divadla. Nikdo mě neza-stavil. Nikdo neřekl, hej, kámo kam s tím plakátem? Nikdo, naprosto nikdo si mě nevšiml. Když detektiv v lese upadne, dělá rámus? napadlo mě.

Došel jsem i s plakátem k autu a odjel k Susan. Prošel jsem i s plakátem kolem její čekárny. Na okamžik jsem uvažoval, že půjdu dovnitř a řeknu: Promiňte, paní doktorko, ale asi potřebuju odbornou radu. Ale pak jsem raději šel dál po schodech, položil čepici na stolek v předsíni, aby viděla, že tam jsem a nevylekala se, až se bude vracet z odpolední ordinace. Odemkl jsem si dveře a přijal od Perly spíš důstojné než potěšené tříminutové olizování. Pak jsem si svlékl bundu, namíchal si dvojité martini s vodkou, ledem a kouskem citrónové kůry. Pověsil jsem plakát nad televizor, zasunul videokazetu do přehrávače, zmáčkl příslušný knoflík a čekal, až se na obrazovce objeví Jocelyn. Pakjsem to honem zastavil. Zmrazený obraz nevypadal na televizoru nijak extra, ale mně to stačilo. Pak jsme si s Perlou sedli na gauč, dívali jsme se na tu podobu a já při tom popíjel martini a uvažoval o údělu detektiva. Perla se párkrát pokusila dobrat mého martini, čemuž se mi dařilo čelit. Po několika neúspěšných pokusech to vzdala, dvakrát se otočila a uložila se s hlavou na postranním opěradle a zadečkem u mé nohy.

Do té doby jsem chodil přibližně od nepaměti se třemi zaměstnanci do Port City. A jediný fakt, který jsem získal, bylo to, že Craiga Sampsona zastřelili přede mnou na jevišti v divadle v Port City. Jediná osoba z Port City, která mi řekla něco podstatného, byl Lonnie Wu, protože mi pohrozil, že mě zabije. A dokonce i on přeháněl. Ale na jeho omluvu nutno říct, že zabít mě je těžší, než si představoval.

Dopil jsem. Šel jsem si udělat další. Perla se otočila a znechuceně se na mě podívala. Připravil jsem si plný šejkr a šel jsem si sednout. Perla vzdychla a znovu se uvelebila. „No jo, já vím,“ omluvil jsem sejí.

Díval jsem se na oba obrazy. Jocelyn zřejmě postavila videokameru na stativ, pak si sedla na židli a ovázala si kolem pusy šátek. Pak si možná svázala kotníky a kolena, protáhla šňůru příčkami židle, obtočila si ji kolem pasu a držela ji za zády oběma nesvázanýma rukama. Umožňovalo jí to zápasit realisticky se šňůrou a vydávat skrz šátek tlumené zvuky, ale zároveň se zase snadno uvolnit tím, že šňůru pustila a rozvázala si nohy. Mohla to všechno udělat s videokamerou puštěnou, předvést asi pětiminutové představením Spoutaná a bezbranná a dodatečně všechno před tím vymazat.

Nalil jsem si další martini a pozvedl sklenku směrem k obrazu Jocelyn.

„Celý svět je jeviště, Jocelyn,“ řekl jsem. Podíval jsem se na Perlu. „Holka zlatá, povídačka, co vymyslel idiot, plná rámusu a hněvu, a neznamená vůbec nic.“

Perla ke mně otočila oči, aniž pohnula hlavou.

„Já vím, že jsou to verše z různých her,“ ujistil jsem ji. „Ale Jocelyn to třeba neví.“

Slyšel jsem, že se Susan vrací. Perla se katapultovala z gauče, od-razila se při tom o mé slabiny, a řítila se na Susan.

Susan jí něco povídala, co znělo jako „ty ty tu onty pejsek“, ale možná to bylo něco jiného, vešla do obýváku a políbila mě.

„Martini,“ konstatovala, „a ne jedno.“

Ale já jen kýval směrem k televizoru a plakátu. Otočila se a užasla. Netrvalo jí to dlouho.

„Pro živého Boha, ona si ten únos sama naaranžovala!“ ozvala se za pár vteřin.

„A všichni muži a ženy pouzí herci, co pláčou a skáčou ve svém výstupu.“

„Smíchal jsi dvě hry dohromady,“ upozornila mě Susan.

Mrkl jsem na Perlu a ohlásil: „Vidíš, ta je chytřejší než Jocelyn.“

45

Když jsem se ráno probudil, první věc, které jsem si všiml, byla flanelová růžová a levandulová noční košilka, pohozená na podlaze. To bylo dobré znamení. Jukl jsem pod pokrývku. Susan byla nahá, až na tlusté bílé sportovní ponožky. I to bylo dobré znamení. Susan spala v teplém flanelu od pozdního srpna až do poloviny července. Ponožky si na noc navlékala celý rok. Na jejím nočním stolku byla sklenička s trochou martini. Přemýšlel jsem, co bylo večer. Moje vzpomínky, ač neuspořádané, potvrdily mé ranní zjištění. Susan, zřejmě na bázi teorie „nemůžeš-li jít proti němu, jdi s ním“, se taky dala na martini a mluvili jsme o všem možném, jen ne o Port City, později jsme si dali špagety a šli spát a flanelová košilka skončila na zemi. Podíval jsem se na ni: mě-la pokrývku až k nosu, oči otevřené a dívala se na mě.

„Co budeš dělat?“ zeptala se mě.

„Přinesu nám pomerančovou šťávu a budu tak dlouho laskat tvoje nahé tělo, až budeš šílet touhou.“

„To vím,“ zlobila se, „ale chci vědět, co budeš dělat později, s Jocelyn.“

„Já nevím. Měl bych ji najít?“

Perla prostrčila čumák pootevřenými dveřmi, otevřela si dokořán a vplula do ložnice. Vyskočila na postel a dívala se na pokrývku tak dlouho, až jsem ji nadzvedl. Pak vlezla pod ni mezi nás, uvelebila se a usnula. Susan ji pohladila.

„A jak to uděláš?“

„Pravděpodobně je v některém motelu,“ uvažoval jsem. „Když se uneseš, může z toho být rozruch. Unesená nemůžeš zůstat u kamarádky.“

„A nebude tam pod falešným jménem?“

„Bude potřebovat kreditní kartu a předpokládám, že nemá falešnou.“

„Takže jenom prohledáš motely v blízkosti?“

„Tak nějak.“

„A pokud si nevzala fůru peněz v hotovosti, najdeš ji.“

„A pokud si vzala fůru peněz v hotovosti, někdo si ji bude podle toho pamatovat.“

„Člověče, ono je vlastně těžší se schovat, než by si člověk myslel!“ zauvažovala Susan.

„Zvlášť když jsi amatér. Ale ptám se znova: mám ji vůbec hledat? Inscenovala to určitě proto, aby získala mou pozornost.“

„Ale nenecháme ji přece takhle, kdo ví, co by provedla, než by tvoji pozornost získala!“

„Máš pravdu.“

Pili jsme pomerančovou šťávu a dělali jsme si v pohodě blázny je-den z druhého, až se Susan podívala na hodiny a vyskočila z postele.

„Bože můj, za hodinu mám prvního pacienta!“

Začala pobíhat po ložnici a já ležel a pozoroval ji.

„Proč nevstaneš trochu dřív, abys nemusela takhle trojčit?“

„Protože mě přepadl jeden hypersexuální cvok,“ vysvětlila mi a dí-vala se do šatníku. Byla to jediná ženská, která uměla rychle uvažovat.

„Stává se ti to často?“

„Naštěstí ano.“

Vzala nějaké sáčko, zuřivě ho před sebou prohlížela a hodila ho přes židli. Pak vzala jiné, držela ho před sebou a dívala se do zrcadla.

„Asi by vypadalo líp, kdyby sis vzala taky něco přes zadek.“

„Ale kluci ve sportovním klubu říkají přesný opak,“ ohradila se.

„Asi vědí proč.“

Ale už mě neslyšela. Vrhla se do koupelny a zavřela za sebou. Dopil jsem šťávu, vstal, navlékl si kalhoty. Pak jsem vyhodil z postele Perlu a dal jí žrát. Voda v koupelně tekla. Vrátil jsem se do ložnice a ustlal. Modrý kostým s úzkým proužkem, který si Susan připravila, visel pěk-ně na ramínku na vnitřní straně dveří šatníku. Věci, které vyndala, ale zavrhla, ležely různě po místnosti jako podzimní listí hnané západním větrem. V koupelně přestala téct voda. Pověsil jsem jí rozházené šat-stvo zase zpátky na ramínka. V šatníku měla všechno hezky rozvěšené, aby se nic nepomačkalo. Nikdy jsem nepochopil její pravidlo pořádku. Ať už bylo jakékoli, zřejmě neplatilo při oblékání. Odnesl jsem sklenič-ky od martini do kuchyně a s talíři a kastroly od večeře jsem je nasklá-dal do myčky. Pak jsem připravil kávu.

Pil jsem druhý šálek, když se Susan vynořila nahá z koupelny, vlasy učesané a make-up dokonalý. Vzal jsem si kávu do ložnice.

„Co tedy budeš dělat?“ zeptala se při oblékání.

„Asi půjdu najít Jocelyn.“

„Co když se mýlíme? Co když plakát kopíruje někdo jiný? A ona je opravdu v zajetí?“

„Možné to je. Ale není to pravděpodobné. Až ji najdu, uvidíme.“

Susan přikývla: „Takže jednáme jen podle nejlepšího úsudku.“

„A ty to neděláš?“ zeptal jsem sejí.

„Při terapii? Ale asi ano, ale musí to být podřízeno inteligenci a zkušenosti a dalším věcem.“

„Čemu dalšímu?“

„Nemám to slovo ráda — mám na mysli intuici.“

„To je jasné: trochu vědy, trochu umění.“

„Ano.“

„Já to taky tak dělám,“ přiznal jsem se.

„A děláš to docela dobře,“ pochválila mě. „A můžeš mi tohle za-pnout, prosím tě?“

Když odešla a ve vzduchu se ještě vznášela její vůně, osprchoval jsem se, oblékl, pustil jsem Perle CNN, aby jí nebylo samotné smutno, a šel jsem do své kanceláře.

Nejdřív zkontrolovat poštu, pak najít Jocelyn.

46

Když jsem tam dorazil, seděla na zemi v chodbě před mou kanceláří Rikki Wu. Kolena měla přitažená k hrudi a hlavu zabořenou do zkříže-ných paží. Když jsem si před ni stoupl, podívala se na mě. Oči měla červené od pláče. Linky očí měla částečně rozmazané. Podal jsem jí ruku a pomohl jí vstát. Držel jsem ji za ruku, odemkl jsem a zavedl ji dovnitř. Posadil jsem ji do křesla před psacím stolem. Pak jsem stůl obešel a sedl jsem si na svou židli na druhé straně stolu, opřel jsem se a podíval jsem se na ni.

„Co potřebujete?“ zeptal jsem se jí.

Trochu se nahrbila a zachvěla se.

„Chtěla byste kávu?“

Seděla dál shrbená a chvěla se. Kývla téměř neznatelně. Vstal jsem, dal do filtru kávu, do nádržky vodu a zapnul jsem překapávač. Pak jsem si zase sedl ke stolu. Nemluvili jsme. Kávovar bublal. Rikki se-děla pořád stejně schoulená a zírala do prázdna. Kávovar ztichl a já vstal a nalil kávu.

„Mléko? Cukr?“

„Mléko,“ řekla tichounce. „A dva cukry.“

Donesl jsem kávu před ni na okraj stolu. Se svou jsem si sedl zase na své místo. Rikki vzala šálek oběma rukama a upíjela kávu. Rtěnkou zanechávala na okraji šálku jasný srpeček.

„Nemám nikoho, ke komu bych šla,“ řekla.

„Hm.“

„Neznám nikoho, komu bych mohla důvěřovat.“

Přikývl jsem.

Upila zase trochu kávy, zvedla oči od šálku a poprvé od chvíle, co jsem přišel, se na mě podívala přímo.

„Můžu vám důvěřovat?“

„Můžete.“

„Můj manžel zmizel.“

„Zmizel?“

„Určitě ho dostali. Vím, že je mrtvý.“

Upila trochu kávy a pečlivě si přidržovala hrneček oběma rukama. Pošta, kterou jsem přišel prohlédnout, ležela na hromadě na zemi u dveří pod otvorem na poštu.

„Řekněte mi o tom něco,“ požádal jsem ji.

Přitiskla si hrneček k tváři, jako by se chtěla ohřát.

„Manžel vždycky zůstával v kanceláři restaurace do deseti hodin. Pak si vždycky dal u baru whisky se sodovkou a šel domů. Dva chlapci ho vždycky dovezli.“

„Chlapci Smrťáci?“ neodpustil jsem si otázku.

„Ano. Včera večer nepřišel. Volala jsem mu do kanceláře. Nikdo tam nebyl. Volala jsem do restaurace. Řekli mi, že odešel brzy, sám. Chlapcům řekl, aby na něj počkali, že se vrátí. Když jsem volala, ještě tam na něj čekali. Nevrátil se.“

„Proč si myslíte, že je mrtvý?“

Pokrčila rameny: „Kdyby nebyl, přišel by domů. Zabili ho.“

„Kdo?“

„Oni. Lidi, s kterými dělal obchody.“

„Znáte nějaká jména?“

Zase jen pokrčila rameny.

„Já nic o manželových obchodech nevěděla. Není na místě, abych to věděla. Ale byl to obchod, při němž může být člověk zabit.“

„Byla jste na policii?“

„Ne. Nedůvěřuju policii.“

„Proč?“

Zavrtěla hlavou: „Nedůvěřuju jim.“

„Ale mně důvěřujete!“ podivil jsem se.

„Ano.“

„Proč?“

„Nevím. Ale důvěřuju vám.“

Doufal jsem, že se vytasí s nějakými detaily v můj prospěch, ale člověk musí vzít zavděk tím, co je.

„A co Smrťáci?“

„Těm taky nedůvěřuju.“

Přikývl jsem.

„A vy byste chtěla, abych s vámi šel do Port City a pomohl vám manžela najít?“

„Ano.“

Přikývl jsem. K poště jsem se nedostal. Jocelyn jsem nešel hledat. Musel jsem hledat Lonnieho Wu. Napadlo mě, jestli jeho zmizení nemá co dělat se zmizením Jocelyn. Možná, že sedí někde v motelu spolu a předstírají, že byli uneseni. Nic nefungovalo tak, jak by mělo. Čím víc jsem pátral, tím víc jsem se dovídal a tím méně jsem tomu rozuměl. Měl jsem dokonce problém s identifikací svého klienta. Pracoval jsem pro Christopholouse, nebo pro Divadelní společnost v Port City? Nebo pro Jocelyn Colbyovou? Nebo pro Rikki Wu? Nebo snad pro Susan? Jelikož mi žádný z nich neplatil, bylo těžké to rozhodnout.

„Dobrá. Musím si ale zavolat.“

Přitáhl jsem si telefon a zavolal Hawka.

„Koho hledáme?“ řekl jsem.

„Jocelyn?“

„Ano.“

„Někoho tam máš a nemůžeš mluvit naplno.“

„Ano. Zdá se, že věci nejsou docela tak, jak mají být. Myslím, že ta osoba je v některém motelu tady někde poblíž. Dobrovolně.“

„Sehrála to?“

„Jo.“

„Takže bude v motelu pod svým jménem,“ mluvil Hawk za mně, „pokud ovšem u sebe nemá spoustu prachů v hotovosti.“

„Hm. Jděte s Vinniem hledat.“

„Mohla by být ještě s někým,“ napadlo Hawka.

„Jestli ano, najděte to všechno. Nic nedělejte. Prostě jen zjistěte, kde je, a dejte mi vědět.“

„Jasně. Ty jdeš do kina?“

„Lonnie Wu je nezvěstný. Je tu u mějeho žena. Jdu jí pomoct ho hledat.“

Hawk chvíli mlčel, pak řekl: „Třeba je Lonnie s Jocelyn.“

„Všechno je možné.“

Hawk zase chvíli mlčel a pak pokračoval: „Tohle je ta nejdebilnější věc, do který jsi mě zátah.“

„Určitě.“

„Snad tě Smrťáci nebudou obtěžovat, když budeš s paní Wu.“

„Nedělám si starosti kvůli Smrťákům,“ uklidnil jsem ho. „U těch aspoň vím, jak na tom jsem.“

„Není to maličkost, tohle Port City,“ ukončil Hawk rozhovor.

47

Lonnieho našli kluci z gangu. V pavilonku s rozhledničkou na Brant Island Road, kde jsem taky jednou stál ve tmě a pozoroval tajuplný příchod Asiatů. Když jsme tam s Rikki došli, zůstali tam užjen dva, opírali se o černý firebird s pochromovanými nárazníky a se stříbrnými křídly namalovanými na kapotě. Ani jeden neměl ještě nárok na řidič-ský průkaz. Promluvili k Rikki čínsky a ukázali k pavilonu. Když jsme tím směrem vykročili, zavěsila se do mě.

Lonnie tam skutečně byl. Zhroucený v rohu, opřený zády o nízké zábradlí, nohy mu trčely rovně dopředu, ponožky vypadaly zbědova-ně. Člověk nemusí vidět moc mrtvol, aby poznal, že je někdo v Pánu. Slyšel jsem, jak se Rikki prudce nadechla, a cítil jsem, jak mi stiskla rukou paži.

„Neměla byste chodit dál.“

Neodpověděla, ale šla se mnou dál, až jsme stáli přímo nad ním a dívali se na něj dolů. Hlavu měl otočenou k západu, záda k oceánu a popolední slunce mu svítilo do obličeje. Než umřel, někdo ho pěkně zřídil. Měl zlomený nos, jedno oko zavřené. Ret měl tak oteklý, že byl obrácen vnitřkem ven a bylo vidět, že mu chybí několik zubů. Ztmavlá krev zbarvovala předek košile. Rikki se na něj chvíli dívala, pak se otočila a ukryla obličej na mé hrudi. Objal jsem ji jednou paží. Několik racků plachtilo po větru a když se usadili na hrázi, dávali si zobákem do pořádku peří. Vražda u silnice je nemohla rozházet, nebyli choulos-tiví.

„Máte nějakou přítelkyni, u které byste mohla zůstat?“ zeptal jsem sejí.

Zavrtěla hlavou, stále ještě s obličejem na mé hrudi.

„Příbuzné?“

„Můj bratr přijde.“

„Dobře. Rád bych, abyste minutku poseděla v autě a pak spolu po-jedeme zpátky.“

Neodpověděla, ale nebránila se, když jsem ji otočil a vedl zpátky k mustangu. Ti dva kluci na mě koukali naprosto netečně. Nelišili se pří-liš od racků.

„Mluví některý z vás anglicky?“ zeptal jsem se jich.

Menší z nich měl na sobě bundu Chicago Bulls, ale byla o mnoho čísel větší. Zeširoka se usmíval. Druhý, vyšší, ale stejné údy, s dlouhými vlasy rozevlátými větrem, nezměnil vůbec výraz tváře.

„Tak fajn,“ uzavřel jsem samomluvu a šel zpátky na hráz. Slyšel jsem, že se otevřely a zavřely dveře firebirdu, nastartoval motor a hoši odjeli. Nedivil jsem se jim. Nebyl důvod, proč se tam dál motat. Pro Lonnieho Wu už nepracovali.

Podřepl jsem u Lonnieho těla. Nedělal jsem to rád, ale nebyl tam nikdo, kdo by to udělal za mě. Sáhl jsem mu dovnitř do kabátu a našel pouzdro na pistoli u pravého boku. Bylo prázdné. Hledal jsem díry po olovu nebo bodné rány. Nic takového jsem nenašel. Prohmatal jsem mu hradní koš a objevil několik zlomených žeber. Na jednom místě bylo víc zlomenin vedle sebe. Mimovolně jsem se zašklebil. Několik prstů u rukou měl zřejmě taky zlomených. Byl studený, ztuhlý. Vlasy měl rozcuchané a několik pramenů, tuhých od laku, trčelo od hlavy v prapodivných úhlech. Byl tak zřízený a bylo možné, že už se na něm podepsali i rackové.

Stoupl jsem si a chvíli se díval na Lonnieho tělo. Byl tak daleko od Číny, jak jen se mohl dostat, na východním konci cizího kontinentu, na západním konci cizího oceánu. Pak jsem se podíval na vlny valící se nezměněně od horizontu. Měly to sem ke břehu daleko, ale ne tak daleko, jak se dostal Lonnie Wu. A neměly to blízko tam, kde teď už Lonnie byl.

Otočil jsem se, šel zpátky k autu a sedl si vedle Rikki. Neplakala, jen seděla, zírala do prázdna, tvář uzavřenou, ruce složené v klíně. Nastartoval jsem a nechal motor běžet.

„Měli bychom zavolat policii,“ řekl jsem.

„Ne, zavolám bratrovi.“

„Eddiemu Lee?“

„Ano. Zařídí všechno.“

„Odveze tělo?“

„Všechno.“

„Proč jste tedy rovnou nešla k němu? Proč jste přišla ke mně?“

„Nechtěla jsem, aby věděl,“ řekla, „aby věděl, že můj manžel zmi-zel. Nevěděla jsem, co zjistíme. Můj bratr nemá… neměl dobrý vztah k mému manželovi. Považoval ho za povchního a marnotratného. Nechtěla jsem se před bratrem stydět.“

„Váš manžel tu byl dai lou, protože si vás vzal,“ konstatoval jsem, ale považovala to za otázku.

„Ano.“

„Nemohli ho zabít lidi z tongu?“

„Ne. Můj bratr je přeci můj bratr. Nedovolil by, aby mi někdo zabil manžela.“

„I kdyby se nějak zpronevěřil Kuan Čangu?“

„Můj bratr by nedovolil, aby mi někdo zabil manžela.“

„Ale někdo ho zabil,“ připomněl jsem jí.

„Nebyl to nikdo z Číňanů,“ řekla naprosto přesvědčeně.

Přikývl jsem tedy a podal jí telefon. Vytočila číslo a mluvila čínsky. Já mezitím otočil auto a namířil k městu. Když Rikki hovor skončila, zavolal jsem Mei Ling.

48

Dvě tiché Číňanky přišly a zůstaly u Rikki v jejím domě a já zůstal sám s rychlým Eddiem a Mei Ling v kanceláři za restaurací. Byla to malá místnost s psacím stolem se zavírací deskou a s počítačem na stolku s kolečky. Na zdi nad psacím stolem byl obraz Čankajška v uniformě generalisima, s kabátem zapnutým až těsně ke krku.

Eddie byl statný starý muž, ne příliš vysoký, ale robustní, s kulatou tváří a krátkými prsty na rukou. Měl řídké bílé vlasy a tam, kde mu mezi vlasy byla vidět lebka, měl jaterní skvrny. Byl oblečený v černých kalhotách a bílé košili a na houpací židli Lonnieho Wu seděl s nohama pevně na podlaze a s rukama na kolenou. Chvíli se na mě díval bezvýrazně.

„Našli jste tělo?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl.

„Mluvíte anglicky?“

„Trochu, ale raději čínsky.“ Pomalu otočil hlavu k Mei Ling. Us-mála se na něj a něco řekla. Krátce jí odpověděl a zase se obrátil ke mně.

„Zjistili jste, jak byl zabit?“

Kývl a mluvil k Mei Ling.

„Říká, že jeho lékař pana Wu prohlédl a řekl, že byl ubitý k smrti.“

Přikývl jsem.

„Kde je tělo teď?“ ptal jsem se dál.

Eddie Lee se podíval na Mei Ling a ta překládala. Odpověděl.

„Říká, že o tělo je dobře postaráno.“

Zase jsem přikývl. Dívali jsme se zase s Eddiem na sebe. Mei Ling seděla vedle mě na vycpaném sedátku, kolena měla pěkně u sebe. Byla naprosto klidná. Místnost byla osvětlená pouze stolní lampou se zeleným stínidlem za Eddiem. Měl jsem pocit, že by tam měl někde být i člověk, který by tloukl na gong.

„A policie?“

Eddie mluvil k Mei Ling.

„Říká, že do toho policii nic není. Je to věc Kuan Čangu.“

„Je to taky moje věc,“ připomněl jsem.

Mei Ling to přeložila, Eddie to vyslechl a zase se na mě podíval.

„Ne,“ řekl. „Čínská záležitost.“

„Chápu vaše pocity, není to jen čínská záležitost, ale taky záležitost rodiny.“ Mei Ling překládala. „Ale vy musíte taky chápat mě. Jsem detektiv. Dělám práci detektiva a to, co dělám, dělám důkladně.“

Čekal jsem, až Mei Ling přeloží. Eddie poslouchal a neodpovídal. Pokračoval jsem: Jestliže je někdo v mé přítomnosti zastřelený, a já jsem detektiv, musím zjistit, kdo to udělal.“

Mei Ling překládala. Rychlý Eddie poslouchal. Nespěchal. Zdálo se mi, že jeho čas je věčný.

„Nemohu to vzdát. Vyhrožovali mi, stříleli po mně, lhali mi a balamutili mě. Lidi jsou špehováni a zase nejsou špehováni a objevují se podivné souvislosti. Je tu únos, který asi není únos, a všechno, co se dovídám, je jako začarované, a žere mě to a udivuje.“

Počkal jsem, až to Mei Ling přeloží.

„Nevím, jak mám přeložit balamutili,“ omlouvala se.

„Chtěli mě oblafnout,“ poradil jsem jí.

Překládala. Rychlý Eddie se usmál. Jeho bílé, řídnoucí vlasy a klidné chování působily, jako by to byl příjemný stařec. Věděl jsem, že není. Řekl něco Mei Ling.

„Říká, že vás lituje. Chápe, jak to musí být znepokojující. A děkuje vám za to, že jste pomohl jeho sestře.“

Pokýval jsem.

Rychlý Eddie mluvil dál.

„Ale udělal byste dobře, kdybyste vraždu pana Wu nechal na něm.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, já musím zjistit, co se tu děje.“

Mei Ling a Rychlý Eddie chvíli mluvili.

„Říká, že jste tvrdohlavý muž.“

„Řekněte mu, že v této věci si nemáme co vyčítat.“ Mei Ling mu to přeložila a on se usmál. Podíval se na mě.

„Je to tak,“ řekl.

Pak si vzal z kapsy košile krabičku Lucky Strikes, jednu vyklepl a strčil mezi rty. Zapálil si zapalovačem. Pak zase položil ruce na kolena a díval se na mě. Chvílemi zatáhl a vydechl kouř, aniž vyndal cigaretu z úst. Jinak byl úplně nehybný.

„Vím o pašování přistěhovalců,“ oznámil jsem mu.

Mei Ling přeložila. Eddie to přijal klidně. „Ano?“ poznamenal.

„Takže uzavřeme obchod. Vy sem přestanete ilegálně přivážet lidi. A já neohlásím nic imigračnímu úřadu. Já to tu budu prohledávat tak dlouho, dokud nezjistím, co se tu vlastně děje. Vy omezíte Smrťáky. Já vás budu průběžně informovat.“

Mei Ling překládala. Rychlý Eddie vtáhl cigaretový kouř a vydechl ho. Na cigaretě už měl dlouhý váleček popela.

„Proč bych měl s vámi uzavřít obchod?“ zeptal se mě.

„Protože to bude pro vás jednodušší, než když mě z toho budete chtít vyšachovat.“

Mei Ling přeložila. Eddie se opět usmál a přivřel jedno oko, do kterého se mu dostal kouř.

„Myslíte, bylo by těžké vás zabít?“ zeptal se mě.

„Ano, velice těžké.“

Eddie Lee vylovil další cigaretu, zapálil ji od špačka té první, hodil špačka do malé vázy s pískem a zase nechal čerstvou cigaretu v koutku úst. Pak se na mě podíval a promluvil zase čínsky. Vydržel jsem jeho pohled, a když skončil, Mei Ling mi to přeložila.

„Říká, že je rozumný člověk. Říká, že kdyby vás teď zabili, způso-bilo by to problémy mezi vašimi přáteli, z nichž někteří jsou policisté. Říká, že to neznamená, že by vás nemohl zabít, ale rozhodl se, že to zatím neudělá. Říká, že přivážet přistěhovalce nepřestanou, ale už to nebude do Port City. A říká, že když ho budete průběžně informovat a nebudete dělat žádné potíže, můžete s pátráním pokračovat. Čínští lidé vám nebudou klást překážky.“

„Zeptejte se, jestli ví něco, co by mi mohlo v pátrání pomoct.“

Eddie Lee ale zavrtěl hlavou, ještě než mu to Mei Ling přeložila.

„Víte něco o ženě jménem Jocelyn Colbyová?“

Eddie Lee čekal, až to Mei Ling přetlumočí. Jméno ho pravděpodobně zmátlo. Když domluvila, zavrtěl hlavou.

„Ani jste to jméno nikdy neslyšel?“

Ale on zase zavrtěl hlavou.

„DeSpain bral od Lonnieho úplatky?“

„Ano,“ odpověděl mi Eddie Lee.

„Ale nechcete ho do toho zatahovat?“

Eddie se podíval na Mei Ling a čekal, až to přeloží. Pak zavrtěl hlavou. „Záležitost Číňanů,“ řekl a pak se najednou usmál: „A vaše.“

49

Hawk v bílém koženém kabátě a leteckých slunečních brýlích se opíral o auto. Přišel jsem za ním na parkoviště u Holiday Inn na Port-smouth Circle, jižně od mostu přes řeku Piscataway. Za mostem už je stát Maine. U vody bylo zima a Hawk se opíral o bílý jaguár s ohrnutým límcem.

„Utekla trochu dál, než jsme předpokládali,“ usoudil jsem.

„Je ve druhým poschodí vzadu, Vinnie hlídá ten pokoj z druhé strany. Jediná další úniková cesta je halou a tamhle těmi dveřmi.“

„Měls nějaký potíže u recepce?“ vyptával jsem se, když jsme se hrnuli dovnitř.

„Ne-e. Už jsem se vod tebe leccos naučil. Vždycky jsem tě pečlivě sledoval.“

„Někdy není snadný se s recepčními domluvit.“

Vešli jsme do haly. Napravo se šlo do jídelny. Recepce byla přímo naproti nám. Seděla tam pohledná mladá černoška s velkými visacími náušnicemi. Příjemně se na Hawka usmála a on ji pozdravil kývnutím.

„Ale někdy to jde dobře,“ dodal jsem.

V druhém poschodí mi Hawk oznámil: „Číslo 208 tamhle napravo.“

„Máš šperhák?“ zeptal jsem se ho.

Hawk se uculil a podal mi klíč.

„Jasně že mám!“

„Cos jí řekl?“

„Sestře v recepci? Řek jsem jí, že je ta nejvzrušivější ženská, jakou jsem kdy viděl.“

„A?“

„A žes můj šéf a že máš první výročí svatby a chceš pěkně překvapit svou ženu.“

„A že potřebuješ klíč, abys to všechno připravil?“

„Tak nějak.“

„A pak jsi jí znova připomněl, co pro tebe znamená!“

„Ano.“

„To zavání sexuálním vydíráním!“

„Že jo?“ usmál se Hawk.

Došli jsme ke dveřím číslo 208. Hawk strčil klíč do zámku.

Jestli má dveře na řetěz, opřeme se o ně oba najednou,“ řekl jsem.

Hawk přikývl, otevřel klíčem a strčil do dveří. Dveře se na pár cen-timetrů pootevřely a zarazily o řetěz.

„Kdo je to?“ ozval se ženský hlas.

Hawk se narovnal a ustoupil dozadu.

„Na tři,“ řekl jsem. „Raz, dva, tři!“

Narazili jsme na dveře najednou, Hawk levým, já pravým ramenem. Řetěz se vyrval ze dveří a ty se otevřely, narazily na zeď a my stáli v pokoji s Jocelyn.

Zavřel jsem.

Jocelyn Colbyová v džínách a volném tričku seděla na posteli opřená o polštáře, měla puštěnou televizi a na klíně časopis Elle. Zírala na nás s otevřenou pusou. Prošel jsem kolem postele k oknu, vykoukl jsem ven a zamával na Vinnieho, aby šel k nám nahoru. Pak jsem se otočil, opřel se o okenní rám, zkřížil paže a díval se na Jocelyn.

„Přišli jsme vás zachránit,“ oznámil jsem jí.

Jocelyn stále zírala s pusou dokořán. Pak ji zavřela a slezla s postele.

„Díky Bohu, že jste tady,“ vzdychla a přitiskla se ke mně s pažemi kolem mého pasu. Podíval jsem se na Hawka. Ten se hihňal:

„Mám odejít?“ zeptal se.

Dveře se otevřely a vešel Vinnie. Sluchátka od walkmana mu visela kolem krku. Když se na mě podíval, vypadal ještě pobaveněji než Ha-wk: „Tak to tebou je unesená?“

„Vinnie, ty máš duši básníka!“ rozesmál jsem se.

„Já to mám po Longfellowovi,“ smál se. Hawkovi se to líbilo.

„Von to má po Longfellowovi!“ opakoval a oba se nezřízeně smáli.

Jocelyn to zřejmě nevnímala. Tiskla mi hlavu na hruď a pažemi mě pevně objímala. A stále mumlala: „Díky Bohu, díky Bohu, že jste mě našel!“

Pochopil jsem, že to je zdržovací manévr, než si vymyslí nějakou výmluvu. Rozhlédl jsem se po pokoji. Obvyklý hotelový styl: bezové stěny, postel pro dva s bezovým přehozem, komoda a na ní televizor, v přístěnku koupelna a malá šatna, noční stolek s bezovým telefonem, židle.

„Jeden z vás básníků by se mohl mrknout do šatníku a do komody, jestli tam nenajdete vysvětlení,“ požádal jsem je.

Vrhli se na to oba. Hawk vytáhl ze šatny videokameru a stativ. Vinnie přehrabal zásuvky prádelníčku a objevil černé kombiné, bílý hedvábný šátek a asi osmimetrovou šňůru na prádlo. Hawk vzal židli, postavil ji proti oknu před holou stěnu vedle dveří. Videokameru dal na stojan kousek před židli. Vinnie pak přehodil přes opěradlo židle černé kombiné a bílý šátek a svinutou šňůru položil na sedadlo.

„Jocelyn,“ oslovil jsem ji.

Ale ona ukryla obličej ještě důkladněji na mé hrudi. Vzal jsem ji za paže nad lokty a držel jsem ji od sebe na délku svých paží.

„Jocelyn, nechte těch nesmyslů!“

Začala brečet.

„Dobře, tak zvedněte svou uslzenou tvářinku a podívejte se mi pro-sebně do očí.“

Odstoupila od mě a podívala se na nás všechny. Využil jsem toho, odlepil se od okenní římsy a postavil se rovně.

„Jedna žena a tři muži!“ řekla. „A muži stojí a vysmívají se jí. Není to typické?“

Nechápal jsem, v čem to je typické, tak jsem to nekomentoval.

„Copak si neuvědomujete, co jsem zkusila?“

„Možná, že jste zkusila, Jocelyn, ale rozhodně jste nebyla unesena.“

„Byla!“ křičela. Brečela teď o něco víc, ale mluvení jí to nijak ne-omezilo.

Hawk šel do koupelny.

„Nebyla! Vy jste se nastěhovala sem do motelu se svou vlastní kreditní kartou. Sama jste se přivázala k židli a natočila se videokamerou. Okopírovala jste divadelní plakát, ačkoli si to možná neuvědomujete.“

Ustoupila o krok a dosedla na okraj postele. Hawk přinesl z koupelny hrst papírových kapesníčků a podal jí je. Vzala je od něho, ale držela je bez zájmu zmuchlané v ruce.

„Povězte mi o tom něco,“ vyzval jsem ji.

„To nemá cenu,“ vzdychla, „stejně mi nevěříte!“

„To vyjste sledovala Christopholouse, viďte?“ Schovala obličej do dlaní a brečela hlasitěji. Už to nebyly jen slzy, ale taky vzlyky.

„Líbil se vám, ale on nereagoval, takjste ho začala sledovat.“ Otočila se, lehla si na postel a schovala obličej do polštářů.

Vzlykala.

„My máme čas, Jocelyn. Nikam nepospícháme. Až skončíte s tím pláčem, povíte mi všechno.“

Brečela a zavrtávala hlavu hlouběji do polštářů. Čekal jsem. Hawk ji pozoroval opřený o zeď, jako by se díval na film sice zajímavý, ale ne příliš napínavý. Vinnie se opíral o dveře, paže měl zkřížené a vyhlížel přes pokoj z okna. Sluchátka už měl zase na uších a poslouchal muziku. Jocelyn měla pevně zaťaté pěstí, v pravé pořád držela nepoužité kapes-níčky. Začala sebou na posteli házet a pak kopala nohama. Pláč po chvíli ustával. Pak skončilo házení a kopání bylo nepravidelné.

Začala úpět: „O, Bože! O Bože!“ A svíjela se na posteli jako v bo-lestech. Nakonec skončilo i to a Jocelyn ležela tiše s obličejem v pol-štářích. Dýchala pravidelně. Zřejmě potřebovala víc vzduchu, zvedla proto tvář a otočila se od nás k oknu. Nastalo ticho.

„Tak jak to bylo s tím vaším únosem?“

Přemýšlela o mé otázce, připravovala si odpověď a tělo se jí uvol-nilo v jakési fyziologické kapitulaci.

„Nebudete mi věřit,“ začala chvějícím se hlasem. „Musela jsem vás přece přesvědčit, že potřebuju pomoc.“

„Pomoc s čím?“

„Ó, Bože,“ vzdychla.

„Boží pomoc potřebujeme všichni. Ale co dál?“

„To…“ zarazila se a okamžik zápasila s dechem. „To, co každá žena potřebuje.“

„Lásku dobrého muže,“ použil jsem její slova.

„Ano,“ poslední slabiku trochu protáhla. „Vy jste byl všechno, co jsem chtěla, ale vy máte jí!“ Slůvko ji znělo, jako by mluvila o Jacku Rozparovači.

„Susan,“ specifikoval jsem to.

„Ano, Susan, Susan, Susan, Susan. Vždycky existuje nějaká pro-kletá Susan.“

„Je to těžké, viďte? Má DeSpain taky nějakou Susan?“

Ztuhla. Otočila ke mně hlavu a lehla si na bok. Dívala se na mě, ja-ko by mi nerozuměla.

„DeSpain?“ zeptala se.

„Ano. Neměli jste spolu něco ve Framinghamu? Asi před deseti le-ty? Byla jste tam zaměstnaná v divadle. Někdo vás sledoval. DeSpain to vyšetřoval.“

Sedla si na kraji pomačkané postele. Měla červené a oteklé oči a na tváře se jí nalepily nitky z přehozu. Uhladila si vlasy ve snaze se upravit.

„Už si na to sotva pamatuju,“ řekla.

„Přestože tentýž DeSpain je teď náčelníkem policie v Port City, kde i vy pracujete a žijete, pokud se nepřivazujete po hotelech k židlím!“

„Už jsem to pustila z hlavy, je to už dávno a bylo to velice nechutné.“

„Byl ženatý, že?“

„Ano! S takovou odpornou slepicí!“

„A kvůli vám ji opustil.“

„Chtěl mě. Potřeboval mě.“

„A co se tedy stalo?“

„Jak to myslíte?“

„Jak to přijde, že si od té doby s DeSpainem neležíte v náručí?“

Zamračila se: „Už jsem vám to řekla — skončilo to.“

„Ukázalo se, že nebyl vším, co jste chtěla? Byl to jen polda, že?“

Čekal jsem. Jocelyn se podívala na mě, pak prese mě a přes Hawka i Vinnieho, dívala se na věci, které my jsme v životě neviděli. Pak se nadechla a dlouze vydechla.

„Já chtěla lásku. On chtěl jen sex.“

„A to nejde dohromady?“ zeptal jsem se.

„Ne“

Čekal jsem. Ale už nic nepřidala.

Zeptal jsem se tedy: „Jak to, že jste oba skončili v Port City?“

„Přišla jsem tam pracovat.“

„A DeSpain?“

„To se zeptejte jeho.“

„Kdo vás špehoval ve Framinghamu?“

„Pracovala jsme na částečný úvazek ve středisku péče o dítě,“ odpověděla. „Můj vedoucí mě špehoval.“

„Dokázali mu to?“

Rozesmála se. Byl to podivný smích, hrdelní a nepřesvědčivý.

„Víte přece, jak to je: já na bráchu, brácha na mě. Takže jeden nemůže druhého z něčeho nekalého usvědčit.“

„To tedy je asi někde nějaký omyl,“ podivil jsem se. „Spousta chlapíků bývá totiž z takové věci usvědčená!“

„Vy víte, co myslím,“ řekla.

„Jistě.“

Byli jsme tiše. Den už se schyloval k pozdnímu odpoledni. Okno z pokoje vedlo na východ na zšeřelý prostor parkoviště. V pokoji svítila lampička na nočním stolku, která žlutě osvětlovala jen malý okruh ko-lem sebe a zbytek pokoje tím vypadal ještě šedivěji.

„Povězte mi, jak to bylo s Christopholousem,“ požádal jsem ji.

„Nebylo to tak, jak vy si myslíte.“

Zdálo se, že se jí hlas uklidnil. A přestože byl dosud tichý, začal sí-lit. Uvědomil jsem si, že se ve svém představení dostává do ráže. Začínalo se jí líbit, že je sama žena mezi třemi muži.

„Šíleli jsme po sobě. Měli jsme co dělat, abychom si na veřejnosti nepadli do náruče.“

„A proč byste si nemohli padnout na veřejnosti do náruče?“

„Vášnivě po mě toužil,“ mluvila Locelyn dál. „A já ho milovala víc než život.“

„Ale teď už ne?“

Chvíli mlčela. Pak řekla: „Už je po všem.“

„Protože?“

„Protože si našel někoho jiného.“

„Nějakou jinou Susan.“

Přikývla pomalu. „Přesně tak. Zatracenou jinou Susan.“

„Znala jste ji?“

Jocelyn zavrtěla hlavou.

„Ale určitě tam nějaká jiná byla, že?“

„Zbožňoval mě, dokud do něj nějaká děvka nezaťala drápy.“

„A proto jste za ním chodila, abyste zjistila, kdo to je.“

Kývala živě hlavou a pokračovala: „A abych mu byla nablízku. Abych se na něj mohla dívat aspoň z dálky. Abych byla k dispozici, kdyby mě někdy potřeboval.“

„Jen ať je neřád z toho trochu nervózní,“ napověděl jsem jí.

„Parchant!“

„A zjistila jste, kdo byla ta Susan?“

„Nikdy jsem je nepřistihla. Ale měla jsem důvodné podezření. Pod-le toho, jak spolu mluvili, jak se na něj dívala. Jak odcházela dřív ze schůzí rady, nebo přicházela pozdě na představení. A on nebyl vždycky ve své pracovně a stejně tak nebyla ona vždycky tam, kde být měla. Měla jsem důvodné podezření.“

Srdce mi ztěžklo jako kámen. Začínal jsem chápat, kam se ubíráme.

„Rikki Wu,“ napověděl jsem.

„Přesně tak! Zaťala do něj drápy až do kostí!“

„A tak jste anonymně telefonovala.“

Podívala se na mě překvapeně.

„Přesně tak, jako jste anonymně telefonovala Susan o mně.“

Podívala se ještě překvapeněji.

„Zavolala jste Lonnieho Wu a naznačila mu, že se jeho žena s ně-kým tahá.“

„Musela jsem to zarazit!“ vykřikla. „On mi byl vším!“

Ta věta už zněla jako ironické heslo. Jocelyn se leskly oči a tváře jí zrůžověly. Špička jazyka se jí chvěla na dolním rtu. Už bylo mnoho těch, kteří jí byli vším, co chtěla. Ani jsem si nebyl jistý, jestli si vůbec pod slůvkem on ještě představuje konkrétní bytost.

„Ježiši Kriste!“ zašeptal Hawk a já mu odpověděl ano, aniž jsem se k němu otočil.

„A tak se Lonnie porozhlédl a zjistil, že jste měla pravdu. Jeho žena se s někým tahala, ale nebyl to Christopholous. S kým to skotačila, Hawku?“

„S Craigem Sampsonem.“

„Trefa!“

„A Lonnie poslal jednoho ze svých chlapců,“ dořekl za mne Hawk, „aby ho sejmul.“

„Přesně v okamžiku, kdy začal zpívat Štěstí v lásce. Lonniemu se ten symbolismus musel líbit.“

„Víc než Sampsonovi,“ poznamenal Hawk. Nastalo ticho. Všichni tři jsme se dívali na Jocelyn. Venku už se setmělo. A v potemnělém pokoji byl malou lampičkou osvětlený jen její obličej. Dlouho jsem se na něj díval. Hezký tuctovým způsobem, nikoli vzezření primadony, ale spíš výraz hodící se na obsazení služebné nebo gangsterovy milenky. Ne příliš zralý, ne příliš bystrý. Líbivá, prázdná, roztěkaná tvář, na níž život nezanechal žádné stopy po zkušenosti. Nevšimla si nikdy ničeho podstatného. Žila život založený na stále opakovaných frázích. A jestli pochopila něco z toho, kam až se situace vyhrotila, nepochopila to příliš do hloubky. I její osobitá posedlost vypadala povrchní… Jocelyn si povzdechla: „Víte, co je na tom nejtragičtější? Že po všem, co jsem udělala, po všem, co jsem zkusila, jsem pořád sama.“

Nekomentoval jsem to. Nebylo co říct. Jen jsem se díval na její nudný, prázdný, nechápavý obličej, bezedně sobecký. Obličej obludy.

„Sbalte si své krámy!“ nařídil jsem jí. „Pojedeme!“ Otřásla se ze zamyšlení a zírala na nás do tmavé místnosti, jako by nás před tím vůbec neviděla. Všechno, co dělala, dělala jako před kamerou. Vinnie vzal ze šatníku její kufr, položil jí ho na postel a otevřel ho. Ukázal na něj. Ona se jako by s přemáháním vzchopila a začala balit.

„Máš ponětí, kdo oddělal Lonnieho?“ zeptal se mě Hawk, který byl ve tmě neviditelný. Stále ještě se opíral o stěnu.

„Jo.“

„A nemáš z toho radost.“

„Nemám.“

„Už nemáme moc na výběr,“ konstatoval.

„Moc ne.“

„Takže se zase vrátíme do Port City.“

„Ano.“

„A co uděláme s unesenou?“ pozeptal se ještě Hawk.

„Vezmeme ji s sebou. Může být užitečná.“

„Jasně,“ řekl, „poprvé v životě.“

50

Byl jsem na policejní stanici v Port City v DeSpainově pracovně. Dveře byly zavřené. DeSpain seděl za stolem, měl červené oči a tvářil se odevzdaně. Naklonil hlavu dopředu a levou rukou si třel zátylek.

„Našel jsem Jocelyn Colbyovou,“ ohlásil jsem mu.

Přestal si třít zátylek, ale hlavu nechal skloněnou.

„Je v pořádku?“ zeptal se. Hlas měl chraptivý, jako by mluvil odněkud z hrobu.

„Není raněná.“

„Fajn.“

Chvíli jsme seděli tiše. DeSpain se pořád ještě díval dolů s levou rukou nehybně na zátylku. Z vedlejší místnosti pronikalo dovnitř svět-lo zrnitým sklem ve dveřích. A na DeSpainově stole svítila stolní lampa se zeleným stinidlem, takže v místnosti nebyla úplná tma, jen stíny v koutech ztmavly jako v kancelářích v noci.

„Ten únos předstírala,“ dodal jsem po chvíli.

DeSpain moje slova okamžik zvažoval, pak zvedl pomalu hlavu, ale ruku nechával na zátylku, tlusté prsty zarýval do svalů pod krkem.

„To je k posrání,“ řekl.

„Přesně tak,“ potvrdil jsem jeho slova.

Pak jsem vzal z náprsní kapsy obálku s DeSpainovým spisem, kte-rou mi dal Healy. Hodil jsem ji na stůl mezi nás. Podíval se na ni a viděl zpáteční adresu Oddělení pro veřejnou bezpečnost. Zvedl ji po-malu a pomalu otevřel ruku, kterou měl až dosud na zátylku. Vzal spis, rozložil ho a pomalu četl. Nepospíchali jsme, DeSpain a já. Port City bylo věčné a nebyl důvod ke spěchu. DeSpain se díval pozorně na fotokopii svého spisu z doby, kdy byl u státní policie, a na kopii stížnosti na sexuální obtěžování, kterou podal Victor Quagliosi. Četl, ačkoli si to pravděpodobně výborně pamatoval, i svou rezignaci. Když dočetl, narovnal papíry, pečlivě je složil tak, jak byly předtím, a vrátil je do obálky. Pak ji posunul zase ke mně. Uložil jsem ji zpátky do náprsní kapsy. DeSpain se opřel do otočného křesla, složil paže a podíval se na mě: „Takže co?“

„Chcete mluvit o Jocelyn?“ zeptal jsem se ho.

„A co by to mělo bejt?“

„Není normální.“

„Není,“ řekl hlasem, který hřměl odněkud z dálky, zdola.

Už jsem neříkal nic. DeSpain se na mě podíval. Od nosu ke koutkům úst se mu táhly hluboké rýhy. Slyšel jsem, jak pomalu dýchá. Opřel si bradu o levou ruku s loktem na postranním opěradle židle. Palec měl pod bradou, kloub ukazováčku přitisknutý k hornímu rtu. Nafoukl tváře a vypouštěl vzduch mírně přivřenými rty. Vydávalo to tichý pukavý zvuk.

„Byla šílená, už když jsem ji potkal,“ začal mluvit. „Ale já to nevěděl. Není to na ní vidět, víte.“

„Vím.“

„Byl jsem ženatej, děti byly už odrostlý. Manželka trochu pila, ráda si dala skleničku před večeří, někdy ve společnosti trochu ujela. Ale vycházeli jsme spolu dobře. Pak se přihnala tahle ženská s povídačkou vo tom, že jí někdo sleduje. Já to vyšetřoval a dostal jsem to z první ruky.“

DeSpain zavrtěl hlavou. V přítmí místnosti vypadaly jeho oči jako tmavé kouty schované pod čelem.

„A pak… Ježíši Kriste! Zkouší, jaké mám svaly, chce vidět zbraň, chce vědět, jestli jsem někoho zabil a jaké to je a jestli bych se o ni nemohl starat. Opírá se o mě těma svejma malejma prsama a dívá se na mě a mně se před tím nic takovýho nestalo. Druhej večer vyšetřování už jsme v posteli a ona je jako vulkán. Moje stará to se mnou dělala ve flanelový košili, víte! A se zavřenejma vočima:“

„A co ten, co ji sledoval?“

„To bylo falešný obvinění, ten chlápek za ní nechodil. Ona ho předtím chtěla sbalit, on ji odmít a pak si vymyslela tohle.“

„Nebylo to dostatečné varování?“

„Kdyby mi byla provrtala břicho kulkou, nebylo by mě to varovalo. Nemohl jsem se jí nasytit.“

„Tak jste se vykašlal na manželku.“

„Ani nevím, kde je jí konec, co s ní je. Děti mě nechtějí znát.“

Chvíli mlčel a opřel se dozadu. Tiskl ruce k sobě a díval se na ně, jako by je nikdy dřív neviděl, pak si třel jednu o druhou a opíral se, když mluvil. A já viděl ve světle stolní lampy jen ty jeho ruce, jak se tře jedna o druhou.

„Vedoucí pečovatelského střediska, ten, kterýho nařkla, že jí špehuje, hrozil, že jí bude žalovat pro pomluvu. Šel jsem a trochu jsem ho zpracoval, abych ho od toho odradil a ten parchant si vzal advokáta a šel s tím přímo na velitele.“

„Parchant!“ opakoval jsem.

„Velitel ho uklidnil. Něco udělal, ale nevzal celou jeho stížnost na vědomí. Ale já musel jít. Velitel mě měl rád, ale nemohl nic dělat.“

V setmělé místnosti zněl DeSpainův hlas jako by procházel rezavou trubicí.

„Ale ještě jste měl Jocelyn,“ připomněl jsem mu.

„Ano. Až na to, že jakmile jsme spolu začali bydlet…“ pokrčil ra-meny. „Ztratila o mě zájem. Řekla mi, že jsem jen zvíře. Že jdu jen po sexu jak nějaké odporné zvíře. Přišel jsem jednou domů a byla pryč. Nenechala žádnou zprávu, žádný děkuju a budu vzpomínat.“

„Už jste nebyl zakázané ovoce.“

„Určitě. Ale brzy jsem ji našel. A přišel jsem sem taky. Velitel tu znal nějaký lidi. Potřebovali náčelníka. Velitel mi píchnul.“

„Chtěl jste být u ní blízko.“

Neřekl na to nic. Ruce se mu uklidnily. Za ním v okně jsem zahlédl malý záblesk přes oblohu. Bylo to tak daleko, že vůbec nebylo slyšet zahřmění.

„A Lonnie Wu? Kdy jste se s ním dal dohromady?“

„Nikdy jsem jí nedělal žádný těžkosti,“ myslel pouze na Jocelyn. Naklonil se vpřed, obličej měl zase osvětlený a silné ruce, pořád spo-jené, opřel o desku stolu.

„Někdy se jdu na ni podívat do divadla. Hrát neuměla nikdy. Ale už nikdy jsem se jí nepřiblížil. Chtěl jsem jen vědět, že tu je a být jí nablízku, kdyby něco potřebovala.“

„A Lonnie?“ připomínal jsem mu.

„Posranej rákosník,“ ulevil si DeSpain. „Dostával sem ilegálně Číňany. Trvalo to dlouho. Ty lidi shora, co vlastnili továrny, přešli na rybí výrobu a potřebovali levnou pracovní sílu.“

„Takže většina ilegálních přistěhovalců z Číny zůstala tady?“

„Zpočátku. Pak se ale prázdný místa zaplnily. Takže Lonnie sem pašoval jen pár lidí jako náhradu za mrtvý a za ty, co si našetřili tolik, že mohli odejít, i za ty, který zabili za to, že nezaplatili včas cestovní náklady. Zbytek pak propašoval do Bostonu a tong se o ně postaral.“

„Kuan Čang,“ řekl jsem.

DeSpain přikývl.

„Lonnie byl švagr Rychlého Eddieho.“

„Věděl jsem, že jsou ve spojení.“

„A on vám platil, abyste ilegální dovážení Číňanů neviděl.“

„Ano.“

„Víte, kdo zabil Sampsona?“

„Vím.“

„A víte proč?“

„Protože se tahal s Rikki Wu.“

„A víte, jak to Lonnie zjistil?“

„Jocelyn mu to řekla.“

„A víte proč?“

„Asi šla po Sampsonovi — mě už to nezajímalo.“

„Šla po Christopholousovi a myslela, že Rikki je v cestě.“

DeSpain byl chvíli tiše.

Pak poznamenal: „Takže správná ženská, nesprávnej chlápek. A proč předstírala únos?“

„Aby získala mou pozornost.“

„Po vás taky šla?“

„Byl jsem na řadě.“

DeSpain se zhoupl na židli a seděl, tělo uvolněné, paže bezvládné a ruce volně složené v klíně. Nemluvil. Já taky ne. Za jeho hlavou se opět zablýsklo a hodně dlouho po blesku se z dálky ozval hrom.

„Vy jste si myslel, že jí unesl Lonnie, viďte?“ pátral jsem ještě dál. Neodpověděl.

„Napadlo vás, že ji chtěl umlčet, protože věděla, že zabil Sampsona.“

DeSpain pořád jen seděl a díval se na okraj světelného rybníčku.

„Napadlo mě, že mu nadbíhala, to by byl její styl.“

„A že by ji byl jen tak nezabil?“

„Věděl o mně a o ní. Věděl, že by mu jen tak neprošlo, kdyby ji zabil. Předpokládal jsem, že ji unesl a že chce se mnou vyjednávat.“

„Tak jste ho vylákal k ostrovu a snažil jste se z něj vytlouct, kde Jocelyn je.“

Seděl tiše a bez hnutí.

„Až na to, samozřejmě, že on to nevěděl.“

Venku se zase zablesklo a na zlomek vteřiny bylo vidět černobílé vozy na parkovišti, pak se ozval hrom, tentokrát dřív po blesku, a na okno začal bubnovat déšť.

„Tak jste ho umlátil k smrti.“

DeSpain o tom dlouho přemýšlel, ruce nyní bez hnutí opřené na osvětleném stole před sebou.

Konečně promluvil: „Ano, to jsem udělal.“

51

Pršelo už hustě a voda stékala po DeSpainově okně v širokých stříbřitých pruzích. Zase se zablýsklo.

„Máte ji tu s sebou?“ zeptal se DeSpain.

„Je s Hawkem a Vinniem v tom podniku s nadejchánejma vdoleč-kama.“

„Chtěl bych ji vidět.“

„Můžu si zavolat?“ zeptal jsem se ho.

Přikývl. Vstal jsem a vzal jsem telefon a zavolal Healyho.

„Asi byste sem měl přijet,“ řekl jsem Healymu. „Velitel policie v Port City se přiznal k vraždě. Jsem v jeho pracovně.“

„Chtěl bych ji vidět,“ opakoval DeSpain.

Přikývl jsem, když Healy mluvil.

„Healy s vámi chce mluvit,“ podával jsem mu sluchátko. Ale DeSpain zavrtěl hlavou.

„Nechce s vámi mluvit,“ oznámil jsem Healymu.

„Budeme v podniku, který se jmenuje U Nadýchaného vdolečku, pod arkádami divadla.“

Když jsem zavěsil, DeSpain už stál a mířil ke dveřím. Šel jsem za ním, což se moc nelišilo od toho, co jsem dělal v Port City už hezky dlouho. Prostě jsem vždycky za někým šel, asi deset kroků pozadu, ať už se dělo cokoli. DeSpain prošel stanicí, aniž komu co řekl, vyšel ven hlavními dveřmi a dolů po schodech. Pršelo hodně a nebylo to příjemné. Zahnuli jsme doleva na Ocean Street směrem k divadlu. Měl jsem na sobě koženou bundu a baseballovou čepici White Sox. DeSpain byl prostovlasý a byl bez kabátu. Déšť se třpytil na rukojeti jeho služební zbraně, zastrčené za páskem vzadu na pravé straně. Vlasy měl po pár krocích připlácnuté k lebce. Asi mu to nevadilo. Já měl bundu roze-pnutou a košili taky už celou mokrou, ale nechtěl jsem si bundu za-pnout kvůli pistoli.

Když jsme vešli dovnitř, Jocelyn byla otočená ke dveřím. Hawk byl vedle ní a Vinnie si u pultu objednával kávu. Na druhém konci místnosti pilo kávu pět ženských, nákupní tašky měly u sebe na zemi. Poblíž dveří seděli kluk a dívka, asi středoškoláci. Když jsme vešli, Hawk se trochu na židli zaklonil, aby se mu rozevřel kabát. Vinnie u pultu postavil šálek a obrátil se k nám. Stál bez hnutí s rozepnutým kabátem, ramena uvolněná. Servírka s růžovými vlasy ve skvěle pad-noucí uniformě mrkla nervózně na DeSpaina a rychle přešla na druhý konec pultu.

DeSpain šel rovnou k Jocelyn a zastavil se. Podívala se na něj jako se díváte na špinavého sexuálního devianta. Díval se chvíli na ni jako by viděl někoho, u koho si nebyl jistý, odkud ho zná. Hawk na mě mrkl. Naznančil jsem mu rukou, aby nic nedělal a Hawk si zase DeSpaina hlídal.

„Ty píčo zabijácká, sobecká,“ řekl DeSpain a uštědřil jí pořádnou facku. Spadla ze židle na podlahu. Hawk se rychle postavil mezi ně.

„Jdi mi z cesty,“ pohrozil DeSpain.

Hawk se nehnul.

„DeSpaine,“ oslovil jsem ho.

Pokusil se Hawka obejít, ale ten se pohyboval tak, že mu byl pořád v cestě. Postavil jsem se těsně za něj.

„DeSpaine,“ opakoval jsem.

Venku se zablýsklo a zároveň zahřmělo. DeSpain se ke mně otočil. Pak se podíval na Hawka a najednou se otočil a odstoupil od nás všech. Pravou ruku měl u boku.

„Musel jsem to udělat. Pro všechno na světě, musel jsem to udělat,“ řekl mi.

Jocelyn byla stále na zemi, ležela na boku, tvář měla bledou leknu-tím, z nosu jí tekla krev.

„Tak už jste to udělal,“ uklidňoval jsem ho.

„Přijde Healy?“

„Posílá sem lidi z Topsfieldu.“

Pokýval. Tvář měl ještě vlhkou deštěm, z vlasů mu kapalo, promá-čená košile se mu lepila na tělo. Najednou se usmál tím svým známým vlčím úsměvem.

„Doprčic! To se mi povedlo. Zaslouží si to. Zaslouží si mnohem víc!“

„Nemám nic proti tomu, ale už to neopakujte.“

„Nevadí! Potřeboval jsem jí dát aspoň jednu,“ usmál se na mě. „Vy si myslíte, že mě tady uhlídáte, než přijde Healy?“ ,

,Jo, myslím, že ano.“

DeSpain sáhl pomalu dozadu a rozepnul pouzdro pistole. Stále se usmíval tím vlčím úsměvem. Oči hluboko v důlcích mu žhnuly a hla-sem, už zase pevným, řekl:

„Tak se na to podíváme. Já jdu. Jakmile se někdo pokusí mě zasta-vit, zastřelím ho.“

„Jsme na vás tři, DeSpaine. To je sebevražda.“

„Ano, ale asi jste mě ještě neviděli střílet!“

Pohnul se ke dveřím, já se postavil před ně a DeSpain vytáhl zbraň. Měl ji napůl venku z pouzdra, když ho Vinnie střelil. Čtyři rány do-prostřed hrudníku, ale tak rychle, že to znělo jako jedna. DeSpain ustoupil tři kroky dozadu, nejdřív si pomalu sedl, pak padl na záda. Předek jeho pistole byl pořád ještě v pouzdře. Podíval jsem se na Ha-wka. Ani jeden z nás nevyndal zbraň. Já jsem zapnul pouzdro a sedl jsem si na paty k DeSpainovi. Sáhl jsem mu na krk, puls nebyl hmata-telný. Podíval jsem se mu na hruď. Vinnie umístil čtyři střely tak, že jste je mohli přikrýt jedinou kartou. Otočil jsem se k Jocelyn. Seděla teď zpříma na zemi a objímala si kolena. Oči sejí leskly a špička jazyka se jí chvěla na dolním rtu. Vstal jsem. Vinnie už taky schoval zbraň. Zvedl šálek a upil trochu kávy. Všichni ostatní v restauraci leželi na zemi.

„Už je po všem, vážení,“ řekl jsem. „Hned tu bude státní policie.“

Nikdo se nepohnul. Podíval jsem se na Vinnieho: „Rychlý!“

Vinnie přikývl: „Jako vždycky.“

Hawk se natáhl a pomohl Jocelyn na nohy.

„Dobytek,“ poznamenala. „Uhodil mě! Jsem ráda, že je po něm!“

„Držte klapačku,“ zarazil ji Hawk.

Chtěla něco říct, ale podívala se na Hawka a zmlkla. Já jsem se chvíli díval na DeSpaina. Byl to jeden z nejtvrdších chlapů, jaké jsem kdy viděl. Hawk se na něj taky díval.

„Krátíte štěstí Francise Macombera,“ poznamenal jsem.

52

Zasadil jsem poslední francouzské okno k novému přístavku našeho concordského domu, když se na příjezdovou cestu vřítil Hawkův jaguár. Byl jasný, modrý listopadový den a teplota kolem pěti nad nu-lou.

„Vezu oběd,“ volal Hawk, sotva vylezl z auta, obešel ho a otevřel dvířka Mei Ling. „Byli jsme v čínský čtvrti a Mei Ling objednávala.“

„Doufám, že to nejsou kuřecí stehýnka, ty my nejíme.“

„Američané jsou podivní lidé,“ usoudila Mei Ling.

Nesla ohromnou papírovou nákupní tašku. Perla, náš zázračný pej-sek, jako vždy velice čiperná, se na tašku okamžitě vrhla a zuřivě ji očichávala. Mei Ling znervózněla.

„Co je to za psa?“ zeptala se.

„Perla nemá ráda, když se jí říká pes,“ upozornil Hawk, vzal si ji do náruče a nechal si olízat celý obličej, dokud Mei Ling nedonesla jídlo dovnitř.

Bylo už příliš chladno na to, aby se jedlo venku. Piknikový stolek už byl uvnitř, v prostoru, kde bude jednou jídlena. Susan a Mei Ling z něj odklidily nářadí, položily modrý ubrus a začaly dávat na stůl čínská jídla. Hawk šel k ledničce, která stála hned vedle cirkulárky, otevřel ji a vzal dvě štíhlé láhve Rolling Rocku. Jednu podal mně a pak jsme se postavili tak, abychom nepřekáželi, a popíjeli jsme. Hawk se oblékl na venkov. Černé džíny, bílou hedvábnou košili, tmavohnědou kašmíro-vou sportovní bundu a kordovánové kovbojské boty.

„Jdete rovnou z taneční soutěže?“ poptal jsem se.

„Byli jsme s Mei Ling, ehm… byli jsme se trochu zotavit po těch hrůzách v Port City.“

„Oběd!“ zavolala Susan.

Usadili jsme se. Perla se pohybovala kolem stolu a hledala, kudy by pronikla blíž. Jedli jsme z papírových talířů a posílali si dokola celou spoustu kelímků. Byl to exotický výběr asijské kuchyně, ani jsem všechno neznal. My s Hawkem jsme pili pivo, Susan a Mei Ling víno. Měl jsem podezření, že pracovní doba pro ten den skončila.

„Co se stane Jocelyn?“ zeptala se Mei Ling.

„Nic moc,“ poučil ji Hawk.

„Nemůžou ji obžalovat pro falešnou zprávu policii?“ chtěla vědět Susan.

„O tom únosu?“

„Ano.“

„Ne. Poslala mě pouze videofilm, na kterém předstírala, že je svá-zaná. Healy pracuje se státním návládním na nějakém obvinění z kon-spirace, ale nejsou si jistí, jestli to projde.“

„Je zodpovědná za tři úmrtí,“ připomněla Susan.

„Ano. Prošla Port City jako virus.“

„Aspoň jste zarazil ilegální přistěhovalectví,“ utěšovala mě Mei Ling. Seděla vedle Hawka na lavici. Seděla u něj velice blízko a pořád se na něj dívala.

Usmál se na ni: „Nezarazil, jenom přemístil.“

„Samozřejmě, to je pravda, všichni Číňané vědí, co se může změnit a co ne,“ připustila.

„Takže se jí nakonec nestane nic!“

„I to je možné,“ řekl jsem.

Dal jsem jeden knedlíček z vepřového Perle, jeden sobě. Zapil jsem ho pivem.

„Jenomže ona potřebuje především léčení, i když potrestání by bylo samozřejmě na místě,“ poznamenala Susan.

„Ale ona pomoc odborníka nevyhledá,“ namítl jsem.

„V tom případě bude lidem škodit dál,“ usoudila Susan.

„Možná že Vinnie zastřelil nesprávnou osobu,“ řekl jsem. Susan se na mě podívala s vážnou tváří a přemýšlela o tom. Pak se usmála na Mei Ling: „Podle mého by Američané taky měli vědět, co se může změnit a co ne.“

Podíval jsem se na ni: „Třeba se mi podaří ji k tobě přivést.“

„To doufám.“

„Ale třeba se mi to nepodaří.“

„Hlavně, že budeš chodit ty, miláčku, pak to bude v pořádku ujistila mě.

Mei Ling vzala hůlkami ze svého talíře garnátový knedlíček a na-bídla ho Hawkovi. Ten otevřel pusu a ona mu do ní knedlíček pěkně vložila. Perla to zblízka pozorovala a položila Mei Ling hlavu na klín. Mei Ling se tvářila trochu nejistě, ale vzala další garnátový knedlíček a dala ho Perle. Podíval jsem se přes stůl na Susan a cítil jsem, že se začínám z tíživé chmury v Port City zotavovat.

„Ano, tak to bude v pořádku,“ souhlasil jsem.