Temná voda

T. Jefferson Parker

(2008)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Romány detektivní,

Netrpělivě očekávaný návrat detektivky Merci Raybornové v podobě nejnovějšího thrilleru rozhodně uspokojí Parkerovy příznivce a ty, kteří jej čtou poprvé, si natrvalo podmaní.

Temná voda

T. Jefferson PARKER

1

Archie zařadil trojku a položil jí ruku na koleno. Stíny na měsíci zřetelně připomínaly tvář, která jako by se skláněla, aby mohla nakouknout do kabrioletu uhánějícího po Coast Highway směrem na jih. Archie se na ni na okamžik zadíval a nebyl si jistý, zda se usmívá, nebo mračí. Pustil to z hlavy, protože Gwenina kůže ho skrz šaty pálila do dlaně. Byla dokonce o několik stupňů žhavější než vítr proudící kabinou. Podíval se na tachometr, potom na Gwen. Vlasy jí povlávaly, po tváři tančily oranžové odrazy kontrolek na palubní desce. V ruce stříbrnou láhev šampaňského, na rtech úsměv.

Archie ji pozoroval, jako by ji viděl poprvé. Předstíral, že sleduje i něco jiného – řekněme rybářský člun zalitý bílým světlem v Crystal Cove – a Gwen je jen nějaké zvláštní stvoření, co mu vpadlo do života. Ale byla skutečná. Naštěstí.

Vyhrnul jí okraj šatů nad kolena a vsunul pod ně ruku. Zlehýnka se zabořila hlouběji do sedadla, slyšel, jak se jí z hrdla vydral vzdech. Zachytil její vůni zmítanou větrem, ale nezaměnitelnou. Archie měl jemný čich a rád se jím nechával opájet. Právě teď cítil Gweninu mléčně pomerančovou vůni, základní esenci jeho života. Všechno ostatní, co k němu vítr zavál – šalvěj z pobřeží, oceán, nové kožené čalounění – byly jen druhé a třetí vokály ústřední melodie.

Usmála se a odhodila plastovou láhev od šampaňského do tmy, ta ji nehlučně pohltila. Pak vsunula svoji ruku pod jeho a uhladila si bavlněné šaty, jako by napínala shrnuté prostěradlo, zatímco prstem mu cestovala po předloktí k zápěstí.

„Domů je to ještě kus cesty, Archi.“

„Celých osm kilometrů.“

„Krásný večer. Je bezvadné, že se naši přátelé snesou.“

„Jsou skvělí. Jen Priscilla se trochu sťala.“

„Tvoji kolegové to zvládnou. Díky, Archie. Muselo tě to přijít na spoustu peněz.“

„Stálo to za to. Dvacet šest je ti jen jednou.“

Závan větru jí nadzdvihl pramen vlnitých vlasů a Gwen mu pevněji stiskla ruku. Dlouho mlčela. „Dvacet šest. Jsem šťastná. Budeš mě milovat, až mi bude třicet šest? A osmdesát šest?“

„Jako by se stalo.“

„A omlouvám se za svoje chování.“

„Zapomeň na to. Už je to pryč. Víš, že se někdy prostě neovládnu.“

Následný okamžik smíření doprovázelo pravidelné vrčení motoru.

„Nemůžu se už dočkat, až budeme doma, Archie. Budu až neskutečně náročná, jelikož mám narozeniny. Mám je ještě, viď?“

„Ještě asi tři minuty.“

„Hmm. Tak to abys někam rychle odbočil.“

Archie vyřadil a hledal nějakou odbočku. Byla tam jedna k veřejné pláži, další k parkovišti kamionů a ještě jedna ke stánku s občerstvením. Všechny už znali, byla to jedna z věcí, kterou měli rádi. Sedávala mu na klíně, zády k němu. V takhle vyvýšené pozici vypadala jako turistka vyhlížející cosi v dálce, jednu ruku na opěrce, druhou na palubní desce. Nový kabriolet měl tu výhodu, že se za Gweninými zády mohl dívat na hvězdy, pak zas na ni, vnořit obličej do jejích vlasů nebo ji políbit na šíji a uvažovat, jak je možné, že spadla do klína zrovna jemu. Ačkoliv byl Archie Wildcraft mladý, nebyl tak hloupý, aby si ve svých třiceti neuvědomoval, že pro to neudělal vůbec nic. Bylo to jen bohapusté štěstí, prosté a jednoduché.

„Tamhle je odbočka,“ ukázala do tmy.

„Miluju tě,“ řekl.

„Já tě miluju, Archi. Vždycky budeš patřit jenom mně. Viď, že budeš?“

Ve skutečnosti to nebyla otázka, takže na ni neodpověděl. Přibrzdil a otočil volantem, aby sjel z dálnice do tmy.

# # #

O čtyři hodiny později se policista Wildcraft s trhnutím probudil, protože uslyšel podivný hluk z obývacího pokoje.

Gwen spala dál, takže Archie jí zakryl ústa dlaní a zároveň s ní zatřásl. Když jí šeptal, co ho probudilo, vytřeštila oči. Vystrkal ji z postele a nasměroval do koupelny. Vždycky jí zdůrazňoval, že kdyby se něco podobného stalo, má jít právě tam. Po celou dobu se Archie snažil zaslechnout nějaký zvuk, ale jak v obývacím pokoji, tak v celém domě i okolí bylo ticho.

Sledoval, jak zvedá svůj nový vínový župan z podlahy a po ztemnělém pokoji se šine ke koupelně. Archie vytáhl zpod postele devítimilimetrový automatický revolver. Zatímco si oblékal boxerky, položil ho na polštář – spodky měly na širokém červeném lemu okolo poklopce nápis „Všechno nejlepší k narozeninám, jsem jenom tvůj“. Když jí je poprvé ukázal, rozesmály ji. Potom se znovu milovali, aby pak zbroceni potem usnuli v objetí.

Oblékl si župan a sáhl po zbrani. Potom vzal mobilní telefon a zamířil ke koupelně, odkud se úzkou štěrbinou pode dveřmi linulo světlo. Otevřel, podal jí telefon a zašeptal: Neboj se, tenhle zloděj si vybral nesprávný dům, nebo třeba jen pták narazil do okna, kdyby se přece jen něco zvrtlo, volej policii, ale nejdřív mě nech, abych to omrknul.

Zavolám jim hned, Archie.

Nevolej, dokud ti já neřeknu, abys je zavolala. Zhasni, dvaadvacítka je pod umyvadlem, zásobník má plný, druhý je v komoře. Pojistka je vedle kohoutku, drž ji, dokud se nerozsvítí červený zaměřovač.

Buď opatrný.

Budu.

Archie si vzal baterku a vyšel z místnosti do předsíně. Koberec a bosá chodidla skoro úplně ztlumily jeho kroky. Na konci chodby byl vypínač, kterým se ovládalo světlo v obýváku. Rozsvítil, ale zůstal stát, vše jen pozoroval přes hledí revolveru: stěna, sedačka, žaluzie, v nich velká díra, křeslo, stěna s obrazy, Gweniny dárky k narozeninám na podlaze. Potom všechno znovu, jen v opačném pořadí.

Zadíval se na kámen na koberci uprostřed pokoje. Byl velký jako grapefruit. Viděl střepy skla třpytící se poblíž posuvných dveří. Viděl poškozené dřevěné žaluzie, kudy kámen prolétl. Zhasl světlo a poslouchal. Slyšel hučet ledničku, v dálce zaskřípěly pneumatiky.

Archie se neslyšně přesunul do kuchyně a rozsvítil. Byla prázdná a netknutá. Stejně tak jídelní kout. Malý pokoj s televizí a krbem byl také v pořádku, digitální hodiny na videu ukazovaly 4:28.

Zkontroloval druhou koupelnu a prádelnu. Vrátil se do obýváku a zamířil baterkou na kámen. Červený, hladký, něco mezi dlažební kostkou a koulí s jasně viditelným tenkým mramorováním, které připomínalo prorostlé maso. Rula s žilkami křemene, pomyslel si Archie. Obyčejný kámen.

Uvažoval, kdo mohl udělat něco tak odporného a dětinského. Asi skutečně děti – aniž by věděly, kdo tady bydlí, chtěly prostě jen zažít něco vzrušujícího, natočily si to na video, mají příhodu, o které mohou vyprávět. Možná to byl nějaký grázl, kterého před lety poslal do vězení v Orange County a na něhož už dávno zapomněl. Nakonec pracuje u policie už osm let. Policajti si dělají nepřátele každý den a Archie jistě také nějaké má. Běželi mu hlavou jeden po druhém, ale ani jeden nevyčníval. V laboratoři by z toho kusu ruly mohli sejmout otisky.

Tím vším si Archie zaměstnával mozek, když odemykal domovní dveře. Proklouzl ven a potichu za sebou zavřel.

Měsíc byl schovaný za mraky, rozsvítil tedy baterku, prohlédl podestu a keře v okolí. Z jednoho vyrazil králík a Archiemu se málem zastavilo srdce. Sestoupil na pěšinu. Lemovaly ji různé okrasné stromky a žluté ibišky. Větve se proplétaly a vytvářely jakýsi tunel. Archie kráčel po pěšině okolo domu, v levé ruce držel baterku, v pravé devítimilimetrový revolver.

Sledoval chodníček, který ho teď vedl okolo bazénu. Vodní hladina byla rovná a blýskala se jako zrcadlo a Archie si snad už po milionté uvědomil, v jak krásném domě teď bydlí; byl velký, ale neztratil půvab, jejich pozemek se rozkládal na dvou parcelách v kopcích, měli bazén, garáž pro tři vozy a příjezdovou cestu lemovaly patnáctimetrové palmy. V domě byla dokonce zvláštní místnost pro jeho sbírku kamenů a hudební salonek pro Gwen. A také dětský pokoj, až jednou bude potřeba.

Postupoval po stáčející se pěšině a zastavil se až u posuvných dveří v místech, kde je prorazil kámen. Ve světle baterky viděl velký otvor s ostrými okraji a spoustou prasklinek směřujících do všech stran. Nikde žádné stopy, ani tráva nebyla zdupaná.

Archie tiše stál a poslouchal, zhasnul baterku. Ani teď nezaslechl odjíždět žádné auto. Děti, napadlo ho znovu: hodily kámen, vzápětí utekly podél plotu na západní straně, za všeobecného veselí zahnuly za roh a zmizely pod kopcem ještě dřív, než ukryl Gwen v koupelně. Pak si představil, jak stojí v jasně osvětlené místnosti, v županu, rozcuchaná, vyděšená jako ptáče, s nastraženýma ušima a dvaadvacítkou pořád ještě ve skříňce pod umyvadlem, protože zbraně nemá ráda. A říkal si, jak se na večírku choval v jednu chvíli jako pitomec. Vzal si ji už před osmi lety, ale pořád se vztekal, když ji někdo z přátel objal nebo políbil.

Začal ji postrádat. Proč tady vlastně stojí, v komických spodkách a s revolverem, zatímco jeho žena se chvěje strachy, sama v zamčené koupelně pár metrů odsud?

Vrátil se na pěšinu. Minul bazén. Vešel do tunelu z větví. Pak ho oslepil ostrý kužel světla, a než stačil nahmatat knoflík na baterce, bylo už pozdě.

Oranžová exploze vybuchla v bezprostřední blízkosti.

Archie sledoval, jak se propadá do jasného bílého světla, jako bod ve vesmíru, jako muž, který se vrací domů.

2

Seržantka Merci Raybornová pokynula dvěma policistům stojícím u domovních dveří Wildcraftova domu. Jeden z nich jí podal vstupní protokol, který podepsala poté, co se podívala na hodinky. Byla to vysoká žena s tmavými vlasy staženými do ohonu, který částečně zakrýval oranžový nápis na zádech služební větrovky, a úplně jej odhalil, jen když se sklonila nad hlášení. Když se narovnala, opět jej zakryl.

„Kdo tu byl první a kde je?“

„Crowder a Dobbs, seržantko. Myslím, že jsou v kuchyni.“

Druhý policajt se díval kamsi do dáli a mlčel.

V předsíni se Merci Raybornová zastavila a v tichosti nasávala všechny vjemy. Vůně leštěnky a dřeva. Vůně květin. Změť hlasů. Podívala se na zrcadlo u vchodu, nábytek v obývacím pokoji, koberec. Pohlédla na díru v žaluziích, což napovídalo, kde bude rozbité okno. Zadívala se na kámen, velikostí připomínal hlavičku novorozence a ležel téměř uprostřed pokoje. Vedle hromádky obalů od dárků. Žádný alarm – možná v kuchyni.

„Merci.“

Do předsíně neslyšně vstoupil Paul Zamorra. O co lehčí krok, o to temnější duše, pomyslela si Merci. Měl výraz lehce zádumčivého majitele pohřebního ústavu. A černý oblek k tomu.

Obrátila se ke kolegovi. „Znáš toho chlapíka, Paule?“

„Moc ne. Jen od vidění. Prohodili jsme pár slov.“

„Wildcraft. Určitě jsem s ním taky párkrát mluvila.“

Nebyla si tím ale vůbec jistá. Oddělení bylo striktně rozděleno na dva tábory, jeden schvaloval, co Merci Raybornová udělala, druhý nikoliv. Každý na to měl svůj názor. Někteří policisté s ní nemluvili, stejně jako ona s nimi, pokud to nebylo nutné. Merci to hluboce zraňovalo, bylo to, jako by se dvě poloviny jednoho srdce vzájemně nesnášely. Proto odvykla naslouchat názorům druhých a spoléhala jen sama na sebe.

A policista Archie Wildcraft? Nevěděla o něm vůbec nic, kromě toho, že si zapamatovala jeho neobvyklé jméno. Teď byl v nemocnici s minimálně jedním průstřelem hlavy a malou šancí na přežití.

„Druhou obětí je jeho žena. Gwen Wildcraftová. Je v koupelně.“

Merci procházela předsíní, na stěnách omítka s hrubou texturou, na nich černobílé fotografie Yosemitského národního parku v kartáčovaných nerezových rámech a reflektory, které je osvětlovaly. Zastavila se u termoregulátoru a všimla si, že je nastaven na 21 °C. Minula dalšího uniformovaného policistu a zamířila do rozlehlé ložnice s francouzským oknem a průsvitnými záclonami. Na velké posteli ležely rozházené přikrývky. Kolem se vznášela vůně parfému a lidských těl.

Dveře do koupelny byly otevřené, zárubeň roztříštěná a štítek od zámku visel na dvou vrutech. Merci se naklonila přes pásku zamezující vstupu a nahlédla dovnitř.

Tady cítila něco jiného – ostrý pach spálené nitrocelulózy a lehký, kovově nasládlý odér. Gwen Wildcraftová ležela vedle toalety, na zádech, s hlavou u stěny a v ostrém úhlu k tělu, s tváří stočenou k zemi na pravou stranu. Oči zavřené, ústa pootevřená, ruce a nohy rozhozené, vínový župan téměř ladil s barvou krve rozstříknutou po stěně, podlaze, sprchových dveřích, mycím pultu a zrcadle. Většina pocházela z nosu a úst. Merci si všimla, že v pravém umývadle leží mobilní telefon s displejem obráceným vzhůru.

Byla to šedesátá sedmá vražda, kterou Merci Raybornová jako vyšetřovatelka policejního oddělení oranžského okresu viděla. Po sedmašedesáté si říkala: dívej se, neciť. Mysli, neciť. Pracuj, neciť. Ale nestalo se jí poprvé, že ten pohled nemohla snést.

„Zavolej Crowdera a Dobbse.“

„Jistě,“ odpověděl Zamorra.

# # #

Všichni čtyři stáli v jídelním koutě. Pohled do kuchyně Merci prozradil, že v kávovaru stojí připravený šálek, příznačně prázdný, stroj jen tiše syčel. Časový spínač, uvažovala, neochvějně přesný, aby Archiemu a Gwen Wildcraftovým připravil kávu, které se už nikdy nenapijí. Na pultě stál červený cedník plný pomerančů, ve vyřezávaném dřevěném stojanu visel trs světle žlutých banánů. V daných souvislostech se jí, jako ostatně často, vybavilo slovo zmar.

Crowder byl urostlý chlap s krátce střiženými šedými vlasy v armádním stylu padesátých let. Připomínal jí muže, do kterého se před mnoha lety zamilovala – před třemi, přesněji řečeno. Crowder sledoval, jak si Merci vytahuje nový modrý notes a tužku, Merci zas uvažovala, jestli ji i on nenávidí.

„Byli jsme dole na Moultonu, udělali jsme si pauzu na kafe. Dispečink nám ohlásil, že v Hunter Ranch se možná střílelo. Nešlo o tísňové volání, ale přesto jsme tam hned vyrazili. Bylo deset minut po páté. Jeli jsme bez sirény, protože tohle je klidná čtvrť a nebyl to rychlý výjezd. Dorazili jsme sem v pět čtrnáct. Dům vypadal zvenku v pořádku. V okolí nikdo nebyl, ani sousedi, nic. Uvnitř se na několika místech svítilo.“

„A co venku?“

„Tam ne.“

„Na příjezdové cestě?“

„Taky ne.“

Zeptala se dvakrát, protože když šla po příjezdové cestě k domu, všimla si, že dvě světla svítí. Bylo těsně po šesté, právě se začalo rozednívat.

Merci si vše poznamenala svým zvláštním těsnopisem, jednotlivé odkazy oddělovala lomítkem jako text básně v recenzi. OV znamenalo ověřit, vždycky velkými písmeny a podtržené, někdy zakroužkované, když se otázka zdála být velmi důležitá. Napsala si: světla u příjezdu vícdet? OV/. pak zvedla oči k Zamorrovi.

„Paule, kolik aut parkovalo u domu, když jsi sem přijel?“

„Čtyři.“

„Tam, kde nikdo nestojí, se ještě dnes porozhlédneme. Beton je čerstvý, mohly na něm zůstat nějaké stopy. Dohlídni, aby to technici zkontrolovali dřív, než se ten batalion dá zase do pohybu.“

„Ano.“

Crowder se díval ven dělenými okny jídelního koutu. Merci následovala jeho pohled: oplocený dvůr s pomerančovníky, které prozařovalo ranní srpnové slunce.

Dobbs krátce vzdychl. Byl to mladý muž s ostře řezanými rysy, pod zelenou služební košilí se mu rýsovaly mohutné svaly. „Podívejte, když jsme za domem našli Archieho, volali jsme pro posily a záchranku. Prohledali jsme dům a v koupelně jsme objevili jeho manželku. Koupelnu jsme zajistili páskou. A v tu chvíli už byla příjezdová cesta plná aut, beton nebeton.“

Merci se na něho podívala. „Příště přemýšlejte, než někoho pustíte na parkoviště.“

Dobbs uhnul pohledem.

„Takže,“ pokračoval Crowder, „zazvonili jsme, ale nikdo se neozval. Na podestě před domem se nesvítilo, ale uvnitř ano. Rozhodli jsme se, že obejdeme dům a obhlídneme situaci. Na pěšině jsme narazili na Wildcrafta, ležel na zádech. Krvácel z hlavy, ale ještě dýchal. Měl na sobě župan. Revolver vedle něj. Pak jsme přivolali pomoc, jak už říkal Dobbs, vešli jsme dovnitř a našli jeho ženu. V koupelně po mně musely zůstaly dva otisky bot a jeden kolena. Snažil jsem se jí nahmatat puls, ale už zbytečně.“

„Svítilo se v koupelně, když jste tam vešli?“

„Jo,“ odpověděl Crowder. „Ještě tam byl cítit střelný prach.“

V kuchyni Merci nic takového necítila, jen leštěnku na dřevo a kávu.

„Co jste viděli cestou sem?“ zeptal se Zamorra.

Dobbs zkřížil mohutné ruce na prsou. „Rozumím, pane. U Jacarandy jsme míjeli starší model cadillaku, který odbočil na sever. V téhle čtvrti to není neobvyklé auto, ale bylo přece jen teprve pár minut po páté. Dva běloši – tak do pětatřiceti, plus minus pět let. Křižovatka je sice osvětlená, ale světlo slabé.“

„Viděli jste jim do obličeje?“

„Velice krátce, pane. Spolujezdec byl tmavovlasý, měl plnovous, široký obličej a černé masivní dioptrické brýle – chci říct, obroučky byly černé a masivní. Působily prostě jako těžké. Řidič byl blonďák a připadal mi jako nějaký obchodník. Víte, jsou to jen dojmy, pane, prostě… záblesky. Ale oba vypadali zvláštně.“

„Jak zvláštně?“ zeptala se Merci.

Dobbs ji ignoroval a mluvil dál k Zamorrovi.

„Zvláštní rysy v obličeji.“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Zamorra.

„Jako když prostě jdete po molu dole v Laguně a potkáte turisty z jiné země. Jejich tváře jsou prostě jinak utvářené. Četl jsem v nějakém časopise, že je to tím, že používají jiné svaly, když mluví jejich jazykem. Jako třeba Francouzi vypadají jinak než Američani, protože prostě jejich svaly v obličeji pomáhají vydávat jiné zvuky.“

„Takže to byli Francouzi?“ zeptal se Zamorra se sotva znatelným úsměvem.

Dobbs se uchechtl. „To bych si netroufl říct, pane.“

„Odhadněte to,“ pobídla ho Merci.

„Nemůžu hádat, když mám tak málo informací,“ ohradil se Dobbs a konečně na ni pohlédl. „To by nemělo smysl.“

„Odkdy jste tak precizní, Dobbsi, když jste zaparkoval auto přímo na příjezdové cestě k domu a nechal tam zajet i všechny ostatní?“

Merci se až zastyděla, že se stále vracela k témuž, ale musela něco říct a tohle ji napadlo jako první. Patřilo k její povaze zakousnout se a nepustit. Jestliže ji Dobbs neměl rád za to, co udělala, teď má o důvod víc. Tedy alespoň podle ní.

„Podívejte, seržantko Raybornová,“ ozval se Crowder. „Beru vinu na sebe. Myslel jsem na ten beton, ale zdálo se mi, že jsem zaslechl další výstřel, nebo to byl možná výfuk. Měl jsem ho upozornit. Místo toho jsem ho tam nechal zaparkovat. Mezitím jsme našli, co jsme našli, objevily se posily a záchranka. Byli jsme právě v koupelně.“

„Chápu,“ řekla.

Obešla nevelký jídelní stůl, zastavila se před Dobbsem a zblízka se mu podívala do očí. Postřehla v nich nejistotu a to ji potěšilo.

„Možná bych tam zaparkovala taky,“ připustila. „Kašlu na tu cestu. To je minulost. Ale jde mi o to, abyste se ke mně jako ke kolegyni choval s respektem, místo toho, abyste si něco mumlal pod vousy. Pořád platí, buďto oni, nebo my, strážníku. Jestliže mě nemáte rád, prosím. Jestliže vám nesedí, co jsem udělala, prosím. Ale nechte si to pro sebe a všem se nám bude lépe pracovat. Viděl jste Gwen a Archieho. Domnívám se, že před sebou máme důležitější věci než se zabývat osobní nevraživostí. Co myslíte, strážníku?“

„Souhlasím, seržantko,“ řekl Dobbs.

Merci v jeho hlase zaslechla snahu o příměří. Víc chtít nemohla. Tehdy, když její jednání nepokrytě rozdělilo oddělení, jemuž byla naprosto oddaná, na dvě poloviny, uzavřela se Merci do sebe. Na základě své vnitřní přísahy všem pověděla pravdu. Pak už nebylo co říct, a především nebylo komu. A také zjistila, že mlčení nepřátele mate.

Ovšem v případě, kdy se ji podřízený snažil znevážit před kolegy, musela se chtě nechte razantně ozvat. Co se stalo, stejně nejde odestát. Za poslední rok pochopila, že s konfrontacemi je to jako s účesy – některé dopadnou dobře, některé méně, ale podstatu stejně nezakryjí. A podstatou bylo, že na policejním oddělení je mnoho lidí, kteří nikdy nebudou souhlasit s jejím jednáním, nikdy jí to nezapomenou a nikdy neodpustí.

Takže jestliže chlapovi alespoň trochu spadl hřebínek, i to byl úspěch.

„Děkuji vám,“ řekla.

„Hrozně mě to vzalo, seržantko. Archie sice nebyl můj kámoš, ale měl jsem ho rád. Byl to správný chlap.“

„V tom případě se společně snažme, aby si ten hajzl, který to udělal, vyslechl rozsudek smrti.“

„Jistě.“

„Dobře. A teď – Francouz, Němec, Lotyš, Chorvat, Rus, Fin, anebo Dán? Jsem si naprosto jistá, že každý policista z oranžského okresu je schopen vyjmenovat všechny rozdíly na základě dvouvteřinového setkání v pět ráno na křižovatce s chabým osvětlením.“

Dobbs se uculoval, ale byl stále celý rudý. Merci poodešla a také se nepatrně pousmála.

„Kolegové,“ pokračovala, „požádejte dispečink, ať vydá opatření zastavit každé takové auto v hranicích okresu. Týká se to jen našeho policejního okrsku. Řekněte jim, ať používají výhradně počítače a ne vysílačky, protože Merci Raybornová si nepřeje, aby to slyšel kdejaký pobuda, který nás odposlouchává. Jsme hodinu ve skluzu, ale za pokus to stojí. Pokud jsou to turisti, možná uvízli v našem skvělém dopravním systému.“

„Ano,“ přikývl Dobbs.

„Pak mi předvedete člověka, co nás volal. Pokud se nedostaví, vyřiďte mu, že mu přijdu velice brzy sama zabušit na dveře a že budu bušit hodně hlasitě. Cestou zpátky by jeden z vás měl spočítat, kolik kroků to je mezi tímhle a jeho domem.“

Do svého malého modrého notesu – modrého proto, že člověk, jenž ji naučil být detektivem na oddělení vražd a kterého milovala, takový měl – naškrabala jméno a adresu volajícího, jenž oznámil střelbu. Vytrhla list a podala ho Dobbsovi.

„Dejte se do toho a cestou zpátky ho proklepněte.“

Viděla, že Dobbs postřehl důvěru, kterou do něho vložila pobídkou, aby svědka neformálně vyslechl. Až se sama skoro lekla, jak s takovou možností svalnatý, ale nikoliv nejbystřejší Dobbs může naložit. Ze zkušenosti však věděla, že dvě verze výpovědi jsou vždycky lepší než jedna, protože protimluvy z nich vystoupí jako billboardy u silnice.

Dobbs zasalutoval a oba strážníci odkráčeli. V domovních dveřích se ale rozestoupili, aby udělali místo pro okresního prokurátora Claye Brenkuse a jednoho z jeho podřízených, Ryana Dawese.

Merci zalapala po dechu a rozbušilo se jí srdce. Dawes byl nejagresivnější a nejlepší prokurátor okresní prokuratury, který se zabýval vraždami, a jako žalobce měl devadesátišestiprocentní úspěšnost. Bylo mu asi pětatřicet a byl pohledný. Tedy soudě alespoň podle časopisů, ve kterých muži takhle vypadají. Něco jako „extrémní“ sportovec, ať už to znamenalo cokoliv, například surfování po skalách, lyžování na obloze nebo něco takového. Měl přezdívku Žralok a to se mu líbilo. Z kanceláře okresní prokuratury byl jediný, který promluvil, když před necelým rokem prožívala v osobním životě peklo a byla veřejně vláčena. Žralok sdělil oranžskému Journalu, že to, co Merci udělala, byla „hanebná vypočítavost“.

Raybornová se Zamorrou sledovali, jak technici z kriminálky pořizují videozáznam nehybné Gwen Wildcraftové a všech detailů v jejím okolí. Koronerův tým vytáhl teploměr a okolo zápěstí, chodidel a hlavy jí upevnil plastové sáčky. Pak se jali měřit vzdálenost mezi tělem a stěnou, tělem a dveřmi, tělem a vanou a tak dále. Potom ji se supěním a po kotníky v krvi vtáhli a nacpali do plastového vaku. Raybornová zahlédla dvě malé okrouhlé rány – jednu na rozhraní levého spánku a vlasů, druhou těsně pod levým ňadrem.

Náhle pocítila obrovský smutek a znechucení z lidské rasy. Občas si představovala malý růžový domek na bílé pláži někde v Mexiku. Nikdy na takovém místě nebyla, ale ráda o něm snila. Vybavil se jí i teď. Představovala si, jak se její syn, kterého viděla naposledy před necelou hodinou, šťastně ráchá v oceánu před růžovým domkem. Dívala se na Gwenin snubní prsten, malý diamant v rudém škraloupu krve, který i s prstem vklouzl do vaku, když ho technici zapínali.

„Rektální teplota 36,1 stupně, seržantko Raybornová,“ řekl jeden z koronerových lidí.

„To znamená, že je mrtvá necelou hodinu.“

„Možná trochu déle, pokud jí předtím vylétla teplota.“

Jeden z techniků, kterého Merci nikdy předtím neviděla, jí podal dva malé průhledné sáčky na důkazní materiál. V každém z nich byla jedna prázdná nábojnice – na první pohled asi devítimilimetrové ráže. Jedna byla označena číslicí „1“, druhá „2“. Technik sáčky nespustil z očí. Vyražené označení na spodní straně nábojnic jí dávalo za pravdu: S&W 9mm.

„Na dlaždice, kde ležely, jsem napsal černou tužkou čísla, zakroužkoval je a šipkami naznačil směr. Musel jsem je sebrat dřív, než by do nich někdo kopl a ztratily by se. Obě ležely vpravo od ní. Jedna v rohu, druhá u kolena. Udělal jsem skicu s přibližnou polohou a natočením. Jsem přesvědčený, že chlapci to mají detailně na videu.“

Raybornová se podívala na dveře od sprchy, aby zjistila, jestli automaticky odhozená nábojnice z revolveru nenarazila do skla a neudělala vryp nebo šmouhu. Ale ve světlech, která skleněné dveře jasně osvětlovala, žádnou stopu nenašla. Viděla jen svůj vlastní odraz: široká ramena, pevné tělo a dalo by se téměř říci, že i hezkou tvář.

Kriminalista nacpal do každého ze sáčků malý smotek toaletního papíru tak, aby nešel úplně zavřít a větral a aby vlhkost pomohla odhalit případný otisk.

„Jak se jmenujete?“

„Don Leitzel.“

„Jsem Merci Raybornová. Děkuji vám a hodně štěstí.“

Nahlédla do toaletky v ložnici a nenašla v ní nic kromě safírových náušnic ve stále ještě otevřené krabičce.

Stáli v místnosti plné kamenů. Byly jich tam spousty, většinou tmavých odstínů; Merci Raybornové připadaly všechny jakýmsi zvláštním způsobem elegantní, jen nevěděla proč. Některé z nich byly malé jako golfový míček, jiné dlouhé několik desítek centimetrů. Mnohé stály na stojanech přesně odpovídajících velikostí. Některé stojánky byly dřevěné. Další sádrové nebo hliněné, některé dokonce z matné oceli.

„K čemu to je?“ zeptala se.

„Nemám tušení,“ odpověděl Zamorra.

„Vypadá to nějak japonsky,“ uvažovala Merci. „Třeba by to věděl Bob.“

„Seženu ho.“

Zůstala sama ve ztichlé místnosti. Očima těkala z kamene na kámen, jeden vypadal jako hora, z níž stéká řeka, druhý připomínal ostrov protkaný jeskyněmi, další úlomek horniny se zdál být naprosto obyčejný. Expozice Raybornovou zaujala, protože jednou měla co do činění s člověkem, který sbíral vyfouklá malovaná vejce – kraslice. Ve vedlejším bytě měl pak sbírku nabalzamovaných a nalíčených lidských těl. A právě kámen, který jí nic nepřipomínal, byl snad nejelegantnější věcí, jakou kdy viděla.

Vedle ní se vynořili Bob Fukiyama doprovázený Zamorrou.

„Suiseki,“ řekl patologův asistent. „Defilé kamenů.“

„K čemu to je?“ zeptala se Merci.

„K zálibnému pozorování. K uvědomování si souvislostí. K meditaci.“

„A dál?“

„Nerozumím?“

„A k čemu to slouží dál?“

„Myslím, že to je všechno.“

Raybornová se na patologova asistenta nedůvěřivě podívala. Dosud nikdy nemeditovala. O souvislostech uvažovala, ale v intencích případu, který právě řešila, což dělá každý. Věci nebo lidi dokázala tu a tam pozorovat se zalíbením, to ano – například syna, ale Tim junior nebyl kámen.

„Sbírání a vystavování suiseki je starodávný japonský zvyk,“ řekl Fukiyama. „Můj děda je sbíral. Existují spolky, pořádají se přehlídky a výstavy. Suiseki mohou mít obrovskou cenu. Některé vypadají jako ostrovy. Jiné jako pohoří se sněhem a ledopády. Další jsou čistě abstraktní. Lidé z přelidněných měst mívají kameny doma, pozorují jejich tvary a přemýšlejí, co jim připomínají. Kameny je navracejí z měst do přírody.“

„Zbyly jim ještě nějaké?“ zeptala se nepřítomně. Pozorovala kámen, který jí připomínal odpočívajícího bizona s hlavou stočenou k boku.

„Jak to myslíte, seržantko?“ nechápal Fukiyama.

„Jestli jim v Japonsku ještě nějaké zbyly, Bobe. Jestliže je hledají už od středověku a na malém ostrově, ty nejlepší už museli vysbírat.“

„To si nemyslím, seržantko. A sbírají se na celém světě.“

„Líbí se mi ten bizon.“

Fukiyama přistoupil blíž a pečlivě se na kámen podíval. „Tohle je opravdu pěkný kousek,“ řekl. „Pokud vím, bizoni jsou samostatnou kategorií. Najít takový kámen je vzácné. Děda měl taky jeden, ale ne tak pěkný a tak veliký, jako je tenhle. Nebyl ani tak nefritově zelený.“

„Vidíš?“ vstoupil do hovoru Zamorra. „Ani jsi nevěděla, jak rozumíš suiseki.“

„Poznám pěkný kámen, když ho vidím,“ řekla, aniž od bizona odtrhla oči.

Oba muži se zasmáli, Raybornová nikoliv. Při každém nadechnutí stále cítila krev Gwen Wildcraftové.

Na opačné straně chodby byla hudební místnost. Merci obhlédla klávesy, reprobedny a mixážní pult, pak všechny jacky, štekry, banánky a tlustý svazek kabelů, který z nich vycházel.

Dva vysoké stojany byly plné cédéček. Podívala se na tituly, ale jména jí nic neříkala.

„Kolik jí bylo?“

„Dvacet šest,“ řekl Zamorra. „Včera měla narozeniny.“

Merci uvazovala, jakou muziku bude za deset let poslouchat její syn. Určitě naprosto jinou než ona.

„Kolik bylo Archiemu?“

„Třicet.“

Na stěnách visely oleje jasných barev s motivy pláží a kopců. Vypadaly, jako by je maloval tentýž člověk. Merci se podívala do pravého dolního rohu tří z nich a našla vždy stejný podpis – GK. Poznamenala si, že má ověřit Gwenino dívčí jméno.

Pak objevila několik fotografií Archieho a Gwen. Archie byl urostlý, měl silnou šíji a dobromyslný výraz s hlubokými dolíčky ve tvářích. Krátké rovné vlasy. Pěkné zuby. Gwen měla vysoké čelo a souměrnou a krásnou tvář. Pronikavý pohled. Inteligentní a smyslný. Osm fotografií dělal profesionál, snímky byly vsazené do rámů a na spodní straně označené mosazným štítkem s datem 1994. Z téhož roku pocházel i portrét, který byl jejich svatební fotografií.

Merci se dívala na fotky a na data a počítala, kolik let jim bylo před osmi roky. Na první fotce připomínali páreček zamilovaných spolužáků ze střední školy. Na poslední už vypadali jako nějaké celebrity z magazínu. Mezitím šest let rozvíjející se krásy.

Zavražděna v koupelně v den svých narozenin. Postřelený do hlavy na zahradě vlastního domu.

Jedni z nás.

Merci se postavila za syntezátor a dívala se na klávesy a knoflíky, pak na kontrolky na mixážním pultu. Všimla si mikrofonu, který stál na stojánku vedle kláves. Uvědomila si, že černou barvu z drátěné síťoviny setřela Gwen Wildcraftová svými rty, že zbytky červené substance jsou stopy rtěnky.

„Pustím magnetofon,“ řekl Zamorra.

Reproduktory zapraskaly a Merci sledovala, jak stahuje hlasitost. Nejprve zazněl nejistý úvodní akord, pak jistější, jako by se klávesistka teprve rozhodovala, co hrát. Vzápětí se ozval vysoko posazený čistý ženský hlas. Ne silný, ale pevný se zajímavou barvou:

We went out and got it all

Gold and diamonds wall to wall

And I got you and you got me

We’re who everybody wants to be

Turn it up loud turn it up high

Do what you have to

But don’t say goodbye

Don’t even joke about saying goodbye

Raybornová vytáhla modrý notes a zapsala si: polic. 2 30 $40Kzákl./ žena. 26 maluje a hraje/ dům milion plus/ bazén, nábyt, drahý/ OV$.

Zamorra přístroj vypnul.

Merci se na okamžik ocitla v naprostém tichu, aby se vzápětí otočila ke svalnatému policistovi v zelené uniformě, který právě vrazil do místnosti. „Svědek čeká venku,“ oznámil. „Sto padesát pět kroků od vchodových dveří k místu, kde zaslechl výstřely.“

„Dobrá práce, Dobbsi.“

3

„Byla to zbraň těžkého kalibru,“ pronesl svědek. Jmenoval se William Jones a bylo mu osmašedesát. Učitel na penzi. Merci si všimla, že vypadá jako Dean Martin a používá i stejná gesta, umělecký dojem kazil jen alkohol. Byl mu cítit z dechu. Měl na sobě hnědé kostkované šortky, modrou kostkovanou košili a boty značky Ugg. Nohy měl jako špejle potažené průsvitně bílou kůží. Bylo 7.34 a stáli na chodníku před vjezdem k Wildcraftovým. Na opačné straně policejní pásky se shromáždilo několik sousedů.

„Jak to víte?“ zeptala se.

„Když jsem byl mladý, vystřílel jsem hodně zásobníků. Z dvaadvacítky. Osmatřicítky. Pětačtyřicítky. Byl jsem v armádě v letech devatenáct set padesát jedna až padesát tři. Své zbraně poznám na sto honů a tady v kopcích se ten výstřel pěkně nesl.“

Jones uvedl, že bydlí v garáži u synova domu tady v Hunter Ranch. Řekl, že ho zvali dovnitř, ale dal přednost garáži, protože chlap potřebuje mít místo, kde se bude skutečně cítit jako doma. Vlastně se nesnese se snachou, ale to je na dlouhé povídání. Byl vzhůru už v pět, protože má lehké spaní a zlobil ho žaludek.

Když zaslechl výstřel, bylo přesně 5.06 a okamžitě poznal, o co šlo.

Zašel do synova domu, v telefonním seznamu našel číslo na policejní stanici a zavolal.

Merci si pamatovala, že Crowder říkal, že na dispečinku přijali oznámení v pět hodin a deset minut. Všechno sedí, uvažovala.

William Jones pokračoval: „Když jsem zavolal, šel jsem na záchod, ulevil si a umyl si ruce. Pak jsem se vrátil do kuchyně – odtamtud jsem prve telefonoval – a vyhlížel jsem policii.“

Merci si všechno poznamenala a podívala se na Jonese. Právě si zapaloval cigaretu, napjatě mžoural skrz oblaka dýmu.

„Jsou všichni v pořádku?“ zeptal se.

„Archie byl postřelen, ale žije. Jeho žena zemřela.“

„Gwen? Zatraceně, nenašli byste hezčí páreček. Zatraceně.“

Jones zůstal na okamžik nehybně stát, pak kopnul nohou do vzduchu a téměř upadl. Z cigarety vyletěla sprška jisker. Bota mu málem spadla z nohy, chvilku balancoval na jedné, než se zase pořádně obul. Nabral rovnováhu, vzdychl, podíval se směrem k Wildcraftovu domu, pak ke své garáži, nakonec na Merci.

„Doprdele,“ pronesl. „Doufám, že vám to nevadí.“

Ze zadní kapsy šortek vytáhl tmavou placatku, přihnul si a zasunul ji zpět. Kanadská whisky, všimla si Merci.

„Co jste viděl?“ zeptala se.

„Nejdřív se nedělo nic. Pak, když jsem se vrátil z koupelny, viděl jsem, že od Archieho a Gwen odjíždí černý cadillac STS. V autech se taky vyznám. Byla to pět set jedenáctka.“

Merci si Jonese přísně změřila, protože se jí nechtělo věřit, že by narazili na tak dokonalého svědka. Pije sice kořalku už v sedm ráno, ale co, říkala si; to ještě neznamená, že špatně vidí.

„Kalifornská poznávací značka, a přečetl jsem první dvě začáteční písmena,“ pokračoval Jones, zatímco ji pozoroval. „OM.“

„Zahlédl jste řidiče?“ zeptal se Zamorra.

„Ne. Nikoho jsem neviděl. Bylo ještě moc šero.“

„Jak rychle auto jelo?“ ptal se dál.

„Asi tak třicítkou. Ale zrychlovalo.“

„Vypadalo to, jako by ujíždělo pryč od domu?“ pokračoval Zamorra a díval se při tom na Merci.

„Přesně tak. A nevyjíždělo z cesty od domu – to bych si všiml. Mohlo být zaparkované na ulici proti Archiemu, ale za magnólií nebylo vidět. Když jsem si ho všiml poprvé, projíždělo právě před Archieho domem a mířilo dolů. Díval jsem se z okna a zahlédl jsem ho.“

Merci se rozhlédla po honosném okolí: rozlehlé pozemky, vzrostlé stromy, koňské výběhy a stáje, domy ukryté hluboko v zahradách a sotva viditelné. K jednomu pozemku patřil dokonce rybník. Ranní slunce zbarvilo všechno dozlatova. Jonesova garáž stála na druhé straně ulice, na konci dlouhé příjezdové cesty lemované italskými cypřiši vysokými dobrých dvacet metrů.

Sto čtyřicet metrů od Wildcraftova domu k Jonesovým uším, uvažovala. A ještě dál z koupelny, k tomu zdi a stropy. Pravděpodobně proto neslyšel Jones výstřely, jimiž byla zabita Gwen.

„A co světla na příjezdové cestě k Wildcraftovým?“ zeptala se.

Jones tvrdil, že svítila. Opět přimhouřil oči, jako by na Raybornovou mrkal. Tentokrát to přičítala slunci. Ale slunce stálo za magnólií, magnólie zas za Jonesem.

„Ne,“ řekl.

„Co ne?“

„Ne. Podle mého názoru to nebyla vražda a sebevražda.“

Že jde o sebevraždu, ji napadlo hned, jak se dozvěděla, že jde o dvě oběti střelné zbraně. A znovu ji to napadlo, když jí oznámili, že se jedná o policistu a pravděpodobně jeho manželku. Raybornová bohužel s jistotou věděla, že mnohem více policistů zemře vlastní rukou než při výkonu služby. Sama to jednoznačně přisuzovala špatným výběrovým kritériím. Asi před rokem byl blízko sebevraždě i Paul Zamorra, což ji v jejím názoru jen utvrdilo.

„Proč ne?“

„Archie je dobrý chlap, seržantko Raybornová. Inteligentní. Vypadá jako mladý Gary Cooper. A jeho žena nebyla jen krásná, byla i milá, jak umějí být jen mladé holky. Když někdo mluví o dokonalém páru, tak to mluví o nich. Měli všechno.“

„Nevíme, co se přesně stalo,“ připustila.

„Tohle můžete pustit z hlavy,“ řekl Jones.

„Slyšel jste, že by se někdy hádali?“

„Čas od času.“

„Jak často znamená čas od času?“

„Jones se zamyslel. „Dvakrát za půl roku.“

„A kdy naposled?“

„Včera odpoledne, kolem třetí. Právě jsem plel. Museli být na dvorku.“

„Jak to probíhalo?“

„Křičeli. Většinou ona. Gwen ječela, Archie byl tišší. Vlastně toho moc neřekl.“

„O co šlo?“

„Nerozuměl jsem jedinému slovu. Jen jsem slyšel, jak se dva lidé hádají. Šel jsem dovnitř a dal si pivo. Nemůžu vystát, když se dva hádají. Je to hrůza. Připomíná mi to moji bývalou.“

Poděkovali mu, ale zůstal stát a díval se směrem k Wildcraftovým.

Merci se podívala na malý hlouček, který se mezitím utvořil za policejním zátarasem u příjezdové cesty. Se Zamorrou s lidmi chvíli hovořila, aby zjistili, jestli něco neviděli nebo nezaslechli: nic. Pro jistotu si u všech zapsala jména, adresy a telefonní čísla.

Vydali se zpátky k domu. Jeden z techniků pomalu kráčel po příjezdové cestě – dlouhé kroky, hlavu nachýlenou, čepici staženou hluboko do čela – a pozorně sledoval betonový povrch.

Merci připomínal otce, který takhle kráčíval, když na East Walker chytal pstruhy.

Zastavila se a pozorovala ho. Líbilo se jí jeho zaujetí a soustředění. „Paule, myslím, že bychom měli dát hledat ten černý cadillac. Všem hlídkám v jižní Kalifornii oznámíme dvě první písmena – OM. Vím, že je pozdě, Vím, že z toho nic nemusí být. Vím, že Jones byl nadrátovaný už před snídaní. Ale za pokus to stojí.“

„Vyřídím to,“ řekl Zamorra. Pak zaváhal. „Myslíš, že by v tom mohl mít prsty Archie?“

„Doufám, že ne.“

Poslední dva roky pracoval Zamorra na oddělení vražd jako poradce. Merci slyšela na jeho práci chválu, ačkoliv sám o ní sotvakdy řekl víc než dvě věty.

„Co si myslíš ty, Paule?“

„Chci mluvit s jeho přáteli. S rodinou, pokud nějakou má. Ze všeho nejdřív požádám Gilliama, aby do nemocnice poslal technika. Měli bychom udělat všechny testy, než ho umyjí. A ze županu vezmeme krevní vzorky.“

Zbytky střelného prachu, uvažovala Merci. Měli by setřít částečky, které mu ulpěly na těle, a udělat rozbor. Kdyby vzorek obsahoval baryum, olovo nebo antimon, byl by to přesvědčivý důkaz, že Wildcraft ze zbraně vystřelil. Kdyby takové zbytky našli a na jeho županu a nikách by byla i Gwenina tkáň, pak by to bylo dost výmluvné.

Ačkoliv Wildcraft mohl mít ten den výcvik, říkala si, mohl trénovat střelbu ze služební pistole. Mohl stát vedle ní, ačkoliv střílel někdo jiný, mohl být dostižen a postřelen na útěku.

Nebo mohl vypálit po člověku, co ho dostal.

„Dobře.“

Merci stála v tunelu z pnoucích se větví a dívala se na kaluž krve, která tam zůstala po Wildcraftovi. Očekávala, že kaluž po střelné ráně do hlavy bude větší, zvlášť u dospělého, který ještě žil. Přesto množství krve bylo značné. Převážná většina byla slitá do jedné louže, což napovídalo, že postřelený se téměř nehýbal. Zamorra stál v tichosti trochu stranou, protože cestička byla úzká. Za Zamorrou postávali Crowder s Dobbsem.

„Archie ležel na zádech,“ řekl Crowder. „Paže měl spíš podél těla. Jako by ani neměl čas pořádně rozpažit a jen se sesul tam, kde stál. Ani se nepohnul, pokud jsem si všiml. Hlavu měl otočenou od nás, chodidla naopak k nám.“

Raybornová se sklonila ke zbrani ležící nedaleko od kaluže krve. Poznala automatický S&W – ráže devět milimetrů. Něco přes metr od pistole ležela dlouhá černá baterka, přední část na cestě, zadní v hlíně. Byla zhasnutá.

„Do jaké části hlavy byl postřelen?“ zeptala se.

„Nemohl bych ani říct, že byl postřelen. Kvůli spoustě krve a vlasů jsem nic neviděl. Chtěl jsem krvácení zastavit, tak jsem mu k hlavě přitiskl bundu. Žádné zranění jsem nepostřehl. Říkal jsem si, že výstřel možná prošel okem. Ale v jednu chvíli je otevřel a viděl jsem, že jsou v pořádku.“

„Řekl něco?“

„Ne. Zorničky měl rozšířené, zjevně byl v šoku.“

Úzká pěšina se mírně svažovala a Merci usoudila, že Wildcraft se v okamžiku, kdy byl postřelen, vracel k domovním dveřím. Cestička mírně stoupala, proto ho váha těla zvrátila vzad a on dopadl na záda. Tak ho také našli. Samozřejmě si uvědomovala, že mohl jít i opačným směrem od domu dolů, padnout obličejem k zemi a obrátit se. Nebo ho stočil výstřel. Nebo jeho váha. Nebo v křeči udělal něco nepředvídatelného, jak to u postřelených bývá.

Možná se Archie během několika hodin probere a poví nám, co se přesně stalo, uvažovala. Lebeční krvácení bývá mohutné. Možná kulka vytrhla kus tkáně, což ho složilo, ale mozek zůstal neporušen. Třeba se jen odrazila.

Vzpomněla si na případ, kdy pracovala první rok u policie jako pochůzkářka. Jednoho zmetka zasáhli devítkou do hlavy a kulku našli až ve stehně. Prošla mu celým tělem a cestou se odrážela od lebky a kostí, provrtávala se vnitřnostmi a chrupavkami, putovala pevnou tkání jako nějaký šílený vetřelec. Koneckonců co jiného kulka v těle je, říkala si Raybornová. Chlap se z toho vzpamatoval, jako by se nic nestalo: obžalovali ho z obchodů s narkotiky a odseděl si trest. Cortera, vybavilo se jí – Reuben Cortera. Stalo se to už před deseti roky, ale Merci jeho jméno dosud nezapomněla. A nezapomene.

Narovnala se a podívala se na stromky. Jejich kmeny vyrůstaly ze země několik desítek centimetrů od pěšiny a ranní slunce bylo stále tak nízko, že prosvítalo skrz listoví. Aniž sestoupila z cesty, rozhrnula větve a zadívala se na černou zem, několik fialek a pár trsů tařice, které se draly z téměř věčného stínu za světlem. Někdo celý záhon nedávno vyplel. V hlíně byly zřetelné stopy po hrábích a na zavlažovacím potrubí čerstvý vryp, který mosazně zářil.

Pak si všimla, že o necelých třicet centimetrů dál jsou v půdě dva otisky podrážek. Překvapily ji. Někdo stál s chodidly těsně u sebe, tváří proti ní. Byly blízko. Zřetelné. Velké. Jako by tam byl ještě teď a čekal, aby jí podal ruku. Nebo přiložil revolver k hlavě. Konkrétně k levému spánku, pokud šel Archie tím směrem, kterým myslela. O tři metry dál uviděla další otisky. Spousty částečných i naprosto zřetelných překrývajících se stop – známek přešlapování. Tam už ale někdo stál na tvrdší hlíně a otisky nebyly tak čisté.

Kývla na Zamorru, ten si přidržel větev a pohlédl na stopy.

„Stál tady někdo?“ zeptal se.

„Ne, pane,“ odpověděl Dobbs. „Můžu se kouknout?“

Merci ustoupila stranou, aby se mladší policista mohl podívat.

„Tak dokonalé,“ vydechl.

Pak se podíval i Crowder, ten vydal hluboké hmmm.

„Ike bude štěstím bez sebe,“ řekla Merci. Ike byl dobrý kriminalista a jeden z těch, co stáli při ní, když se to stalo. Uměl dokonale snímat otisky pomocí sádrového odlitku. „Dobbsi, řekněte mu, prosím, že ho tady potřebuji.“

„Ano, seržantko,“ odpověděl a bryskně odkráčel směrem k domu. Nebyla si jistá, jestli si z ní dělá legraci, nebo zda je tak horlivý, a vlastně jí to bylo jedno. Srdce jí totiž poskočilo radostí, když objevila otisky, a stále ještě divoce tlouklo, když si říkala: Ujišťuju tě, ty bastarde, že díky těmhle odlitkům tě nechám zavřít, až zčernáš.

Raybornová a Crowder strávili následujících deset minut hledáním nábojnice v okolí stop. Většinou se nakláněli z betonového chodníčku – seděli na bobku a propiskami nadzvedávali listy fialek a ohnuté stvoly kvetoucí tařice. Výjimečně vstoupili i do záhonu, ale pečlivě se vyhýbali všem otiskům. Vypadali jako přírodovědci. Merci bylo jedno, jak vypadají, hlavně když odvedou dobrou práci. Jen jizva po kulce v boku ji bolela, ačkoliv to bylo už osm měsíců, co jí malý a tvrdý kousek hliníku vnikl pod kůži.

V jednu chvíli se ohlédla na Zamorru. Ze svého místa na chodníčku se ani nepohnul. Stál nahrbený a schoulený jako stará kočka, co si nahřívá hřbet na sluníčku, ruce v černých kalhotách od obleku.

Přesto to byl on, kdo objevil blyštící se nábojnici pod jedním malým keříkem fialek. Ukázal na ni přísně nataženým prstem. Stála tam vzpřímeně jako malá gymnastka, která právě dokončila sestavu. Našel ji asi tři metry od místa, kde ten ničema čekal schovaný za stromem. A dokonce na opačné straně chodníčku.

Raybornová pohlédla na krvavou kaluž na betonu, pak na patronu. Byla přesně tam, kde by měla ležet, kdyby se Wildcraft střelil do hlavy sám.

Merci se Zamorrou sledovali, jak Ike nejprve fotografuje místo činu a pak vyrábí odlitky otisků podrážek. Nejprve zpevnil volné částečky lakem na vlasy, pak nalil do převzácných stop sádru a uhladil ji. Vzápětí ji vyztužil podélně rozlomenou špachtličkou, kterou používají lékaři, když se vám dívají do krku, a nakonec do ní svrchu otiskl mělkou značku. Když byl s prací hotov, posadil se, zapálil si cigaretu a čekal, než odlitek ztvrdne.

Prohlédli si videozáznam, fotografii i skicu místa, kde byl Archie Wildcraft nalezen, a dívali se na to, jako by šlo o vraždu – či sebevraždu –, což jedno nebo druhé bezpochyby bylo.

Když vyfotili a sebrali patronu, Merci zavolala dozorčímu na služebnu, aby se ho zeptala na zdravotní stav zraněného policisty: bojuje o život, nereaguje.

A o černém cadillaku STS s poznávací značkou začínající na „OM“ stále žádná zpráva.

Prohlédli si také otisky prstů, které našli v koupelně a v ložnici. V obou místnostech jich podle očekávání byly spousty. Technici nalezli pod umývadlem malou automatickou dvaadvacítku, vložili ji do papírového sáčku a položili ho na pult před Merci. Vzala ho do rukou a prohlédla si lesklou malou, ale těžkou zbraň. Nerezový povrch, bíle vykládaná rukojeť. Šikovná věcička. Merci uvažovala, proč ji Gwen Wildcraftová nepoužila. Šanci, že s ní uměla zacházet, odhadovala tak padesát na padesát.

Zapsala drobný předmět do protokolu o zadržených důkazech a přemýšlela o zbrani, kterou našli venku, jen pár centimetrů od ruky Archieho Wildcrafta. Byla to zbraň vraha a sebevraha, nebo ochránce domova? Oboje? Znovu se jí zhoupl žaludek při pomyšlení, že Archie Wildcraft zastřelil manželku a pak sebe. Ta myšlenka jí proběhla hlavou jako žralok, který se otřel o tělo plavce.

Případ je možné vidět z několika úhlů, uvažovala: Wildcraft uslyšel kámen, který prolétl oknem. Vzal si baterku a zbraň a šel na obhlídku. Když došel až na pěšinu, ten parchant schovaný za stromem mu prostřelil hlavu, sebral Archieho devítku, šel dovnitř a zastřelil Gwen. Pak mu vložil zbraň zpátky do ruky. Znělo to až příliš pohádkově.

Nebo takhle: Kámen ležel už dávno v místnosti v důsledku předchozí manželské hádky, kdy ho tam buď ona, nebo on ve vzteku mrštili – alespoň William Jones tvrdí, že odpoledne slyšel nějakou rozepři, která mohla vypustit džina z láhve. Odborníci to v kriminologii nazývají spouštěcí stresor. Třeba to nějak souviselo s jejími narozeninami. V Archiem to vřelo až do okamžiku, kdy se jeho žena začala chystat do postele. Vzala si telefon a zamknula se v koupelně. Cítila se bezpečně. Ale on vyrazil dveře a zastřelil ji ještě dřív, než stačila vytočit číslo na policii. Telefon jí přitom vylétl z ruky. On pak vyběhl ven, v šoku se motal kolem domu a nakonec obrátil zbraň proti sobě.

Vyšla ven na příjezdovou cestu. Auta byla pryč. Všimla si, že v ulici stojí televizní dodávky – dvě celostátní zpravodajské stanice a dvě místní. Počet zvědavých sousedů se zdvojnásobil, především díky mládeži na skútrech. Vlahý, pozdně srpnový horký den vystrčil své růžky nad střechu Jonesovy garáže.

Pozorně prohlížela nový betonový povrch. Klekla si, aby prozkoumala velkou skvrnu, a myslela přitom na ženu s prostříleným tělem, ležící v koupelně. Osvětlení příjezdové cesty vedlo až pod okap garáže. Raybornová se zastavila a podívala se nahoru na pohybový nebo světelný senzor. Vytáhla modrý notes a poznamenala si OV ovl. senz. po záp. slunce.

Co ovládá tenhle senzor? Jones viděl svítit světla v pět jedenáct, ale Crowder o tři minuty později tvrdil, že byla zhasnutá. Nevšiml si žádného auta na příjezdové cestě.

Obešla dům až ke skleněným dveřím, kterými prolétl kámen. Nikde v okolí žádné kameny neviděla, kromě velkých šedých balvanů, které ležely na betonu kolem vířivky. Vedle byla malá zastřešená veranda se stolkem na kávu a dvěma židlemi, nějaké kytky v květináčích, kulatý bazén, kus jasně zeleného trávníku a stráň porostlá pozdně kvetoucími divokými rostlinami, která vedla až k bílému kovovému plotu.

Květinovým kobercem se vinula pěšina z dřevěných pražců a Merci se po ní vydala. Mezery mezi pražci byly vysypány štěrkem a rostliny se pnuly až k rozhraní záhonu a kamínků. Včely bzučely a létaly z květu na květ a Merci si asi dvě vteřiny připadala, jako by se ocitla na louce ve Stokorcovém lese Medvídka Pú. Vzpomněla si na syna, přála si ho mít vedle sebe a zůstat s ním v pohádkových kulisách tak rok nebo dva.

Došla až dolů k plotu a zase se vrátila k verandě, aniž narazila na jediný kámen, kterým by někdo mohl rozbít okno. Napadlo ji, jestli nemohl pocházet z Wildcraftovy sbírky výstavních exemplářů. Uvažovala, jak vlastně vypadal.

Zamorra seděl u kávového stolku, nohu přes nohu a hleděl na otvor ve skle.

„Nechme to na zítra,“ řekl.

„Dobrá.“

„To už budeme vědět, jestli Archie střílel, nebo ne.“

„Jasně.“

Pozoroval ji s dráždivým klidem. „Nezaujímej žádná stanoviska, Merci. Mohl to být i on.“

„Já vím. Dám si pozor. Snažím se.“

Merci uvažovala, jak snadno se člověk může zmýlit. Vzpomínala, jak se mýlila v úsudku o kolegovi Miku McNallym a jak vysokou cenu za to oba zaplatili. Mike byl součástí událostí, které se odehrály před rokem, byl vlastně ústředním bodem všeho. Raději tedy mlčela. Protože kdyby se spletla i tentokrát – ačkoliv tenkrát se mýlila také proto, že svoji roli hrály city –, zase by se jí vše bolestně připomnělo.

A navíc, tedy především, říkala si, Wildcraft byl jedním z nás. Z nás. Naším úkolem je chránit a sloužit. Děláme, co se po nás požaduje. Chytáme a zatýkáme.

My nevraždíme své přátele a pak sebe.

„Já vím, že se snažíš, Merci. Já to vím.“

# # #

Ještě téhož dne v devět večer se Merci vrátila do Wildcraftova domu. Poseděla se synem a otcem u večeře, pak si s Timem pohrála, přečetla mu tři jeho nejoblíbenější knížky a uložila ho do postele.

Byla sice unavená, ale jedna věc jí stále vrtala hlavou. Uvědomila si, že neusne, dokud si to neověří.

Co možná nejnenápadněji zaparkovala před domem a vydala se po příjezdové cestě ke garáži. Pro všechny případy si vzala baterku. Když se přiblížila ke garážovým vratům, rozsvítily se dva velké reflektory – jeden vlevo, druhý vpravo. Hodinky ukazovaly přesně devět hodin, dvanáct minut a osm vteřin. Vydala se k domu, kráčela po chodníčku, který vedl k podestě a vstupním dveřím, a pak dál, kde se na betonu černala Archieho krev.

V polovině cesty se ale zastavila a ohlédla se, zda reflektory u garáže ještě svítí. Svítily. Prodrala se tedy skrz keře pod velký platan a zastavila se v jeho stínu.

Slyšela cvrkat cvrčky, z dálky se ozýval štěkot psa. Neviděla odtud žádné jiné domy. Měla výhled jen přímo před sebe na střechu garáže a kus nočního nebe nad ní. Už skoro deset let Merci dráždilo, že nepozná žádnou hvězdu ani souhvězdí kromě Severky. Už dávno se rozhodla, že jednoho dne se zapíše do kurzu astronomie pro začátečníky, ale stejně jako plno dalších ani tohle předsevzetí zatím nedodržela. Na seznamu lidí, pro které by chtěla vykonat něco dobrého, byla Raybornová až dost dole.

Světla zhasla přesně v devět hodin sedmnáct minut. Vystoupila ze stínu a vydala se zpátky k příjezdové cestě. Znovu se rozsvítila. Zóna snímaná pohybovým detektorem byla poměrně široká – sahala od poloviny příjezdové cesty k začátku betonového chodníčku.

Vzala za garážová vrata, nešla otevřít. Nijak se o to ani nepokoušela. Z boku garáže narazila na obyčejné dveře, ale byly také zamčené. Posvítila dovnitř malým okýnkem. Sklo odráželo světlo z baterky, takže sotva rozeznala obrysy dvou aut. Jedno vypadalo jako SUV, druhé bylo malé, nízké a zakryté plachtou.

Vrátila se k vozu, baterkou nejprve posvítila na zadní sedadla a pak teprve nasedla. Dělala to už automaticky. Zavěsila pravou paži přes opěradlo, poslouchala policejní frekvenci a poté, co ztlumila zvuk, myslela na Tima Hesse a Tima juniora.

Světla svítila opět přesně pět minut.

Časový spínač byl spolehlivý. A pohybový detektor byl natolik citlivý, aby zaznamenal pohybujícího se člověka v okruhu šesti metrů.

4

Následující ráno těsně po šesté se Archie probral. Cítil se, jako by hrozně dlouho plaval z hlubin k hladině, ale nemohl říct, jestli to trvalo hodiny nebo roky. Věděl jen, že putoval vodou a ohněm, vznášel se mezi hvězdami a Zemí, mířil k něčemu důležitému, ale vzdálenému. Nějaký ženský hlas mu napovídal: Plav. Dýchej. Odpočívej. Plav. Dýchej. Odpočívej.

A on to dělal.

Vylétl nad hladinu a hleděl na sytě červený strop, do jasně modrých světel. Vzduch se chvěl, stíny se formovaly a zase mizely. Prostor se hroutil. Expandoval. Stejně tak zvuky, nesnesitelně hlasité: mechanické, elektronické, pneumatické, éterické.

„Neuvěřitelné,“ řekl hlas.

„Ahoj, Archie,“ řekl jiný.

„Zavolám doktora Stebbinse.“

Rozhovor byl příliš rychlý a složitý, než aby mu Archie porozuměl. Chápal jen dvě věci. Za prvé, že je vyděšený. A za druhé, že ztratil něco důležitého, co už nikdy nenajde.

Díval se a viděl kolem sebe příšery: oči, chřípí, zuby. Pokusil se otevřít ústa, ale jeho vůle to odmítla ještě dřív, než se tak mohlo stát. Rty a hrdlo ho pálily, před očima mu tančily barevné kruhy, což ho přimělo zavřít je a znovu se ponořit pod hladinu, do proudu, ve kterém se tak dlouho a bezpečně vznášel.

Plav. Dýchej. Odpočívej.

5

„Wildcraftovy otisky na devítce Smith & Wesson jsou. Jeho pravý ukazovák, palec a dlaň nesly stopy barya, antimonu, mědi a olova. To, že prokazatelně střílel, mu s dalšími usvědčujícími důkazy může dost přitížit. Alespoň u soudu se o to pokaždé snažíme, jak jistě víš.“

„James Gilliam, vedoucí laboratoří soudního lékařství při policejním ředitelství, se na Merci podíval přes dioptrické brýle. Pak pohlédl na Zamorru, který stál opřený o stěnu kanceláře. Gilliam byl klidný člověk, na slovo vzatý odborník.

Bylo přesně osm ráno. Merci už mluvila s šerifem Vincem Abelerou, který měl zprávy z neurologie UCI Med Centra. Archie Wildcraft to v noci dokázal. Zhruba na patnáct vteřin otevřel oči. Rentgen ukázal malý předmět vězící hluboko v mozku, drobné úlomky rozeseté v jeho okolí. Podle doktora teď s pacientem nesmí nikdo mluvit. Jeho stav je nadále kritický. Merci na Abeleru naléhala, ať alespoň zjistí, zda kulka v Archieho mozku odpovídá devítimilimetrové ráži. Ale rentgenové paprsky nebyly schopné rozlišovat s milimetrovou přesností a navíc předmět byl zjevně jen úlomkem.

„Co svou zbraní zasáhl, vám zatím nemůžu říct,“ pokračoval Gilliam. „Aspoň do okamžiku, než dokončíme expertizu kulek vyňatých z jeho manželky. A dokud mu nevyjmou kulku z hlavy.“

Raybornové se zhoupl žaludek. Gilliam už byl přesvědčený, že to Wildcraft udělal. Navíc měla v sobě vydatnou snídani, kterou jim každé ráno připravoval otec. Jedla hodně, ale energii ze sebe vydávala v posilovně. Teď se ale cítila, jako by snědla hřebíky a zapila je kyselinou z autobaterie.

Svoji úzkost se snažila zahnat uvažováním o detailech. „Kolik mikrogramů olova bylo ve vzorku, Jamesi?“

„Nula celá padesát šest. Je to množství, které odpovídá dvě hodiny staré střelbě z devítimilimetrového revolveru. Jako například z toho, který jste našli vedle něj. Bylo štěstí, že ho v nemocnici nestačili umýt.“

„To bylo štěstí,“ řekla. „A co krev na jeho županu?“

„Ještě ji porovnáváme se vzorkem DNA jeho ženy. Dejte mi den nebo dva.“

„Dobře. Teď bych chtěla něco slyšet o paní Wildcraftové.“

„Myslel jsem, že ji budete chtít vidět.“

„Rozhodně.“

„Protože to vám tak zvedne mandle, že se pustíte do práce s ještě větší vervou.“

„Tak mi je pojďte zvednout.“

Gilliam se usmál, trochu zčervenal a vstal. Ještě před rokem by se neusmál. Tehdy do ní byl ještě platonicky zamilován a neuměl se s tím vypořádat. Merci byla navíc tak nevšímavá a nezkušená, že si to vůbec neuvědomovala. Jednoho dne se jí zčista jasná přiznal. Atmosféra se tím zlepšila. A byl to další důkaz, že rozumí mužům ještě méně, než si myslela.

„Můžeme, Paule?“ zeptala se.

Zamorra přikývl a s malým pokrčením ramen se odlepil ode zdi.

Merci pitevnu nenáviděla. Páchla po formaldehydu, louhu a krvi. Ostré hrany stružek na odtékající krev, čepele skalpelů, zuby pilek a odsávačky krve, šuplery. Nerezová ocel, chrom a plast. A ta ostrá světla nad hlavou, která jí připomínala mučírnu stejně tak jako vědecké pracoviště. Ale ze všeho nejvíc nesnášela tu mdlobnou lehkost, která ji vždy ovládla, ten pot, který se jí vždy začal řinout ze spánků, ten pocit, že se musí vyzvracet a spát.

Gwen Wildcraftová ještě ležela na stole, ale byla zakrytá prostěradlem. Jediné, co z ní Merci viděla, byly nohy – malé, ztuhlé a bílé jako tyčky plotu.

Gilliam nadzdvihl prostěradlo a stáhl ho z obličeje paní Wildcraftové až po bradu. Kůži měla šedobílou, oči zavřené. Z levé části hlavy jí oholili velký kus jejích tmavých vlnitých vlasů. Uprostřed vyholeného místa byla malá díra s nepravidelným a zduřelým okrajem. Nad ránou byla krátká svislá rýha, které vypadala jako čárka vykřičníku.

„Nenechte se zmást vychlípením kůže ven,“ řekl Gilliam. „Je to místo, kudy střela vešla.“

Stejně jako vždy i teď dělalo Merci potíže vidět pouze tělo a odmyslet si od něj život, kterým ještě nedávno překypovalo. Byl to tak obrovský rozdíl. Jako by si měla na vyprahlé poušti s pražícím sluncem nad hlavou představit, že okolo se kdysi rozprostíralo moře. S rostoucím rozhořčením si uvědomila, že i ve smrti je zmrzačená tvář Gwen Wildcraftové krásná.

„Takže tu máme dva průstřely,“ začal Gilliam. „Jeden do srdce, druhý do hlavy. Oba očividně zbraní ráže devět milimetrů, vypálené z bezprostřední blízkosti. Vyňali jsme obě kulky a Buckley je porovnává se zbraní nalezenou na místě činu. Řeknu vám, že ta, co zasáhla mozek, nadělala opravdu pěknou paseku. Řádně s ním zamíchala, do toho úlomky kostí. Hlavy jsou, díky bohu, tvrdé.“

Ne dost, pomyslela si Raybornová.

Pozdě odpoledne dostala výrobní číslo zbraně nalezené vedle Wildcrafta a registr skutečně potvrdil, že je zapsaná na jméno Archibald Franklin Wildcraft.

„Omlouvám se,“ zamumlal Gilliam, když stáhl prostěradlo až k břichu. Merci ztěžka polkla, když spatřila řez ve tvaru obráceného ypsilon. Tkáň byla opět sešitá jen hrubým stehem. Definitivní smrt, říkala si.

„Druhá střela,“ pokračoval Gilliam, „se odrazila od žebra a pronikla do srdce – uvízla vzadu v pravé komoře. V dráze jí stála plicnice, kterou přetrhla. Příčinou smrti bylo srdeční selhání. Těžko říci, zda proto, že do srdce pronikla kulka, nebo kvůli poškození mozku. Oba zásahy lze považovat za fatální – srdce s jistotou, mozku téměř. Střely pronikly do těla ve velmi krátkém časovém odstupu. Zemřela rychle, soudě podle úrovně histaminu a množství ztracené krve. Měla jí ještě téměř čtyři litry.“

„Jak blízko stál střelec?“ zeptal se Zamorra.

„Velmi. U zásahu do srdce jde o čtvrtou zónu, to znamená, že hlaveň byla ve vzdálenosti dvaceti až šedesáti centimetrů. Vzhledem k částečkám střelného prachu na jejím županu bych soudil spíš na dolní limit, ale saze na něm přece jen ještě neulpěly. Myslím, že zásah do srdce přišel jako první – cíl stojí dál, terč je větší, což dává střelci šanci dostat se následně blíž. Zásah do hlavy je v zóně jedna, přímý kontakt, charakteristické poškození. Dokonce i pouhým okem jsou vidět trhlinky ve tkáni, která byla zpětným rázem vržena proti hlavni. Na zbrani, kterou jste našli na místě činu, ulpěly vpředu na její horní pravé straně drobné částečky krve a tkáně. A v hlavni je toho spousta. Zpracujeme test DNA. Mohla už ležet na zádech a on jí jen přiložil zbraň ke spánku. V ráně jsme našli trochu střelného prachu. Kvůli porovnání děláme test DNA i u pana Wildcrafta.“

Merci vše sledovala a naplnil ji hnus. Zmar. Nevolnost z uvažování toho, kdo si přivlastní cizí život a jen tak ho odhodí jako nepotřebné haraburdí. Jaká arogance, že tohle provedl cizímu tělu, ačkoliv to jeho si někde venku užívá, žere, chechtá se, chrápe a sere, jako každý druhý.

Sotva znatelně přikývla, oči bez mrknutí upřené nikam. Rty tiskla mezi zuby.

„Obě kulky jste vyňal vy osobně, Jamesi?“

„Ano.“

„A jsou tedy z devítky, nebo ne? Bůh ví, že už jste jich viděl dost.“

„Jsem si téměř jistý, že ano, ale na tohle je tady Buckley.“

„Dobře, Jamesi – jste přesvědčený, že to byl Wildcraft. Nejdřív ona, pak on. Jeho zbraň, jeho otisky. Vidíte to takhle?“

„Zatím tomu všechno nasvědčuje. Ale nechci se míchat do vaší práce, Merci. Ta moje mi stačí.“

„Paule?“

Zamorra váhal. Merci si všimla, že se dívá do Gweniny tváře s výrazem, který byl velmi podobný jejím pocitům.

„Včera v noci jsem telefonoval několika jejich přátelům.“

Upřeně jí hleděl do očí. Merci pochopila, že má další špatné zprávy, ale nechce o nich mluvit před Gilliamem.

Doprdele.

Cítila, jak v ní narůstá hněv, a nedovedla se mu ubránit. Ani nechtěla. Nebyl tak jednoznačný a esenciální, jak se popisuje v knihách, nebyl očistný. Byl ohromný a těžký jako vagón s kamením. Jako by jednou vyrazil jedním směrem a už nebyla šance zastavit ho, vrátit, změnit směr. Měla to za zlé Wildcraftovi, protože ji nutí, aby ho obvinila. Měla to za zlé Gilliamovi a Zamorrovi, kteří nepřímo očerňují kolegu policistu. Měla to za zlé Miku McNallymu, který byl u toho, když se dopustila největšího omylu svého života, jenž se s ní pořád táhne.

Nejvíc si ale přála hodit to na skutečného vraha Gwen Wildcraftové, ale nevěděla na koho.

Zatím.

„Dejme už té ženě pokoj,“ řekla. „Dokončíme to ve vaší kanceláři.“

„Kdekoliv chcete,“ odpověděl Gilliam.

„Kdekoliv, kde nebude viset ve vzduchu vina policisty.“

„Chápu.“

„Protože naposledy, co jsem zatkla policajta za vraždu, ukázalo se, že je naprosto nevinný.“

„Úplně vám rozumím,“ zopakoval Gilliam.

„Já vím.“

Oběma rukama přetáhl prostěradlo přes Gwen Wildcraftovou a podíval se při tom na Merci. Záblesk v jeho očích se ztratil v záři reflektorů nad jejich hlavami.

Když se vrátili do Gilliamovy kanceláře, Merci se opřela o jednu stěnu, Zamorra o druhou. Cítila úzkost a nervozitu a nejraději by někomu nafackovala.

„Byla znásilněna?“

Gilliam otevřel notes a listoval v něm, pak přestal a uhladil stránku.

Merci uvažovala, proč člověk musí hledat odpověď na takovou otázku v poznámkách, ale zároveň jí bylo jasné, že Gilliam chce pouze nalistovat fakta. Přesto ji dráždilo, že málokdy je schopen odpovědět přímo.

„V posledních třech hodinách svého života měla vaginální pohlavní styk. Neobjevil jsem žádné genitální krvácení, pohmožděniny, otoky ani oděrky. Žádné známky násilí. Žádné semeno v ústech, v hltanu ani v konečníku. Paní Wildcraftová měla vzadu na krku jen drobné otisky, pravděpodobně po kousnutí. Neumím je vysvětlit. Možná mají sexuální podtext, možná ne. Nezdá se, že by šlo o napadení související se sexem. Je možné, že byla k sexu přinucena jinak než silou. Nebo byl vrah vyrušen. Možná to vůbec neměl v úmyslu. Jsou to jen domněnky.“

„Jestli tomu rozumím správně, nebyla znásilněna.“

„Podle mého názoru nebyla.“

Zlost, která se jí zmocnila při pohledu na zmrzačené tělo Gwen Wildcraftové, ji ještě neopustila, naopak s ní lomcovala tak, že by se nejraději s někým poprala. „No tak je to semeno policisty Wildcrafta, nebo není?“

„Právě teď dělám test DNA, Merci.“

„Co našli technici na příjezdové cestě – nějaké kvalitní otisky pneumatik?“

„Nic, co by nám k něčemu bylo.“

„Co otisky bot pod stromy?“

„Odlitky stop dopadly skvěle,“ řekl. „Velikost šestnáct, vycházkové boty od Foot Rite. Nejsou tak běžné – řekněme ne tak jako boty téhle značky ve velikosti deset. Hledejte ve specializovaných obchodech a katalozích. Ikovi se možná podaří získat užitečné informace přímo od výrobce.“

„Otisky v koupelně?“

„Spousta, jak jsem předpokládal. Všechny je porovnáváme s jejich otisky, ale zatím jsme nenarazili na nic zvláštního. Je to zdlouhavá práce, protože se porovnávají jednotlivě a ručně. Vince mě včera v noci žádal, abychom spěchali. Buckley dělal ještě v noci balistické testy, takže teď už by něco mohl vědět.“

# # #

Když vešli do balistické laboratoře, seděl Buckley u stolu, na kterém stál srovnávací mikroskop. Zíral do prázdna, bradu podepřenou dlaní a tvářil se téměř omluvně.

Na stole vedle něj ležela na půlmetrovém kusu bublinkového igelitu Wildcraftova zbraň, mosazná nábojnice, kterou našel Zamorra, a dvě patrony z koupelny. V průhledné plastové krabičce viděla Merci něco, co vypadalo jako rozpůlená kulka malého kalibru. Další krabička byla prázdná. V největší krabici bylo asi padesát prázdných nábojnic devítimilimetrové ráže: Buckleyho srovnávací vzorky vypálené z různých zbraní, domýšlela se Merci.

Buckley pocházel z Georgie, byl urostlý a měl v sobě něco, co Merci nazývala vybraným chováním. Navíc v roce 1972 získal na olympiádě v Mnichově medaili za střelbu na asfaltové holuby. Košili měl jako obvykle dokonale vyžehlenou, kravatu dokonale uvázanou a vlasy dokonale natužené do perfektní hnědé helmičky.

„Všechny patrony devítimilimetrové ráže nalezené na místě činu byly vypáleny z automatické zbraně registrované na policistu Wildcrafta,“ řekl tiše. „Závěr zanechal na nábojnici dva charakteristické vrypy. Ještě je nemám vyfotografované, takže mi zatím budete muset jen věřit.“

„Tvé slovo mi stačí, Bucku, ačkoliv to není přesně to, co bych chtěla slyšet.“

Vzdychl a zavrtěl hlavou. „Ani já jsem si tohle nepřál. Samotného by mě zajímalo, jestli bych mohl zjistit ještě něco víc. Jestli jsem si měl něčeho všimnout. Ale nic jiného jsem neobjevil. Jsem v koncích, abych tak řekl.“

Buckley svěsil ramena. Zhluboka nadechl a protáhl si záda.

„Projektily vyňaté z těla paní Wildcraftové pocházejí z nábojnic vystřelených z téhle zbraně. Vrtání hlavně a drážkování prokazuje značnou anomálii, tedy i každý projektil, který jí prošel. Říkám značnou, ale samozřejmě potřebujete mikroskop, abyste to viděli. Pro dobrého analytika je to ale něco jako dopravní značka.“

Raybornová mlčela, její naděje dál klesala volným pádem.

Znovu se chytala každého detailu, říkala si, že nůž, který řezal drážky do téhle hlavně, musel být přece používán dál, a že tedy i další S&W pocházející ze stejné série vykazuje tutéž anomálii. A zrovna tak předchozí. Ale bylo jí jasné, že šance, že dvě hlavně budou ve stejném stavu v tutéž chvíli, kdy došlo k vraždě, jsou menší než mikroskopické vrypy po závěru. Docela o dost.

„Její chmury ještě prohloubilo, když si uvědomila, že uvažuje jako advokát obžalovaného.

„Myslím, že Jimmy našel na hlavni nějaké zbytky tkáně a krve a že se je chystá porovnat s ránou na jejím čele,“ řekl Buckley.

Raybornová se Zamorrou nepromluvili jediné slovo, dokud neopustili laboratoře soudního lékařství. Bylo skoro poledne, pozdně srpnové dusno a horko.

Merci zvedla oči ke světle modré obloze a říkala si, co právě teď asi dělá Tim junior. Dívá se na televizi? Pomáhá dědovi s něčím kolem domu? Prohání se v oblíbeném, tři měsíce starém dárku k narozeninám: autotrenažéru s falešným videem a volantem, které v něm vzbuzují pocit, jako by se řítil po závodní dráze? Trenažér dokonce vydával zvuky: startování, volnoběh i túrování, které kopírovalo otáčky, jako byste řadili.

Milovala Timovy pohyby, kterými si nejprve kolem tělíčka pečlivě upevnil bezpečnostní pás, otočil klíčkem a chopil se volantu, a pak sešlápl plyn až na podlahu a zařadil rovnou trojku. Vykládala si to jako směs inteligence a odvahy. Nakonec došla k přesvědčení, že je předurčen k velkým věcem. Všechny její známé, které měly děti, si o svých ratolestech myslely totéž, ale podle jejího názoru jen u Tima byla jeho výjimečnost zřejmá na první pohled.

„Jsem připravená vyslechnout, co ses dozvěděl od Wildcraftových přátel. Myslím, že to nebudou potěšující novinky, když jsi o tom nechtěl mluvit před Jamesem.“

Zamorra pokrčil rameny. „Byl přecitlivělý, šťastný a ustaraný.“

„Jako by v místnosti s vydýchaným vzduchem otevřel okno a kolem se prohnal čerstvý průvan.

Šťastný?

„Z čeho byl ustaraný, Paule?“

„Utráceli spoustu peněz. Měl rád hezké věci, ona taky. Bral všechny přesčasy. Jak měl volnou chvilku, dělal bodyguarda a podobné agenturní věci. Myslím, že najdeme docela slušné kreditní platby, až se jim podíváme na finance.“

Zamorrovi se mihl po tváři lehký úsměv, ale vzápětí zmizel. „A byl zamilovaný. Technicky vzato stále ještě je,“ řekl.

Připravila se na nejhorší. „Do koho?“

„Do Gwen. Všichni tři, se kterými jsem mluvil, tvrdili, že neviděli chlapa, který by byl tak zamilovaný do své ženy. Dva z nich doslova řekli ‚šíleně‘. Vzali se, jen co vyšla ze střední školy. On právě absolvoval geologii na státní univerzitě. Školné dotoval baseballový tým. Později, když studoval na policejní akademii, vydělávala Gwen na živobytí zpíváním v rockové kapele. Archie byl na tohle všechno hrdý.“

Zamorra se potichu zasmál. To u něj bylo neobvyklé a vypadal najednou úplně jinak. Jeho temný pohled zmizel a skoro byste se s ním chtěli kamarádit nebo se ho dokonce dotknout.

„Tak to vyklop, Paule.“

„Archie měl ujasněné názory a odhodlaně za nimi stál. Byl taky vznětlivý. Měl partičku, mladé policajty, co se znali z akademie. Archie se s jedním z nich pohádal, porvali se v baru a Archie ho jediným úderem knokautoval.“

„Kvůli čemu se porvali?“

„Kvůli tobě. Ten chlapík řekl, žes udělala chybu, Archie si myslel opak a už byli v sobě. Jeho přátelé tvrdí, že se pak udobřili, ale ani jeden z nich názor nezměnil.“

V tu chvíli se mraky na okamžik rozestoupily a Raybornovou zalil hřejivý pocit, že se jí někdo zastal. Navíc člověk, kterého vůbec neznala. Člověk, který s největší pravděpodobností spáchal vraždu, člověk, kterému v mozku vězí projektil a který se sotva dožije zítřka.

„To je k popukání,“ řekla, protože nepřišla na nic lepšího. „No a je Wildcraft dobrý kandidát na vraha, a sebevraha, nebo ne?“

Zamorra se na ni podíval a pokrčil rameny. Probíhala mezi nimi permanentní diskuse, jak formulovat názory. Merci se snažila vidět věci buď černé, nebo bílé, ale absolutní. Zamorra byl nakloněný nejednoznačnosti, kdy záleží na úhlu pohledu. Merci byla hned hotová; Zamorra se někdy nerozhodl vůbec.

„Je, nebo není, Paule?“

Trochu se na Zamorru usmála, protože sama věděla, jak dlouho se může hledat odpověď na takovou otázku. Hess býval jako ona a Zamorra dohromady: nechával se doslova zasypat podrobnostmi a fakty, shromažďoval je, místo aby soudil, ale pak ho něco trklo a za tím šel. Přála si podobat se mu, přála si mít větší nadhled a odstup, ale jednat rozhodně a efektivně, když bude třeba. Kdysi jí řekl, že k sobě měla být shovívavější, protože bude muset vydržet sama se sebou ještě padesát let.

„Potřebuji ještě pokračovat v pátrání,“ řekl konečně. „Někteří lidé vedou dvojí život, mnohé se odehrává za oponou. To bývá nejhorší. Nikdo nepozná, že se k něčemu schyluje. Zřídkakdy, ale stává se to. Nežádají o pomoc. Nechlubí se tím. Obvykle nechávají vzkazy.“

Merci se pokusila představit si tajný druhý život, dokonale skryté úmysly.

„Nezdá se mi, že by tuhle ženu dokázal zavraždit. Svoji manželku. Tak krásnou. S takovým hlasem, která navíc skládá písničky. Podívej se na ty kameny, co sbíral – suiseki. Uměl, jaks to říkal… uvědomovat si souvislosti.“

„Tohle všechno může být pravda, Merci, a přesto mohl být zoufalý. Všichni pak shodně tvrdí – neviděli jsme jinou možnost. Nakonec to považují za jediné pozitivní východisko.“

„Vystřelit si mozek z hlavy je negativní.“

„Z hlediska morálního ano. Ale je to pozitivní ve smyslu tvé volby. Něco vykonáš. A nakonec znovu nabudeš kontrolu nad svým životem.“

Zevrubně o tom přemýšlela, snažila se jako Zamorra oddělit jednotlivé atomy. „Zasraný pomatenci,“ ulevila si.

„Nesuď je, dokud jim neporozumíš.“ Zamorra se na ni krátce podíval a v jeho očích zahlédla záblesk hněvu.

6

Merci stála v koupelně u Wildcraftových. V ruce držela snímky z místa činu, dívala se dolů, pak nahoru. Už tu nebyla cítit krev ani střelný prach, ale slabounce tu vonělo mýdlo a potpourri. Místnost jí teď připadala menší, ale pro dva tam bylo místa až dost. Bílé stěny, lesklé bílé dlaždice, vysoký strop se střešním oknem. Huňaté bílé ručníky s levandulovým vzorem. Teď, už bez odlesku světla na sprchových dveřích, vryp, který by mohl pocházet od vystřelené patrony.

Přišla o hodinu dřív, protože na místě činu bývala ráda chvíli sama. Hess jí kdysi říkal, jakým způsobem se vmýšlel do příběhů a představoval si obrazy, jak se mohl zločin ve skutečnosti odehrát. V duchu si scény přehrával a měnil jejich děj, dokud nezačaly dávat smysl. Tenhle postup ho dovedl až k vrahovi, kterému se říkalo Lovec kabelek – první věc, kterou si představil, byla žena zamotaná do kokonu. V případu se nakonec o žádný kokon nejednalo, ale tenhle obraz se v Hessově mysli postupně proměňoval a modifikoval, až nakonec pochopil, co Lovec kabelek dělá a jak to dělá. Proto k Hessovi chovala veliký respekt. Snažila se dělat to také tak, dokud nebyla unavená. Pak se snažila ještě víc. Její povaze to bylo naprosto cizí, ani jako dítě neměla ráda předstírání a hraní si na něco. Nejdřív jí to vůbec nešlo, pak už ano. Uvědomila si, že když chce něčemu porozumět, musí všem podnětům nejprve otevřít mysl. Tahle myšlenka byla druhou nejdůležitější věcí, kterou jí po sobě zanechal.

Proto bývala ráda jen ve společnosti duchů.

Teď, když byla v domě sama, nedělalo jí potíže představit si Gwen v purpurovém županu. Živou. Chvějící se. Vyděšenou. Drobnou tvář, bystré oči, v nich obavy.

Co přesně dělala?

Jde se sem schovat, bránit se kelímkem? Nebo se okamžitě choulí u zadní stěny?

Má s sebou telefon, protože se bojí, ale čeho se bojí? Zamyká za sebou, protože se bojí, ale čeho se bojí?

Bojí se příštího okamžiku? Nebo je jen opatrná, schovává se pro jistotu? Když prochází dveřmi, drží v ruce telefon, nebo po něm sahá až následně?

Ať tak, nebo tak, padá do umývadla, do „jeho“ umývadla, protože ve skříňce vedle něj je holicí krém, antiperspirant pro sportovce, voda po holení a krabička kondomů. Všechna balení jsou malá, běžných značek vyjma kondomů, které mají vroubkovaný povrch pro zvýšení její slasti.

A dál, uvažuje Merci, Gwen není vyděšená natolik, aby si vzala malou dvaadvacítku s bílou pažbou ze skříňky pod umývadlem. Možná se zbraně bojí. Třeba neví, jak ji použít. Snad ani nemá tušení, že tam je.

Nebo možná nebyla jen dost rychlá.

Všechno se mohlo seběhnout během několika vteřin: Gwen utíká a zamyká za sebou, dívá se na displej telefonu, ze kterého chce volat, dveře se rozlétnou, něco ji udeří do prsou, pak jí pistoli přitisknou k vysokému inteligentnímu čelu tak silně, až se kůže odmrštěná zpětným rázem doslova přilepí na ústí hlavně, raz dva, prásk prásk, jsi mrtvá.

Zastřelil ji manžel – fešák s dolíčky ve tvářích, s nímž se před několika hodinami dobrovolně milovala, muž, který se do ní zbláznil na střední škole, chlap, jehož podporovala, když studoval na policejní akademii, partner, s nímž se nechávala každý rok portrétovat, člověk, se kterým sdílela lože i stůl v domě na úbočí kopců?

Neviděla to. V téhle místnosti Archieho s Gwen prostě neviděla. Tohle všechno by nemohl hrát, v tomhle ohledu nic nepředstíral.

Ale proč ne? Domnívala se, že to ví, ale to teď počká.

Teď se poprvé pokusí vidět situaci tak, jak si všichni, včetně Gilliama a Buckleyho, představují, že to bylo.

Vrátila se do ložnice. Srpnové slunce prosvítalo skrz žaluzie, na koberci vytvářelo nepravidelné fasety. Cítila vůni povlečení zvýrazněnou odpoledním horkem. Rozestlané postele, přikrývky napůl odhrnuté, polštáře tak blízko, že Merci napadlo, že spala na boku s tváří obrácenou k manželovi. Nebo to mohlo být naopak.

Do what you have to

But don’t say goodbye

Don’t even joke about saying goodbye.2

Pojďme na to, pobízela se. Archie to udělal a teď se potácí na cestě do záhrobí. Snažila se představit si ho. Ale stále jí to nešlo. Pomohlo by jí, kdyby se jí alespoň na okamžik vybavila jeho podoba, nějaký záblesk, ale vůbec si na něj nevzpomínala. Což bylo k neuvěření, zvlášť když byl tak pohledný. Už jen kvůli těm dolíčkům by si ho měla pamatovat.

Podívala se do poznámek, aby si ověřila, jak to bylo se světly: v koupelně se svítilo; v kuchyni se svítilo, v pokoji s televizí se svítilo; všude jinde bylo zhasnuto. V 5.08, kdy volal Bill Jones, byla cesta osvětlená, ale v okamžiku příjezdu Dobbse s Crowderem v 5.14 světla nesvítila.

Přešla halu, těžké služební boty se bořily do měkkého koberce a jediné prkno nezavrzalo, jak byla zvyklá z pronajatého domu v pomerančovém sadu. Doma dokonce slyšela kočky, které procházely chodbou. Tady je takový klid, říkala si.

Uvažovala dál – Archie právě zavraždil manželku, prochází halou a nerozsvěcí.

Nevidí žádný důvod, proč by se měl zastavovat v obývacím pokoji. V uších mu zní výstřel a nos má plný štiplavého kouře ze střelného prachu, nic nevidí, před očima mu tančí obraz krvácející manželky umírající v koupelně. Její krev a tkáň si pravděpodobně odnáší na pravé ruce, možná i na tváři a županu. Nevnímá přítomnost. Nevnímá kámen ležící uprostřed obývacího pokoje, vhozený dovnitř během odpolední prudké hádky. Archie nevnímá nic, říkala si, než černočernou prázdnotu rozprostírající se venku před domem.

Proč venku? Už stejně nadělal pěknou paseku v koupelně. Proč se nezastřelil ve výstavní místnosti mezi svými elegantními němými suiseki? Proč to neudělal v bezchybně naleštěném stříbrném kabrioletu Porsche Boxster, zaparkovaném v garáži a přikrytém plachtou? Proč se neposadil do jednoho z křesel v obýváku, aby si dopřál pohodlí?

Nic takového, Archie míří ven.

Merci otevřela domovní dveře, vyšla na podestu a zavřela za sebou. V pět ráno sem sluneční paprsky nedopadaly, říkala si. Zkoušela představit si tmu, jak ji vnímal Archie a kterou rozrážel jen kužel paprsků z jeho baterky. Ale bylo to obtížné. Byla vlastně ráda, že je už denní světlo, protože chodníček byl mnohem příkřejší, užší a točitější, než si pamatovala. Kdo to tu neznal, mohl by snadno sejít z cesty.

Ale Archie, uvažovala dál, čerstvý vrah, co zmasakroval manželku, míjí půltucet logických a vhodných míst, kde by se mohl oddělat, bere si baterku, aby nesešel z pěšiny a… a co? Aby si neokopal boty? Aby si nezašpinil bosá chodidla? Střelí se do hlavy u okrasného stromku? Zřejmě ano. Protože, jak Gilliam s Buckleym dokázali svými rozbory, Archie se zastavil, rozhodl se, že tohle je to místo míst, obrátil se čelem ke směru, kudy přišel, a vpálil si kulku do hlavy.

Jistě. Snad.

Merci postála nad místem, kde Wildcrafta našli. Krvavá skvrna ztmavla, téměř se vpila do betonu a zůstal po ní jen rezavý flek. Lezli po ní mravenci a prodírali se prasklinkami.

Jistě. Snad.

Kecy.

Rychle zamířila zpátky do domu, otevřela dveře a vrátila se do koupelny. Zastavila se znovu na místě, kde musel stál Archie. Podívala se na ručníky s levandulovým vzorem, krev na dlaždicích, všudypřítomný magnezitový prášek na snímání otisků.

Teď to vezmi pěkně zostra, poručila si. Udělej to tak, jak by to udělal muž, který právě zavraždil manželku a chystal se spáchat sebevraždu.

Míří do haly, nerozsvěcí, protože tudy jde už pomilionté. Má zbraň a baterku. Zbraň v pravé ruce, baterku v levé. Ve dveřích zasouvá baterku pod paži, aby si uvolnil ruku. Vychází ven, zavírá za sebou.

Světla nesvítí, nerozsvěcí ani baterku, protože ví, kam jde.

Ale kam jde?

Merci se krátce zastavila na místě, kde Archie krvácel. Ohlíží se na cestu za sebou, dívá se na chodníček před sebou. Pohlédla k nejbližší domovní zdi, na které se klene mohutný výstupek komínu a za ním okno. Po pravé ruce vidí řadu stromů. Dívá se na jednu z fotografií.

Možnost: tohle bylo nejvzdálenější místo, kam mu Gwen dovolila jít. Kdyby šel dál směrem dolů, vracel by se obloukem k ní. Táhla by ho zpátky k sobě. I po smrti je silnější než on, i to je jeden z důvodů, proč to musel udělat. Ale tady, právě tady je na nejvzdálenějším místě své oběžné dráhy. Na konci uzdy. A zevnitř ho není vidět. Gwen, ta nesnesitelná čarodějnice, zrůda, která nakonec dostala, o co si už dlouhá léta koledovala, ho tady neuvidí, protože zůstane schovaný za komínem. Nemá o něm vůbec tušení. Teď je volný.

Merci chápe, že když Archie došel po cestičce až sem, zůstal ke své ženě obrácen zády. Připadá jí přirozené, že k ní v posledním okamžiku svého života zůstane stát zády.

Třese se, uvažuje Merci, jeho zlost a odhodlání a zvrácená logika jsou náhle nahlodány pocitem skutečné hrůzy z toho, co spáchal. A co ho ještě čeká.

Otáčí se čelem ke směru, odkud přišel. Proč? Jako by chtěl jít zpátky, všechno vrátit? Začít úplně znovu? Ujistit Gwen, že jí odpouští? Prostě se rozloučit? Nebo říct sbohem?

Zhluboka se nadechuje. Rychle a odhodlaně zvedá ruku a pálí.

Neslyší. Nevidí. Necítí. Snad jen sova pozoruje mosaznou patronu a malý obláček dýmu, nábojnice odskakuje pod fialku, zbraň dopadá na chodník současně s těžkým tělem Archieho Wildcrafta. Plesklo to, jako když v noci vypnete fontánu.

Právě tohle jsme zjistili, uvažuje Merci: jedna nábojnice ráže devět milimetrů odhozená na pravou stranu chodníčku, kam by ji ejektor Smithe logicky vrhl.

V pořádku. Tomu lze věřit. Tomu můžu věřit i já. Ale pořád to nevidím před očima.

Co Pan Velká Bota, čekající pod okrasným stromkem? Co otisky na druhé straně cesty? Kdo je tam udělal, co tam hledal?

Cítila, jak jí buší srdce, na temeni chladne pot. Prsty se jí lepily k fotografiím, otřela si je o plátěné kalhoty. Pot se mísil s parfémem, vůní květin nebo vína, těžkým odérem půdy a vším, co z ní vyrůstá.

Pokračovala dál po chodníčku, snažila se usebrat myšlenky. Zastavila se na okamžik u bazénu a dívala se do průzračně modré vody. Viděla dvě lehátka sražená těsně k sobě, u každého malý kulatý stolek. Takhle se mohli dotýkat, napadlo ji. Slunce mátožně svítilo. Květiny voněly. Dotkli se. Objali. Tichounce spolu rozmlouvali. Oči stále zavřené, oranžové slunce pálilo do víček. Pojďme dovnitř. Ach, ano.

U nejvzdálenějšího konce bazénu rostly dva eukalypty. Mezi nimi byla napnutá obrovská houpací síť, dostatečně velká pro dva. Merci se zadívala i na patio, kde během prvního dlouhého dne posedával Paul Zamorra. Byl tam malý stolek na kávu a samozřejmě dvě židle s opěrkami nohou.

Kamkoliv se podíváš, říkala si, tam je vidíš: dva zamilované mladé lidi. Takhle to má být, zařídit si svět podle sebe. Podle nich. My. My a oni.

Začala opět v koupelně. Tentokrát ale střelcem nebyl Archie. A hned ji napadlo: Gwen nezastřelili jako první. Kámen neležel na koberci už od odpoledne. Proletěl oknem těsně po páté ráno, Archie to slyšel a vstal z postele. Ujistil se, že manželka je v koupelně a má u sebe mobilní telefon. Nedovolil, aby volala na tísňovou linku, protože on sám je přece policajt, mladý chlap se zbraní a baterkou, a na tohle je zvyklý. Kdyby se mu v domě objevila saň, vlastnoručně by ji sťal. A s useknutou hlavou by se producíroval po okolí.

Merci znovu nahlédla do poznámek, kde měla zapsáno, jaká světla svítila. Archie teď nevystupoval jako vrah, ale jako obránce domova. Z poznámek toho ale moc nevyčetla, protože jestli to Wildcraft neudělal, pak byl v domě ještě někdo po něm.

Znovu chodbou, baterku v levé, zbraň v pravé. Je ostražitý, srdce mu buší. Na koberci nejsou jeho bosé nohy slyšet.

Teď Archieho viděla, třebaže si nevzpomínala, že by se někdy setkali. Znám ho z portrétů, říkala si. Široká chlapecká tvář s dolíčky, silný krk. Ale nejen to. Teď bylo snadné představit si ho, protože takhle to probíhalo. Teď tu byl. A byl skutečný.

Alespoň představivost jí to napovídala. S tím se ovšem můžu jít u soudu vycpat, říkala si.

V obývacím pokoji se znovu zadívala na kámen ležící na koberci. Archie by se na něj taky podíval, viděl by i díru v dřevěných žaluziích.

Teď ven, Merci kráčela za ním. Z dnešních novin si pamatovala, že měsíc zašel ve dvě v noci. Proto bylo snadné představit si baterku a její světelný kužel, přejíždějící po křivolaké pěšině od keřů ke stromům a zase zpátky.

Pokračovala po chodníčku až k místu, kde se Wildcraft skácel k zemi. Uvažovala, jestli něco zaslechl, něco, co ho přimělo otočit se. Nebo jestli jen obcházel dům a šel zkontrolovat místo, kudy do pokoje vlétl kámen. Potřebovala by znát jeho pohnutky. Šlo jen o lidskou zvědavost? Policejní zkoušku odvahy? V každém případě to byl jeho poslední čin.

Snažila se představit si ho, ale v tuhle chvíli neznala podrobnosti. Nevěděla, jak daleko až došel. Nevěděla, jestli se jen zastavil a otočil, než ho zaskočil výstřel, nebo jestli se vracel od rozbitého okna. Pokud se Archie neprobudí a nevymámí z mozku záblesk vzpomínek, možná se to nikdy nedozví, říkala si.

Ať tak, nebo tak, tady to schytal. Málem se odporoučel na věčnost. Mířil nahoru směrem k podestě u domovních dveří, ke vchodu, domů. Mířil ke své ženě, právě šestadvacetileté, se kterou se před chvílí miloval a kterou nechal samotnou a vystrašenou v koupelně v pět hodin ráno s mobilem, který pravděpodobně ve zdejších kopcích ani dobře nefungoval, se zbraní, kterou se zdráhala použít.

Zatímco na krvavé skvrně se rojili mravenci, Raybornová zvažovala všechny možnosti a dívala se přitom na stále zřetelné otisky bot číslo šestnáct, jež zůstávaly ukryty pod převislými větvemi okrasného stromku.

Dostanu tě, říkala si.

Zjistím, kdo jsi, a předhodím tě jako exemplární případ před trestní tribunál: zvlášť zavrženíhodné pohnutky, útok ze zálohy, trest smrti, vinen v plném rozsahu obžaloby, jedna salva na vaši počest a dost.

Dostal jsi jednoho z nás, ale policajti z oranžského okresu ti ještě ukážou, zač je toho loket, ty kryso ze stoky.

Stála pod stromem, kde číhal Pan Velká Bota. Stoupla si do jeho stop.

Krásný výhled. Nestál za větvemi obtěžkanými listím, byl skryt mezi nimi. Ve vhodném okamžiku z nich mohl snadno vystoupit. Archie musel jít kolem, uvažovala. Měl by problémy, kdyby ho Archie zahlédl. Ale při návratu byl Wildcraft snadnou kořistí. Možná byl tou dobou už méně ostražitý. Třeba zhasnul baterku, protože si jeho oči už zvykly na tmu. Snad svítil na opačnou stranu. Jediné, co musel Pan Velká Bota udělat, byl dlouhý krok. Nebo dva?

Merci rychle vystoupila z větví na okraji pěšiny. Šlo to ještě snadněji, než myslela. Téměř žádný odpor, téměř žádný hluk.

Ano, dva skutečně dlouhé kroky stačily, aby se ocitla na okraji betonového chodníku. Proč? Aby z půl metru střelila do hlavy lidskou bytost? Ještě rok a dokázal by to i Tim junior. Pravděpodobně by to zvládl už teď. Bože, jak ho mám ráda.

Znovu dvěma kroky vykročila z úkrytu, tentokrát ale v jedné ruce držela služební devítku, ve druhé fotografie. Pan Velká Bota také pravděpodobně mířil jen jednou rukou, uvažovala. Volnou si klestil cestu mezi větvemi. Měl také baterku? Je tma, je na nepřátelském území, majitel je ozbrojen? Ale jistě. Měl ji.

Jediný problém teď představovala nábojnice. Kdyby se to odehrálo takhle a střelec by použil automatickou zbraň, vyhozená patrona by nedopadla tam, kde ji našel Zamorra.

Ne. Dopadla by tam, kde bylo množství překrývajících se stop.

A kulka stále ještě vězela ve Wildcraftově hlavě – byla vypálena ze stejné devítky, nebo šlo o jinou zbraň? To byla stěžejní otázka. Od šerifa Abelery stále žádné zprávy. Z nemocnice také nic.

# # #

Slyšela, že v ulici zastavilo auto. Zamorra, říkala si. Zamířila k příjezdové cestě a spatřila Ryana Dawese, který právě vystupoval ze svého kabrioletu.

Merci sledovala, jak přechází chodník a míří k domu: šedý oblek, černá košile s rozhalenkou, sluneční brýle a černý kufřík. Vysoký, štíhlý, pevný krok, festovní postava. Rukou si prohrábl medově hnědé vlasy.

Couvla zpátky mezi větve. Našla otisky bot, stoupla si do nich a ani nedutala. Dawes ji minul. Když se vracel, Merci vystoupila z úkrytu a namířila mu prst na hlavu.

„Dostala jsem vás, Žraloku!“

Dawes doslova nadskočil a upustil kufřík.

„Kurva! Vyděsila ste mě, Ray… kurva, to sem se lek.“

„Co tady děláte?“

„Svoji práci.“

„Jste přece jen právník.“

Nic na to neřekl, jen zrychleně oddychoval a na čele mu vyrazil pot.

„To bude v pořádku, pane Dawesi. Heleďte, jestli jste si křupnul do kalhot, alespoň zhluboka dýchejte. Zhluboka.“

„Jo, jo.“

„Dobrý?“

„Dobrý.“

„Co tady pohledáváte?“

Zatímco se snažila vyčíst mu něco z očí schovaných za tmavými brýlemi, mlčel. V modrostříbrných sklech viděla jen odraz vlastní tváře.

„Tohle je místo činu a my tady stále pracujeme. Takže zůstaňte na chodníku a ničeho se nedotýkejte. Vůbec ničeho.“

Ušklíbl se a krátce odfrkl. „Vyserte se na to, Raybornová. Vím, jak se mám na místě činu chovat. Nemáme jeden druhého v lásce. Přizpůsobím se, když mě k tomu nutíte. Nedá se nic dělat.“

„Já si nevylejvám srdce do novin.“

„Měl jsem držet hubu.“

Nevyznělo to ale jako omluva, nechystal se pokračovat.

„Kopnul jste do mě, když mi bylo nejhůř, Žraloku.“

„Měl jsem mlčet.“

„Nelezte mi na místo činu.“

„Jistě. Potřebuji okamžitě nějaké důkazy.“

Mohla by ho dorazit. Měla by na to právo, říkala si. Ale udržela jazyk za zuby, jen si představovala, jak se s ním utrhl stup a on se řítí za obrovského rachotu bengálských ohňů ze skály k zemi.

Pak zaslechla kroky. Chvíli jí trvalo, než poznala Ala, který na sobě kupodivu neměl sportovní bundu, zato oči mu zakrývalo něco jako tmavé letecké brýle.

AI Madden byl bývalý náčelník oddělení vražd a nyní hlavní vyšetřovatel okresní prokuratury. Byl velký, chytrý a vytrvalý. Hess o něm mluvíval s uznáním.

Prokuratura okresního soudu využívala Alových služeb, když potřebovala zjistit víc, než co zjistili detektivové pověření vyšetřováním konkrétního zločinu. Nebo když potřebovala dát věci do souvislostí. Vysvětlit podrobnosti, dotáhnout poslední detaily, prostě uhodit hřebíček na hlavičku.

Nebo když se prokuratura domnívala, že by vyšetřovatelé mohli udělat něco nesprávně. Al byl od toho, aby jim pomáhal vyhrávat jednotlivé kauzy. A také chránit úřad před potupou u soudu, kdyby policie odvedla špatnou práci. Nebo čelit obviněním ze strany AUDOS3.

Kývla na pozdrav a podala mu mlčky ruku. Jako by se vítala se svým katem, říkala si. Nechtěla se pouštět do plytkého tlachání. V napjatém tichu si Al sundal sluneční brýle, pod kterými se objevily šedé oči se začervenalými víčky.

„Heleďte, Merci, podle hlášení do sebe všechno zapadá. Jsem tu jen proto, abych ověřil pár drobností, udělal nějaká měření. Clay si uvědomuje, že jde o delikátní záležitost, protože Wildcraft je jeden z nás.“

„Rozumím. Jakých pár podrobností? Jaká měření?“

„Nic konkrétního.“

Takže pro jistotu, říkala si; z důvodu všeobecné nedůvěry k mé práci.

„Pojďme na to, Ale,“ ozval se Dawes.

„Nevadí vám to, seržantko?“ zeptal se Madden s náznakem omluvy v hlase.

Zavrtěla hlavou, protáhla se kolem nich a zamířila k příjezdové cestě.

Znovu vše zopakovala, tentokrát se Zamorrou – jednou jako by Archie střelcem byl, podruhé nebyl. Pak ještě jednou jako dva zloději, kteří nic neukradli, ale dívají se, co by se mohlo hodit. Když skončili, na okamžik se zastavili u bazénu a sledovali Ala Maddena a Ryana Dawese.

Oba dva klečeli, Al na chodníčku a Dawes v místech, kde Zamorra včera objevil patronu. Dawes si prohlížel jeden z náčrtků zachycující inkriminované místo, odložil ho, sehnul se pod policejní pásku a oběma rukama ukazoval na místo, kde ležela nábojnice. Madden přikyvoval. Pak Dawes obrátil ruku k hlavě, vytrčil prst a střelil se do hlavy.

„Udělal si to Wildcraft sám, Paule?“

„Ještě nevím.“

„No a zapadá do tvého profilu, nebo jak tomu říkáš?“

„Zatím ne. Ale důkazy ano. A ty to víš. Jestliže budeme muset sebrat policajta, který je vinen, nikdo ti nic nebude vyčítat, Merci.“

„A co když není? To by byly dva omyly za sebou. Ublížila jsem nevinnému a hned jsem přišla o polovinu oddělení.“

„Promluv si o tom s náčelníkem.“

„O čem?“

„O předání případu Wheelerovi s Teaguem. Aby to vzal někdo jiný.“

Merci si uvědomila, že si přeje, aby byl Wildcraft nevinný, jako nikdo jiný. Byl to způsob, jak všem, kdo ji nenáviděli, ukázat, že je dobrá policajtka, že je jedna z nich. Jedna z nás. Kdyby se mýlila, stejně jako se mýlila v Mikeově případu, dala by výpověď. Pravděpodobně by ji ani nemusela dávat, říkala si; přeřazení k dopravákům by na sebe nenechalo dlouho čekat.

„Ne,“ řekla.

„Věděl jsem, jak odpovíš.“

„Co bys dělal ty?“

„Zjistil bych si o Wildcraftovi víc. Tohle nikdo neudělá bez důvodu. A obvykle nebývá jeden.“

Mlčela a sledovala, jak si Žralok bezmyšlenkovitě uhlazuje vlasy a drbe se v nich. Slizký had, říkala si.

„Dostal jsem nějaké výpisy z jejich bankovních kont, zrušených šeků a plateb z kreditních karet. Za poslední dva měsíce loňského roku a první dva letošního utratili Wildcraftovi přibližně sto dvacet tisíc dolarů jen z rozmaru – za nové porsche, co stojí v garáži, za nový nábytek a koberec, za rekonstrukci dvou koupelen. Udělali si výlet na Kajmanské ostrovy, na Tahiti, do Kostariky. Kromě toho žili v domě za více než milion a v milionářské čtvrti. Wildcraft vydělával padesát tisíc ročně, jeho žena osm.“

Těžko mohlo být něco výmluvnější. Pokývala hlavou a mlčela.

Zamorra pokrčil rameny a podíval se stranou. „Na pátou jsem nám domluvil schůzku s jejími rodiči.“

„A co jeho rodiče?“

„Včera v noci přijeli ze severní Kalifornie. Otec říkal, že budou celý den v nemocnici. Taky říkal, že tu budou do té doby, než strčíme tomu, kdo to udělal, hlavu do oprátky.“

„To bude nádherný den.“

Raybornová si nedělala v otázkách viny a trestu těžkou hlavu. Spáchal jsi zločin, tvůj čas nadešel. Zákeřně jsi zaútočil z úkrytu, dobrá, s hlavou dolů.

Kdysi dokonce chtěla založit celostátní daňový systém na podporu obětí hrdelních zločinů. Přeživší by dostali spoustu peněz. Kdyby každý občan platil jen pět dolarů, fond by získal 15 milionů ročně. Kdyby snad – někdy až jí bude padesát – byla zvolena šerifem, tuhle myšlenku by prosazovala. Když si ale uvědomila, kolik lidí bylo zavražděno jen právě kvůli pěti dolarům, rezignovaně zavrtěla hlavou. Je to prostě v lidské povaze, říkala si. Neber si to tak.

A kromě toho náčelníkem policie oranžského okresu stejně nikdy nebude. Byl to jen sen. Před případy s Mikem McNallym a s mužem, kterého zabila, a předtím, než stála před soudním tribunálem, měla snad naději.

Ale po nich už ne.

7

Odpoledne se Archie znovu na několik vteřin probral, slyšel zvuky, viděl tváře. Tolik světla, tolik hluku.

Věděl, že je Archie Wildcraft, policista oranžského policejního okrsku. Že je ženatý s Gwen. Že žijí v krásném domě v kopcích. Přišlo mu to tak nicotné a křehké.

Pak opět do temné vody.

O hodinu později se probral znovu a viděl, jak se nad ním sklánějí otec s matkou. Cítil, jak se mu po tváři kutálejí slzy. Otec ho držel za ruku a říkal mu, že v noci byla také zastřelena Gwen, že nepřežila. Archie věděl, že tohle znamená něco, co se už nikdy nevrátí. To je ta velká věc, která mu chybí. Gwen. Jeho žena. Nemohl si přesně vybavit její podobu. Ale bez ní se cítil být obklopen čímsi velmi velkým a černým.

Znovu se potopil, teď hlouběji než kdy předtím. Snažil se dosáhnout dna a zůstat tam, aby ho temnota pohltila už navždy. Prodíral se k hlubinám. Tam dole, ve tmě, kde se zarýval do nánosů bahna a kamenů, zaslechl Archie znovu ženský hlas.

Plav. Dýchej. Odpočívej. Plav. Dýchej. Odpočívej.

V hlase cítil Archie jistou autoritu a jako mladý muž zvyklý dbát rozkazů poslechl. Uvěřil mu. Poddal se mu. Otočil se, nechal za sebou tmavé kalné dno a plaval zpátky nahoru.

8

Raybornová seděla za volantem impaly a mířila k nájezdu na Riverside Freeway. Před sebou měla čtyřproudou dálnici plnou popojíždějících a chrchlajících aut. Jako na hraničním přechodu do Tijuany, pomyslela si, jen tu chybějí děti nabízející churros a ušmudlané bankovky. Takový bordel. Nakonec se přece jen propracovala do vyhrazeného pruhu a v něm se šinula alespoň padesátkou.

Zamorra seděl vedle ní, vzpřímený, úhledný, v saku. Díval se z okýnka. Nikdy ho neviděla s povolenou kravatou, ani když se vracíval z nemocnice od umírající manželky a sám vypadal podobně.

Od té doby uběhlo osm měsíců a Merci k němu začala postupně cítit lásku a obdiv. Během prvních dvou měsíců po smrti jeho ženy sledovala, jak se potácí mezi alkoholem a depresí. Nikdy si ale nestěžoval, čím musel projít. Každý den vypadal, jako by měl kocovinu, i když věděla, že to tak vždycky nebylo. Podezírala ho, že rychle střídá milenky, dokonce o tom byla přesvědčená, ale nikdy se ho na to neptala a on o tom sám nikdy nezačal.

O všem ostatním však spolu mluvili. Nejdřív ostýchavě jako kolegové z práce. Později, když přežili první měsíce, byla s ním Merci schopná hovořit i o sobě a Hessově smrti a Zamorra zase o smrti své Janine. Bylo vlastně snadné mluvit o tom s někým, kdo prožil něco velmi podobného. Jako kdyby si předávali ošklivé, ale nesmírně cenné dárky. A přestože Merci vinila z Hessovy smrti sebe, zatímco Zamorra obviňoval za Janinino utrpení Boha, prožívali společně tolik opuštěnosti, zlosti, zármutku a křivd, že se mezi nimi zrodilo přátelství. Nikdy si však nepřipadala jako chudáček. Spíš jako smuteční host. Jako by v jejich utrpení bylo i něco vznešeného, utěšovala se, ačkoliv těžko říci co.

Po několika měsících si všimla, že Zamorra nechal pití a že znovu chodí do svého oblíbeného boxerského klubu ve Westminsteru. Začal zase vypadat jako kdysi, i když občas byl duchem naprosto nepřítomný. Obdivovala houževnatost, s jakou se vyhrabal až z úplného dna, na které klesl. A obdivovala hloubku jeho citu, která mu dovolila klesnout až tam.

Tajná láska začala klíčit. Tajná proto, že ona stále milovala Hesse a Paul stále miloval Janine. Tajná proto, že sotva před několika měsíci hloupě zradila Mika McNallyho, o němž věděla – přestože ho právě zrazovala –, že ji miluje. Jak nabídnout své nevěrné a chybující srdce někomu, kdo miluje tak oddaně? A tajná proto, že byli kolegové. Úspěšně vyřešili osmdesát čtyři procenta případů, měli nejvyšší skóre. Proč riskovat rozpad týmu a ještě někomu komplikovat život? Stály za to její nestálé city?

Ale Raybornová je úplně potlačit nedokázala. Týden po týdnu se přesvědčovala o Zamorrových kvalitách – dobrém vychování, profesionálních schopnostech, osobní slušnosti a nakonec i pohlednosti. Byl jemný, nesobecký, ohleduplný. Uměl se vžít do cítění druhých. Ve svých soudech se neunáhloval, ale když něco řekl, mělo to hlavu a patu. V mnoha ohledech byl také mnohem vnímavější než ona. Uměl uvažovat velice citlivě, až si říkala, že takoví by měli být všichni muži. Zároveň ji přitahovala jeho temná povaha. Nevyzařoval z ní smutek, ale jakási skrytá hrubá síla. Hněv. Nejednou ho viděla vzplát, když před ním stáli podezřelí, donašeči, zločinci nebo jen agresivní občané. Pokaždé se ovládl, ale bojoval s tím. Věděla, že se musí hodně snažit. I tím si získal její respekt, nosil hněv jako zbraň, ale zajištěnou.

Měla ráda jeho vůni. Líbily se jí malé vrásky jako závorky, které se mu tvořily kolem úst, když se vzácně, ale přece zasmál. Dokonce i podlitiny, které si přinesl z tělocvičny. A líbily se jí jeho řasy, které z profilu vypadaly tak smutně.

Představovala si, jak se dotýkají. Představovala si, jak se jeho hladce oholená tvář dotýká její šíje. Představovala si, jak ji objímá pevnými pažemi, jak se jeho vypracovaný hrudník tiskne k jejímu tělu. Občas si dokonce představila, že jdou vedle sebe, a musela se v duchu smát, protože Paul byl o pět centimetrů menší než ona. To jí připomnělo historky o známých hercích, které museli zabírat z podhledu. Například Yul Brynner musel ve filmu The King and I, alespoň podle její matky, která ten film viděla snad dvacetkrát, stát na nějaké krabici.

Merci si dokonce představovala, jak by asi vypadaly jejich děti. A jak by bylo báječné pro malého Tima, kdyby měl bratra nebo sestru. Ráda snila o růžovém domečku někde na pláži v Mexiku a kromě ní, Hesse a Tima juniora tam teď s nimi býval i Paul s jejich dětmi, vlastně jen s holčičkou, která se jmenovala Ann. Ann a Tim junior spolu báječně vycházeli. Stejně tak Hess se Zamorrou. Merci je všechny milovala, i když každého pro něco jiného, a všichni byli neskutečně šťastní.

Čekala proto, jestli neobjeví náznaky, že Paul to cítí stejně. Pochybovala však o tom. V představách ho viděla s nějakou roztomilou blondýnkou. Neokázale elegantní a ženskou. Rozhodně nebyla policistkou. Měla by ráda jen jeho a kašlala by na služební postup. A měla by podobný vkus jako Paul – líbily by se jí jen skutečně kvalitní věci. Stála by jen o to, aby ho mohla potěšit, a už instinktivně by věděla jak, nebo by na to přišla. Merci však nechtěla malovat čerta na zeď a snažila se vyhnout jakýmkoliv předsudkům. Jestli má Paula skutečně ráda, bude mu přát štěstí za všech okolností.

Ale Zamorra se v tomhle ohledu choval k Merci netečně. Nebo si alespoň ničeho nevšimla. Pohrávala si s myšlenkou, že mu všechno řekne, že mu vyjeví své city. Ale nezdálo se jí to vhodné. Paul se do ní zamiluje, až na to bude připravený on. Nebo taky nezamiluje. Byla přesvědčená, že mužskému srdci se nedá nic naplánovat a že na to ani nemá právo. Láskaje věcí osudu. A osud, jak se už přesvědčila, to zařídí podle sebe.

Ale přede dvěma měsíci, v červnu, ji Zamorra šokoval.

Po obědě, když kráčeli kolem bývalého soudu, jí prozradil, že někoho má. Jmenovala se Kirsten.

Merci byla v tu chvíli ráda, že má tmavé sluneční brýle, protože jediný pohled do očí by prozradil, jak je zklamaná. Všechno ostatní však bezpečně zvládala – hlas, zvolená slova, předstírala i radost a lehce ochranitelskou pózu, když se vyptávala na, na… ni.

Netušila, jak dobrá je herečka. A čím déle kráčeli jarním prosluněným ránem, tím lépe svoji roli přející kamarádky hrála. Během procházky stačila domluvit oběd ve třech, až se to Paulovi a Kirsten bude hodit. Také mu prozradila, že i ona někoho potkala. Byl realitním makléřem a jeho jméno vyslovila jen jednou – tvrdila, že se jmenuje Frank.

Zamorra se na ni zvláštně podíval. Jediné, co mu s jistotou vyčetla z očí, byla úleva.

On všechno věděl.

Když doběhla na policejním ředitelství na toaletu, srdce jí div nevyskočilo z krku, studený pot se jí řinul po zádech, a jen co zvedla prkýnko, vyzvracela se. Když se opláchla, sedla si na mísu, utrhla velký smotek toaletního papíru, přitiskla si ho k očím a vyplakala se. Nezvracela od toho večera, kdy nechala zatknout Mika McNallyho za vraždu na základě falešných důkazů. Tentokrát se ale cítila hůř, aniž věděla proč. Možná proto, že v Mikově případu byla sice zhnusená tím, co dělá, ale věřila, že jedná správně. Teď brečela ze žalu nad vlastním srdcebolem.

Než opustila toalety, podívala se na sebe do zrcadla. Viděl totéž co jindy: vysokou urostlou ženu s neposlušnými tmavými vlasy a tváří, která nebyla úplně dokonalá. Mám docela dobrou pleť, říkala si. Když si pohlédla do očí, viděla v nich zlost, zklamání a ponížení. Zamorra všechno věděl. Zhluboka se nadechla a řekla si: Pusť to z hlavy, máš přece Tima juniora, o toho se starej a kašli na románek s kolegou, jemuž právě zemřela žena na rakovinu.

A bylo to.

„Jak jsi vypátral její rodinu, Paule?“

„Jméno a adresu jsem vyčetl z jednoho z Wildcraftových dokladů o úvěru. Matka se jmenuje Earla, otec Lee. Příjmení Kuerner. Earla říkala, že budou k dispozici v pět. Zařizují pohřeb.“

Merci si vzpomněla na iniciály GK, které viděla v dolním rohu několika obrazů ve Gwenině hudební místnosti.

„Jak reagovala?“

„Byla apatická.“

Kuernerovi žili v Norcu, malém městě vzdáleném ode všech hlavních tahů. Zamorra měl mapu, aby ji navigoval. Merci odbočila v Coroně na Lincoln, projela River Road a zabočila na Second Street.

„V těchhle končinách jsem nikdy nebyla,“ řekla při pohledu na farmu, kde podél žlabů s krmením stály nekonečné řady skotu.

„To je zajímavé.“

Domy podél Second Street byly většinou opuštěné, tráva uschlá. Ploty z pletiva, auta na špalcích, kůlny na nářadí z vlnitého plechu, na bocích prorezlé. Na jednom domě se dokonce ještě pohupovaly vánoční girlandy, kdysi červené fábory zplihle visely na omítce. Na ceduli z překližky byl sprejem nastříkaný inzerát nabízející k prodeji trpasličí kozy. Merci se dívala na drobná hubená zvířata s nafouklými břichy a přemýšlela, k čemu jsou dobrá a kolik asi mohou stát. Na jednom pozemku byl jen sklad odpadu – dveře od aut slisované jako lívance, desítky zrezavělých sekaček na trávu, hromady starých plotových sloupků, řada ošuntělých míchaček na maltu. V dětském brouzdališti stál pštros a pozoroval Merci jako strážník. Klimatizací pronikl do vozu pach dobytka, těžký, nasládlý a odporný.

„Malebné,“ pronesla.

„Norco je zkratka pro North Coronu,“ řekl Zamorra.

„Takže zkratkou pryč.“

„Na tomhle konci města bydlí chudí.“

„A taky líní, podle toho, jak to tady vypadá.“

„Zase jsi na to kápla, Merci.“

Měl pravdu. Díky Zamorrovi se učila nepodléhat povrchním soudům a bránit se unáhleným závěrům. Už byla unavená z toho, co o sobě neustále slýchala – zničila šerifa Brightona kvůli své kariéře, udělala to proto, že ho nenáviděla, protože ji nepovýšil, zničila i svého otce, protože nenáviděla i jeho, ne, vlastně protože ho milovala, podváděla McNallyho a potřebovala to na někoho svést, chovala se tak, protože je amorální, protože je až příliš morální, bla, bla, bla – byla už unavená dokonce sama ze sebe.

Někdy pro ni bylo hrozně těžké nerozhodnout se ještě předtím, než znala všechna fakta. Člověk viděl, co chtěl vidět, cítil, co chtěl cítit, myslel si, co si chtěl myslet. Přemýšlela tak i o Archiem Wildcraftovi, zvažovala, zda to udělal, nebo neudělal. A zase šlo o totéž – rozhodování se bez znalosti všech okolností.

„Jo,“ řekla. „Jo. Určitě se dost nadřeli, aby měli aspoň tohle.“

„Na fotce ze druhé a třetí třídy mám stejnou košili. Můj starší brácha ji má na snímku z druhé.“

„Kolik vraků jste měli na dvorku?“

Oba se usmáli.

„Já vím,“ řekla. „Mám radši držet klapačku, když jsem na pochybách.“

Dům Kuernerových v Cherokee byl světle modrý bungalov s bílými sloupky kolem verandy. Malá předzahrádka byla oplocená bílým plaňkovým plotem, pěšinu k verandě dláždily ploché kameny. Na každé straně cestičky stála jedna borovice, takže dům tonul ve stínu. Všude bylo uklizeno a čisto.

Brána u vjezdu byla otevřená, zaparkovali tedy až před garáží. Když vystoupili, Merci udeřil do nosu silný zápach dobytka a dusno. Je aspoň pětatřicet, pomyslela si.

Otevřela jim Earla Kuernerová a pozvala je dál. Když zavírala, zacinkal jim za zády malý zvonek. Mohlo jí být těsně přes padesát, byla průměrně vysoká, ani silná, ani hubená. Měla černé vlnité vlasy prokvetlé šedinami, pohlednou tvář.

V obývacím pokoji bylo chladno, okna byla zatažena závěsy, aby horko nepronikalo dovnitř. Klimatizace hučela. V místnosti běžela malá televize, zvuk byl vypnutý, před ní stály dva ušáky, mezi nimi přenosný kulatý stolek. Zelený koberec. Sedačka s hnědým tištěným vzorem a masivními dubovými opěrkami, knihovna s úhledně vyrovnanými paperbacky, rodinné snímky na stěně, u protější příborník s porcelánem. Vedle něj dva Gweniny obrazy. Na jednom bylo průčelí jejich domu s vysokými borovicemi po stranách, na druhém kotě sedící před stodolou. Merci si všimla, že jejich stereověž má ještě talíř na klasické gramodesky. Z levého ušáku vstal Lee Kuerner, podal oběma ruku a představil se.

„Posaďte se,“ vybídl je.

„Udělala jsem citronádu,“ řekla Earla.

„Trochu bych si dal,“ přijal nabídku Paul.

„Ano, to by bylo skvělé.“

„Přinesu ji, drahoušku,“ řekl Lee. Merci sledovala, jak míří do kuchyně. Vysoký štíhlý muž s pomalými pohyby, což měla instinktivně ráda. Brýle, kostkovaná košile, džíny. Připomínal jí otce, i když Lee Kuerner byl asi o deset let mladší. Měl prošedivělé hnědé vlasy sahající až k límci košile.

Zamorra mezitím udržoval konverzaci. Merci si prohlížela snímky na stěně. Kuernerovi měli podle všeho čtyři děti, samé holky. Gwen byla pravděpodobně nejmladší nebo druhá nejmladší, odhadovala Merci, ale nebyla si jistá. Všechny dívky byly hubené, zubaté a pohledné.

Lee Kuerner se vrátil se dvěma sklenicemi citronády a v podpaží ještě nesl skládací podnos, který volnou rukou rozložil. Byl to praktický výrobek, jehož nožičky zaklaply a držely. Hojně užívaný, všimla si Merci. Lee usadil podnos mezi ně, postavil na něj sklenice a vrátil se pro další dvě.

„Za domem máme citronovník,“ řekl. „Earla z něj dělá výbornou limonádu.“

Merci se napila a musela mu dát za pravdu. Promluvila až po dlouhé chvíli ticha. „Upřímnou soustrast.“

Lee se podíval stranou a přikývl. Earla sklopila oči a hleděla do sklenice. Po tváři se jí skutálela slza. Odněkud vykouzlila kapesník a osušila ji.

„Jako obvykle začala Merci. „Paní Kuernerová, řekněte nám něco o Gwen. Povězte nám, kdo by ji mohl chtít zavraždit.“

„Děvče moje. Jen doufám a modlím se, že to nebyl Archie. Byl to on?“

„Nemyslíme si to, ale nemáme jistotu,“ řekl Paul. „Existují určité důkazy, které ukazují na něj, jiné hovoří proti.“

„Ne,“ ozval se Lee. „Archie to neudělal. V novinách ale naznačují, že by mohl být podezřelý.“

„Noviny nejsou rozhodující,“ řekla Merci. „Od toho jsme tu my a v tuhle chvíli to na něj nevypadá.“

„Ale soused vypověděl, že odpoledne předtím slyšel hádku. V den jejích narozenin,“ poznamenal Zamorra.

„Lidi se přece občas pohádají, nebo ne?“ ozvala se Earla.

„Gwen nikdy žádné domácí násilí nehlásila,“ řekl Zamorra. „Hádali se často?“

„O ničem takovém nevíme,“ odpověděla Earla.

Oba chvíli mlčeli. Pak se slova opět ujala Merci – byla to většinou ona, kdo se vyptával a rozkrýval souvislosti, Zamorra vysvětloval, objasňoval, zpřehledňoval.

„Paní Kuernerová, pane Kuernere, řekněte nám něco o vaší dceři,“ řekla. „A povězte nám také něco o Archiem.“ Vytáhla z kapsy sportovní bundy modrý notes, připravila si svoje kvalitní pero.

Gwen byla bezproblémová. Gwen byla šťastná. Od narození byla krásná. Dobře se učila, nezlobila. Měla krásný hlas, ráda zpívala. Hezky kreslila. Ani když dospívala, nebyly s ní problémy. Měla hodně přátel a uměla si je získávat. Pořád se ještě přátelí s lidmi z doby, kdy jí bylo… Nikdy nepila ani neměla problémy s drogami, ačkoliv si jistě něco vyzkoušela. Pracovala v Pizza Hut, Sirloin Stockade, pak v obchodě s hudbou. Měla ráda koně, oblečení, hudbu. Tu především. Koupila si kytaru, když si na ni vydělala, a sama se na ni naučila hrát. Měla nadání, i když nikdo nevěděl po kom. Neměla stálého přítele, vypadalo to, že v tomhle směru byla docela náročná. Do Archieho se zamilovala, když jí bylo šestnáct a chodila do druhého ročníku střední školy. Archie dostával sportovní stipendium na riversideské univerzitě a byl také ve druháku. Poznali se v multikině, Gwen tam byla se dvěma kamarádkami, Archie se dvěma kamarády. Po představení šli na zmrzlinu, vyměnili si telefonní čísla. Lee ani Earla nebyli z chlapce o tolik staršího nadšení. Jméno jako Wildcraft4 věštilo problémy, tvrdil Lee. Archiemu bylo dvacet. Dovolili mu, aby se jim představil, a v noci po jeho odchodu mezi nimi došlo k „ostré výměně názorů“, než se dohodli, že je může opět navštívit. Shodli se však, že se choval dobře, byl slušně ostříhaný, pohledný a po uši zamilovaný do Gwen.

Lee byl proti, Earla pro.

Takže k nim začal Archie docházet, nejdřív na hodinu, někdy na dvě, nebo na celý večer, když necestoval na zápas. Bydlel na koleji vzdálené asi třicet minut cesty. Earla s Leem jev podstatě nikdy nenechávali o samotě, což nebylo ani tak složité, protože s nimi bydlely ještě dvě další dcery. Ačkoliv po určité době poskytli oběma mladým lidem soukromí obývacího pokoje ke sledování televize nebo na společné učení. Archie ji nikdy nepřivedl ze schůzky pozdě, ačkoliv se musela vracet domů vždy brzy. Earle nosil kytky a Leemu kvalitní háčky na okouny, které navazoval Archieho otec, pomohl mu opravit závěsný motor jeho malého rybářského člunu. Po tři víkendy jim pomáhal natírat dům. Ani jeden z nich z něj nikdy necítil alkohol, nikdy si nevšimli nějakých dotyků, vyjma příležitostných objetí nebo polibků při vítání a loučení. Všechna Kuernerova děvčata ho měla ráda, ačkoliv na něj měla políčeno Gwen. Vlastně vždycky zčervenala, když k nim přišel nebo když v domě padlo jeho jméno. I kotě pojmenovala Archie, takže jeho jméno mohla vyslovovat opravdu často. Bylo jí sedmnáct, když jim oznámila, že až dokončí střední školu, chce se za Archieho provdat.

Lee byl proti, Earla pro.

Dva měsíce po maturitě ji však už Lee vedl uličkou v malém metodistickém kostele v Riverside. Byl to jeden z jeho nejšťastnějších a zároveň nejsmutnějších dnů v životě. Zbyla mu už jen dvě děvčata. Ale Archieho měl rád a byl přesvědčený, že na dceru bude hodný. Věřil mu. Oblíbil si ho. Archie měl dobré studijní výsledky a háčky na okouny fungovaly.

Earla vstala a podala mu kapesník, Lee odvrátil hlavu a při tom si sundal brýle.

Merci potichu odkašlala. Zamorra se podíval na Earlu, pak uhnul pohledem.

„Jak se jim po svatbě vedlo?“ zeptala se Merci.

„Dařilo se jim,“ odpověděla Earla. „Gwen denně volala, pak jednou týdně, až dokud… Archie sice nechal baseballu, ale rychle se uchytil jako policista a bral to opravdu vážně.“

„Proč nechal baseballu?“ zeptal se Zamorra.

„Myslel si, že bude draftován, ale nechtěli ho. Nikdy dobře neovládal rychlý nadhoz a jeho tým ho tenkrát nevzal mezi seniory. Přispěl k tomu i zánět šlachy. Zkoušel to jako herec, ale tušil, že to není jeho parketa. Nedostával role.“

„To je hodně špatné,“ přitakával Paul.

„Přesto to bral rozumně. Rozhlížel se po něčem jiném.“

„Takže je živila Gwen?“ zeptala se Merci.

„Měla malou kapelu a trochu vydělávala,“ řekla Earla. „Složila nádhernou písničku, kterou přijali do televizního filmu. Zaplatili jí pěkný honorář, ale dali ji nazpívat někomu jinému.“

„Finančně se jim tedy vedlo dobře?“

„Gwen nikdy nežila v přepychu,“ vážila slova Earla. „A Archie také ne. Takže ve srovnání s tím, z jakých poměrů vyšli, dařilo se jim. Stačilo jim to. Byla šťastná a Archie taky, pokud nás neobelhával. A pak zčistajasna, v polovině loňského roku, udělali díru do světa s těmi akciemi a vydělali spoustu peněz. Koupili si krásný dům v kopcích, nová auta. Začali cestovat. Dokonce nám nabídli sto tisíc, abychom si tenhle dům přestavěli nebo abychom ho prostě prodali a našli si jiný v lepší čtvrti. My ale neměli tu potřebu. Oni nebyli lakomí. Ani v nejmenším. Oba měli ale rádi hezké věci. Dost se na ně nadřeli. A když je získali, uměli si je užít.“

„O jaké akcie šlo?“ zeptala se Merci.

„OrganiVen,“ řekla Earla. „Pak je skoupil B.B. Sistel a všichni vydělali obrovské peníze. Asi jste o tom četli.“

Merci samozřejmě znala B. B. Sistel Laboratories, ale víc nevěděla. Vyráběli všechno od prášku na bolest hlavy po antikoncepční pilulky, které brala i Merci, když chodila s Mikem McNallym.

„Začalo to pár doktorů dole v La Jolle. Přišli na způsob léčby nádoru pomocí jedu z chřestýše. Ten nápad nebyl nový, ale oni našli postup, jak ho uvést do praxe. Gwen s Archiem nám vyprávěli, že viděli diapozitivy a videonahrávky a že ta věc vyrobená z jedu dokáže zlikvidovat nádory během několika minut. Říkali, že to vypadalo jako zázrak. Firma nazvala lék MiraVen. No a Archie s Gwen do nich začátkem loňského roku investovali dvacet tisíc dolarů. Dali je dohromady s odřenýma ušima. Po nějakém čase se o společnosti začalo mluvit. Vzápětí ji koupil Sistel. Pak přišly na řadu tahanice o předkupní právo, způsoby dělení, dividendy a všechny ty věci kolem. Výsledkem byly dva miliony, které vydělali prakticky přes noc.“

Merci si vše poznamenala. „Investovali dvacet tisíc a za necelý rok z nich měli dva miliony?“

„Za půl roku. Všichni ti mladí géniové založili společnost OrganiVen společně s úmyslem léčit rakovinu. Lékaři, geniální obchodníci, mistři marketingu – všichni se znali z univerzity.“

Vyměnili si se Zamorrou pohledy. Pomalu, téměř bezmyšlenkovitě si zapsala OV OrganiVen. Někoho, kdo vezme dvacet tisíc a hadí jed a za necelý rok je promění ve dva miliony, považovala za podvodníka. Ale když to může být legální na Wall Streetu, když takový pohyb zná i kdejaký burzovní index, proč by se to nemohlo stát i tady v jižní Kalifornii v Pacific Stock Exchange?

Merci teď nevěděla, na co se ptát, proto položila obecnou otázku. „Udělaly z nich ty velké peníze šťastnější lidi?“

„Byli velice šťastní.“

„Protože někdy, když lidé jsou spokojení s málem, bohatství odstartuje problémy.“

Lee ihned přikývl, jako by právě o tom už dlouho přemýšlel.

„Nic tomu nenasvědčovalo,“ řekl. „Oba vypadali tak trochu jakoby… klidnější. Těch dvacet tisíc dali stěží dohromady. Vybrali si i svoje penzijní spoření, od nás si půjčili osm set dolarů. Popůjčovali si po přátelích. Zastavili i svůj malý dům v Santa Aně. Takže když to dopadlo přesně tak, jak si přáli, jako by tomu ani nemohli uvěřit. Spíš jako by vyhráli v ruletě v Las Vegas, než že se jim povedla finanční investice.

Merci si zapsala „nemohli tomu uvěřit“.

Kuernerovi se po sobě podívali. Lee uhnul očima a obrátil se k Merci. „Domníváte se, že to s tím má něco společného?“

„Myslíte?“

„Dělalo mi starosti, že vydělali tolik,“ řekl. „Vím, že to bylo legální. Ale stejně mě to znepokojovalo.“

„Jsme skromní lidé,“ dodala Earla.

„Začali se Archie s Gwen stýkat s jinými lidmi, když se jim začaly hrnout peníze?“

„Pokud víme, ne,“ řekl Lee.

„Zmínili se někdy o daních, o tom, jak se jim vyhnout nebo jak příjem úřadům zatajit – slyšeli jste je o tom třeba jen žertovat?“

Lee se zamračil a podíval se na Merci. „Ne. Jednou mi Archie řekl, že i když vydělali dva miliony, pořád musí počítat s tím, že stát jim skoro polovinu sebere. Ale neřekl to tak, jako by měl v úmyslu peníze zapírat. Nebo zahořkle. Prostě to jen konstatoval.“

„Takže pokud je vám známo, přiznali příjem finančnímu úřadu?“

„Pokud je mi známo, ano.“

Merci nechala odeznít ticho, během kterého změnila tok svých myšlenek. „Paní Kuernerová, pane Kuernere, zmínila se někdy Gwen, že by měla poměr i s jinými muži?“

„Ne,“ řekl Earla.

Lee sledoval vypnutou televizi, ruce měl složené v klíně. „Ne,“ odpověděl tiše.

„Co nejzvláštnějšího jste kdy o Archiem slyšeli?“

Earla vzdychla a zadívala se do stropu. „Jednou mi řekla, že se hnusně dvoří ženám, se kterými má co do činění. Říkala, že se na ně vždycky usmívá a koketuje s nimi. Říkala, že polovina žen, které jim zkříží cestu, by jí Archieho nejraději vyfoukla. Myslím, že se pak kvůli tomu cítila nejistá. I když asi nemluvila o žádné konkrétní dívce. A neobviňovala Archieho, že by jí byl nevěrný. V té době byla ale dost zkroušená.“

„Víte proč?“

„Prodala sice jednu píseň do televize, ale s dalšími se jí už tak nedařilo. S její kapelou to šlo z kopce. Oblíbený noční klub u pláže – Nut House – si je přestal objednávat. Po třech letech Gweninu kapelu už nechtěli. Měla pocit, že není jako skladatelka ani textařka dost dobrá. Přitom to pro ni bylo tak důležité.“

Merci se znovu podívala na Zamorru. „Kdy jste Gwen naposledy viděli?“ zeptala se.

„O jejích narozeninách,“ odpověděla Earla. „Přijela až sem, aby nás vzala na oběd. Byla to taková tradice.“

„Jakou měla náladu?“

„Ach, velmi dobrou. Možná byla trochu zamyšlenější, jak lidé o narozeninách bývají, když bilancují. Ale Archie zamluvil na večer pěknou restauraci v Newport Beach. Těšila se tam. Naše nejmladší, Priscilla, na tom večírku byla, kdybyste si s ní o něm chtěli promluvit.“

Raybornová si všechno poznamenala. „V kolik hodin sem Gwen dorazila?“

„V poledne, téměř na minutu.“

„A v kolik hodin odjela?“

„Pár minut po třetí.“

Merci se podívala na Zamorru. Ten její pohled opětoval a bylo jí jasné, že myslí na totéž: pokud byla Gwen ve tři ještě tady, jak by mohla být doma a hádat se s Archiem na dvorku za domem?

„Vrátili jsme se sem po obědě v restauraci a povídali jsme si,“ řekl Lee. „Chtěla vidět nějaké staré rodinné snímky. Jak už říkala Earla, Gwen byla ten den zamyšlená. Něco jí vrtalo hlavou. Nevím, co to bylo. Nezeptal jsem se. Kéž bych to byl udělal.“

Nastal okamžik ticha. Zamorra na Merci významně kývl.

Vstala a přešla k jedné z rodinných fotografií. „Řekněte mi něco o vaší rodině. Čtyři děvčata. A Gwen byla… druhá nejmladší?“

Earla přikývla, vstala a přistoupila k obrázku na stěně. „Máte pravdu, druhá nejmladší. Naše nejmladší je Priscilla, pak máme ještě Dianu a Lizzy. Citronádu?“

„Jistě.“

Za půl hodiny jim Earla převyprávěla stručnou rodinnou historii. Merci se procházela podél fotografií na zdi, pak si prohlédla snímky, které Earla Kuemerová ukazovala Gwen v den jejích narozenin, tedy necelých osmnáct hodin předtím, než byla zavražděna ve vlastní koupelně.

Zamorra a Lee zůstali v obývacím pokoji a Merci vnímala útržky jejich rozhovoru: agresivita okounka pstruhového vůči malým rybkám; Martinezovy výborné srpnové výkony; úvahy nad možnými Archieho násilnickými sklony. Ne, to si nemyslím, detektive. Dobrý chlap.

Merci právě podala Earle prázdnou sklenici od citronády, když nade dveřmi zacinkal zvoneček a do domu vstoupila mladá žena v kostýmku. Merci si hned uvědomila, jak je podobná Gwen: stejný inteligentní pohled, stejné tmavé vlnité vlasy, stejně pěkná postava. Rychle pohlédla na Merci, pak na Zamorru.

„To je policie,“ řekla Earla.

„Dobrý den,“ pozdravila je žena. „Já jsem Priscilla Brocková. Brzy budu zase Kuernerová.“

Podívala se na matku. „Řeklas jim, že jsem byla na večírku?“

„Vědí to.“

Priscilla přikývla. „Jsem jedna z posledních lidí, která je viděla, než se to stalo. Arch uspořádal krásný večírek u Rexe. Bylo nás dvacet.“

Arch. Merci si poznamenala i tohle.

Priscilla si ji zkoumavě prohlížela, pak Zamorru. Zachvěla se jí brada, pak se uklidnila. „Teď nás zůstalo kolik, osmnáct a půl?“

„Můžete se nám chvilku věnovat a povědět nám něco o tom večírku?“

„Dejte mi pět minut.“

Vzala to kolem otce, objala se s ním a zmizela v chodbě.

Několik minut nato se Priscilla objevila znovu, měla na sobě tentýž kostýmek, ale sundala si nylonky a boty. Sepnula si vlasy a smyla makeup. Sedli si do malé jídelny, zatímco Earla s Leem sledovali zprávy. Priscilla jim dolila limonádu, sama si dala čistou vodu s ledem.

Vyprávěla jim o party u Rexe, jak Archie Gwen nejprve řekl, že je to večeře pro dva, ale když vešla do salonku, všichni už čekali uvnitř a ona málem omdlela. Všichni jí popřáli a dali dárky, některé moc pěkné, pak toho spoustu snědli a taky něco vypili. Bylo tam deset párů – od muzikantů z Gweniny kapely až po Archieho přátele od policie. Priscilla byla jediná ze sester, která tam byla – jedna bydlí v jiném státě, druhá měla noční a nemohla si prohodit směny.

„Jak se ten večer chovali?“ zeptal se Zamorra.

Priscilla chvíli přemýšlela. „Archie byl trošičku ustaraný, trošku rezervovaný, jak někdy býval. Myslím, že byl i trochu naštvaný na některé kamarády, kteří se objímali s Gwen a líbali ji. Nic zásadního – přešlo ho to. Gwen byla šťastná. Trochu si dělala hlavu, jak je to všechno honosné, ale byla šťastná. Přátelé pro ni dost znamenali. Mimořádně jí to slušelo.“

Priscilla sklopila oči. Zhluboka se nadechla a pomalu vydechovala.

Zamorra pokračoval: „Víte, co dělalo Archiemu starosti?“

„Měl takovou povahu. Nemyslím, že byl měl nějaké velké trable. Znáte to, spíš jestli je hlavní chod dobrý nebo jestli dolévají dost rychle. Jestli je Gwen opravdu spokojená.“

Merci většinou poslouchala a dělala si poznámky. Brzy si všimla, že Priscilla lépe komunikuje s Paulem, tak ho nechala výslech vést. Priscilla se dvakrát zmínila o výzdobě salonku. Krásné, spousta práce, pomáhala jí dvojice žen, s Archiem to zařídili během odpoledne, co Gwen byla tady u rodičů.

Z Norca do Newport Beach, napadlo ji. Jen myšlenka.

„Vyzvedla jste Archieho cestou, když jste jela připravovat salonek?“ zeptala se Merci.

„Ano.“

„Dá to spoustu práce, všechnu výzdobu dovézt a nainstalovat. V kolik jste se u Archieho a Gwen stavovala?“

„Ve dvě, v půl třetí.“

Merci mlčela, nechala na Priscillu působit ticho. Zamorra také mlčel.

„O čem jste se s Archiem hádali na zadním dvorku?“

Merci postřehla zlost, které se mihla Priscille v očích, nevšimla si ale, že by zmizela.

„O ničem jsme se nehádali.“

„Ale,“ zapochybovala Merci. „Jeden ze sousedů nám řekl, že kolem třetí odpoledne slyšel vzrušenou debatu – muže a ženy.“

„No, to bychom mohli být my s Archiem. Ale rozhodně nešlo o žádnou hádku. Ruply mi nervy, když jsem si stěžovala na mýho zkurvenýho skoroexmanžela. Archie se mě snažil uklidnit. Dostala jsem na něj zlost. Pak mě přešla.“

„Proč?“

„Co tím myslíte, proč?“

„Proč vás přešla – u manžela vaší sestry?“

Priscilla zčervenala a Merci si to rychle poznamenala, pak na ni znovu pohlédla, aby na ženu vyvinula ještě větší tlak.

„Protože jsme přátelé?“ zeptala se s jedovatým klidem. „Protože mu věřím a vážím si ho? Protože pro mě byl od mých čtrnácti něco jako starší bratr?“

„To jsou dobré důvody, Priscillo. Ptala jsem se jen proto, abych pochopila atmosféru rozhovoru.“

„Omlouvám se. Nejradši bych někomu urazila hlavu. Třeba zrovna vám.“

„Chápu,“ řekla Merci. Já se zase omlouvám, že předem podezřívám každého ze všeho. Je to moje práce a docela mi to jde.“

„Ano,“ odpověděla Priscilla. „Jde vám to.“

„Kdo hodil ten kámen?“

„Prosím?“

„Kdo hodil kámen skrz okno do obývacího pokoje?“

Priscilla na Merci podezřívavě pohlédla a dlouho ji pozorovala. Merci očekávala, že opět zčervená, pokud o kamenu něco ví. Nestalo se a Merci znejistěla: snad přijde kapitulace v podobě rezignovaného povzdechu.

Priscilla se namísto uzardění velmi nepatrně pousmála. Jaký kámen?“

„Kámen, co ležel na podlaze v obývacím pokoji. Někdo ho tam hodil skrz zavřené okno se žaluziemi.“

„Ne. Žádný kámen tam nebyl. Myslím, že bych si ho všimla. A dokonce bych řekla, že mám pozorovací talent. Ale žádný kámen, seržantko, jsem neviděla.“

Nastal nepříjemný okamžik ticha, kdy sžíravé napětí mezi nimi opadalo. Zamorra stále mlčel.

„Povězte mi něco o vašem budoucím bývalém,“ ujala se slova znovu Merci.

„Charles Brock z riversideské pobočky RitterDunneDavis Financial. Víc vědět nepotřebujete. Kéž bych ani já víc nevěděla. To mi verte.

Merci vyčkávala. „Jistě. Děkujeme za všechno. Opravdu,“ řekla nakonec.

Priscilla je doprovodila ke dveřím. Lee s Earlou vstali, došli k nim, potřásli jim rukama a poděkovali.

Merci na poslední chvíli něco napadlo. „Heleďte, Priscillo, jen tak mimochodem, neprodal Charles Brock Archiemu a Gwen akcie OrganiVenu?“

Priscilla vzdychla. „Jo. Charlie umí cokoliv prodat komukoliv. Vlastně prodal nějaké i sám sobě.“

Zastavili u UCI Medical Centra a našli neurologické oddělení. Čekali skoro dvacet minut, než si na ně doktor John Stebbins udělal čas. Byl malý, mladý a málomluvný. Díval se na detektivy jako na komplikovanou zlomeninu.

„Neumíme to,“ řekl. „Neumíme zjistit kalibr kulky uvízlé v hlavě pana Wildcrafta.“

„My ano, doktore,“ řekla Merci. „Stačí, když nám ukážete snímek.“

„Nerozumíte mi. Rotační CT nám ukáže objekt s odchylkou jednoho milimetru velmi kvalitně. Ale kulka je roztříštěná. Když si uvědomíte, že jde o čtyři fragmenty s milimetrovou odečítací chybou, pak je taková snaha nesmyslná. Rozumíte?“

„Kdy se ji chystáte vyjmout?“

Odměřeně se zasmál a vzdychl. Když odpovídal, díval se Merci někam nad a za hlavu, jako by pro něho bylo snazší mluvit do větru než s ní. „Otok poněkud ustoupil. Teď tam není ani infekce. Chirurgický zákrok by byl nerozumný. Je možné, že kulku z mozku pana Wildcrafta nevyjmeme nikdy.“

„A je možné, že zítra zemře,“ dodala Merci.

„Jeho stav je mimořádně vážný.“

„Chci ho vidět.“

„Absolutně vyloučeno.“

„Odstrčím vás a vejdu dovnitř.“

Pořád se na ni nedíval. „Dovolím vám přesně třicet vteřin. Jen jednomu z vás. Jenom jednomu.“

„A co oba na patnáct vteřin?“

„Tudy.“

„Právě jste vykonal dobrý skutek, Stebbinsi.“

9

Shlížela na něj nějaká žena s tmavýma očima, tmavými vlasy. Archie měl pocit, že to musí být Gwen, že ji ve skutečnosti neztratil a že šlo jen o dlouhý zlý sen.

Podíval se na ni. Měla soucitný výraz, ale ta lítost vypadala, jako by byla součástí její práce. Ještě víc z ní čišela zlost.

„Jsem seržantka Raybornová, oddělení vražd,“ řekla. „Vyšetřuji vraždu vaší ženy. Tohle je můj kolega Paul Zamorra.“

Když si uvědomil, že to není Gwen, jeho naděje zvadla jako lilium a měl nutkání znovu se ponořit pod hladinu. Archie si je pamatoval – jako nějaké loutky z dávného kusu. Chtěl něco říct, ale únava mu to nedovolila.

Zavřel tedy oči a potopil se, vznášel se v chladivém průzračném proudu.

Chtěli jsme se jen představit, Archie. To je všechno. Dostanete se z toho. Slibuji.

Jak to může vědět, ptal se sám sebe.

Myslel na Gwen, maně si vzpomínal na narozeninový večírek a cestu po Coast Highway, na kámen prohozený oknem a jasný oslepující záblesk. Kde ji naposledy viděl? V posteli? Spala? Milovali se? Nebo… v koupelně? Nešli kvůli něčemu do koupelny?

Gwen je mrtvá, uvědomil si. To nejdůležitější je pryč. Proč jí nemůžu pohlédnout do tváře? Prosím, ukažte mi její tvář.

Znovu se pokusil vybavit si Gwen, ale neviděl nic než černočernou tmu, která ji pohltila.

Střelili mě do hlavy, že?

Nikdo neodpovídal, zeptal se tedy znovu.

Ani teď mu nikdo neodpověděl a uvědomil si, že si otázku jen myslel, nevyslovil ji. Uvědomil si, že je daleko ode všech. Uvědomil si však také, že tam někdo je, že stojí jen pár kroků od něho. Jako by každý z nich žil ve vlastním světě, bez možnosti prolnout se.

Snažil se plavat zpátky, aby mohl mluvit, zjistit, co se stalo, pomoci seržantce Raybornové.

Nahoru. Nahoru.

Ale nad ním byla jen samá voda a na několik posledních centimetrů mu už nezbývaly síly.

Pak se znovu ozvala slova, která všechno přehlušila:

Dýchej. Odpočívej. Dýchej, Archie. Odpočívej.

10

„Je Awchie v požádku?“

„Archie je v nemocnici.“

„On není v nemocnici?“

„On je v nemocnici.“

„On není v nemocnici?“

„Už jsem ti to řekla, Time, on je v nemocnici.“

Tim junior se zadíval jinam s předstíraným nezájmem. „Hm.“

Merci si přetáhla špinavé oblečení přes hlavu a Tim se na ni usmál.

„Awchie není v nemocnici?“

Timovi bylo sedmadvacet měsíců a jeho nejoblíbenější zábavou bylo překrucování a negování všeho. Miloval vzdor, i když to bylo proti jeho zájmům. S oblibou říkal, že něco nedělá, i když to právě dělal. Miloval otázky, které jako by popíraly odpověď, kterou na ně dostal. Znovu a znovu a znovu. Merci to bavilo: Tim si poprvé v životě zkoušel říct ne.

Další věcí, se kterou začal teprve před několika měsíci, byl náhlý a hluboký zájem o lidi, kteří se v jeho životě objevovali nečekané nebo nepravidelně. Například to byl sadař, který tu a tam pracoval v pomerančovém sadu obklopujícím jejich dům. Jmenoval se Rodas, a ačkoliv ho Tim viděl jen jednou, pořád se na něho ptal. Nebo na Tada, vedoucího kavárny, kam s ním Merci občas v neděli zašla na snídani. Nebo na Paula Zamorru, který se u nich několikrát zastavil – ačkoliv vždycky bez Kirsten.

Tim nyní toužil po Archiem Wildcraftovi. Včera večer mu trochu vyprávěla, co se přihodilo. Raději se s ním vždycky snažila mluvit jako s dospělým než jako s batoletem, i když si nebyla úplně jistá, jestli je to správné. Někdy si říkala, že to dělá proto, aby mu ukázala, jaký život skutečně je a co všechno se může stát. Hlavně jí šlo ale o to, aby na otázku, jak se měla, dostal alespoň z poloviny pravdivou odpověď. Nevykládala mu samozřejmě detaily, spoustu toho vždycky vynechávala. Snažila se mu ale všechno sdělit tak, aby ho to nezmátlo nebo nevystrašilo. Archie si poranil hlavu a musel jet do nemocnice. A jeho žena už není.

Termín „už není“ používala ve spojitosti s Timovým otcem, Hessem. Pokaždé, když to takhle musela říct, udrolil se jí kus srdce.

Včera v noci, když se Merci vrátila po prvním dlouhém dnu stráveném ve Wildcraftově domě, měl Tim plno otázek. Ptal se na Archieho a ráno s tím pokračoval. Když dnes po obědě volala domů, jestli je Tim v pořádku, což dělala téměř každý den, okamžitě se jí zeptal, jestli je Archie v nemocnici. Z důvodů, kterým Merci naprosto rozuměla, měl neskonalý zájem o člověka, o němž skoro nic nevěděl a kterého nikdy neviděl.

Je úplně stejný jako jeho otec.

Ačkoliv tohle je lepší, uvažovala Merci, než aby žadonil o debilní hračky nebo sladkosti, které vidí na dětských kanálech v televizi.

„Awchie už není?“

„Ne, Archie je v pořádku.“

„Už není?“

„Je v pořádku.“

„Awchieje… auto?“

„Je policista.“

„Není policista?“

„Je čas jít se koupat, Time. Už toho nech.“

Zatímco seděla s Timem u stolu, Clark, její otec, ohřál večeři. Bydlela ve starém farmářském stavení s velkou kuchyní. V této roční době nechávali večer všechna okna otevřená, aby se vzduch v domě ochladil. Merci vyskočila na klín černá kočka. Pohladila ji a položila na starou a rozvrzanou dřevěnou podlahu. Měli průběžně šest až osm koček a Merci si ani nepamatovala jejich jména. Měla je spíš ráda jako stvoření než jako jednotlivce. Totéž cítila k většině lidí. A jak kočky, tak lidé ji spíš zlobili než těšili.

Měla před sebou noviny, ale žádný zajímavý zločin se v nich dnes neobjevil. Bez zájmu přelétla burzovní zpravodajství a podívala se, jak si stojí B. B. Sistel. Pod kódem BBS zjistila, že jejich index je na newyorské burze na nejvyšší úrovni padesát tři a tři čtvrtiny bodu.

„Jaké šance mu doktoři dávají?“ zeptal se Clark.

„Zdá se, že je stabilizovaný. Takže jeho stav je spíš mimořádně kritický než beznadějný.“

„Kam přesně to koupil?“

„Nevím. Je to pro mě jen růžová žvejkačka.“

„Žvejkačka?“ zeptal se Tim.

„Žvejkačka,“ řekla Merci. „Tvůj mozeček.“

„Hm.“

Clark vytáhl z trouby zapékací mísu, hubenou ruku v obrovské chňapce. Merci přemýšlela o Lee Kuernerovi a jeho okounech. Přála si, aby měl i její otec nějaký koníček, který by ho bavil, po kterém by toužil, i kdyby to bylo třeba jen přiblblé rybaření. Zatím se zdálo, že mu záleží jen na tom, aby byl nějakým způsobem užitečný.

„Kdyby mu to poškodilo levou stranu mozku,“ řekl, „měl by pravděpodobně pravou část těla ochrnutou. Jak jistě víš, mozkové hemisféry ovládají křižně opačnou stranu těla.“

Merci o tom přemýšlela. V držáku na kuchařku ležela encyklopedie otevřená na písmenu „M“. Clark měl rád pocit, že jí pomáhá s prací.

„Ta kulka mohla zasáhnout paměťové centrum,“ řekl. „Nebo poničit matematické schopnosti, rozeznávání barev nebo logické myšlení. Cokoliv.“

„Zajímalo by mě, jestli tam kulka může uvíznout, aniž by cokoliv poničila.“

„Spousta mozkové hmoty zůstává nevyužitá.“

„Doktor říkal, že se ji možná ani nepokusí vyjmout. Bylo by to riskantnější než ji nechat tam, kde je. Myslela jsem, že olovo může člověka otrávit a zabít, ale tady to nehrozí. Olovo z barev tě zabít může, olovo z kulek ne. Kupodivu.“

„V mozku není žádný cit. Pacienta můžou operovat v pouze částečné anestézii, během výkonu s ním mohou dokonce mluvit. Dělají to hlavně, když se pohybují poblíž řečového centra. Když pacient začne mluvit z cesty, hodí zpátečku.“

„To je od nich velkorysé. Co je k večeři?“

„Kuře.“

„Ten kretén Dawes si přivedl Ala Maddena, aby mě kontroloval. Říkal, že chce, aby tentokrát bylo s důkazy nakládáno správně.“

Otec na ni klidně pohlédl. „Dawes tě využil, aby se zviditelnil. To, co řekl o tobě, ve skutečnosti platilo o něm.“

Stále neskonale obdivovala, jak pevně se během procesu otec postavil na její stranu, i když přitom zostudil sebe a pošpinil své dva přátele. Přitom celý problém nespadl z čistého nebe. Naopak už dlouho bylo jasné, že jestli se dostane před velkou porotu, Clark bude muset položit hlavu na špalek. Kvůli něčemu, co se stalo před třiatřiceti roky, říkala si. Třicet tři roky do minulosti: prostitutka s tajemstvím, mocní v obavách o svoji kariéru a rodiny, policista přinucený mlčet. Tichý džentlmen, který přimhouřil oko. Clark. Jak to tenkrát řekl? Věděl jsem, že mi na rukou ulpěla krev, ale neměl jsem tušení, kolik jí bylo.

„Kretén?“ opakoval Tim.

„To je člověk, který není moc chytrý,“ řekla Merci.

„Člověk, který je moc chytrý?“

„Neposlouchej,“ odpověděla. Myšlenka, že Tim bude donekonečna omílat Ryana Dawese, ji znervóznila.

„Já si nechci dát polívku na hlavičku,“ konstatoval její syn zamyšleně.

„To je moc dobře, Time. To je skvělý.“

Clark stáhl kouřící hrnec z plotny, velkou dřevěnou lžící v něm něčím zamíchal, pak ho znovu postavil na hořák. V kuchyni zavonělo kuře pečené na šalvěji. Bylo horko a Merci si nadzdvihla vlasy, aby si je provětrala. Pak si je rukama upravila. Tim na ni vrhl krátký pohled, svezl se z dětské sedačky a oznámil, že se vrátí. Miloval tajné výpravy.

„Našli jste na zbrani nějaké otisky?“

„Wildcraftovy. Měl na sobě i stopy střelného prachu.“

„Mohli by v laboratoři porovnat zbraň s kulkami, které zasáhly jeho ženu?“

„Mohli by a udělali to.“

„A říkalas, že zbraň byla registrovaná na toho policistu?“

„Víš dobře, co jsem říkala, tati.“

„Měl její krev na oblečení?“

„Gelový test, mimo veškerou pochybnost.“

Tim se vřítil do místnosti, v ruce gumičku do vlasů. Merci si ji od něj s úsměvem vzala a sepnula si tmavé kadeře. Tim jí vylezl na klín.

„Vypadá to s ním bledě, viď?“

Vzdychla a podívala se na Clarka. „Myslím, že to neudělal. Myslím, že si nevpálil kulku do hlavy sám. Někdo ho postřelil, pak mu sebral zbraň a zabil jeho ženu. Pak se vrátil a vložil mu zbraň do ruky.“

„A jednou z ní vypálil, aby se mu na dlaň otiskly stopy kovu?“

„Jo.“

„Proč by to dělal?“

„Nevím. Ale Archie pro to neměl motiv. Byl šťastný, byl do své ženy zamilovaný. Nebo to alespoň tvrdí jeho přátelé. Bydleli v krásném domě – dalo by se očekávat, že na něj jsou pyšní. Někdo mu hodil kámen do okna a řekla bych, že to přimělo Archieho vstát z postele. Myslím dokonce, že ho tam někdo hodil právě z tohohle důvodu. Soused viděl odjíždět černý caddy těsně poté, co oznámil, že slyšel výstřel. Hlídka potkala černý caddy se dvěma lidmi nedaleko od místa činu. Kalifornská značka, první dvě písmena OM. Vyhlásili jsme pátrání v okrese, ale zatím bezvýsledně.“

Clark se přestal věnovat vaření a podíval se na ni. „To tě čeká zatraceně hodně práce.“

Sklopila oči k rozečteným novinám. „Jo. Snažíme se vyšťourat nějaké nepřátele, ale zatím nic nemáme. Vloni udělali nějaký dobrý obchod s akciemi – investovali dvacet tisíc a vydělali dva miliony.“

„Takhle vydělané peníze jsou problémem už samy o sobě.“

„Rodiče říkali, že všechno bylo legální, žádná podpultovka.“

‚Ale přesto – vsadíš sice malé peníze, ale spustí to stejné emoce, jako kdyby šlo o majlant. Je to téměř jako přírodní zákon.“

Přikývla a všimla si, že šipky vedle burzovních indexů ukazují bez výjimky dolů. „Trochu zajímavá je její sestra,“ řekla.

„Ale?“

„Je mladší než Gwen. Stejně tak hezká. Stavila se za Archiem v den vraždy, když Gwen byla u rodičů v Norců. Soused slyšel hádku. Hlasitou. O čem se tak člověk může hádat se švagrem v den sestřiných narozenin, když u toho sestra není? Tvrdí, že se nehádali, že si jen stěžovala na svého manžela, se kterým se rozvádí. Trochu… se mi to nezdá. Dvě překrásný panenky, sestry, jeden mladý fešák, co právě vydělal dva miliony. Tak nevím. Je to jen takový pocit. Ale že by Archie ublížil jí i sobě? Připadá mi to naprosto nesmyslné. Doufám, že Bůh dá a Archie se probere s jasnou hlavou, aby nám sám řekl, jak se to stalo.“

Clark chvíli mlčel. Jeho výraz říkal na tohle nesázej, ale měl dobré důvody, aby to nevyslovil nahlas. „Tvé instinkty jsou správné, Merci.“

„Pokud se zrovna nemýlí.“

„Ale no tak.“

„Jen doufám, že se to zlepšuje.“

„Dej si pohov, dcero – smiř se sama se sebou.“

„Jo, jo, jo.“

Tim sledoval jejich rozhovor, ale nic neříkal. Zmateně civěl do prostoru mezi maminkou a dědečkem, což znamenalo, že se soustředí. Vždycky se domnívala, že je myšlenkami bůhví kde nebo že něco pouští do plínek, dokud nezačal opakovat nebo se ptát na věci, o kterých ani netušila, že je zaslechl. Zbožňovala jeho pohled, když se takhle vpíjel do okolního světa.

„Jeden kolega mi vypálil CD se záznamy o těžkých zločinech, které se řešily před porotou a ve kterých v posledních dvou letech figuroval Wildcraft,“ řekla. „Vzala jsem si ho domů, abych si je dneska večer prošla. Nehledě na velký prachy, který bereme, má policajt i tu výhodu, že si udělá pár nepřátel.“

„To je taková třešnička na dortu.“

„Divím se, že o tom nikdo nemluví.“

„Já o tom mluvím,“ vmísil se Tim nečekaně do hovoru.

„Tak schválně.“

„Tšešnička.“

„To se ti povedlo moc hezky.“

„Moc ne hezky?“

Usmála se a sklonila se k němu. „No tak jo, pane Opačný.“

Tim se zachechtal a chytil ji za nos. Merci našpulila rty, aby jí dal pusu. Když to odmítl, předstírala, že trucuje, a Tim nevydržel. Cítila na tvářích jeho teplé a měkké ručičky. Zdálo se jí, že roste před očima, ale přesto se k němu ráda tulila, chovala ho na klíně, tiskla si ho k sobě, aby cítila jeho voňavý dech a vlásky, aby cítila každý kousíček jeho krásného tělíčka. Když se tak dívala na Tima a zároveň přemýšlela o své práci, uvažovala, kdy v lidském životě nastane zlom, kdy se z malého voňavého tvorečka stane truchlivá troska. Věděla, že život není spravedlivý, a věděla, že lidé k tomu velkou měrou přispívají sami, ale dokud se jí nenarodil Tim, neměla pro to pochopení.

Ty můj malý chlapečku, říkala si, co ti osud asi připraví?

„Hned první týden, co jsem pracoval ve vězení, mi jeden trestanec vyhrožoval smrtí, jen co ho pustí,“ řekl Clark.

„Tos mi nikdy neřekl.“

To bylo pro otce příznačné: zřídkakdy vyprávěl o své práci, když byla dítě, a zřídkakdy o ní vyprávěl, když odešel do důchodu. Merci uvažovala, jak rozdílný je jejich přístup k práci. Pro Clarka byla služba u policie prostě džob. U Merci to byla posedlost. Clark opustil místo na policejním ředitelství. Merci o něm snila. Clark skoro vůbec o své práci nemluvil. Merci nemluvila téměř o ničem jiném. Pochopila, že elán a zanícení zdědila po matce. Stejně tak umíněnost a pesimistický pohled na svět. A chápala, jak obtížné to pro ně muselo být, vyrovnávat se s tak protichůdnými přístupy k životu.

„Bylo to zvláštní,“ pokračoval Clark. „Ten chlap byl odsouzen za napadení. Byl to motorkář, jeden z těch, co nosili vysoké boty, vyholenec s pihami a řídkou bradkou. Smitty. Smitty Cole. Stačil mu jediný pohled a začal mě zpracovávat. Zastrašovat, řeklo by se dneska. A docela mu to šlo – měl mě přečteného. Říkal si Prorok, hlásal, že ho oslovil Bůh a říká mu, co si ostatní myslí. Bylo mu dvacet šest nebo sedm, mně sotva dvaadvacet. Urážel mě, urážel moji práci, urážel moji matku. Zarývalo se mi to přímo pod kůži a jednou jsem se přestal ovládat. Praštil jsem ho přímo do žaludku. Pak do brady. Vší silou. Knokautoval jsem ho.“

Najednou viděla otce jinýma očima. „Tys ho složil?“

„Hm, jo.“

„To je báječný, tati.“

Podíval se na ni s lehkou nedůvěrou. Ten pohled znala už od nepaměti.

„Tenkrát to ve vězení bývalo trochu volnější. Nehráli jsme si sice na gladiátory, ale víš, bylo to oko za oko, zub za zub. Půjčka za oplátku.“

„Tys jen oplácel.“

„To bylo poprvé a naposled, co jsem uhodil vězně.“

„Vůbec ti nemám za zlé, žes toho hajzla sejmul. Když se probral, tak ti řekl, že tě zabije?“

Clark pohlédl na Tima na jejím klíně. „Pár dní po tom. Podíval se na mě v jídelně, byl plný zášti, a tam mi řekl, že, ehm… si mě podá, až vyleze ven. Věřil jsem tomu. Možná proto, že jsem byl tak mladý. Ale dopadlo to úplně jinak, než jsem čekal. Asi proto, že řekl i jiné věci, které nebyly pravda.“

Merci čekala na pointu, která se nabízela, ale chtěla slyšet pokud možno podrobnosti.

„Zemřel při nějakém obchodu s drogami, který se trochu zvrtnul,“ pokračoval Clark, zatímco rozděloval kuře na talíře. Znovu pohlédl na Tima, pak na Merci. „Někdo… mu odříznul hlavu z krku desetipalcovým žabikuchem na vodní ptactvo.“

„Mrzuté. Máš hlad, Time?“

„Nemám hlad.“

„Ale máš, chlapečku. Papej!“

Po večeři si nalila pořádnou dávku skotské s ledem a pustila Timovi televizi v obývacím pokoji. Líbili se mu Teletubbies – dětský pořad, který Merci považovala za obludný, ale neškodný. Vystupovala v něm roztomilá plyšová stvoření s televizními obrazovkami v bříškách, žila v tunelech pod umělým golfovým hřištěm, kde rostly obrovské plastové kytky, a mluvilo na ně rádio z přístroje děsivého vzhledu. Teletubbies cupitali kolem dokola jako páprdové s pivními bachory, ječící jeden na druhého. Na greenu skotačili králíčci se střapatými plyšovými ocásky. Vše doprovázela bizarní kolovrátková hudba ze šedesátých let, kterou podle Merci složili halucinující maníci sjíždějící se díky tučným grantům televizní společnosti. Snažila se tyhle úvahy vytěsnit z hlavy a říkala si, že by se jimi vůbec neměla zabývat. Brala všechno příliš vážně. Přitom však sledovala, jak se Teletubbies ukládají ke spánku do svých podzemních krytů a jak to jejího syna fascinuje.

Co je horší? Ty máš své postavičky a já zase skotskou.

Seděla vedle něj na zemi, a zatímco se díval, hladila ho po zádíčkách. Další pořad mu však už sledovat nedovolila, což v něm vyvolalo nával vzteku – reagoval teď takhle třeba i na sebemenší zákaz. Merci si říkala, že jde jen o dočasné období.

Nechala ho, aby se vyvztekal, a pak ho odvedla do jeho pokoje, kde mu přečetla tři oblíbené pohádky. Usnul jí na klíně v houpacím křesle. Odnesla ho tedy do postýlky.

Osprchovala se, vzala si na sebe lehký župan, vrátila se do Timova pokoje a po tmě se usadila do houpacího křesla v koutě. Jak se pohupovala, kostky ledu o sebe rytmicky ťukaly. Teplý vánek vnášel dovnitř sladkou vůni pomerančových květů. Zavřela oči a jako každý večer odříkala modlitbu. Modlila se k Bohu, na kterého věřila, ale nebyla si jistá, jestli se na něho může spolehnout.

Ochraňuj ho. Ochraňuj ho. Ochraňuj ho.

V obývacím pokoji ztlumila policejní rádio naladěné na šerifovu frekvenci na minimum. Měla ve zvyku poslouchat hlášení už od dob, kdy ještě hlídkovala v ulicích. Tenkrát si ještě myslela, že každý zločin vyžaduje její pozornost, ať už byla, nebo nebyla ve službě.

Usadila se do sedačky a na stolku rozložila několik zápisů ze soudních líčení, ve kterých figuroval Archie Wildcraft jako policista. Natočila lampu, aby jí vrhala světlo přes rameno. Okna byla stále otevřená a v Clarkově letitém křesle stojícím v přítmí se hýbala jen špička bílého kočičího ocasu.

Pak se pustila do čtení starých kriminálních případů.

Lid versus Vomastic Washington, vícenásobná vražda, svědčící policisté Archibald Wildcraft a Damon Reese. Archie vypovídal, že našel zadrženého na místě činu ukrytého v koupelně v toaletní skříňce. Návrh žalobce Ryana Dawese: dvojnásobný trest smrti. Odvolání přijato a postoupeno k přezkoumání.

Lid versus Stephanie Maiová, pokus o vraždu Marilyn Maiové, vlastního dvojčete, svědectví Archibalda Wildcrafta bylo přehráno ze záznamu. Archie byl zjevně použit jako agent nasazený na obžalovanou v jejím oblíbeném diskoklubu Garden Grove. Získal od ní několik usvědčujících přiznání. Návrh žalobce Lisy Musickové: dvanáct let nepodmíněně. Odvolání přijato, postoupeno k přezkoumání.

Lid versus Felix Mendez, držení omamných a psychotropních látek, spolčení za účelem jejich distribuce, nelegální držení automatické zbraně, pokus o vraždu policejního důstojníka. Zásah proběhl na základě zmatečného telefonického hlášení, svědčící policisté opět Archibald Wildcraft a Damon Reese. Reese byl postřelen Mendezovým derringerem, zatímco Archie zasáhl zadržovaného do předloktí, vykopl mu zbraň a nasadil pouta. Na dotaz prokurátora, zda se Archie považuje za hrdinu, když kolegovi zachránil život, Archie odpověděl, že dělal jen svoji práci. Návrh žalobce Ryana Dawese: doživotí bez možnosti propuštění, třetí nápravná skupina.

Merci listovala Mendezovým spisem a narazila na to, co očekávala: Mendez byl hluboce zapletený do spolupráce s La Eme – mexickou mafií – ačkoliv vytrvale popíral, že by o organizaci cokoliv věděl. Dawes opíral svoji žalobu o skutečnost, že Mendez je vysoce postavený člen ve struktuře La Eme a že své postavení získal díky obchodu s narkotiky a násilím, vydíráním a vraždami na objednávku. Mendezův obhájce vznesl řadu námitek, soud je z poloviny vyslyšel a z poloviny odmítl, což ale Mendezovi umožnilo žalobu v celém rozsahu zpochybnit.

Merci věděla, že se La Eme během posledních dvou desetiletí značně rozrostla, tak jak se rozrostla i hispánská populace. Ovládala kalifornské věznice. Vyznačovala se mimořádnou krutostí, dobrou organizací a jednotou. Její členové byli vzájemně loajální a se soudy a policií nespolupracovali. Ačkoliv těžiště moci La Eme leželo uvnitř rozsáhlého vězeňského systému, její chapadla sahala daleko za jeho hranice vymezené ostnatým drátem.

„Jistě, uvažovala Merci, La Eme mohla Archieho Wildcrafta dostat, kdyby o to stála. A samozřejmě že Felix Mendez nebyl zrovna šťastný z toho, že mu tak hezký mladý policista s dolíčky ve tvářích prostřelil levou ruku přímo před očima vlastní ženy. Ale proč by šel po Gwen?

Merci listovala dál, aby se něco dozvěděla o telefonickém udání. Volal nějaký anonym ze sousedství a policisté se připletli zrovna doprostřed divoké, kokainovým raušem poznamenané hádky mezi Mendezovými. Když Michelle Mendezová plivla Archiemu do tváře a kousla ho, Archie ji odhodil na zeď a nasadil jí pouta. Spustila se jí krev z nosu. V ten okamžik Mendez odněkud ze županu vytáhl pistoli.

Merci si protokol označila červeným lepicím lístečkem.

Listovala spisem Lid versus Goudee, případem znásilnění, ale násilníci se jí jevili jako zbabělci. A Lid versus Viznaska byl o zloději aut, zjevně členovi pouličního gangu, bez násilnických sklonů, kterému bylo teprve dvacet. Rhonert, lupič; Nelson, kotelník a podvodník; Vasquezová, narkomanka na útěku, kterou Archie s Reesem poznali podle policejní podobizny, když v pravé poledne kráčela se svými třemi pitbully po Fourth Street, jen pět bloků od policejního ředitelství.

Za hodinu prošla všechny soudní protokoly o závažných trestných činech, ve kterých Wildcraft v posledních dvou letech svědčil. Prolistovala i zatykači formuláře – většinou šlo o výtržnictví, opilství za volantem, rušení nočního klidu, rvačky. Tytéž sračky, které se neustále linou z policejního rádia, říkala si. Univerzální hnědá omáčka, základ každé porce.

„Jedním z opilých řidičů, kterého zastavil skoro už přede dvěma roky, byl Trent Gentry, jenž shodou okolností pracoval v newportské pobočce společnosti RitterDunneDavis. Protokol vytáhla a označila ho červeným nalepovacím papírkem vlastně jen a jen díky tomu, že Priscillin milovaný manžel pracoval u téže firmy. Svět je malý, pomyslela si. Malý svět, velké možnosti – nebyl to právě slogan RDD, který vám vyplachoval mozek, kdykoliv jste otevřeli televizi? Ať tak, nebo tak, Archie udělal dobře, že toho opilce sebral.

Vzdychla, opřela se a zadívala se na jasný měsíc, jen trošku rozmazaný okenním sklem. Tolik zla, říkala si. Ale kolik z nich by bylo schopných takovéhle věci? Jeden? Možná dva?

Vypnula rádio, zkontrolovala Tima, nalila si další dávku skotské a sedla si ven na terasu za domem. Zadívala se do potemnělého pomerančového sadu a připadalo jí nemožné, aby stromy rozbíhající se do všech stran končily po třech stech metrech lososově červenou zdí bloku obytných domů. Merci tu zeď vlastně milovala, protože zadržovala všechny ty lidi uvnitř. Tenhle farmářský domek si vybrala jak z estetických důvodů, ačkoliv pomerančový džus jí nic neříkal, tak proto, že si oblíbila sladce vonící pomerančovníky, mezi nimiž se tiše potulovaly kočky stejně jako volně plynoucí myšlenky. Otec znal dobře majitele, který mu stavení docela levně pronajal. Stalo se to ještě v době, kdy Clark neměl ani tušení, že se sem nakonec nastěhuje. Starý farmář je ovšem varoval, že sad s domem hodlá prodat prvnímu zájemci, který nabídne slušnou cenu. Zatím se tak ale nestalo. Merci uvažovala, kolik milionů může těch pět akrů stát. Tak šest, osm tisíc dolarů za každý pomeranč?

Zamorra volal ve 23.14.

„Ty neposloucháš policejní vysílání?“

„Co se stalo?“

„Policie v Irvine našla černý STS, poznávací značka QM742JN. Stál opuštěný na konci Sand Canyonu. U těch jahodových plantáží za novou nemocnicí.“

„Jones říkal OM.“

„Záměna ‚O‘ a ‚Q‘ se nestala poprvé.“

„Chci ten vůz vidět.“

„Gilliam a Ike Sumich jsou už na cestě.“

„Jedu tam. Díky, Paule.“

Shodila kočku z klína, kopla do sebe zbytek skotské a rychle vypila šálek instantní kávy. Bleskově se oblékla a vysvětlila Clarkovi, o co jde. Políbila Tima. Vzpomněla si na Dona Leitzela, pečlivého kriminalistu, kterého si všimla u Wildcraftova domu. Zavolala mu a oznámila mu, že začíná druhé kolo. „Jedu,“ odpověděl a zavěsil.

O dvacet minut později dorazila Merci až na samý konec Sand Canyon Road. Zaparkovala impalu těsně za hranicí výseče, kterou osvětlovaly přenosné reflektory na trojnožkách. Když vystoupila z auta, ohlušil ji velký generátor, který je poháněl. Přehlušil skoro i její myšlenky, ačkoliv světlo bylo jasné a věrné. Vynořil se z něj Zamorra, který ji přišel do tmy přivítat.

11

STS stál mimo silnici na širokém pásu prachu a šotoliny, který odděloval asfalt od jahodové plantáže. Merci cítila ve vzduchu vůni ovoce. Rvoucí generátor stál asi dvacet metrů před caddym. Ve vzdálenosti dobrých deseti metrů od auta byl vpředu i vzadu umístěn jeden přenosný reflektor: v pořádku, zhodnotila situaci Merci.

Všimla si také policejní pásky vymezující velký trojúhelník, v jehož centru stál vůz.

„Něco uvidíš,“ řekl Zamorra.

„Dopis s přiznáním, videozáznam zločinu?“

„To zase ne. Ale jako první dorazil opět tvůj přítel Dobbs.“

„Můj ty bože.“

„Podívej se, jak velkoryse vytyčil místo činu. Skoro jako stadion Yankees.“

Reflektory a jejich jasné a silné bílé světlo jí skutečně připomněly baseballový stadion. Kráčela za ním až k záboru, podlezli jej, načež ji Zamorra uchopil za paži, aby ji zastavil.

V šotolině spatřila baterku namířenou k silnici. O necelý metr dál ležela příručka trestního práva. Pak pouzdro na brýle. Ještě blíž k STS svazek výstražných světlic. Nezapálených.

Rozbušilo se jí srdce, vzpomněla si na mladého Dobbse a byla zvědavá, co všechny tyhle věci označují.

„Co to má znamenat?“

„Bude ti to chtít říct sám.“

Dobbs k ní už ostatně spěchal, sebejistý výraz ve tváři – ale zůstal raději stát před policejní páskou. Nad ní se tyčila jeho urostlá postava se širokými rameny a svalnatými pažemi.

„Seržantko Raybornová,“ pozdravil ji zostra.

„Strážníku.“

Klekl si, zvedl baterku a zamířil paprsek do prachu a šotoliny. V silné záři reflektorů bylo její světlo sotva viditelné. Také poklekla.

Dobbs opsal v prachu malý kruh a světelný kužel pak namířil na otisk velké boty.

„Celkem jsem našel deset šlápot vedoucích z vozu směrem k silnici. Ty nejlepší jsem označil vším, co jsem měl po ruce. Ani jeden otisk není sice dokonalý, ale první čtyři před autem jsou obstojné. Dva lidé. Jeden šel z místa spolujezdce. Druhý od řidiče. Tentokrát jsem si dal velký pozor a i stranu spolujezdce jsem obcházel velkým obloukem, abych do žádné stopy nešlápl, nebojte se. Žádné jsem se ani nedotkl.“

Dobbs soustředěně pozoroval světlo baterky dopadající na prašnou krajnici.

„Já nosím dvanáctky,“ řekl. „A tyhle jsou větší než moje. O hodně. Byl to kolohnát.“

„Bezpochyby.“

„Zezadu jsem nahlédl na místo spolujezdce, jestli neuvidím něco podezřelého, pak jsem páskou ohraničil prostor a teprve potom vám zavolal. Trochu jsem se pohádal s techniky, jak blízko by měl stát generátor. Po té záležitosti u vjezdu ke garáži se mi nikdo nesmí přiblížit k místu činu. Ani já ne.“

„Kde máte Crowdera?“

„Volal, že je nemocný, jsem tu sólo. Seržantko, hádejte, co leželo na předním sedadle toho cadillaku?

„Dám se poddat.“

„Dnešní Journal složený na čtvrtinku, článkem o Archiem nahoru. Vlastně o Archiem a Gwen.“

„Dobrá práce.“

„Děkuji vám. Jdu vyplnit protokol, kdybyste mě potřebovala.“

Merci následovala Zamorru kolem zadní části vozu. Pečlivě se přitom vyhýbali Dobbsovým značkám a otiskům stop. Zadívala se na jahodovou plantáž, viděla jednu brázdu vedle druhé táhnoucí se až na úpatí kopce, nad nímž svítil měsíc. Brázdy byly zakryté černou plastovou fólií, která měla chránit plody, a fólie v měsíčním světle pableskovala jako vodní hladina. Ve vzduchu příjemně voněly jahody, sice ne tak těžkou vůní jako pomeranče, zato ale silněji. Viděla odsud i Irvine Medical Center, kde se narodil Tim junior. Vybavilo se jí, jak byl malý a červený a vystrašený, kolem zápěstí plastovou identifikační kartičku a na hlavě modrobíle kostkovanou čepičku, kterou mu nasadili, aby mu v novém světě nebyla hned zima. Vzpomínala si i na obrovský strach a zlost, se kterými odjížděla s Timem domů, protože ji vezli po oddělení na kolečkovém křesle.

Posvítila baterkou na lesklou poznávací značku.

„Není na seznamu,“ řekl Zamorra. „Je zapsané na George Massatiho z Lake Forrest. Centrální registr nám prozradil, že je mu čtyřiačtyřicet, měří sto padesát tři centimetry, váží osmdesát šest kilogramů. Bez zápisu v trestním rejstříku. Poslal jsem k němu dva strážníky. Celostátně hledaných vozů téhle značky je dvanáct – tři v našem okrese. Jestli si někdo dal tu práci a přehodil značku, může i tak jít o kradené auto.“

„Už ses díval do kufru?“

„Nic tam není, ale podívej se sama.“

Zamorra otevřel kufr z kabiny a Merci ho s pomocí baterky propátrala. Pomalu přejížděla světlem sem a tam a skutečně na nic nenarazila: tažné lano, stará červená látková nákupní taška, tři papírové trychtýře s logem Union 76. Žádné odpadky, čisto.

„George má rád pořádek,“ řekla.

„Dokonce si sám dolévá benzín.“

„Pak odjede sem a tady svůj caddy opustí? To mi přijde zvláštní.“

„I mně,“ přitakal Zamorra. „Jestliže ho tady nechal, s největší pravděpodobností měl zajištěný odvoz. Možná tady zůstaly nějaké stopy po druhém autě.“

„Technici na ně pravděpodobně postavili generátor.“

„Za to ale Dobbs nemůže,“ zastal se strážníka Zamorra.

„Je to hodnej kluk,“ řekla Raybornová.

Dveře na straně spolujezdce byly otevřené a v nich se skláněl Ike Sumich – ruce opřené o kolena, jen aby se nedotkl auta. Když ucítil, že mu stojí za zády, otočil se, v očích zlost. „Buď měli rukavice, nebo vnitřek vycídili. Všechny otisky jsou setřené – volant, řadicí páka, klika na dveřích, přepínač světlometů, blinkry. Všechno.“

„Na rukavice je trochu horko,“ poznamenala Merci. „Pravděpodobně je setřeli. Použili jednu z těch červených tašek z kufru, pak ji odhodili tamhle do vodního kanálu. Vím přesně, kde hledat.“

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Už jsem se tam díval.“

Ike měl blond vlasy, které mu spadaly do čela, a byl hubený jako drátěné ramínko. Byl to skvělý technik a dělal nejlepší skici, jaké kdy viděla. Před lety se rozhodla, že bude patřit k jejím lidem, že bude jedním z třicátníků, kteří budou – spolu s ní – jednou řídit celé oddělení. Její osobní plán vzal za své, když nechala zavřít Mika McNallyho, ale s Ikem to nemělo nic společného. Pamatovala si, že Hess jednou říkal, že by chtěl, aby mu bylo znovu jako Ikovi. Taky si to přála. Aby mu bylo jako jí. A aby nedostal rakovinu. A aby ho ten zkurvenej grázl nezastřelil, a aby nezemřel.

Táta už není?

Táta už není.

Táta je tady?

Táta tady není?

Je na obrázku?

Je na obrázku, ale už není.

Ještě je?

Táta už není. Dobrou noc, Time. Mám tě moc ráda. Dobrou noc. Dobrou noc, malý mužíčku.

„Možná bych něco mohl najít na dveřích nebo na klice, seržantko, ale tady venku to stále víc vlhne. Navrhuji odtáhnout tu káru k nám na dvůr, jak nejrychleji to půjde, a schovat ji pod střechu. Až zítra vyschne a ohřeje se, můžu se na ni podívat. Pokud magnezitový prášek nezabere, jako alternativu můžu zkusit světlo, ale jen na větší plochy, možná i lepidlo na tlačítka.“

„Je vaše.“

Pak Sumich bez mrknutí oka změnil téma, což Merci občas nachytalo nepřipravenou. „Kolem laboratoře mi čmuchal Al Madden. V doprovodu Nejvyššího. Zavřeli se v kanceláři.“

To nebyla dobrá zpráva. „A padlo Wildcraftovo jméno?“

„Padlo. Gilliam mu musel říct, co jsme našli. Nedalo se nic dělat, je to naše práce. Chci říct, že by bylo hodně podezřelé neříct mu to.“

„Rozumím.“

„Dawes tam byl taky.“

„Doprdele.“

„Nerad vám takové věci říkám.“

„Mrzelo by mě víc, kdybyste mi to neřekl.“

„Viděl jsem, co jsem viděl. Myslím, že jsem si všiml, že Gilliam z toho nebyl nadšený, ať už to znamená cokoliv. On… no prostě víte, jak vás má rád,“ usmál se.

„Alespoň někdo.“

Znovu se usmál a odhodil si vlasy z čela. „Říkáte, co si myslíte, a na oddělení vražd jste nejlepší detektiv.“

„Díky.“

„Vidím, co vidím.“

„Dnes v noci vám přibude pár odlitků stop.“

„Už se na to chystám. Štěrk i písek jsou pevné. Doufám, že nezačne foukat.“

„Jaká je šance zjistit, jestli se shodují s těmi od Wildcrafta, pokud by byly totožné?“

Chvíli uvažoval. „Potřeboval bych mít štěstí – nějakou viditelnou anomálii, která by z těch bot dělala nezaměnitelný pár. Nebo téměř nezaměnitelný.“

„Vy ho mít budete, Iku.“

„Vynasnažím se.“

Merci nahlédla do vozu. Všimla si, že sedadlo spolujezdce je posunuté hodně dozadu. Opravdu hodně dozadu, pomyslela si.

„Hýbal jste se sedadlem, abyste se mohl podívat na podlahu?“

„Ještě ne.“

Takhle ho tedy nechal Pan Velká Bota.

Don Leitzel pořizoval snímky. Měl otevřené dveře na řidičově straně a s neskonalou pečlivostí profesionála fotografoval interiér vozu.

„Nezapomeňte vyfotit i sedadlo spolujezdce,“ řekla.

„Už se stalo, seržantko.“

„A udělejte zápis o výšce a sklonu sedadla, než s ním pohnete, ano?“

„Už to mám – světla, okna, dveře i pozici sedadla. Od reflektorů po zapalovač.“

„Jak bylo nastavené?“

„Myslíte sedadlo? Úplně vzadu. A opěrák byl sklopený v úhlu tak čtyřiceti stupňů. Když potřebujete v takhle velkém autě posunout sedačku až dozadu a sklopit ji do tohohle úhlu, pak musíte být dost velký člověk.“

Asi tak jako Velká Bota, říkala si. „Našli jste uvnitř něco zajímavého?“

„Myslíte třeba řidičský průkaz nebo šekovou knížku? Ne.“

Merci nechala světlo z baterky klouzat po palubní desce a koženém čalounění, které vypadalo, jako by bylo nafouklé. Interiér byl laděný do světle Šeda. Tu a tam se blýskalo lakované dřevo. Vůz jí uvnitř připadal povědomý a uvědomila si, že se podobá její impale, ovšem v exkluzivním provedení. V zapalování trčely klíčky.

Paprsek objevil LCD monitor a palubní navigační systém. Tak tohle v impale rozhodně neměla.

„Uměl byste naprogramovat navigační systém, abychom viděli poslední požadovanou mapu?“

„Samozřejmě. A rozhodně to udělám.“

„Co třeba hned?“

„Možná bych musel vlézt dovnitř.“

„Ne. Ať vás Ike podrží.“

Merci zapřela Ika, Ike držel Leitzela, Leitzel se natáhl dovnitř, otočil klíčkem v zapalování a na obrazovce se během třiceti vteřin zobrazila požadovaná mapa. Ničeho se přitom nedotkl, jen tlačítek. Merci obdivovala lidi, kteří uměli obsluhovat tyhle věci: přístroje ji většinou neposlouchaly, ačkoliv uměla rozebrat a složit svoji zbraň nejrychleji ze všech. A poslepu.

„Nějaká adresa dole v La Jolle,“ hlásil Leitzel. „Vypadá to na obytnou čtvrť.“

„Jděte ještě o jednu nazpátek.“

Znovu se natáhl dovnitř, něco naťukal do přístroje a ohlédl se přes rameno. „Newport Beach, nad zálivem.“

„Ještě jednu,“ naléhala.

Sledovala, jak mizí mapa Newportu a nahrazuje ji jiná.

„University of Carolina, San Diego,“ hlásil. „Lékařská fakulta.“

Merci přemýšlela, jaká může být mezi těmito třemi místy souvislost, ale žádnou neviděla. „Ten přístroj udá i adresu, že?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Leitzel. „To je přece první údaj, který do mapy zadáváte.“

Leitzel se znovu přidržel Ika, Ike Merci. Natáhl se ještě jednou dovnitř. Slyšela jen cvakání tlačítek, viděla blikat barevný displej.

„Mám adresu na univerzitě.“

Začal ji číst, ale Merci ho zarazila a zavolala Zamorru. Tvářil se trochu pobaveně, když ho žádala, aby jí sáhl do kapsy u bundy, vytáhl odtud modrý notes a pero, zapsal do něho adresy, které uslyší – a aby se přestal šklebit.

Merci se nepodařilo objevit stopy po pneumatikách druhého auta, které by za něco stály. Byly tam sice a byly jich spousty, ale všechny příliš mělké, s velkým obsahem štěrku a vysušené letním sluncem, než aby se dal pořídit otisk vzorku. Všude samý prach. Musela si přiznat, že také Ikovy sádrové odlitky stop budou k ničemu.

Přesto měla Leitzelovu fotografii, na které jako by byly stopy dvou různých pneumatik.

Potom se vydala podél strouhy oddělující jahodovou plantáž od prašné krajnice, světlo z baterky rozráželo tmu. Příkop byl široký s příkrými srázy a na dně se leskla jakási vodní stružka. Měsíc se teď schovával za kopcem. Znovu si uvědomila vůni ovoce. Zvláštní, jak se její intenzita, na rozdíl od pomerančovníků, střídá.

Dvěma dlouhými kroky sestoupila po srázu do příkopu a zastavila se. Obklopil ji pach nehybné a zahnívající vody. Bylo tu ticho. Nalevo i napravo se táhly křoviny a plevel, dole u stružky se plazil orobinec. Vrčení generátoru doléhalo do úžlabiny jen tlumeně, takže slyšela žáby a cvrčky. Něco zašustilo v podrostu a skočilo do vody.

Udělala další čtyři dlouhé kroky po srázu dolů a dostala se až na dno. Ozvala se jizva na boku, což ji znepokojilo. Vybavilo se jí, jak ji střelec překvapil ze zálohy, jak nepříjemné bylo zjištění, že ji postřelil, a jak dlouho trvalo, než ztratila vědomí.

Strouha vedla v betonovém korytě. Ve světle baterky viděla záblesky vody a černě se lesknoucí bahno. Opsala kruh, světlo dopadalo postupně na pomačkané plechovky od limonád, molitanovou výplň, potravinové tašky, pneumatiku, ledničku bez dveří, polámanou a flekatou zahradní hadici.

Cestou zpátky Merci svítila střídavě doleva a doprava v naději, že ve tmě a plevelu narazí na malý červený balíček.

Těsně pod vrcholem srázu ho našla. Prodrala se křoviskem a klekla si, aby na něj lépe viděla. Byla to červená nákupní taška. Napůl roztrhaná a smotaná. Když ji klacíkem nadzdvihla, zmuchlaná část u sebe držela, jako by byla slepená lepidlem. Co to jen může být, ptala se Merci sama sebe.

Z kapsy u kalhot vytáhla nový svačinový sáček – vždy, když šla na místo činu, nosila tři takové pytlíky s sebou – a jednou rukou ho rozevřela. Stálo ji to pět pokusů. Pak do něj pomocí klacíku vložila červenou tašku. Pro jistotu tam vhodila i dřívko.

Škoda že člověk nemůže sejmout otisky prstů z předmětu, který byl použit na jejich stírání, říkala si. Ale bude tam spousta stop, o kterých Pan Velká Bota možná neměl ani tušení, když tašku odhazoval: částečky kůže, vlasy, vlákna z oblečení nebo nábytku, z koberce nebo auta, lupy, pot. A co drží zmuchlanou látku u sebe, Velká Boto? Utřel sis do ní ten svůj velký rypák, než jsi ji odhodil do křoví? Třeba tě díky tvé rýmě usvědčím a pošlu na elektrické křeslo.

Vylezla na hranu srázu, zastavila se několik desítek centimetrů od okraje a opět se rozhlížela po otiscích bot. Nic. Příliš mnoho štěrku, příliš mnoho plevelu. A znovu hluk z generátoru, který jí šel na nervy.

Náhle se za ní zjevil stín, díky přenosným reflektorům zcela zřetelný.

Zastavilo se jí srdce, otočila se. Ruku už měla na zbrani, ale zarazila se.

„Ach, Paule!“

Strnul, zvedl ruce nad hlavu. Jsi v pořádku?“

„Naprosto.“

Díval se na ni, ale věděla, že ji chápe. Že ví, jak těžké jsou vzpomínky a jak ostře bodají jako žihadla. I přesto, že jí bušilo srdce a zvonilo v uších, znovu spatřila v Zamorrových očích to, co se jí na něm líbilo nejvíc: nic jste mu nemuseli říkat, a přesto všechno věděl.

„Strážníci vyslechli George Massatiho,“ řekl. „George se vztekal, protože spal. George tvrdil, že mu auto neukradli, protože ho má v garáži. A co myslíš? Měl ho tam. Ale poznávací značky se lišily. Naši přátelé byli totiž tak důkladní, že ukradli auto, značky vzali z jiného a spoléhali na to, že majiteli bude chvíli trvat, než si všimne, že vlastně nejsou jeho.“

„Báječné,“ řekla. Srdce jí pořád ještě tlouklo jako o závod a cítila se trochu jako hysterka. Zároveň ale měla pocit, jako by jí nějaký duch přejel prsty po stehně. Zhluboka se nadechla, aby dostala čerstvý vzduch do plic.

„Co máš v tom sáčku?“ zeptal se Zamorra.

„Červenou nákupní tašku. Myslím, že ji zahodili do příkopu, abychom ji nenašli.“

Přikývl a lehce se pousmál. „Jsi dobrá. Ne, jsi perfektní.“

12

Druhý den brzy ráno otevřel Archie oči. V pološeru nemocničního pokoje rozeznal obrysy monitoru a kapačky, zahlédl rudou žíznivou čáru, jak někdo odchází z místnosti. Zvedl hlavu, lehce se nadzdvihl na loktech a padl zpátky na polštář.

Gwen je mrtvá, uvědomil si. Velká černá temnota, která teď představovala Gwen, opět rozevřela svou tlamu a jeho srdce jako by padalo do jejího chřtánu. Během pádu však stále, byť neochotně, tlouklo. Měl pocit, že se zastaví. Čekal, až se tak stane. Viděl před sebou jasný záblesk, který mu oslepil oči na pěšině pod stromy.

A znovu zaslechl hlas, tentýž hlas, který s ním mluvil během posledních osmačtyřiceti hodin, jak říká: Tvé srdce je silné. Dívám se na tebe z nebe. Najdeš mě, když zvedneš oči.

Archie si uvědomil, že hlas patří Gwen, ačkoliv si stále nemohl vybavit její tvář.

Další rudý zmatek přede dveřmi, pak těsně vedle něho. „Ach, pane Wyocraff! Pane Wyocraff! To je tak dobré! Vy buďte opatrně, vy buďte opatrně snažit.“ Vzápětí ucítil na rameni dotyk teplých rukou a tupou bolest, kterou vnímal jako citrónově zelený záblesk. „Vy buďte v pohodě, pane Wyocraff. Vy náš zázrak. Vy buďte v pohodě.“

„Jistě,“ slyšel se říkat. Hlas mu zněl skřípavě a slabě, doléhal k němu jakoby z dálky.

Do místnosti náhle vtrhli další čtyři lidé. Cítil, že s nimi přišla i obrovská energie, jako by jim v tělech hořely ohně. Opět ruce na ramenech, opět výbuch bolesti.

Pak hlas jiné sestry: „Archie, my vás posuneme dolů, pak zvednete hlavu, ano? Teď jen klidně ležte…“

Stáhli ho za kotníky trochu níž. Sestra mu srovnala hlavu, připadalo mu, že má na ruce chňapku, uvažoval, jestli má obvázanou hlavu. Zavrčel nějaký motor, postel se lehce zvedla a trochu ho ohnula v pase. Hlava ho zabolela jen mírně, zato špičky penisu jako by se mu dotkla hořící sirka. Archie se snažil nadzdvihnout, aby se podíval proč. Cévka, uvědomil si a pokusil se to vyslovit, ale nakonec to vzdal.

Napnul krk, aby se podíval do strany. Viděl nemocniční košili, pak rozeznal umělohmotný ventil s hadičkou, která vedla do váčku s intravenózní výživou. Pravou rukou si přejel po tváři: strniště. Pomalu zvedl ruku a na hlavě nahmatal turban z obvazů, který mu sahal až po uši. Když pod něj zajel prstem, cítil, že má oholenou hlavu.

Vzpomněl si, že Gwen je mrtvá, a čekal, kdy se mu zastaví srdce.

Čtyři postavy se rozdělily. Vedle postele se objevil muž v obleku, díval se na Archieho a říkal: Jsem John Stebbins. Jak se cítíte?“

Archie dokázal kývnout.

Doktor Stebbins se mu vpíjel do očí, jako by v nich hledal poklad. „Vidíte rozmazaně?“

Archie velmi zlehka zavrtěl hlavou, turban drhl o polštář.

„Barevně?“

Archie přikývl.

„Kolik prstů vám ukazuji?“

„Dva,“ odpověděl. To slovo mu připadalo dlouhé jako mnohakilometrová pláž.

„Zjevně mě slyšíte. Bolí vás hlava?“

Archie opět přikývl. Sledoval, jak doktor pohlédl na monitor, pak zpátky na něj.

„Podívejte se na strop, prosím. Dotknu se vás tužkou. Až to udělám, zvedněte prst. Je vám to jasné?“

Přikyvování ho unavilo. Podíval se nahoru. Ucítil dotek na chodidle. Kotníku. Koleni. Konečku prstu. Boku. Prsou. Nadloktí. Dlani.

„Pohněte pravou nohou. Dobře. Levou. Dobře. Ohněte pravé koleno – to stačí. Teď levé. V pořádku. Zvedněte pravou ruku. Teď celou paži – výborně. Můžete se usmát?“

Archie se pokusil o úsměv, ale rty měl slepené a zuby suché a obrovské.

„Dobře,“ řekl doktor. „Vítejte zpátky.“

Archie na něj jenom zíral: bleděmodrý chlap s mírumilovnýma očima a přísnými ústy.

„Kolik decadronu bere?“

Sestřička něco řekla a Stebbins přikývl. „A kolik tegretolu?“

Archie slyšel odpověď, ale nechápal, co to znamená.

„Záchvaty?“

„Prudký pokles, doktore. Během posledních čtyř hodin žádný.“

Doktor Stebbins se obrátil k jedné ze sester a nařídil okamžité spirální CT. „Řekněte Bixtonovi, že je to přednostní, a zavolejte mi ihned, jak budou hotovi.“

Rozestoupili se a doktor zmizel jako rudý ohon komety. Všechny čtyři postavy na něj zíraly, jako by byl tím nejzajímavějším, co kdy viděly. Pátá natahovala krk ode dveří.

„Polévku,“ hlesl Archie.

Vypil tři šálky bujónu a usnul hlubokým spánkem. Pak se ho snažili probudit a on dokázal proplout průzračnou horkou vodou a připojit se k nim.

„Jedna sestra tlačila kolečkovou postel z místnosti, druhá za ní vezla stojan s kapačkou.

„Budete hodně slavný, jestli uzdravíte,“ řekla sestra, která ho nazývala zázrakem. „Novináři všichni hrnou.“

Měla tvář ze žlutého smaltu. Oranžové vlasy a indigovou uniformu, o níž věděl, že ve skutečnosti je bílá nebo bleděmodrá. Ačkoliv barvy viděl naprosto jasně, chápal, že nejsou správné.

„Pohřbili ji?“ slyšel se ptát.

„Nevím. Vy myslete o životě, pane Wyocraff. Vy nemyslete o smrti.“

Ale právě o ní Archie během natáčení CT uvažoval. Smrt a Gwen. Gwen a smrt teď splývají. Snažil se je od sebe oddělit, ale nedaly se. A pořád si nemohl vzpomenout, kdy naposledy viděl její tvář. Věděl, že ji miloval. Věděl, že ji navždy ztratil. Věděl, že byla tou nejdůležitější součástí jeho srdce, života, minulosti. Proč si ji nemůže vybavit?

Bude k němu znovu promlouvat?

Natáčení probíhalo bezbolestně. Doktoři se skláněli vedle něho a komentovali, co vidí uvnitř jeho mozku, ačkoliv sám o tom neměl tušení. Zajímalo ho, jestli vidí, co si myslí. Pak jeden z nich zavolal Stebbinse a podal mu přehlednou informaci o možných mozkových komplikacích, o fyziologickém poškození, otoku, infekci, amnézii a bolesti, o talamu, amygdale a pyramidálních drahách, barvách, zmatenosti a emocionálních složkách paměti.

Když se vrátil do nemocničního pokoje, pevně zavřel oči a snažil se zbavit noční můry. Dělával to tak, když byl malý kluk a míval zlé sny – stiskl vší silou víčka, explodoval jako raketa a přistál do bezpečí postele. Jako by cestoval vesmírem. Ale tentokrát to nefungovalo, protože to nebyl sen.

Pokusil se tedy vrátit zpátky do oné noci. Přenést se na cestičku pod okrasné stromky vteřinu před jasným, oslepujícím zábleskem. Změnit průběh věcí.

Dobrý Bože, co bych mohl udělat, říkal si.

Ale Archie se tam vrátit nedokázal. A uvažoval, k čemu by to vlastně bylo. Znovu by vyšel na pěšinu, znovu by ho oslepilo světlo, znovu by dostal kulku do hlavy.

A to, co se stalo Gwen, stalo by se zas.

Opravdu neměl žádnou možnost zabránit tomu. Především proto, že nevěděl proč. Nechápal, proč se něco takového vůbec stalo. Dokud nepochopí proč, jaký by mělo smysl vracet se zpátky?

Archie se rychle otočil na bok a vyzvrátil skromný obsah žaludku. Horké slzy mu vyhrkly z očí, z katétru mu do těla pronikla ostrá zelená bolest. Cítil vlastní nepříjemný zápach. Rozdrnčel se zvonek.

Nastal opět karmínový shon, držely ho jakési ruce, hlasy bublaly kolem něj. Další žvásty o tom, že je něčím zázrakem. Pevně zavřel oči a zkusil se ponořit do horké hlubiny, kde se cítil být v bezpečí a neviditelný. Ale nedařilo se mu to. Nedokázal sklouznout ani o píď.

Pak znovu uslyšel její hlas, který mu přikazoval, aby neklesal, nepotápěl se.

Nahoru, Archie…, tam, kde budu i já. V nebi. Volná a všudypřítomná.

Archie tedy zůstal ležet na posteli, a zatímco s ním manipulovaly cizí ruce, představoval si, jak se vznáší pod modrou nebeskou klenbou. Při všem ruchu kolem mu to ovšem dalo dost práce. Ale uvědomoval si, že takový je teď jeho svět. Jediné místo, které mu zbylo. Plné hluku, bolesti a nesmyslných barevných halucinací. Bez Gwen, bez lásky, beze všeho, co mělo nějaký smysl. Prázdný, prošpikovaný jehlami a kapačkami. Skutečný, ale bezobsažný. Takový je jeho svět, jehož je součástí.

Nic na tom nemohl změnit. Jako by se znovu narodil.

Pak, v návalu zoufalství a nevolnosti, zaslechl Archie znovu Gwenin hlas.

Miluji tě, Archi. Jsem pořád tvoje.

Chci být s tebou, odpověděl jí v duchu. Tak hrozně chci být s tebou.

Buď se mnou. Čekám na tebe nahoře.

Když zjistím proč, možná se dokážu vrátit a udělat všechno správně. Když to pochopím, mohu změnit chod věcí.

Zjisti proč, Archi. Změň chod věcí.

Udělám to. Dokážu to.

Když se Archie znovu probral, bylo časné odpoledne a u postele seděla seržantka Merci Raybornová. Opět – na zlomek vteřiny – si myslel, že je to Gwen, že celá záležitost byla jen zlý sen a ve skutečnosti je všechno v naprostém pořádku.

Ale byla to jen seržantka. Nevypadala tak rozzlobeně jako předtím, ale měla výraz, který se mohl okamžitě změnit. Její kolega Zamorra stál u stěny za ní. Byl jako vystřižený ze žurnálu pro majitele pohřebních ústavů. Všechny vzpomínky, které mu běžely hlavou, se slévaly do jednoho obrazu.

Očima zabloudil až k malé zarámované fotografii na nemocničním podnose – kráska s tmavými vlasy a inteligentníma očima. To je ona, pomyslel si, Gwen.

„Jak se cítíte?“ zeptala se vyšetřovatelka.

Archie pozvedl a zas nechal klesnout obočí. „Jde to,“ špitl. Nechtěl šeptat, ale vyšlo to tak.

„Můžeme spolu pár minut hovořit?“

Archie přikývl. Zahlédl malý notes a pero. Vzpomněl si na svou touhu stát se jednou vyšetřovatelem na oddělení vražd. Měla tvrdé oči a světle modrou pleť, Zamorra byl růžový.

„Můžete mi říct celé jméno?“

„Archibald Franklin Wildcraft.“

„Adresu?“

Přeříkal ji. Bylo zvláštní vybavovat si tenhle typ informací. Věděl je, ale jistý si zrovna dvakrát nebyl.

„Co jste dělal na univerzitě, Archie?“

„Hrál jsem baseball. Celý život.“ Tím si byl mnohem jistější. Znovu se podíval na malou fotku na nočním stolku.

„Jakou máte hodnost, Archie?“

„Strážník druhého stupně.“

„Kam jste přidělen?“

„Ke hlídkám. Denním.“

„Můžete mi říct jméno svého parťáka?“

„Damon Reese.“

„Popište mi ho, jestli můžete.“

„Sto osmdesát tři, osmdesát šest kilo. Od hlavy k patě hnědý, velký nos.“

Raybornová vyčkávala. Potom přikývla a zapsala si to.

„Archie, co se stalo tu noc, co byla zabita Gwen?“

Chvíli mu trvalo, než si ta slova přebral, srovnal si je v hlavě, s veškerým vypětím sil jim porozuměl. Vzpomínky na onu noc byly jedna černá díra vedle druhé. Propasti. Stejné, ve kterých mu zmizela Gwen. Pomyslel si, že by se do nich mohl také propadnout. Ale na starší věci, jako například na baseball, si pamatoval naprosto zřetelně.

„Nevzpomínám si úplně na všechno.“

Chvíli nezvedala oči od notesu, ale když to udělala, Archie se cítil, jako by před ní stál nahý.

Sledoval, jak si něco poznamenává, pak se na něj znovu dívá, vyčkává. „Řekněte mi, na co si pamatujete.“

„Pamatuji si, že tam byla Gwen. Těžko si vzpomínám, jak tu noc vypadala. Vybavuji si ji z doby dávno předtím, ale ne z té noci. Je jako… duch. Hodný duch. Večírek. Přátelé. Kámen v domě. Cestička podél bazénu. Jasné světlo. Pak tohle.“

„Víte, jak se kámen do domu dostal?“

„Vzpomínám si na hluk.“

„Někdo ho tam hodil?“

„Nemám tušení.“

„Hodil jste ho vy?“

„Nepamatuji se, že bych ho házel.“

Raybornová se ohlédla na kolegu. Archie si byl jistý, že probíhá nějaký rozhovor, ale vůbec si nebyl jistý, o co jde. Těžko chápal souvislosti. Jako by všemu rozuměl, ale pak byla mezera, ve které mizely významy. Věděl sice, že tam někde jsou, jen se k nim nemohl dostat. Jako když plachtí baseballový míč, na který nemůže dosáhnout.

„Zastřelil jste svoji manželku?“

Archie se nejdřív podíval na fotografii, pak odpověděl.

„Myslím, že ne.“

„Postřelil jste sebe?“

„Myslím, že ne. Ne.“

Raybornová ho během posledních dvou otázek pozorovala, pak se sklonila k notesu a něco si zapsala.

„Archie, měl jste s někým poměr?“

„Na žádný si nepamatuji.“

„Měla ho Gwen?“

„Nevzpomínám si. Neměla.“

„Přál byste si podstoupit test na detektoru lži, odpovídat na podobné otázky?“

„Ano.“

Teď přikyvovala, hryzala si dolní ret, tak jako Gwen, když přemítala o nějakém problému. Není zvláštní, říkal si, že si vzpomínám, jak si kousala ret, ale nevybavuji, jak v den svých narozenin vypadala? Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval.

„Pamatujete si, jestli jste měl tu noc zbraň?“

Dlouho o tom přemýšlel. „Ne.“

„Víte, že byla zastřelena pistolí Smith and Wesson ráže devět milimetrů, registrovanou na vaše jméno?“

Archie pocítil divný tlak ve střevech. Pak nepříjemné zhoupnutí. Na chvíli se mu chtělo potopit se do horké temné vody, skrýt se těsně pod hladinu a odtud pozorovat tyhle lidi. Ale naopak Gwen mu říkala, aby mířil vzhůru, a ne dolů. Pokusil se dostat se tedy nahoru, podívat se na pokoj a policisty shora. Odtamtud, kde byla i ona. Z modré klenby. Nic se však nedělo.

„Ne.“

„Byly na ní vaše otisky. A na nábojnicích v zásobníku. A na prázdné patroně nalezené na místě činu. Žádné jiné otisky tam nebyly. Jen vaše.“

Nic neříkal.

„Vlastně jsme v domě a jeho okolí dosud identifikovali pouze dvoje otisky. Vaše a její.“

„Někdo měl rukavice?“ zeptal se.

„Možná,“ připustila. „Ale přesto nemáme žádný důkaz, že by se v okolí domu pohybovala třetí osoba. Získali jsme otisky bot, které možná patří vašemu zahradníkovi. Zaznamenali jsme černý cadillac, který s případem možná má, ale možná taky nemá nic společného. A to je všechno. Žádný důkaz o fyzické přítomnosti další osoby na vašem pozemku. Žádný svědek. Jen vaše zbraň s vašimi otisky.“

Mlčel. Až dosud ho vůbec nenapadlo, že by mohl být podezřelý. Kdyby se to netýkalo Gwen, přišlo by mu to až komické. Vlastně by se tomu zasmál. Ale ačkoliv to bylo směšné, týkalo se to Gwen, a co se týkalo její vraždy, nebylo ani v nejmenším k smíchu. A nikdy nebude.

Archie zíral na Raybornovou a cítil, že se mu tělem začíná šířit téměř esenciální zlost. Jako by mu vyvěrala přímo ze srdce. Ten pocit už znal a byl přesvědčený, že by v takovém návalu hněvu dokázal i zabít. Naučil se ho skrývat. A spolu s ním se dostavil i všeobjímající pocit viny.

Nedokázal jsem ji ochránit.

Zamrkal. Ucítil závan nepříjemného tělesného pachu, který se šířil v jeho okolí. „Nedokázal bych ji zabít, seržantko. Miloval jsem ji. Nevraždím lidi, které miluju.“

Bez mrknutí oka ho sledovala. Archie se domníval, že musí vidět jeho hněv, zdálo se mu také, že se jí ve tváři mihl výraz pochopení. Třeba má taky vztek, uvažoval.

„Odpovězte mi,“ začala odjinud.

Čekal.

„V našich laboratořích zjistili, že na vaší ruce ulpělo velké množství barya a antimonu, což nade vší pochybnost dosvědčuje, že jste krátce předtím střílel. Našli to na vaší palebné ruce. Takže kdy jste střílel a na co jste střílel?“

Archie musel uvažovat. Nejdřív se snažil potlačit zlost. Když se ho zmocnila, vždycky jako by s ním smýkala. Jako by ho něco těžkého a hladkého táhlo dolů.

Ale i když se trochu uklidnil, chvíli mu trvalo, než se dokázal vrátit k oné noci, k tomu, co se stalo. Bylo pro něho nesmírně obtížné přenést se přes ten okamžik. Ležel mu za krkem jako obrovský balvan zadržující celou řeku. Byl černý, ukrutně veliký a těžký, neodvalitelný. V dálce za ním se choulily vzpomínky na Gwen a silné city, které k ní choval. Před ním se zachvívaly jen útržky obrazů, se kterými se nepojily vůbec žádné emoce.

„Nedávno jsem byl na policejní střelnici. Kdybych měl kalendář, řekl bych vám, kdy to bylo.“

„Byl jste tam ten den?“

„Ne.“

„Den předtím?“

„Ne. Přede dvěma týdny. Možná před třemi nebo čtyřmi. Některé věci se mně nevybavují jasně.“

Pohlédla mu znovu zpříma do očí a doslova ho rentgenovala. „Myslím, že to je normální, strážníku.“

„Ne, nevzpomínám si.“

„Baryum a antimon se smyjí obvykle během dne nebo dvou. Běžným mytím.“

„Neumím to vysvětlit.“

„Třeba jste ze zbraně vystřelil a nepamatujete si to. U poranění mozku se to stává, Archie. Určité segmenty paměti se prostě ztratí.“

„To mi připadá nemožné.“

„Co vám připadá nemožné?“

„Že bych si byl schopen pamatovat, že jsem ji miloval, a nepamatoval bych si, že jsem ji zastřelil.“

A nedodal už, že si pamatuje, že ji miloval, ale není schopen si vybavit, jak vypadala, když ji viděl naposled. Kromě toho, že musela být podobná seržantce Raybornové, protože dvakrát uvažoval, jestli Raybornová není Gwen. Podíval se na fotografii a všiml si určité podobnosti.

Ohlédla se na Zamorru, pak zpátky na něj. „Není se co divit. Jedna vrstva paměti je zničená. Ale jiné se zachovaly.“

Archie si uvědomil, že podle této teorie se mohl dopustit čehokoliv, jen si to teď prostě nepamatuje. Jako by měl přes hlavu přetaženou kapucu.

„Zastřelil jste ji, Archie?“

Znovu jím zalomcoval vztek. Součást starého Archieho daleko proti proudu času, za temným balvanem. „Ne. Jsem zatčený?“

„Nejste,“ odpověděla. Pak pomalinku vydechla, jako by už dlouhou dobu předtím zadržovala dech.

Archie sledoval, jak Zamorra přistoupil blíž k posteli. Zamorra vypadal jako člověk, co vám může ublížit, a lidé o něm říkali, že je toho schopen. Ale teď, takhle plný vzteku, si Archie uvědomil, že by se mohl vztyčit na posteli a utrhnout mu hlavu dřív, než by stačil hlesnout.

„Víte, co znamená suiseki, Archie?“ zeptal se ho.

„Ne.“

„Povězte mi, skládala Gwen někdy písničky?“

„Ano.“ Pamatoval si úryvky písní, které napsala před mnoha roky, těsně potom, co se poznali. Bylo jí šestnáct. Věnovala mu kazetu, na kterou je nahrála jen tak s kytarou. Pořád ji má schovanou ve skříni v krabici na cigarety.

Don’t speak, don’t say a word

We are just dreaming

Words get in the way

Nešlo mu do hlavy, že si pamatuje text písně staré deset let, ale její tvář si vybavit nemůže. Začínalo mu to lézt na nervy.

„Kdy to bylo?“ zeptal se Archie.

„Kdy bylo co, Archie?“

„Kdy umřela?“

„Ve středu časně ráno. Předevčírem. Dnes je pátek.“

Archie se snažil k něčemu si informaci přiřadit. Ale z toho dne si toho moc nepamatoval. Ani z předchozího. A dokonce ještě méně ze dvou dnů, co je tady, v nemocniční posteli – jen nepřetržitý spánek doprovázený děsivými snovými přeludy a hlasy, přímo fyzickým strachem a neskonalou úzkostí. Ale naprosto jasně si pamatoval vyřazení týmu fulertonské Cal State v barážovém utkání v dubnu 1993, tři odpaly během sedmi inningů a jeden home run na levém středu. Stále před sebou vidí míč plachtící až za nejvzdálenější metu. Jasně si pamatoval i bílé chlupy, které se objevily Clunkerovi na tlapách, když zestárl – černému labradoroví, kterého dostal jako dítě. Zřetelně si vybavoval otcovu tvář, když jako malý kluk navíjel vlasec s vlastnoručně navázaným háčkem: jeho vousy na bradě, hrdý výraz očí, nepatrný úsměv s cigaretou v koutku úst, kouř stoupající mu pod krempu klobouku.

A jasně, bez sebemenšího úsilí, před sebou viděl tvář šestnáctileté Gwen Kuernerové, jak mu spolu s dalšími třemi sestrami přišla otevřít, když poprvé zaklepal na dveře jejich domku.

Zavřel oči. Jsem hrozně unavený.“

„Díky za vaše odpovědi,“ řekl Zamorra. „Můžeme pro vás něco udělat?“

„Přineste mi další obrázek Gwen, prosím.“

Zamorra se odmlčel, a než odpověděl, podíval se na fotografii na nočním stolku. Jistě. Ještě něco?“

„Právě jsem si vzpomněl, co znamená suiseki. Jsou to kameny, které sbíráte a pak se na ně díváte. Defilé kamenů. Mám jich plnou místnost. Už jako dítěti se mi líbily kameny. Ale jako sbírku jsem si je, myslím, pořídil teprve nedávno.“

„Ještě před třemi minutami jste to nevěděl.“

„Zrovna jsem si na to vzpomněl.“

„Archie,“ pokračoval Zamorra, „kdy k vám chodí zahradník?“

„Co?“

„Váš zahradník, chlap, co hrabe listí a pleje.“

„To opravdu nevím.“

„Víte, jak se jmenuje nebo jak se s ním můžeme spojit?“

„Nevzpomínám si.“

„Můžu vám položit ještě jednu otázku?“

Přikývl, ale cítil, jak zlehýnka plachtí pod modrou oblohu, tam, kde spočívá Gwen.

„Když si vzpomenete na tu noc – Gwen a večírek, kámen a světlo v očích – vzpomenete si také, jestli jste byl smutný? Zlobil jste se? Byl jste šťastný? Měl jste obavy? Jakou jste měl tu noc náladu? Co jste cítil v srdci?“

„Byl jsem šťastný. Milovali jsme se na pláži. Ve vlasech měla hvězdy. Na tohle si taky vzpomínám.“

Merci seděla u svého stolu na policejním ředitelství a přehrávala si záznamník. Na oddělení vražd teď – v pátek těsně před sedmou – nikdo nebyl. To mívala ráda.

George Wildcraft potvrzoval schůzku v sobotu po snídani. Měl jasný ostrý hlas a snad proto si ho představila jako opáleného muže se zdravými běloskvoucími zuby. Archieho matka Natalie tam bude také. Ale Zamorra se výslechu nezúčastní, protože bude sobota a v sobotu a v neděli odmítl pracovat. Kirsten.

Volal i Gilliam, ale neřekl proč. Zřídkakdy nechával konkrétní informace na záznamníku. Zavolala mu domů a začala se omlouvat, ale přerušil ji.

„Víte přece, že vy mi můžete volat kdykoliv, ve dne nebo v noci, Merci.“

„Díky, Jime.“

„Koukněte, nechtěl jsem to říkat na záznamník, ale dnes jsme dokončili Archieho a Gwenin test DNA. Ejakulát v jejím těle byl jeho.“

„Mohla jsem vám to říct rovnou.“

Nastalo ticho. Ve sluchátku byly slyšet televizní zprávy.

„A krev na jeho županu byla její.“

„Doprdele.“

„Přesně tak,“ přitakal potichu.

„Existuje vysvětlení, Jime. Miloval ji. Neměl žádný motiv.“

„Nerad to říkám zrovna já, ale…“

„Ale usvědčili jsme spoustu grázlů jen s polovinou důkazů, které máme proti Wildcraftovi.“

„Ani ne se čtvrtinou.“

Merci lehce zamrazilo v zádech, když si představila, jak porota naslouchá Archieho pokusům oživit pochroumanou paměť: Nevzpomínám si na to… počkejte chvilku. Právě si vzpomínám… ne, já ji nezavraždil…

Uvažovala, jestli v tomhle ohledu bude přesvědčivější alespoň kousek olova. „Víte už, jaký kalibr má kulka v jeho hlavě?“

„Nemohu sloužit. Snímky nejsou natolik přesné. Posuzujeme jen minimální rozdíly v řádu milimetrů. Navíc vidíme jen poškozený fragment střely. Potřebuji mít kulku v ruce.“

„Nejde nějak použít… chápete, Jime, nějaké…“

„Co, Merci? Bůh ví, že jsem ochotný udělat cokoliv.“

„Nevím, nějaký přístroj, který měří kulky v mozku.“

Opět nastalo ticho. „Kéž bych něco takového měl.“

„Je to možné.“

„Co?“

„Že na oba střílel někdo jiný.“

Gilliam si odkašlal. „Snažím se vidět to vaším pohledem. I bez ohledu na důkazy se o to pokouším. Ale zatím jsem se moc daleko nedostal.“

„Je to jednoduché jako facka, Jime. Někdo jim hodil kámen do okna v obývacím pokoji. Pod okrasnými stromky jsme našli otisky obřích bot. Co když Gwen ještě žila, když se Archie vydal ven? Co když Archie vyšel z domu, aby zjistil, kdo hodil ten kámen, a schytal to od Velké Boty? Nasvědčují tomu i nálezy na místě.“

„Dobrá. Ale váš svědek slyšel jeden výstřel, ne dva.“

„Zazněly současně.“

„To je trochu přitažené za vlasy.“

„Dobře, tak Archie vyšel ven se zbraní v ruce, když slyšel řinčení skla, a vešel rovnou do rány obra schovaného za stromkem. Kácí se k zemi a krvácí. Střelec mu bere zbraň a vydává se oddělat s ní Gwen. Vrací se ven, vkládá Archiemu pistoli do ruky a střílí někam zbůhdarma do vzduchu. Tohle zaslechl Jones.“

„Proč neslyšel první ránu, která zasáhla Archieho?“

„Malý kalibr – dvaadvacet nebo třiadvacet. Tlumič. Možná Jones zrovna kýchl, splachoval. To ještě nevím. Ale byla to automatická zbraň. Soudím tak podle spousty dalších stop. Střelec musel najít patronu.“

„Nebyly to třeba stopy po zahradníkovi nebo po některém z našich lidí?“

„Žádný zahradník a Crowder mi tvrdil, že tam nikdo nedupal. Byl to střelec hledající patronu.“

„A z téhož důvodu otřel do Archieho županu Gweninu krev?“

„Přesně tak.“

Gilliam vzdychl. „Dejme tomu.“

„Co se vám nezdá?“

„Neříkám, že se mi to nezdá, Merci, ale máme tady buď mladého policistu ve finančních potížích, extrémně žárlivého chlapa, který nejprve zastřelil manželku a pak sebe. To se stává. Všichni víme, že se to stává. Nebo tady máme jakéhosi obra, který metá kameny, schovává se za stromy, prohazuje zbraně, falšuje důkazy a odjíždí, aniž by ho někdo spatřil. To si k obhajobě pozvěte rovnou Occama.“5

„Kašlu na Occama i jeho břitvu.“

„A co Jonesovo svědectví? Jestli jsem to správně pochopil, už od rána do sebe házel panáky.“

„No a co? Slyšel, co slyšel. Dva výstřely, které zasáhly Gwen, padly uvnitř v koupelně. Ta je na opačné straně domu a od Jonesovy garáže dost daleko. A kde jste sebral, že Wildcraft byl extrémně žárlivý?“

„Dedukuji.“

„Protože Gwen byla krásná?“

„Přesně tak.“

„A co znamenal ten policajt ve finančních potížích?“

„Jejich dům vypadá jako milionářské sídlo, Merci. Wildcraft byl rád, když si přišel na padesát šedesát tisíc ročně, jeho žena byla nezaměstnaná.“

„Investovali do OrganiVenu, firmy, co se zabývá léčbou rakoviny. Vydělali dva miliony za necelý rok. Nebyli ve srabu – byli bohatí.“

„Snáze se utrácí, než vydělává. Třeba jim to přerostlo přes hlavu.“

„Něco se mi prostě nezdá, Jime. Pomozte mi. Neumím myslet jako nějaký advokát. Ale nemůžu jít po nevinném policajtovi jen proto, že všechno ukazuje na něj.“

Tak, jako jsem šla po Mikovi.

„Podívejte, Merci, zranění na Wildcraftově hlavě – na pravé straně, za spánkem nad uchem – je přesně to místo, kam si spousta sebevrahů přikládá zbraň.“

Cítila, jak se zlost, která jí vřela v útrobách, dere ven, jako by jí srdce a jazyk spojila elektrickým obloukem. „Stebbins vám už dal kopie snímků?“

„Uklidněte se – vy je dostanete zítra. Klidně se můžete podívat na moje, pokud nechcete tak dlouho čekat.“

Spolkla nadávku a ovládla se. Mlčela.

„Ani Ryan Dawes to nevidí jako vy,“ řekl Gilliam.

„Jasně. A Al Madden mě hlídá jako učitel v autoškole.“

„Podívejte, Merci, jestli zatkneme a obviníme Archieho Wildcrafta, je věcí Vince a Claye Brenkuse. Nechtěje, ať dělají svoji práci, a my budeme dělat svoji.“

Představila si Wildcrafta před porotou: Nepamatuji se na to… myslím, že ne… tu noc jsme se milovali na pláži… počkejte, právě jsem si vzpomněl.

Proboha, říkala si: Wildcraftovy otisky na vražedné zbrani, její krev na jeho županu? Porota si s sebou může rovnou přinést elektrické křeslo a prodlužovačku.

Chvíli přemýšlela. „Dobrá, jste přesvědčený, že to udělal. Ale co byste dělal na mém místě? Kdyby vám intuice napovídala, že je nevinný?“

Gilliam chvíli neodpovídal, pak si odkašlal. „Pokládal bych mu co nejvíc otázek a bedlivě sledoval, co odpoví. Jestli to Wildcraft udělal, vyjde to nakonec najevo. S kulkou v hlavě není schopen podrobně o svých záměrech mluvit. Chci říct, že se z toho nedokáže vylhat. Já to vidím jasně – pokusil se o sebevraždu. Neplánoval, že se bude muset obhajovat nebo mluvit.“

Musela s ním souhlasit, ale mlčela.

„A někde v domě nebo jeho okolí bych se porozhlédl po páru pořádně velkých bagančat. Začal bych na dně popelnice.“

„Opravdu si myslíte, že to narafičil, aby to vypadalo na někoho třetího?“

„Ne. Ale je to možné, a pokud to tak bylo, nedalo by mu to ani moc práce – pár otisků bot a kamenem rozbité okno.“

„A pak se zastřelil? Proč by se tak namáhal, když se chystal na sebevraždu?“

„Protože nechtěl, abyste ho odhalili. Je policajt. I po smrti chtěl zůstat čistý.“

„Raději smrt než hanbu.“

„Částečně. A taky mě napadá ješitnost, arogance, pýcha.“

„A to jsem si myslela, že za cynika jsem tady já.“

„Představte si dvacet let kriminálu.“

Uvažovala o tom. Za dvacet let by jí bylo sedmapadesát. Kdysi si myslela, že tou dobou se bude ucházet o místo policejní ředitelky oranžského okresu. Po projednávání jejího případu před velkou porotou jí ale tenhle sen zhořkl a zdál se být téměř směšný.

„Říká se, že byl prchlivý,“ pokračoval Gilliam.

„Taky jsem to slyšela.“

„Ovšem to bývávalo. Jen Bůh ví, co si s tou kulkou vzal s sebou.“

Poděkovala mu a zavěsila. Cítila, že i poslední špetka marné naděje vzala za své.

Vytáhla notes a vytočila číslo Williama Jonese. Ozval se poněkud připitomělý hlas nějaké mladé ženy, která se smála a říkala, že se po něm podívá, ale že touhle dobou už nebývá, jak to říct, zcela střízlivý.

Merci se ale zdál docela při smyslech a ihned si na ni vzpomněl. Zeptala se ho, jestli náhodou neví, kdy k Wildcraftovým obvykle chodí zahradník.

V pondělí a v úterý, tvrdil docela jistě Bill. Vždycky si to přihasí malým náklaďáčkem a s hlučným fukarem na listí.

„Jak vypadá?“ zeptala se.

„Jako zahradník. Mexičan, normální chlap. Objevuje se kolem sedmé, odjíždí okolo třetí. Až se tady příště objeví, zavolám vám. Povězte mi, jak se daří Archiemu? V novinách toho moc nepíšou, a když tam volám, sestry mi říkají pokaždé totéž.“

„Právě jsem ho navštívila. Probral se a je při smyslech, ale unavený.

„Dostane se z toho. Archie je silný jako býk. Vždycky v neděli ráno myje auto. Všiml jsem si, že je samý sval. Ale z baseballu, ne z posilovny. Má dlouhé svaly vypracované běháním a házením. Poznám to, protože na střední škole jsem se něco nahrál. To je už ale dost dávno.“

„I mně se to zdá už hrozně dávno.“

Dala mu svoje telefonní čísla do kanceláře a na pager, znova mu poděkovala a zavěsila.

13

George Wildcraft byl vysoký šlachovitý muž s ošlehanou tváří a vlídnýma zelenýma očima. Že bude mít perfektní chrup a snědou kůži, odhadla Merci dobře. Podle hlasu v telefonu ho však tipovala na námořníka a v tom se mýlila. Měl upracované ruce s hlubokými rýhami, prsty samou jizvu. Odhadovala ho na šedesát a na stavebního dělníka – možná tesaře, snad elektrikáře nebo instalatéra.

Natalie vypadala o deset let starší. Byla velmi drobná, pohledná jako panenka a upjatá. Měla malinkou dlaň – jako by si Merci třásla rukou s opičkou. Naopak diamant na snubním prstenu byl obrovský.

Seděli u kulatého skleněného stolu na zahrádce před hotelovou kavárnou v Newport Beach. Srpnové slunce dopadalo na palmové listy, přefiltrované mléčným sklem zastřešené pergoly. Merci věděla, že bydlí v Best Western v Santa Aně, ale bylo jí vlastně jedno, kde spolu hovoří.

Číšník, u něhož si objednávali, vypadal jako vystřižený ze žurnálu.

„Co máte?“ zeptala se Natalie. Jaké důkazy?“

Merci se opřela. „Máme spoustu důkazů, paní Wildcraftová.“

„Natalie.“

„Natalie. Příliš mnoho, abychom je mohli blíže specifikovat. Nezdá se, že všechny by ukazovaly stejným směrem. Tak to bývá v mnoha případech.“

„Kdo to udělal?“ zeptala se. Na tak drobnou ženu zněl její hluboce posazený hlas drsně. Podle něj a vrásek ji Merci tipovala na silnou kuřačku, která svému zvyku holduje alespoň třicet let. Raybornová kouřila deset let krabičku denně, ale před čtyřmi roky toho nechala. Cigarety jí pořád citelně chyběly a často se jí zdálo, že opět kouří. Ale kvůli Timovi se rozhodla, že bude žít déle. A koneckonců vždycky nenáviděla, když jí oblečení a prsty smrděly kouřem. A jak jí pískalo na průduškách, když v noci uléhala do postele. Nicméně vůně čerstvě otevřené krabičky cigaret stále patřila mezi její tři nejoblíbenější věci na světě – hned za vůni právě umleté silné kávy a doteku Timovy šešulky.

„Nevíme.“

„Je Archie podezřelý?“

„Ne.“

„I když u policajtů je to běžná záležitost, vraždit sebe i manželky.“

„Není běžná, Natalie. Ale je pravda, že policisté páchají sebevraždu častěji než jiní lidé.“

„Ale on to neudělal.“

„Taky si nemyslím, že to byl on. Ale jisté závažné důkazy na něho ukazují.“

„Jaké důkazy?

„To vám nemohu říct.“

„Nemůžete, nebo nechcete?“

„Obojí.“

Natalie se na Merci přísně zadívala. „Nikdo ho nezná lépe než George a já. Od dětství až doteď byl čestný, pravdomluvný a slušný. Naprosto čestný. Umím v něm číst jako v knize. Nikdy mi nelhal, ani na vteřinu. Když mi řekl, že to neudělal, zaručuji vám, že to neudělal.“

Číšník jim přinesl kávu, ale nikdo si neobjednal snídani. Vypadal zklamaně.

„Co si myslíte o Gwen?“ zeptala se Merci.

Natalie se opřela, podívala se na manžela, pak zpátky na Merci. „Považovali jsme ji za báječné děvče. Georgi?“

George Wildcraft přikývl. Jeho zelené oči hovořily za vše. „Byla to prima holka. Měli jsme ji rádi stejně jako Archieho.“

Poté George sklopil oči a pozoroval skleněnou desku stolu, stejně tak Natalie. Jako by na ní něco hledali. Merci je sledovala a dopřála jim čas, aby se vyrovnali se svým zármutkem. Nikdo nemluvil.

„Povídejte mi o Archiem,“ pobídla je nakonec Merci. „Říkala jste, že byl čestný, pravdomluvný a slušný?“

Natalie konečně zvedla oči, v koutku se jí leskla slza. Usmála se. „No, taky ne pořád, seržantko Raybornová. Když byl mladý, byl pěkné kvítko. Jaký každý kluk. Víte, co tím myslím.“

Bydleli ve Willitsu, v okrese Mendocino v Kalifornii. Druhá generace Kaliforňanů ze severu. Oba. Merci si všimla, s jakou hrdostí poukazovala na severní původ. To znamenalo, že neplýtvali vodou z Colorada, nebyli narcisti, pohrdali Hollywoodem, nechodili do posiloven, nebyli snobi atd. George rámoval obrazy, vyráběl dřevěné sendvičové stěny a obchodoval s palivovým dřívím. Natalie pracovala u sloupové vrtačky, denní směny. Archie je jejich jediné dítě.

Byl velké a spokojené mimino, velké a spokojené batole. Už odmalička byl báječný sportovec: George si vzpomíná, jak odpaloval golfové míčky v pokoji, už když mu bylo šest měsíců, „skutečně je dovedl trefovat“. Chodit začal v devíti měsících, běhat v deseti.

Školka ho přestala bavit v pěti letech, „nezapadl“ do jejího systému a hrál si pouze s několika dětmi, které se daly spočítat na prstech jedné ruky. Byl trochu rabiát a využíval svou fyzickou převahu. Měl kamaráda, který byl stejný jako on, a pořád spolu něco tropili. Jmenoval se Kevin. Zapsali Archieho na Tball ve čtyřech letech – o rok dříve –, ale nikomu to nevadilo a nikdo nic nenamítal, protože byl nejlepším hráčem týmu. Říkali si Orioles. Když odpaloval, vypadal trochu jako Will Clark. Brzy ho dali do Pinto League a i tam byl nejlepší.

Natalie připustila, že v prvních čtyřech letech měl ve škole trochu problémy. Nic vážného, ale hodně se pral. Kromě sportu ho nic jiného nezajímalo. Mezi studenty ani učiteli nebyl oblíbený. S Kevinem byli pořád v průšvihu. Vždycky byli fyzicky o rok až dva před ostatními, ale „akademicky“ zaostávali. Doma byl bezproblémový, protože věděl, že kdyby se stavěl na zadní, matka by mu „zmalovala tu jeho prdelku raz dva“. George „sáhl po opasku“, jen když to bylo nezbytné, což se podle Natalie nestávalo příliš často.

„Jak často znamená ne příliš často?“ chtěla vědět Merci.

„V té době asi jednou měsíčně,“ odpověděl George. „Stačilo pár dobře umístěných ran a Archie na nějakou dobu zkrotí. Ale nemíval jelita, modřiny nebo něco takového. Měl jsem ho moc rád. Nemohl bych mu ublížit. Chtěl jsem ho jen trochu srovnat.“

Pak, asi v polovině páté třídy, se v Archiem něco zlomilo. Natalie i George si toho všimli. Začal dbát na oblečení, sledoval poslední módu. Zvlášť dlouho se věnoval vlasům. Ráno si čistil zuby dvakrát, dožadoval se deodorantu do podpaží. Při každém kroku se zvláštně zhoupl – těžko se to popisuje, ale jako by našlapoval víc na špičky. Dokonce začal jinudy chodit do školy, i když mu to trvalo o deset minut déle.

„Jmenovala se Julia,“ řekl George. „Nová studentka, která se sem přestěhovala z Daytonu v Ohiu. Drobná tmavovláska s oslnivým úsměvem. Krásná, jak si jistě umíte domyslet.“

George se usmál a Merci jeho úsměv opětovala. Natalie sklopila zrak a zavrtěla hlavou.

„To ho změnilo,“ řekla. „Psal jí dopisy i básně. Neustále jí telefonoval. Poslal jí fotografii, dokonce i snímek Clunkera, svého psa. Strašně se porval s Kevinem – oba pak měli stehy – ale to byla jeho poslední bitka. Známky ve škole si vylepšil z průměrných na vynikající. Chtěl Julii imponovat. I ona mu telefonovala a posílala mu malá zamilovaná psaníčka s nalepenými srdíčky na zadní straně. Do školy i ze školy se vodili za ruce. Mluvili jsme o tom i s Juliinou mámou – byla sama – a shodli jsme se, že je to v pořádku, pokud se Arch s Julií nezačnou líbat nebo se někam schovávat nebo… však mi rozumíte. Chtěli jsme podporovat jejich přátelství, možná i první zamilovanost, ale ne fyzickou přitažlivost. Dohlíželi jsme na ně, to mi můžete věřit.“

„Jistě,“ přikyvovala Merci. Blesklo jí hlavou, jak by se zachovala ona, kdyby se takhle zamiloval Tim junior. Nasadila bych mu pouta a připoutala si ho k zápěstí, říkala si, nebo bych ho zamkla v pokoji. Napadlo jí, že se třeba bude podobat Zamorrově Kirsten: jen další nechutná blondýnka.

„Potom,“ pokračovala Natalie, „zmizela.“

„Julia?“

„Ano. Někde mezi jejich bytem a místem, kde se s Archiem potkávali cestou do školy. Lidé viděli bílý pickup, který se v okolí běžně nevyskytoval. Někdo říkal, že Julia nasedla, jiní tvrdili opak. Nicméně od té doby ji nikdo nikdy neviděl. Ani ten malý náklaďák. Bylo jí deset.“

Číšník jim přinesl další kávu, ale ani teď si nikdo neobjednal snídani. Obezřetně dolil Merci šálek, pak se usmál, a aniž by se na ni podíval, vycouval.

Merci si pečlivě zapsala dívčino příjmení, rok, město a školu: rozhodně by se na to měla podívat.

„Policie Archieho podrobně vyslýchala,“ řekl George. „Samozřejmě, že jsme byli při tom. Vůbec z ničeho ho neobviňovali.“

Každý výslech souvisí s obviněním, pomyslela si Raybornová.

„Jak její zmizení zapůsobilo na syna?“

George vzdychl a pohlédl na ni. „Nejprve to přijal docela klidně. V tomhle období si před odchodem do školy čistil zuby třikrát, žádal nás o další a další značkové oblečení a ještě déle se věnoval účesu. Psal jí další dopisy. O několik měsíců později mi je Juliina máma vrátila. S nikým moc nemluvil. Během večeře promluvil, jen když jste se ho na něco přímo zeptali. Trvalo to do konce školního roku, přes prázdniny a pokračovalo to i po nich. Při cestě ze školy se skoro každý den zastavoval v místní knihovně a četl noviny z okolí. Říkal nám to knihovník. Mně řekl, že člověk nikdy neví, kde by se mohla objevit. To léto hrál baseball ještě usilovněji a lépe než kdy předtím. Doslova drtil míče. Opravdu přesně a tvrdě nadhazoval – ještě mu nebylo dvanáct a dokázal nadhodit skoro sto dvacítkou. Viděl jsem v něm… co to bylo? Viděl jsem v něm vášeň. Frustraci. Zlost. Na konci školního roku – šesté třídy – se zdálo, že se přes to v podstatě přenesl. Znovu mluvil, znovu se kamarádil s dětmi. Dokonce s dívkami. Byl oblíbený. Stále se dobře učil. Byl hezký. Nezlobil.“

„Ale už v sobě měl navždy bílé místo,“ řekla Natalie. „Jako by něco z jeho života zmizelo a už se nevrátilo. Což byla vlastně doslova pravda.“

Merciiným bílým místem byl Hess. Často přemýšlela o lidské duši jako o povrchu měsíce – krátery znamenaly místa, kde zmizely dobré věci, kopce naopak ty, které člověk neztratil, pláně mezi nimi představovaly oblasti, na kterých tak moc nezáleželo. „Jak reagoval na policejní výslech?“

George si odkašlal. „Tehdy v noci nám řekl, že jestli se mu nepodaří stát se prvotřídním nadhazovačem v nejvyšší soutěži, stane se, až vyroste, detektivem pátrajícím po pohřešovaných lidech. A myslel to smrtelně vážně. Archie v tomhle ohledu nemluvil do větru. No a opravdu to tak dopadlo, že ano? Nechal baseballu a stal se policistou.“

Merci si to poznamenala, zakroužkovala a sledovala, jak hrot pera kreslí nepravidelný kroužek, jednou, dvakrát, třikrát dokola. Stane se detektivem pátrajícím po pohřešovaných lidech. Protože jeho první láska zmizela z povrchu zemského. Protože ji miloval natolik, že byl ochoten změnit kvůli ní svůj osud.

„Povězte mi něco o Gwen.“

Archie to věděl okamžitě. Po pár týdnech známosti jim oznámil, že si ji hodlá vzít. Trochu ho trápilo, že jí je teprve šestnáct a jemu dvacet a hraje baseball za UCR. Ale to bylo všechno. Uměl se dívat dopředu. Věděl, že za pár let nebudou čtyři roky věkového rozdílu nic znamenat.

George s Natálií z toho ale nejprve nebyli nadšení. Natalie však řekla, že když ji poprvé uviděli, nemohli dělat nic jiného než ji mít také rádi. Když se dva lidé takhle milují, nezbývá vám nic jiného než se rychle klidit z cesty. Gwen vypadala jako Julia.

„Museli jsme věřit, že se Archie rozhodl správně,“ řekla. „A taky že jsme mu věřili. Nic mi do toho nebylo, ale vsadila bych se, že o svatební noci byla ještě panna.“

„A co Archie?“

Natalie pokývala hlavou a pohlédla na Merci. „Měl spoustu holek na střední škole i zpočátku na univerzitě.“

„Před Gwen,“ dodal George.

George váhal, zda si okolnost, že syn nebyl o svatební noci také panic, vyžaduje další vysvětlení. Natalie na Merci jen odevzdaně hleděla.

„Chystáte se ho obvinit?“

„Nikdo není obviněn.“

„Ptala jsem se, jestli se to chystáte udělat.“

„Nevím.“

Natalie se znovu na Raybornovou upřeně zadívala. „Pak myslím, že bychom měli mluvit ještě o jedné věci. Jen pro pořádek. Už kdysi dávno uzavřeli Archie s Gwen životní pojistku. Zdálo se to být rozumné, zvlášť u povolání, které si Archie vybral. Myslím, že pojistka byla uzavřena na částku čtvrt milionu dolarů. Řekli nám o tom, protože v případě, že by se stalo něco oběma, peníze měly být rozděleny mezi Gweniny rodiče a nás. My s Georgem peníze nepotřebujeme, a nikam tím nemířím. Jen si myslím, že je to něco, o čem byste měla vědět.“

Merci uvažovala o čtvrt milionu, zda to bylo nebo nebylo dost. „Zajímalo by mě, zda částku zvýšili poté, kdy tak zbohatli na OrganiVenu.“

Natalie si změřila Merci od hlavy k patě. „Pokud vím, utratili peníze za hezké věci. Archie nám koupil nové auto. Mercedes C430. Červený. Půjčili jsme jim dva tisíce, když si akcie pořizovali, ještě než je vykoupila ta velká farmaceutická společnost.“

„Archie s Gwen nám také koupili počítač,“ doplnil ji George.

Vyznělo to, jako by věřili, že čím víc jim toho syn koupil, tím je nevinnější. A i jim to tak muselo připadat, uvažovala Merci, protože nastalo poněkud rozpačité ticho.

„Chtěl lítat,“ řekl po chvíli George a trpce se pousmál. „Samozřejmě ne profesionálně, je prostě…“

„Když mu bylo sedm, skočil ze střechy garáže,“ přerušila ho Natalie. „K násadě na koště upevnil nějaké oblečení, jako že má křídla. Zlomil si kotník, vylezl nahoru, skočil znovu a zlomil si druhý. Měl jen vlásečnicové prasklinky, takže mu je nemuseli dát do sádry.“

„Měl kliku,“ řekl George.

„Byl paličatý,“ dodala jeho žena.

„Miloval také kameny,“ pokračoval George. „Nosil je domů po kapsách, později v ruksaku. Četl si o nich. Když zbohatli, koupil si nějaké speciální japonské.“

„Suiseki.“

„Přesně tak.“

„Jen si to představte,“ zakroutila hlavou Natalie. „Koupil si kameny.“

Nastala další pomlka, když se Wildcraftovi vyrovnávali se vzpomínkami na syna a s důvody, proč tam jsou.

„Děkuji vám,“ přerušila ticho Raybornová a přemýšlela o náruživostech A. F. Wildcrafta. „Oba jste mi velmi pomohli.“

„Gwenin pohřeb je ve středu, seržantko,“ řekl George. „Katolický hřbitov v Laguna Hills. Ve dvě. Jménem Archieho a Gweniny rodiny vás na něj zveme.“

„Přijdu. A útratu nechte na mně, prosím.“

Zaplatila. Vstali.

„Jaké jsou šance, že ho chytíte?“ zeptal se Archie.

Chvíli o tom uvažovala a na tácek s účtem položila jeden dolar. „Větší než kdy jindy.“

„Jo, měl starosti,“ řekl Damon Reese, Archieho parťák. Bylo mu třicet šest, tedy o šest víc než Archiemu. Měl pronikavý pohled, širokou pohlednou tvář, výrazný nos a na obličeji a krku stále zřetelné jizvičky po pubertálním akné.

„Archie byl pořád ustaraný. Dělalo mu starosti, jak vypadá, dělalo mu starosti, že tloustne a ztrácí svaly. Dělal si starosti o věci, které vlastnil – o dům, o auta, o všechno. Jakou barvou vymalovat. Jaký druh stromů pěstovat. Jaký koberec vybrat. Měl starost o investici do společnosti, která měla léčit rakovinu. Měl starost, aby byla Gwen šťastná. Měl starost o Gweninu muziku. Měl starost o Gweninu rodinu. A to je jen zlomek.“

„To je celý soupis.“

„Archie je usilovný člověk, Merci, který chce všechno pořád vylepšovat. Myslí si, že dokáže všechno vyřešit, a vždycky bude mít můj obdiv – dělá všechno na doraz, co si vezme do hlavy, nevzdá. Já jsem jeho pravý opak. Vím, že sotva co změním. Je mi jedno, jakou barvou bude vymalovaný můj barák, neumím měnit lidi. Nemám ženu, o kterou bych se musel strachovat. Takže to mám všechno lehčí. Vsadím se, že i můj tlak je o polovinu nižší než Archieho, a pravděpodobně i mnohem lépe spím. Nikdy nebudu bydlet tam nahoře v kopcích, ale je to v pohodě. Líbí se mi tam, kde jsem. Byli jsme dobrý tým, protože jsme každý tak jiný.“

Merci poslouchala a sledovala, jak Reese míří hadicí na trup Boston Whaleru. Člun byl na podvozku, který stál teď zaparkovaný na příjezdové cestě k domu. Damon se vrátil z ranního rybolovu v Dana Point přesně v deset, a jak slíbil, byl připravený k rozhovoru.

Voda bubnovala na hliníkový bok a odrážela se v blyštivých gejzírech. Slova zanikala v hluku, takže Merci jen sledovala, jak policista Reese smývá slanou vodu z paluby, záchranných vest, bedny s návnadou a rybářského navijáku. Když byl hotov, dívala se, jak uklízí hadici do garáže, a pomohla mu vyháknout přívěs s lodí z koule tažného zařízení jeho pickupu.

Reese odnesl dva plastové pytle naporcovaných okounů do domu, o růžové kapky, které se za ním táhly, vůbec nedbal. Merci mu pomohla s Lowrancovým sonarem.

„Položte to támhle na pult, Merci. Díky.“

„Co Felix Mendez?“

Reese se zastavil uprostřed kuchyně a podíval se na Merci s nepředstíraným zájmem. „Kdyby tam nebyl Archie, byl by mě zabil. Další z věcí, které vyřešil. K mé radosti.“

Usmál se a zavrtěl nad vzpomínkou hlavou, z příborníku vytáhl čistou zapékací mísu a položil na ni vak s rybami.

„Mendez nebyl obyčejný grázl. Měl v Eme postavení poručíka. Tu noc byl pěkně naládovaný. Hádal se s manželkou, měl v sobě koks a pil. Když se jeho žena pokusila po Archiem vystartovat, přitiskl ji ke zdi a nasadil jí pouta. V tu chvíli sáhl Mendez po bouchačce. Měl jednorázovou pětadvacítku derringera v županu – tak malou, že mu ani netáhla kapsu dolů. Nebo alespoň si toho ani jeden z nás nevšiml. Takže Mendez měl dost času ji vytáhnout a překvapit nás. Namířil na mě, protože jsem stál blíž. Ale Archie byl rychlý. Udělal mu díru do paže velkou jako čtvrtdolar. Kost se rozlétla na všechny strany, nepěkná záležitost. Zasáhl ho ze tří, možná tří a půl metru. Zachránil mi život. Byl to fantastický pocit.“

„Vyhrožoval mu Mendez, že ho zabije?“

„Tam jo, ve zmatku a bolesti řekl pravděpodobně něco takového.“

„A později, ve vězení nebo u soudu?“

Reese zavrtěl hlavou. „Ne. Mendez mu nevyhrožoval. Eme na to má své lidi, nebude nastavovat svoji hruď. Jen se ujistí, že to klaplo.“

Merci věděla, že má pravdu. „Pracuje pro Eme nějaký velký nájemný vrah, který by měl botu číslo šestnáct a musel posunovat sedadlo v cadillaku, aby mohl nastoupit a vystoupit?“

Reese opět zpozorněl. Líbil se jí jeho vážný pohled. Vždycky si myslela, že policista by neměl žertovat.

„Pokud vím, ne,“ řekl. „Ale mohla byste si o tom promluvit s lidmi z oddělení organizovaného zločinu. Jestli má někdo v okrese takovéhle otisky bot, pak to bude vědět Quevas. Eme se pravděpodobně chová jako jiné gangy – najímá si lidi na špinavou práci. Mohli třeba poslat někoho z pěšáků, někoho, koho ještě neznáme.“

„Mládí vpřed,“ poznamenala Merci.

„Jo,“ přitakal Reese se špetkou hořkosti v hlase. „Kde jste našla tak velké stopy?“

„Pod jedním stromem u Archieho. Zhruba tři metry od místa, kde to schytal.“

Reese pokýval hlavou. „Včera jsem mluvil s Ryanem Dawesem. Snaží se nedat to na sobě znát, ale myslím, že má spadeno na Archieho. Hodně dlouho se snažil najít důkazy, že Archie utratil všechny peníze investicemi do akcií. Přitom on si je vydělal. Řekl jsem Žralokovi, že Wildcraftovi neměli žádné nezvykle vysoké dluhy, alespoň pokud vím. Udělali prostě terno, ať se to někomu líbí, nebo ne. Dawes jako by se pořád snažil udělat z Archieho nějakého zoufalce. Jako by se mu v hlavě vylíhla hypotéza, k níž se teprve dodatečně snaží najít fakta, která by ji zvěrohodnila. Řekl jsem mu toho podstatně míň než vám, ačkoliv jsem se snažil nevypadat neochotně.“

„To mě těší.“

„Proč jde po Archiem? Žralok se nezmínil o jediném důkazu, i když něco mít musí.“

Podíval se na ni a oběma bylo zřejmé, že od ní chce slyšet informace, které by mu neměla říkat. Ale věřila mu a líbil se jí a patřil mezi lidi, které by chtěla mít na oddělení, pokud by jej vedla. Něco za něco. Někdy však člověk jenom dá, ale nic nedostane.

„Z fyzicky zajištěných důkazů hovoří téměř všechny proti němu, Damone. Otisky na zbrani, palebná ruka reagovala na stopový test. Její krev na jeho županu. Žádný nezvratný důkaz o přítomnosti další osoby v okolí v daném čase.“

„Prokrista. Byla zavražděna Archieho zbraní?“

Merci přikývla.

„A ty velké otisky, ty s tím můžou i nemusejí souviset?“

Opět přikývla. „Mohly by patřit například zahradníkovi, víc nevíme.“

„Jeho paměť je porušená, že jo?“

„Spíš je poněkud zpřeházená. Má okna. Na něco si vzpomíná jen vágně, na něco naprosto přesně. Vypadá to, jako by se mu poslední věci vybavovaly nejhůř. Ale starší záležitosti – třeba i několik let staré – si stále pamatuje.“

Reese se zadíval do dáli. „Takže Žralok jde tou nejsnadnější cestou. Otisky na vražedné zbrani, stopový test na palebné ruce a chlap s takovým gulášem v hlavě, že se sám nemůže bránit.“

„Vidím to taky tak. A navíc zločin poutající pozornost. Když z toho obžalujete Archieho Wildcrafta, máte zaručené palcové titulky. Tři dny titulní stránka už teď. Což teprve až začne proces.“

V Reesově tváři zahlédla nepatrný náznak znechucení. „Myslím, že ji nezavraždil,“ řekl. „Za nic na světě by to neudělal.“

„Ale pokud byste byl žalobce a vznesl takovou obžalobu, každý zná vaši tvář během patnácti minut. A také je třeba obsadit Brenkusovo křeslo okresního prokurátora. Brenkus je starý. Žralok chce jeho místo, ať už to přizná, nebo ne.“

Reese opět pokýval hlavou. „Jo. Takhle to funguje. Něco se stane a někdo toho okamžitě využije. Wildcraftovi – výtah k moci.“

„Zmínil se někdy o Julii?“

„Nikdy.“ Reese na ni pohlédl s určitým zájmem, ale to bylo všechno.

„Řekněte mi něco o jeho prchlivosti.“

Reese přikývl, jako by tuhle otázku očekával.

„Jo, prchlivý teda byl. Byl jsem jeho parťákem rok a půl, ale doteď jsem nedokázal rozpoznat, kdy zase vybuchne. Je v klidu. Zavětří. V mžiku vylítne. Znáte tu pouťovou atrakci, kdy se snažíte praštit obrovskou palicí do závaží, které cinkne do zvonku, když vylítne dost vysoko. Tak takhle se Archie někdy choval. Čas od času ho něco napružilo a už to šlo.“

„Je v takových okamžicích hrubý?“

„Zažil jsem to jen jednou. Ale něco vidíte, něco zaslechnete, něco vycítíte. Zároveň jsem ovšem cítil, že se ovládá.“

Stejně jako Zamorra, uvažovala Merci.

„Takže jste nevypozoroval spouštěcí mechanismus, ale jakou měl povahu obecně?“ zeptala se. „Co ho štvalo?“

Reese opět přikývl. „Špatné zacházení se ženami nebo dívkami. To dovedlo Arche totálně vytočit.“

Merci o tom chvíli přemýšlela.

„Když jsme se připletli k domácímu násilí, Archie na vysvětlování chlapa moc nedal. Vždycky se postavil na stranu ženský bez ohledu na to, jak byla namazaná nebo hrubá, nebo jestli neměla pravdu. Například než nasadil pouta Michelle Mendezové, vyslechl si od ní spoustu urážek. Jak Archie zmerčil násilí vůči ženě, bylo zle.“

„Popral se i kvůli mně?“

Reese přikývl. „To bylo jedinkrát, kdy jsem viděl, že se neovládl. Nejdřív se mluví jen tak o oddělení, jestli funguje lépe pod Vincem Abelerou než pod Chuckem Brightonem. Pak jeden chytrák prohodí nějaký blbý poznámky na vaši adresu. Vzápětí se kolega Mark Stump válí na podlaze v mrákotách. Archie se nad ním sklání a chce ho profackovat k vědomí.“

„Kde se to seběhlo?“

„V High Rollers, dole v Katelle. Snažili jsme se to ututlat. Byl to normální bar, ne policejní.“

„Bil se za mě. To zní legračně.“

„Proč?“

„Chtěla jsem říct, že je to nečekané. Překvapivé.“

„Hodně lidí si myslí, že v tom byl namočený i Brighton a Bůh ví, že i McNallyho otec. Ale jen váš táta to přiznal. Byl to jeden z mála okamžiků, kdy každý dostal, co si zasloužil.“

„Někdo i trochu víc.“

„Byla jste z Mika hotová. Teda skoro hotová.“

„Podívejme, jak zní oficiální verze.“

„Brightonův chlívek potřeboval trochu vymést, Merci. Byla jste jediná, kdo se do toho pustil.“

Reesova slova se dobře poslouchala. Navíc ji stavěla do příznivého světla a všechno znělo velice jednoduše. Pravda byla mnohem složitější a jen jedna část vypovídala o zklamání z nečestného chování kolegy – člověka, kterého se urputně snažila milovat. Uvěřila těm nejčernějším myšlenkám, protože důkazy hovořily proti němu. Někteří lidé jí to prominuli, někteří ne. Mike jí odpustil jednoho loňského zimního večera, když za ní zabouchl dveře svého domu v Modjeska Canyonu.

Ačkoliv později si odpustila i ona, nenabyla už ztracenou sebedůvěru. Ne docela. Čemu měla věřit, když si neuměla, řekněme, důvěřovat? Ptala se sama sebe. Stále dokola. Bylo to ponižující. Pořád jí to vrtalo hlavou: snažila se nevěřit v to nejhorší ve Wildcraftově případě, i když důkazy svědčily proti němu a jasně jí ukazovaly cestu. Silou vůle se snažila odvrhnout veškeré pochybnosti o svém úsudku, ale nedařilo se jí to a stále v duchu porovnávala tenhle případ s minulým. Co když se opět mýlí? Co když přesvědčení o Archieho nevině je jen dalším výplodem její fantazie?

„Jdi už do hajzlu, ženská, přikázala si. Vzdychla a cítila, jak jí červenají líce. „Díky za vaše slova.“

„Měl jsem to říct už před mnoha měsíci. Myslel jsem, že bude lepší, když budu mlčet.“

„A nebudete ten, co pořád něco řeší.“

„Přesně tak,“ řekl s úsměvem.

Damon Reese trval na tom, aby si odnesla v chladicím boxu naplněném ledem kus okouna. Pak ji vyprovodil. Viděla dva malé kluky s tříkolkami postávat na chodníku kousek od jejího auta.

Reese se zastavil u květináče vedle garáže a kapesním nožem uřízl pár květů bílých sedmikrásek. Zatímco ona držela víko, on je vložil do chladícího boxu mezi ryby a led.

Podal jí ruku a upřel na ni pronikavý, ale klidný pohled.

„Zavolejte, kdybyste si na cokoliv vzpomněl,“ řekla.

„Zavolám. Zavolal bych i jen tak, pokud bych věděl, že byste to zvedla.“

Pochopila, že je to spíš otázka, přesto ji Reesova přímočarost trochu zaskočila. Byla to otázka, o které se moc nepřemýšlí. Člověk zná odpověď, ať už ji čeká, nebo nečeká.

„Zvedla bych to.“

Zlehka se jí dotkl tváře a odhrnul jí pramínek vlasů z čela. Mlčky to přijala, dotek jeho prstů byl mnohem výmluvnější, než čekala. Z jeho kůže cítila ryby, moře a snad i trochu benzín.

Ve zpětném zrcátku viděla, jak jí mává, a aniž by přemýšlela, pustila pravou rukou volant a taky mu zamávala. Pohled jí sklouzl na kluky s tříkolkami. Oba se tlemili: sem tam jim chyběl zub, ty zbylé byly trochu velké, v puse žvýkačku. Jeden jí poslal vzdušný polibek a dali se na úprk, hnali své tříkolky po betonu a řehtali se jak o život.

14

Merci trávila soboty obvykle s Timem. Tentokrát se ale musela věnovat práci, takže stihli jen zajít na oběd do fastfoodu, kde si Tim trochu pohrál v dětském koutku, pak vyrazili dolů do Laguna Beach a zchladili se v osvěžujícím oceánu. Tim honil racky až do zemdlení. Merci seděla v písku a slunce ji pálilo do ramen a zad.

Zvedla bych to. Ale copak, proboha?

Večer proběhl podle zaběhaných pravidel: bohatá večeře, kterou připravil otec, popcorn, video, skotská, voda, led, v pozadí tlumený zvuk policejního rádia.

Tim, ohánějící se lukem bez tětivy, který mu Merci koupila v zábavním parku, chtěl pustit Robina Hooda, ačkoliv ho viděl snad už stokrát. Vložila kazetu do přístroje.

„Robin Hood opravdu je?“

„Robin Hood není. Je to postava z filmu.“

„Princ Jan opravdu je?“

„Princ Jan není. Je to taky postavička z filmu.“

„On je taky z filmu?“

„Přesně tak.“

„Aha.“

Zatímco běžely nekonečné titulky, Tim se rozplakal a z očí mu vytryskly slzy jako hrachy. Merci posunula film na začátek.

„Byli to pro něho kladní hrdinové,“ řekl Clark.

„To by mě zajímalo, jak na to přišel.“

Zatímco ještě vzlykal a polykal slzy, vylezl do dědečkova ušáku – v poslední době jeho oblíbeného místa. Merci se natáhla na jednu ze sedaček a téměř celou ji zabrala, v horkém srpnovém večeru jen v šortkách a krátkém tričku, vlasy zvednuté a propíchnuté hůlkami. Na žaludku balancovala s koktailovou skleničkou, na látce se brzy objevil vlhký kroužek. Zvedla bych to. Podívala se na svoje nohy a velká chodidla opřená o protější područku. Uvažovala, jestli má hezké nohy. Kdysi jí někdo řekl, že ano, ale to bylo ještě na akademii.

Listovala novinami, ale neobjevila žádný zajímavý kriminální případ. Podívala se, jak si vedou Angels: slušně. Baseball ji vlastně vůbec nezajímal, ale cítila jakousi povinnost sledovat ho, protože většina kolegů to dělala. Podívala se také, jak si stojí akcie B. B. Sistelu po páteční uzávěrce: téměř jeden a půl dolaru za kus.

Zaregistrovala, jak Robin Hood a Malý Jan unikají před šerifovými kreslenými šípy. Merci neměla ráda filmy, které dělaly hrdiny z desperátů, ale otec ho Timovi jednou, když nebyla doma, pustil a pro Tima se stal něčím téměř posvátným. Ten příběh byl příliš hloupý, aby ho brala vážně, a hlasy herců byly směšné.

Ve skutečnosti film ale nesledovala a dialogy neposlouchala, dokonce nevnímala ani policejní rádio, které huhlalo na poličce za jejími zády. Místo toho myslela na Archieho Wildcrafta a Gwen Kuernerovou. A na jejich rodiče. A na Julii a Priscillu a na zisk dvou milionů během šesti měsíců, když počáteční investice byla dvacet tisíc. A jaké to asi musí být, ležet v posteli a vědět, že přede dvěma dny mi zavraždili manželku a že v mozku mi vězí kulka. A že můžu být dokonce podezřelý. Žádat cizí lidi o snímek vlastní ženy, u všech svatých, protože jeden nestačí k nastartování poškozené paměti. Cítila, jak jí stoupá tlak. Srazila ho hltem studené skotské.

„Šerif z Nortahamu je zlý?“

„Ano, je zlý.“

„Šerif z Nottahamu je hodný?“

„Ne, je zlý.“

„Je hodný?“

„Ty víš, jaký je, Time.“

Večeře jí chutnala, cítila se sytá a spokojená, přesto byla stále trochu roztěkaná. Sledovala Tima, který se díval na Robina Hooda znovu od začátku, a upíjela ze třetí sklenice.

Kolem deváté telefonoval Gary Brice z Journalu, což dělal téměř každou sobotu už několik měsíců. Ze začátku vyvěšovala telefon, ale pak ho začala zvedat, protože Brice byl zábavný. Už skoro rok se ji snažil pozvat na rande, ale ona vytrvale odmítala. Byl to přelétavý sukničkář, navíc o deset let mladší, nelíbil se jí a zajímavý jí připadal snad jen jako ukázka mužské vytrvalosti. Nejprve jí vyčítal, že vysedává v sobotu sama doma, pak přitvrdil a zval ji na bláznivé večírky hned teď, v kdejakém klubu nebo baru, kde právě byl. Něco na způsob hned se k nám přidej. Gary měl „tuny“ přátel, ať už mužů, nebo žen, a dušoval se, že by se jí někdo z jeho okruhu určitě zamlouval. Ptala se sama sebe, proč mu jednoduše neřekne, aby jí netelefonoval, ale odpověď ležela někde v jejím nitru a v dlouhých sobotních nocích, a nebyla si jistá, jestli ji chce znát.

„Neslyším opilce ani muziku,“ řekla. „Dneska máte schůzku v márnici?“

„Jsem v kanceláři. Musím napsat příběh do nedělní rubriky Lifestyle, což si vyžádalo moji okamžitou přítomnost. Naše hrdinka zápasí s nevyléčitelným plicním nádorem, ale podle rad psychotického houmlesáka – mám na mysli duševně rozvrácenou osobu bez domova –, kterého právě postihla těžká srdeční příhoda, pije z kalichu životních radovánek až do dna. Nevypadá to dobře.“

„Potřebuje to buď trochu rozvést, nebo zásadně zkrátit.“

Sama se divila, jak snadno na ni Gary Brice přenesl svůj všeobecně pesimistický pohled na svět. A úsečný způsob řeči.

„Souhlasím,“ řekl Brice. „Tahle rubrika ze života je pěkný vopruz. Nesnáším křečovitý pozitivismus tohohle plátku. Ale náš policejní rajón miluju. Povězte mi o nějakém milém pobudovi nebo psychopatovi místo řečí o někom, kdo se snaží udělat naši společnost lepší – jednou.“

„Utěšujete nespokojené, ale financují vás články o liposukci a plastické chirurgii.“

„Přesně tak. Místo cynické policistky byste měla být cynickou novinářkou.“

„Neumím psát.“

„Pojďte se mnou na panáka. Zajdeme někam, kde se budete cítit bezpečně.“

„Když jste tam vy, cítím se bezpečně všude.“

„Tak to je jednoduché. Pro začátek do sebe kopneme skleničku whisky, pak, když mě nebudete moct vystát, naložíte mě do auta a odvezete, kam budete chtít. Vaše velká impala by stačila. Nebo mě můžete vzít do nějakého pěkného hotýlku.“

„Máte ve skutečnosti tolik sexu, kolik toho o něm namluvíte?“

„Téměř. Mezi jednotlivými čísly nepotřebuju žádný odpočinek.“

„Na tyhle noční telefonáty byste si zasloužil někoho odvážnějšího.“

„Ty nejsou o sexu, Merci. Jsou o ponížení a strádání.“

Usmála se. „O kom teď mluvíte?“

„To pojďme zjistit spolu, Merci.“

„Už jste někdy zkoušel volat na sex po telefonu?“

„Vy vyjdete levněji.“

Znovu se usmála. „Co je nového ve zprávách?“

„Spíš vám povím, co v nich není.“

Ve zlé předtuše poněkud zpozorněla.

„Zatčení v případu vraždy Wildcraftové,“ řekla.

„Přesně tak. Šéf se mě na to ptal. Dokonce i vydavatel. Věřte mi nebo ne, někdy si i šéfové myslí totéž co ostatní.“

„A co si myslí?“

„Vidí chlapíka, který si jako policajt vydělá padesát babek ročně, jeho ženu, která nepracuje, a přitom žijí v milionářské chatrči v Hunter Ranch. On je popudlivý a málo placený. Má nové porsche. Ona je krásná jako filmová hvězda a stejně tak náročná. Nedokáže splácet účty nebo vystát její nároky a přitom jí nechce dovolit, aby se s ním rozvedla. Beng – skoncuje s oběma. Nebo se o to pokusí. Na poslední chvíli ale ucukne a jen se zraní. Uběhnou tři dny a ani slovo, kdo je podezřelý. Nic o motivech, ba ani o výše zmíněném a zcela zřejmém. V tiskovém oddělení policejního náčelníka se rozhostilo proklatě podezřelé ticho. A lidi reagují jim vlastním způsobem – začínají být zvědaví, jestli se policisté náhodou nesnaží chránit jednoho z nich.“

„O vyšetřování s vámi nemůžu mluvit. Alespoň ne před zatčením, a vy to víte.“

„Takže je podezřelý.“

„Vyslýcháme každého, kdo ji znal.“

Brice se na chvíli odmlčel.

„Skutečně si myslíte, že by v tom mohl být nevinně – mimo záznam?“

„V tomhle ohledu důkazy ukazují jiným směrem,“ zalhala.

„Teď už přece musíte mít otisky z vražedné zbraně.“

„Neprůkazné.“

„Nebyla registrovaná, že?“

„Ukradená z obchodu se zbraněmi v Arizoně,“ lhala dál. „Ale tohle je naprosto tajná informace, Gary.“

„Jistě. Vás bych přece nikdy nepodrazil, Merci.“

„Důvěřuji vám.“

„Důkazy tedy ukazují jiným směrem. Ale jaké to jsou?“

„To vám nemůžu říct, Gary. Chápejte, že nemůžu zabíhat do podrobností.“

„Ani mimo záznam?“

„Ani mimo záznam.“

„A máte vůbec něco?“

„Nenazývejte mě lhářkou, Gary.“

„To bych si netroufl. Ale můžete se zmýlit. Můžete vidět věci, jak je vidět chcete. Chci říct, že my všichni…“

Cítila, že by potřebovala debatu trochu odlehčit. Byla horká letní noc a nestála o to, aby jí někdo připomínal věci, které zvorala a za něž zaplatila krví, potem a vnitřním klidem. A stále platí.

Zavěsila a nezvedla to, i když volal hned zpátky. Když volal podruhé, zvedla sluchátko po prvním zazvonění a Brice okamžitě spustil.

„Dobrá, moc kecám a málo přemýšlím. Omlouvám se. Jste ta nejlepší policistka, kterou jsem kdy potkal, a vy to víte. Miluju vás a na tom se nic nezmění.“

„Dobrou noc, Gary.“

„Líbám vás.“

Zavěsila a zakroutila hlavou.

Tim v Clarkově křesle vyskočil, luk v ručičce, v očích záblesk vzdoru. „Zlý princ Jan je hodný!“

„Je zlý. A víš ty co, můj malý chlapečku? Půjdeš do postýlky.“

„Nepůjdu?“

Poté, co přečetli tři příběhy a dlouho diskutovali o tom, kdo je skutečný a kdo jen kreslená postava z filmu, Merci usnula na podlaze vedle Timovy postýlky. V půlnoci se vzbudila a zjistila, že má pod hlavou polštář a přes sebe lehkou deku. Popadla ji i s polštářem a přesunula se do ložnice.

Lehla si do postele a nechala otevřené dveře do chodby, kudy k ní přicházelo tlumené světlo z kuchyně. Přemýšlela o Hessovi a uvažovala, co by asi dělali, kdyby žil. Kdo ví? Vzpomínala, jak seděl v křesle ve svém bytě na Thirteenth Street, měsíc mu osvětloval tvář a ona měla neodbytné nutkání dotknout se jeho hustých šedých vlasů a především vlnky, která se mu zdvíhala nad čelem. Vzpomínala, jak jí pak zůstaly celé chomáče v dlaních a jak je chtěla nějak nenápadně vrátit, aby nevěděl, co se stalo. Vzpomínala, co dělali pak: milovala se s ním v přesvědčení, že je to způsob, jak mu vrátit život, i když věděla, že to dělá především kvůli sobě, protože prahla po každém kousíčku jeho osobnosti, od mrknutí oka až po rakovinné buňky, které mu v té době bujely v těle. Přemýšlela, jak se mu teď asi leží v truhle pár desítek centimetrů pod zemským povrchem, a nemohla se přimět přestat na něj vzpomínat, i když se o to nesčetněkrát pokoušela. Pryč. Pryč. Přemýšlela také o Paulu Zamorrovi, který se dnes v noci bezpochyby někde ztrácí v Kirsten. A o Archiem Wildcraftovi, který naslouchá pípání přístrojů a tlukotu vlastního srdce. O rybářově dlani na své tváři. A jako obvykle o Timovi. O Timovi, ve kterém se všechno propojovalo, i když o tom měl sotva ponětí, o nejmladší bytosti ve změti drobných osudů, o jasném světle ve světě stínů.

15

V neděli odpoledne požádal Archie o telefon. Sestra mu s radostí vyhověla, protože byl v dobré kondici a vypadalo to, že co nevidět bude moct opustit jednotku intenzivní péče. Životně důležité orgány fungovaly, neměl v těle žádnou infekci a otok dramaticky opadl. Už den a půl byl při plném vědomí. Ráno mu vyňali heparinovou kanylu a nahradili ji úhlednou malou jehlou. Od soboty jedl jako o závod.

Když dotelefonoval, požádal, zda by se mohl osprchovat. Zdálo se, že nepotřebuje ani doprovod, přesto ho hlídali. Usmál se a poděkoval za igelitovou kapucu, která mu měla chránit obvazy. Nikdo z personálu si během uplynulých pěti dnů, kdy ležel naznak na posteli, neuvědomil, jak je urostlý. A byli šokováni, jak se někdo může proměnit během těch pěti dnů z člověka se zdánlivě minimální šancí na přežití v nájezdníka plenícího kantýnu. Život přináší zázraky.

Deset minut po páté přinesla Archiemu mladá atraktivní žena, která ho už několikrát navštívila, malý kufřík. Byla to sestra Gwen Wildcraftové, tatáž, která mu předtím přinesla i malou zarámovanou kresbu jeho zavražděné ženy. I přes námitky sester si Archie vzal kufřík do koupelny a za několik minut se vrátil oblečený, usmívající se, vonící vodou po holení a zubní pastou.

Z jednotky intenzivní péče v Medical Center se odhlásil v pět čtyřicet.

Doktoři ani sestry mu to nedokázali rozmluvit, pomocný personál ani ostraha mu v tom nedokázali zabránit. Vzhledem ke kulce, která mu vězela v hlavě, se všichni zdráhali použít násilí. Dokonce ani Archieho ošetřující lékař, doktor Stebbins, který mu telefonicky přikázal zůstat v posteli, neuspěl.

V šest si Archie a mladá žena vyzvedli v nemocniční lékárně veškeré předepsané léky. Do haly mezitím dorazili čtyři šerifovi uniformovaní policisté, ale neměli zatykač, protože Archie nebyl obviněn z žádného trestného činu a neshledali na něm ani známky fyzické nebo mentální nezpůsobilosti. Vzájemně se na sebe jen usmívali, potřásali si rukama, plácali se po ramenou, nanejvýš si vyměňovali tázavé pohledy. Jeden z policistů mluvil skoro pět minut do vysílačky.

V šest dvacet pět ho mladá žena naložila do bílého čtyřdveřového saturnu, který nechala zaparkovaný v červené zóně u hlavního vjezdu, a odvezla ho z nemocnice.

Dva černobílé hlídkové vozy se jim pověsily na paty a bez majáčků a s uctivým odstupem se sunuly za saturnem.

Když Priscilla vyjela na ulici, Archiemu vystoupil na čele studený pot. Nahoru do kopců. Kolem kanadské borovice na rohu a podél modrého domu s jízdárnou a kruhovým výběhem, pak dál ulicí, která mu byla vzdáleně povědomá. Slunce se sklánělo k obzoru a skrz kmeny datlových palem prosvítaly jasně žluté paprsky. Podíval se na Priscillu a proti očekávání neměla tvář ani modrou, ani červenou, ale zdobil ji zcela věrný nádech fialové. Přišlo mu zvláštní, že některé barvy jsou takové, jaké by měly být, a jiné naprosto fantasmagorické, i když stejně přesvědčivé.

„Jeho vjezd? To musí být on. Trochu ho poznával. Na mnoho věcí z posledních hodin si nevzpomínal, alespoň ne tak jasně, jak by měl. Ale přesto si pamatoval dost – a dost mu toho pověděli –, aby ho z tohoto místa vzhledem k nedávným událostem přepadl děsivý pocit.

Gwen.

„Děkuju, Priss.“

„Půjdu s tebou na chvíli dovnitř, jestli chceš.“

„Chystám se na to sám.“

„Co máš přesně na mysli, Archi?“

„Nevím,“ odpověděl a nespouštěl oči z garážových vrat. „Nejsem si jistý. Ale je důležité, abych tady byl, ne?“

„Myslím, že tě chápu. Zavolám ti za hodinu. Na, tohle jsem nechala udělat, když jsi volal. Nebylo snadné sehnat v neděli zámečníka.“

Vzal si od ní klíč od domu, který se ještě leskl novotou. „Ten jsem potřeboval.“

Pak Archie vystoupil a vyndal z auta kufřík. Když ho zvedal a pokládal na zem, cítil se podivuhodně silný, až si říkal, jestli opravdu nemá zničené receptory bolesti, jak ho strašil doktor Stebbins. Nebo že by načerpal tolik sil týdenním poleháváním v posteli? Uchopil dlouhé výsuvné madlo a vykročil.

Ohlédl se a viděl, jak Priscilla couvá. Když její auto zmizelo v ulici, vjezd zablokovaly dva policejní hlídkové vozy, stouply si těsně za sebe, aby nikdo nemohl vjet dovnitř nebo vyjet ven.

U podesty ho doběhli dva policisté. „Potřebuješ pomoct, Archie?“

„Zvládnu to.“

„Raybornová nám říkala, že je to pořád místo činu. Jede sem. Říkala taky, že tě naprosto legálně můžeme nepustit dovnitř.“

„Jsem tady doma, hoši.“

Stejně jako v nemocnici přikyvovali a nejistě koukali jeden na druhého.

„Promluvím si s ní,“ řekl Wildcraft a zamířil k domovním dveřím. „Buďte bez obav.“

Policisté měli pravdu. Dům byl úředně zapečetěn a označen protokolem v plastové obálce. Lejstro podepsal vrchní koroner oranžského okresu. Bylo přilepené na vstupních dveřích. Žádná plomba, žádná stráž. Na klice a štítku si Archie všiml vrstvy prášku na snímání otisků. Nově vysoustružený klíč v zámku drhnul, na kovový dřík dopadlo trochu slunečních paprsků, jejich odraz přeběhl po lakovaných dubových dveřích.

Ocitl se v obývacím pokoji a spatřil hromadu rozbalených dárků. Věděl, že Gwen měla narozeniny, že se konal večírek. Potom mu oči zabloudily doprostřed pokoje, kde bylo černou izolační páskou vyznačeno místo, kam dopadl kámen. Okno bylo pořád ještě rozbité a žaluzie polámané. Polekalo ho to. Zdálo se to už tak dávno, snad v jiném životě, přesto všechno vypadalo tak čerstvě, jako by se to stalo před okamžikem.

Archie postavil zavazadlo přímo mezi dárky a prošel halou do ložnice. Vešel do místnosti a podíval se na velkou postel s dvěma čely. Spatřil změť zmuchlaného ložního prádla a udělalo se mu téměř nevolno při pomyšlení, že Gwen je už navěky pryč. Nedokázal si ji ale vybavit, nedokázal si ji představit v jejich posteli. Neustále nebyl schopen upamatovat se, jak přesně vypadala. Nebo jaký měl pocit, když tu byli spolu. Přesně věděl, co pociťoval, když s ní byl v domě Kuernerových v Norců nebo v jejich starém bytě v Santa Aně nebo během svatební cesty, ale tady v jejich velkém a novém domě nic. Kulka mu všechno vymazala. Přemýšlel, zda se mu tak velký a krásný cit ještě někdy vrátí i přesto, že kapacita jeho paměti je snížená. Rozbušilo se mu srdce, dech se zúžil.

Fotografii, říkal si: ukažte mi, prosím, nějakou další fotografii. Nějakou velkou.

Bylo to snadné. V malé místnosti vedle ložnice visel na zdi Gwenin fotoportrét v krátkých černých večerních šatech, s vyčesanými vlasy, těžkými náušnicemi a vášnivým, leč inteligentním pohledem, který spiklenecky upírala někam za něj. Dlouhá elegantní šíje, perlový náhrdelník. To byla Gwen. Věděl to. Gwen. Počátek všeho.

Dlouho se na portrét díval, vybavoval si šestnáctiletou i osmnáctiletou, i dvacetiletou, i dvaadvacetiletou Gwen a usilovně se snažil vzpomenout si, jak vypadala v šestadvaceti, před pěti dny, před svou smrtí. Snímek byl podle data v dolní části pořízen vloni. Přesto mu to nestačilo, aby se mu její tvář připomněla, aby ji viděl živou.

To tě má chránit, Archie.

Znovu slyšel Gwenin hlas. Naprosto věrně. Vzadu na krku cítil její neodbytný živočišný dech. Otočil se a rozhlédl.

„Ale já neuměl ochránit tebe,“ zašeptal přes rameno.

Pak se už ale žádné hlasy neozvaly, doléhalo k němu jen bezstarostné štěbetání drozda před terasou za domem.

„Gwen?“ špitl znovu. Vzápětí se trochu zastyděl, protože věděl, že je mrtvá, a věděl taky, že mrtví nemluví, nanejvýš snad mezi sebou.

Vzduch mu najednou přišel dusný a těžký, otevřel proto francouzské okno vedoucí na terasu.

Rozhlédl se znovu po místnosti. Když uviděl koupelnu, uvědomil si, že to nejdůležitější se oné noci odehrálo právě tam. Z místa, kde stál, viděl pootevřenými dveřmi jen úzký pruh velkých dlaždic a část sprchového koutu. Přešel místnost a všiml si vypáčené a prasklé zárubně. Takhle se museli dostat dovnitř, pomyslel si. Špičkou prstu strčil do dveří a nahlédl do místnosti.

Nejprve ho lehce ovanul pach rozkládající se krve, vzápětí ho zasáhl naplno. Kolem hlavy se mu začaly zvědavě rojit mouchy, ale po chvilce se snesly zpátky k zaschlé černé kaluži vedle záchodové mísy. Archie uviděl otisky bot a stopy policejní práce. Vypadalo to tu jako po bitvě. Všiml si krvavých šmouh na stěnách a skleněných dveřích od sprchy. Další uviděl na dlaždicích na pultu kolem umývadel. A všude byly ručně nadepsané a pevně přilepené malé lístečky: 21/08/02/07:49/koupelna č. 3.

Přibouchl dveře, otočil se a zamířil ven. Oči ho pálily, srdce mu bušilo až v krku. Drozd vylétl z koruny stromu, s němou výčitkou zatřepal Archiemu křídly před obličejem a varovně zaštěbetal.

Archie se tedy velkým obloukem stromu vyhnul a přes dvorek se vydal k oknu, kudy dovnitř vlétl kámen. Otvor v okně nebyl zvenku ani moc vidět. V jasném světle zapadajícího slunce ho vlastně téměř nerozeznal.

Vrátil se na cestičku a prošel kolem bazénu a pak zamířil podél domu zpátky ke vchodu. Když vstoupil do stinného tunelu tvořeného větvemi okrasných stromků, cítil, jako by se mu chtěla vrátit nějaká vzpomínka. Jako by stál před zavřenými dveřmi a věděl, že za nimi jsou lidé, kteří jen čekají, až je pozve dál. Ale kde je klika?

Zastavil se u velké krvavé louže, která na betonovém chodníku vyschla do rezavě hnědé skvrny a už začínala pomalu mizet. Vzpomněl si na jasný záblesk světla a uvědomil si, že ho zahlédl právě na tomhle místě. Ano, přesně tady, když se vracel zpátky k domovním dveřím.

Uvědomil si taky, že ta krev je jeho. Klekl si, zblízka se na ni podíval a dotkl se jí prstem.

# # #

Po chodníčku k němu spěchali detektivové, pádili jako dva dělníci, kteří se zdrželi na obědě.

„Policisto Wildcrafte,“ spustila Merci, „co tady pohledáváte?“

Archie si ji poprvé nespletl s Gwen, naopak nezaváhal ani na zlomek vteřiny. Narovnal se a otřel si prst o kalhoty. Tón jejího hlasu mu byl nepříjemný. Zněl blahosklonně a vůdcovsky. A ani jednomu nedůvěřoval, protože oni nevěřili jemu. Pohlíželi na něho jako na podezřelého.

„Dívám se na krev,“ odpověděl.

„Máte v hlavě kulku.“

„Necítím ji.“

„Tady nemůžete zůstat.“

„Proč? Na tomhle místě jsem viděl to jasné světlo.“

Raybornová zůstala stát s pootevřenými ústy. Nevěřícně zakroutila hlavou, ale nic neřekla.

Zamorra jen přihlížel se založenýma rukama jako zřízenec pohřebního ústavu.

„Priscilla mi přinesla nějaké šaty,“ řekl. „Osprchoval jsem se, oholil a odepsal. Dostal jsem předpisy na léky. Nemyslím, že by něco bylo v nepořádku.“

„Do háje, Archie,“ řekla Raybornová. „Tady nemůžete zůstat.“

Viděl, že se zlobí a myslí to naprosto vážně. Dokonce i Zamorra, jindy tak klidný, měl ve tváři vážné pochybnosti.

„Proč ne?“

Archie sledoval, jak k němu Merci postoupila o krůček blíž a jak se mu svýma smutnýma hnědýma očima vpíjí do jeho. Jako by se do sebe zaklesli drápy.

„Musíte pochopit jen dvě věci, policisto Wildcrafte. Za prvé, že je vaše žena mrtvá a že byla zavražděna v tomhle domě. Byla zabita vaší zbraní. Jsou na ní vaše otisky. Na prstech jste měl zbytky střelného prachu. Její krev na svém županu. Někteří velmi vlivní lidé by vás rádi obvinili z vraždy. To je ta první věc. Seznamuji vás jen s úhlem pohledu, který vás viní z vraždy Gwen.“

„Ano.“

„Rozumíte tomu?“

„Ano.“

„To je dobře, protože jste jen krůček od zatčení. Jestli řeknete nebo uděláte něco nevhodného, skončíte v Mod J, v chráněné cele vazební věznice.“

Archie v sobě dusil zlost. Aby to na sobě nedal znát, řekl první věc, která ho napadla. „Pracoval jsem v Mod J.“

Pokývala hlavou a stiskla rty, jak by ji nutili pozřít něco nechutného. „A za druhé, Archie – někdo vás právě tady před pěti dny střelil do hlavy. Nechal vás tu umřít. Chtěl, abyste umřel, Archie. Pokud nezměnil názor, má slušné šance dotáhnout, co začal. Až se dozví, že jste tady, je docela možné, že se vrátí a střelí vás líp. Jak se vám poslouchá tohle?“

„Odjistím si zbraň.“

„Poprvé vám to taky nepomohlo. Stojíte dost blízko, abyste mě slyšel, policisto Wildcrafte?“

„Velmi blízko.“

„Blízko sice stojíte, ale moc mě neslyšíte, že?“

„Slyším vás velice dobře.“

„A přemýšlíte přitom taky?“

„Myslím, že ano. Vpředu stojí černobílé hlídkové vozy. Nikdo se ke mně nedostane, aniž by prošel kolem nich. Nejsem zatčený, seržantko. Jsem dospělý, příčetný, bez kriminální minulosti, ve svém vlastním domě. Jsem člověk, jemuž zemřela žena, a přišel jsem zpátky do tohohle domu, protože to byl náš domov. Přišel jsem zpátky, abych přemýšlel o tom, co se stalo, a vzpomněl si na ni.“

„Počkejte, až reportéři zjistí, že jste tady,“ namítla.

Archie neměl ujasněný názor, jakou roli by mohli novináři sehrát. „Nevadilo by vám nechat mě tu teď samotného? Chtěl bych tu nějakou dobu pobýt a pokusit se vzpomenout si na manželku.“

Pořád na něho hleděla s nedůvěrou. „Archie, víte vůbec, jaký je den?“

„Neděle.“

„Dokážete poznat, kolik je hodin?“

„Kouknu se na hodinky.“

„A jestli máte hlad?“

V Archiem zase vzkypěla zlost. „Nemám hlad.“

„A co uděláte, jestli vám obvazem začne prosakovat krev?“

„Zavolám doktora.“

„Jak se ten doktor jmenuje a odkud je?“

„Stebbins z, hmm… nemocnice.“

„UC Irvine Medical Center.“

„Správně.“

„Kde najdete telefonní číslo?“

„Na obalech od léků. Nebo zavolám tísňovou linku, když se krev spustí zprudka.“

Vzdychla, ale nespouštěla ho z očí. Archie z ní zřetelně cítil sílu a odhodlanost. Postupně ale její tvrdý pohled změkl a vzápětí mu položila ruce na ramena.

„Zítra ráno v osm sem s Paulem přijdeme a promluvíme si. Společně všechno projdeme. Buďte odpočinutý a připravený. Povíte nám všechno, co si z té noci pamatujete. Všechno o svém dosavadním životě až do oné noci. O Gwen, o dvou milionech, o Felixi Mendezovi a o dívce jménem Julia. Povíte mi všechno, co víte. A nikomu jinému neřeknete ani ‚ň‘. Jasný?“

„Ano, dobře.“

„Zavolejte, kdybyste cokoliv potřeboval. Nevolejte Priscille. Nevolejte přátelům. Zavolejte mně.“

„Dobře, zavolám.“

‚A kdyby volal někdo vám, nebavte se s ním. Nemluvte s reportéry, podomními prodejci, svědky Jehovovými, s nikým. Jasný?“

Pobuřovalo ho, že s ním mluví nejdřív jako s vrahem a pak jako s dítětem, tak zkusil zavtipkovat. „A co máma s tátou?“

Vzdychla a rozvážně pokývala hlavou. „S těmi ano. Samozřejmě.“

Sledoval, jak sahá do peněženky pro vizitku a cosi píše na druhou stranu.

„Kancelář a pager na přední straně, mobil na zadní. A Archie, zavolejte mi, když si vzpomenete na něco nového, co se vám s Gwen přihodilo. Nečekejte na zítřek, i kdyby to byla maličkost. I kdyby to vypadalo bezvýznamně. Zavolejte mi.“

„Dobře.“

Zamorra byl už na odchodu.

Sedl si k bazénu a sledoval západ slunce. Přinesl si telefon, a když zavolala Priscilla, povídal si s ní. Volali také otec s matkou, překypovali péčí, ale Archie jim řekl, že nic nepotřebuje, hlídají ho, a poprosil je, aby přišli zítra na oběd.

O pár minut později si v notesu našel číslo na Trenta Gentryho a zavolal mu.

„Do háje, chlape,“ řekl Trent. „Myslel jsem na vás každou vteřinu. Strašně mě mrzí, co se vám stalo. Já jen… já jen… Můžu vám zavolat zpátky?“

Archie souhlasil a nadiktoval mu číslo.

Za několik minut byl Trent znovu na lince. Archie slyšel z telefonu ruch ulice.

„Tak co, chlape,“ začal Trent, „co pro vás můžu udělat? Fakt je mi to všechno hrozně líto.“

„Má to něco společného s OrganiVěnem?“

„Jak by mohlo?“

„Jen mě to zajímá. OrganiVen se mi pořád vrací. Jako něco, co pro nás bylo zároveň dobré i zlé.“

„Jak to myslíte?“

„Nevím, jak to myslím. Jsem trochu zmatený.“

„Zůstaňte zmatený, člověče. Zůstaňte prostě zmatený, dávejte si pozor a buďte na sebe opatrný.

Archie o tom uvažoval. Jasně,“ řekl po chvíli.

„Zítra odlítám na Havaj. Vracím se za pár týdnů. Pak se vám ozvu.“

„Co ten chlap z OrganiVenu, ten obchodník? Myslím, že bych s jedním z nich měl mluvit. Mám jen takový pocit.“

„Ale Archie, vyserte se na to, ti už jsou všichni zpátky ve Švýcarsku, pokud vím. Chci říct, že ty lidi ani neznám. Nebo jsou na nějaké jachtě v Řecku. Vlastně ani nebyli z OrganiVenu, byli to jen investoři.“

„To auto.“

„Jaký auto?“

„To auto, kterým přijeli na schůzku. Vypadalo normálně, ale nebylo. Bože, kéž bych si na to vzpomněl.“

„Člověče, teď mi to nedává smysl.“

„Promiňte.“

„Neměl byste být v nemocnici?“

Archie si matně vzpomínal na Gweninu schůzku se dvěma muži. Odehrála se večer v jednom baru v Newport Beach. Bylo to už dávno. Před rokem? Možná ještě dřív. Požádala ho tenkrát, aby tam byl, aniž by to ti muži věděli. Protože si nebyla jistá, jak by reagovali. Ale na co? Hledal odpověď v paměti, ale bylo to, jako by se chtěl napít z cedníku. Přesto si pamatoval, jak seděl na opačné straně místnosti, byl oblečený jako plážový povaleč a všechny tři příležitostně pozoroval zpoza slunečních brýlí. Jeden z mužů byl hladce oholený blondýn. Druhý měl tmavé vlasy, bradku a knír, a většího člověka snad v životě neviděl. Měl obrovskou hlavu. Archie si vzpomínal, že měl o Gwen strach už jen proto, že u něj sedí tak blízko.

Gentry zavěsil.

Archie zavolal Merci na mobil a řekl jí, že si vzpomněl, jak se Gwen bála chlapa s obrovskou hlavou.

„Popište ho,“ vyhrkla.

Poslechl ji – měl možná co do činění s OrganiVenem, sešli se v baru v Newport Beach, Gwen ho požádala, aby tam byl inkognito.

„Byl obrovský?“ zeptala se.

„Velmi. Tmavé vlasy a bradka.“

„Tak velký, že by musel posunout sedadlo v cadillaku, aby mohl nastoupit nebo vystoupit?“

„To nevím. Ale podle všeho bych řekl, že ano.“

„Co dál?“

„To auto, kterým přijeli. Bylo na něm něco divného. Ale nemůžu si vzpomenout co.“

„Značka, nebo model?“

„Nepamatuji se.“

„Americké, nebo cizí?“

„Velké, to je všechno, co vím.“

„Jak vypadalo? Jaký vydávalo zvuk? Zvláštní barva, upravená karosérie? Značka, samolepka na autě?“

„Je mi líto. Jen bylo prostě jiné než ostatní auta.“

Ticho.

„Archie, jedu za vámi a zavezu vás zpátky do nemocnice. Hned teď.“

„Nepojedu tam.“

„Zavolám vám sanitku, abyste měl veškeré pohodlí.“

„Nepojedu tam.“

Dlouhé ticho na obou koncích.

„Jste v pořádku, Archie?“

„Je mi dobře. A policisté jsou před domem.“

„Budou tam i celou noc.“

„Nemám strach.“

„Kéž byste ho měl.“

Archie jen tak seděl a pozoroval mihotání světel na úbočí okolních kopců. Neměl chuť k jídlu. Večerní vítr přinesl z pouště chlad, zašel proto do domu, aby si vzal nějaké deky. Odložil telefon.

„Jen co ho vložil do nabíječky, přístroj zazvonil.

„Zdravím vás, je to pan Wildcraft?“

„Ano.“

„Tady Gary Brice, oranžský Journal. Jak se cítíte?“

„Dobře.“

„Co tak jedno interview dnes večer? Mohu u vás být za necelou půlhodinku.“

„Ne. Jsem unavený.“

„Chápu, máte proč být unavený. Jak to, že jste odešel z nemocnice?“

„Bylo mi líp.“

„Vzala si vás už do parády policie?“

„Ptali se mě, co se stalo.“

„Co jste jim řekl? Co se vlastně stalo, pane Wildcrafte?“

„Nebudu o tom teď mluvit. Potřebuji trochu klidu a času, abych mohl přemýšlet.“

Archie zavěsil. Telefon okamžitě zazvonil znovu – pak tu a tam, dokud o hodinu později neusnul – ale ani jednou ho nezvedl.

Z kuchyňského okna měl výhled na kus příjezdové cesty a dva černobílé hlídkové vozy, které ji blokovaly. To je dobře, pomyslel si: pro tentokrát jsem v bezpečí. Po ruce měl i zbraň – dvanáctiranný automatický remington s kombinovanou hlavní. Ujistil se, jestli je nabitá a jestli ji má u sebe.

Vrátil se ven a položil zbraň na okraj bazénu, natáhl se do lehátka a hodil přes sebe přikrývky. Viděl padat hvězdu, pak druhou a vzápětí další. Vzpomínal, jak jich jako chlapec napočítal sto devatenáct, když si jednou v září lehl v noci do spacáku na dvoreček.

Poslouchal, jak v čerstvém větru šustí palmové listy.

Vzpomenu si, přesvědčoval se. A řeknu seržantce Raybornové všechno, co vím, a ta už se postará, aby ten, kdo to udělal, ať už to byl kdokoliv, dostal, co mu patří.

Vzpomenu si na tebe, přesvědčoval se. Jednoho dne si vzpomenu na všechno a už navždycky si to budu pamatovat.

A já si budu pamatovat tebe, Archi.

„Gwen.“

Nazítří ráno těsně po šesté, když se tmou proklubaly první paprsky, se Archie posadil.

Zaslechl prasknutí větvičky, pak tiché a obezřetné kroky na pěšině. Neozývaly se od domu, ale ze zahrady od schodů vedoucích mezi divokými květinami k dolnímu plotu a silnici.

Přikrývky byly vlhké, stejně tak oblečení, ve kterém spal. I obvazy na hlavě měl zavlhlé. Archie se bleskově vysoukal z dek, jelikož kroky se přibližovaly. Sáhl po remingtonu, vstal a vykročil směrem k pěšině. Mířil před sebe, prst na pojistce vedle spouště.

Spatřil ho první. Mladý blonďák v džínách a teniskách, letní sako. Před sebou držel videokameru a postupoval po chodníku. Přejížděl kamerou zleva doprava, pak ji namířil přímo před sebe, na dům.

Vzápětí se mu v záběru objevil Archie, který vystoupil zpoza velkého ibišku, v natažených pažích držel zbraň, krátkou hlaveň mu přitiskl na podbradek.

Muž strnul, jednu nohu nakročenou. „Kurva,“ zasípal. „Nestřílejte, prosím.“

Velmi pomalu sklonil kameru a Archie spatřil chlapeckou tvář – bledé líce, mladistvé modré oči, řídký knírek a růžová ústa zkřivená úlekem.

Archie neuhnul hlavní ani o píď.

„Jsem Gary Brice, strážníku. Reportér oranžského Journalu. Nezabíjejte mě, prosím.“

„Ukažte mi novinářský průkaz.“

„Mám ho v peněžence. Peněženka je v kapse u kalhot. Vyndám si ji.“

„Žádný rychlý pohyb.“

„Můžu dát nohu na zem?“

„Ne.“

Chlap, který si říkal Brice, vytáhl průkaz a Archie ho zkontroloval. Nevypadal falešně. Brice stál pořád na jedné noze, druhou téměř ve vzduchu, což mu dělalo potíže, protože stěží udržoval rovnováhu.

Archie mu stále mířil hlavní pod bradu.

„Vnikl jste sem bez povolení,“ řekl.

„Chtěl jsem, abyste mi pověděl, co se vlastně stalo.“

V Archiem vzkypěla krev. Jen vybuchnout. Opravdu nevěděl, co mu má odpovědět, kromě toho, že mu zavraždili manželku, jeho postřelili a pak naložili, odvezli, rozrýpali, napíchali, zrentgenovali, vyslýchali, zpochybnili jeho výpověď, zastrašovali ho a opečovávali jako dítě, aby mu nakonec vnikl na zahradu nějaký reportér.

Se zbraní stále přitisknutou k podbradku si Brice vyslechl rozkaz, aby opustil Archieho pozemek. V jeho hlase uslyšel mrazivý chlad a porozuměl mu.

„Okamžitě opustím vaše území, strážníku. Jen se otočím a ihned zmizím. V pořádku? Takže nestřílejte a já vypadnu a nevrátím se, dokud mě sám nepozvete.“

Brice položil třesoucí se nohu na zem a ucouvl o jeden krok. Pak o další. Archie mu mířil na hrudník.

„Strážníku Wildcrafte, co se tenkrát v noci stalo?“

„Vypadněte, než ztratím trpělivost.“

Brice stále couval a snažil se dívat Archiemu do očí a nezakopnout.

„Víte, kdo zavraždil vaši ženu?“

„Vypadněte.“

„Co hodláte podniknout?“

„Vlastnoručně se toho ujmu a všechny je zabiju.“

Během hovoru sešel Brice z chodníčku a zády narazil do pomerančovníku. Zavrávoral a rozhodil ruce, aby udržel rovnováhu. Téměř upustil kameru. Nakonec vše ustál a znovu se zadíval na Archieho.

Archie se usmál.

„Zastřelil jste ji a pak vztáhl ruku na sebe, pane?“

„Táhni k čertu, ty sráči.“

Brice už byl v polovině cesty mezi divokými květinami a couval rychleji. Když usoudil, že je mimo dostřel, otočil se, zastrčil kameru do podpaží jako ragbyový míč a vyrazil z kopce. Když doběhl k plotu, přehoupl se přes něj jediným velkým skokem.

Archie se za ním díval, dokud nenasedl do malého čtyřdveřového stříbrného auta a neodjel.

16

Rekonstrukce proběhla neslavně. Raybornová si dělala pečlivé poznámky, Zamorra dbal, aby diktafon byl od Wildcrafta stále ve správné vzdálenosti, ale z Archieho nevypadla téměř žádná nová informace. Mluvil neurčitě. Plno si toho nepamatoval. Chvílemi byl velmi emocionální, pak zas podivně apatický a následně opět přecitlivělý. Merci to připadalo, jako by se strážník prodíral vzpomínkami jako močálem.

„Jak procházeli domem, všimla si, že Archie udělal nějaké drobné domácí práce. Uklidil v koupelně, vyměnil staré ručníky a otevřel dvě okna. Také dárky v obývacím pokoji naskládal do úhledné hromádky a přesunul je ke stěně. Dvanáctirannou opakovačku s krátkou hlavní opřel do rohu v chodbě jen několik desítek centimetrů od vchodových dveří. Všechny čtyři krabičky s léky rozestavil do úhledné řádky na kuchyňský pult vedle kávovaru.

Postel ale zůstala neustlaná a v ložnici se držel nevětraný vzduch, ještě zvýrazněný srpnovým dusnem. Raybornová ucítila neurčitý závan pižma a sexu, což ji uvedlo do rozpaků.

Archie se viditelně potil.

„Kdo se staral o finance, účty, rozpočet?“ zeptala se Merci.

„Gwen. Od chvíle, co jsme se vzali. V hudebním pokoji je stůl a sekretář. Tam najdete všechno.“

„Povězte nám o OrganiVenu.“

Wildcraft se posadil na postel. Rozhlédl se po místnosti, jako by tam byl poprvé. Merci to poznala z jeho držení těla, vážného výrazu, napjaté tváře, zvídavého pohledu. Jako by každou vteřinou objevoval něco nového. Možná, že to tak skutečně bylo. Měl výraz jako Tim.

„Byla to nová společnost. Investovali jsme do nich nějaké peníze, ale nevím přesně kolik. Jmenovali se tak, protože vyráběli lék na rakovinu z hadího jedu. Viděli jsme záběry a fotografie, co jejich lék udělal s nádorem, a bylo to pozoruhodné. No a pak je koupila větší společnost a my jsme prodejem svých akcií vydělali spoustu peněz.“

Podíval se na ni, povytáhl obočí, pak uhnul pohledem.

„Jak jste se o nich dozvěděli?“

„Nevím přesně. Jsem přesvědčený, že prostřednictvím Priscillina manžela Charlieho Brocka. Pracuje pro velkou brokerskou firmu, ale na její jméno si nevzpomínám.“

„RitterDunneDavis.“

Archie se usmál a oči se mu rozzářily nadšením. „Jo. Měli byste vidět, jak ten lék požíral nádory. Ničil rakovinu přímo před očima. Přesněji řečeno přímo před videokamerou.“

„Vložili jste s Gwen do akcií téměř veškeré své jmění. Je to tak?“

„Myslím, že ano. Nepamatuji si podrobnosti. Nebo jsem je možná ani nikdy nevěděl, protože o finanční záležitosti se starala Gwen.“

„Chtěl bych se na ty záležitosti podívat,“ řekl Zamorra. „Pojďme se některým věnovat podrobněji.“

„Beze všeho. Je mi líto, že vám nejsem schopen víc pomoct. Cítím se otupěle a mdle. Jako bych zblbnul. Možná se otok zase začal zvětšovat.“

„V tom případě se vraťte do nemocnice,“ řekla Merci.

„Uvažuji o tom. Ale chci tady ještě nějakou chvíli být. Dívat se na její fotky, na její věci. Chci ji cítit. A mám pocit, že by se mi mohlo každou chvíli rozbřesknout. Jako by něco mohlo vyplout z kalné vody na povrch.“

„Nemůžeme nechat ty policajty venku navěky, Archie,“ řekl Zamorra.

„Já vím.

„Pomohl byste nám, kdybyste se vrátil do nemocnice,“ pokračoval. „A sobě taky.“

„Potřebuji něco zařídit. Zavolat na pár míst. Podívat se na nějaké fotografie. Zkusit si… zkusit si prostě vzpomenout.“

Zamorra se na Archieho vyčítavě podíval a odešel z místnosti.

Wildcraft zůstal sedět na posteli. Dotkl se prostěradla, jako by ho viděl poprvé, promnul látku mezi palcem a ukazováčkem. Když zachytil Merciin pohled, přestal.

„Hodláte mě obvinit?“

„Pokud jste to udělal, tak ano.“

„V tom případě mi nevěříte.“

„Vyšetřování stále probíhá.“

„Chápu, že mě podezříváte. Se všemi těmi důkazy, o kterých jste mi řekli.“ Usmál se. Zaleskly se mu oči a zračilo se v nich něco nevinně bezbranného a smutného. „Cítím vinu.“

Raybornová zaslechla jedno ze svých nejoblíbenějších slov. „Proč, Archie? Řekněte mi, proč se cítíte vinen?“

Nejdřív vypadal naštvaně, pak dotčeně a nakonec zkroušeně. „Dopustil jsem to. Neochránil jsem ji.“

„Tomu se říká výčitky svědomí.“

„Skutečně?“

Pátrala, co se skrývá v jeho bezelstném pohledu, snažila se mu číst v myšlenkách. S ničím podobným se Raybornová dosud nesetkala a to ji znervózňovalo. Dosud nikdy nediskutovala s podezřelým o tom, jestli ho hodlá, nebo nehodlá zatknout. Dosud nikdy nediskutovala o důkazech, kromě situací, kdy je používala jako nátlakový nebo taktický argument. Dosud nikdy nestála s podezřelým v ložnici, nenasávala její odér a neuvažovala, jestli se naposledy miloval se svojí ženou tady, nebo v jejich autě zaparkovaném u Coast Highway, zatímco ve vlasech měla hvězdy.

To všechno bylo špatně. Ale ještě horší bylo, že se poprvé dívala na podezřelého a říkala si, jak je krásný. Mělo to něco společného s jeho dolíčky ve tvářích a svalnatou postavou? Možná. Nebo s tím, že ji bránil při hospodské rvačce? Jo. Nebo snad s kulkou v hlavě a temnou záhadou, kterou symbolizovala? Ano. Ale především – a mimo veškerou diskusi – že tenhle chlap vášnivě miloval svou ženu. Proto ve Wildcraftovi spatřovala všechnu tu opravdovou, přirozenou a obyčejnou krásu.

Proboha, říkala si: vzpamatuj se.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Nic. Proč?“

„Váš výraz. Nevím…“

„Ne, nevíte.“ Pak se honem chytla prvního, co ji napadlo. „Proč tady dnes není váš zahradník?“

„V pondělí se tady nesmí pracovat.“

„Popište mi ho.“

„Snědý, tmavé vlasy. Myslím, že je Mexičan, ale nevím to jistě.“

„Jak je vysoký?“

„Malý a zavalitý. Tak metr pětasedmdesát, přes devadesát kilo. Proč?“

„Zajímá mě, kdo zanechal pod stromem otisky bot číslo šestnáct.“

„To nevím.“

Wildcraft se pootočil a zadíval se na polštáře. Natáhl se a něco z nich sebral. Podržel to před sebou. Viděla vlas: deset centimetrů dlouhý, tmavý, lehce zvlněný.

„Ten je Gwenin,“ hlesl Wildcraft.

„Koho by ještě mohl být?“

„No buď její, nebo můj. Ale měl jsem určitě kratší vlasy, než mi je oholili.“

Wildcraft se znovu natáhl k polštáři a položil vlas tam, odkud ho sebral.

„Byl jste s ní šťastný, Archie?“

Na okamžik se na ni zadíval. „Ano, myslím, že ano. Když mi teď tolik chybí, myslím, že jsem s ní musel být šťastný.“

„Jak moc vám chybí?“

„Hrozně, seržantko. Nesmírně.“

Věřila mu. Ale chtěla z něj něco vymáčknout. Možná že si to jen nalhával.

„Ale nechtěl jste víc, Archie? Něco si užít, jak mívají chlapi ve zvyku?“

„Nevzpomínám si, že bych něco takového kdy udělal.“

„Ani Gwen k tomu neinklinovala?“

„Myslíte, jestli nespala s jinými chlapy?“

„Přesně tak.“

Zavrtěl hlavou. „Ne, to si nemyslím. Chcete slyšet něco hodně zvláštního?“

„Rozhodně.“

„Mluví na mě. Slyším v hlavě její hlas tak jasně, že se otočím a rozhlížím se, kde stojí. Jednou jsem dokonce cítil, jak mi dýchá na krk.“

Raybornová znala případy, kdy lidé slyšeli hlasy svých bližních. Dokonce sama jednou slyšela promlouvat Hesse, když už byl po smrti. Ale to bylo ve snu. Říkal: To je v pořádku. Nejdřív se cítila provinile, že ho neslyšela vícekrát, a přičítala to emocionální nebo imaginativní poruše. Ale jak měsíce ubíhaly, naučila se netrápit se tím. Proč by se měla obviňovat z toho, že neslyší hlasy mrtvých? Jednou o tom mluvila se Zamorrou. On také slyšel Janine pouze jednou, a stejně jako ona, jen ve snu.

„Máte štěstí,“ řekla.

„Ale jak mučivé,“ odpověděl. „Udržuje… udržuje vás v naději.“

„Znám to.“

„Chtěl bych vědět, jestli existuje nějaká možnost, abych ji spatřil. Když ji tak zřetelně slyším, proč ji taky zřetelně nevidím? Myslím, že to není nemožné.“

Merci na to nic neřekla. A co by vlastně mohla říct? Jednou si na kraťoučký okamžik – tak krátký, že se sotva stačila nadechnout a vydechnout – nalhávala, že kdyby chtěla, dokázala by Hesse znovu spatřit. Vyděsilo ji to i rozradostnilo. Ale dokázala by to skutečně? Určitě ano. Bylo toho ještě tolik, o čem by měli mluvit.

„Dám vám vědět, jestli najdu způsob, jak to udělat,“ řekl Archie zadumaně.

„Dejte, Archie.“

Do místnosti vešel Zamorra a v obou rukou nesl lepenkovou krabici. „Máme toho spoustu před sebou. Našel jsem něco, co vypadá jako dvě videa z OrganiVenu. Možná uvidíme ten lék na rakovinu z hadího jedu přímo v akci.“

Merci slyšela jízlivost v Zamorrově hlase. Věděla, že když Janine umírala, odjeli s Paulem na kliniku do Tijuany. Za dva dny se vrátili a Zamorra doslova pěnil zlostí z toho, co tam viděli. Napůl vážně tvrdil, že nechá kliniku zbourat a všem tamním felčarům vymlátí ledviny z těla.

„Bude se vám to líbit,“ řekl nic netušící Archie.

„Vsadím se, že bude.“ Zamorra vyšel s kořistí na chodbu.

„Nechcete, abych vás odvezla do nemocnice já?“ zeptala se Merci.

„Ne, děkuji. Mám ještě na pár hodin práci. Už je mi líp. Jdu s rodiči na oběd.“

Podívala se na něj a přikývla.

„Jste dobrá policistka, seržantko Raybornová. Myslím, že jste chytrá a pečlivá. Vypadá to, že máte svoji práci opravdu ráda. Jste pěkná. Moc se sice neusmíváte, ale při téhle práci se ani nedivím. Zpočátku jsem si vás párkrát spletl s Gwen. Máte velmi podobné oči. Inteligentní. Rozdíl mezi vámi a Gwen je, že v jejím pohledu jsem spatřoval velkorysost a otevřenost, zatímco ve vašem ne. Vy v sobě máte přísnost a uzavřenost. Cítím z vás nevstřícnost, ale dost možná, že jen vůči mně.“

Uvažovala o jeho soudech. Nečekala, že se jich dočká tady a v tuhle chvíli.

„Je mi jedno, co si o mně myslíte nebo jak vypadám nebo koho vám připomínám.“

„Nic jiného jsem od vás neočekával. Jen jsem se snažil být věcný.“

„Uvidíme se později, Archie.“

„Jistě, samozřejmě. Ale právě se stalo něco zvláštního, seržantko.“

Čekala a cítila, jak v ní narůstá zlost.

„Právě jsem si vzpomněl na tu věc s autem. Myslím auto, kterým přijeli na schůzku s Gwen.“

Stále jen mlčky vyčkávala.

Archie pokyvoval hlavou, trochu se mračil a hleděl někam za ni. „Byl to černý lincoln Town Car. Ale měl značky z půjčovny. To na něm bylo zvláštní. Byl registrován jako limuzína. Poznal jsem to podle těch značek.“

„Takže na schůzku přijeli ve vypůjčené limuzíně,“ konstatovala Merci.

„Ale řídil ji jeden z nich. To byla další věc, která mi přišla zvláštní. Řídil ji ten velký, ale zároveň se zúčastnil schůzky, takže šofér to nebyl. A ten blonďák seděl vpředu, ne tedy jako zákazník, ale jako kamarád nebo tak něco.“

I Raybornové to přišlo zvláštní. Navíc Wildcraft se o žádném blonďákovi předtím nezmiňoval. „Popište toho blonďáka.“

„Střední výška, čtyřicátník. O něco delší vlasy, než je obvyklé. Vypadal spíš jako ze sedmdesátých let.“

„Když jste ho spatřil poprvé, napadlo vás, že je to obchodník?“

„Přesně tak.“

Stejně jako Dobbse, pomyslela si Merci. „Doufám, že jste si zapsal značku.“

„Myslím, že ano.“

„Co se dělo pak, když jste si ji zapsal, Archie?“

Ale Archie jen vrtěl hlavou.

„Nemůžete si vzpomenout.“

„Nemůžu.“

„Máte nějaký diář?“

„Jo, myslím, že mám diář. Přinesu ho a dám vám ho. Okamžik.“

Archie obešel postel a zmizel v šatně. Merci slyšela cinkání mincí, chrastění věcí v zásuvce, listování stránkami.

Vzápětí se objevil s levným diářem formátu A5 ve spirálové vazbě a zelenými deskami. „Hodně štěstí,“ řekl. „Nenašel jsem nic, co by vypadalo jako poznávací značka.“

„Aha. A můžete mi ještě něco říct o té schůzce?“

Archie vrtěl hlavou, mračil se a hryzal si rty. „Kéž bych mohl. Jen že měla něco společného s akciemi OrganiVenu, chci říct, že se mi to auto spojuje s akciemi, ale nevím proč. A Gwen chtěla, abych tam byl. Nepamatuji si to zcela přesně. Vážně je mi to moc líto.“

„Mně taky.“

„Ale jo! Vzpomněl jsem si ještě na něco. Světlo na mě zasvítilo shora.“

„Jak to myslíte, Archie?“

„To světlo. Tu noc. Měřím sto devadesát. Většina lidí by na mě musela svítit zespodu. Tenhle člověk svítil shora. Jen se mi to vybavilo.“

# # #

Během cesty na policejní okrsek zazvonil Merci mobil. Byl to šerif Vince Abelera. Mluvil pro něho typickým nepanovačným hlasem.

„V pět se s vámi chci sejít.“

„Ano, pane. Můžete nám krátce naznačit, o čem budeme hovořit?“

„Zda zatknout, nebo nezatknout Wildcrafta. Budou u toho Brenkus a Dawes. Chtějí to uzavřít, říkají, že jde o jasný případ. Víc než jasný. Oba mají na zločin shodný názor. Z pochopitelných důvodů potřebuji slyšet vás.“

Srdce měla až v krku. „Těším se, pane.“

„Máte se Zamorrou moji plnou důvěru a podporu.“

Uvažovala o poslední větě, o tom, proč by to Abelera zdůrazňoval, pokud by to byla pravda. Zavěsila, vzdychla a přetlumočila obsah rozhovoru kolegovi.

„Už jsem se nemohl dočkat, kdy udeří,“ řekl Zamorra.

„Moje řeč.“

Podívala se na něj a snažila se vyčíst mu z výrazu tváře, co si myslí. „Paule, dovol mi, abych v tomhle případě vznesla obvinění já. Nebo nevznesla. Ale řekni mi, nevidím něco? Jsem slepá? Jsem jediná, kdo ho zatím nechce obvinit z vraždy?“

Zamorra dlouho mlčel. Merci sledovala chlapa, který mluvil do telefonu a přitom to před ně střihnul do vyhrazeného jízdního pruhu asi tak sto padesátkou. Přála si ho vytáhnout z auta a nasadit mu pouta.

„Myslím, že nás Wildcraft trochu vodí za nos.“

„To je mi novina, Paule.“

„Dnešní ráno mě v tom utvrdilo. Během rekonstrukce si na nic dalšího nevzpomněl. Ale pamatuje si na poznávací značky auta z půjčovny na schůzce, která se mohla, ale nemusela vůbec konat. Najednou si vzpomene, že světlo na něj mířilo shora, a ne zdola. Dělá ti kázání, bůhvíjak nejsi dobrá policajtka, a jak jsi krásná, že mu dokonce připomínáš jeho šest dnů mrtvou ženu. Čekal jsem, že se neudržíš a propleskneš ho.“

„Málem jsem to udělala. Mimochodem odkdy posloucháš za dveřmi?“

„Vyrazil jsem s bednou do haly, ale měl jsem v úmyslu tajně poslouchat. Už jen to, jak seděl na posteli. Nějak se mi rozblikala kontrolka. Promiň.“

„Hele, jsi můj parťák, můžeš poslouchat, kdykoliv chceš.“

„To, co jsem slyšel, se mi nelíbilo. Nezdá se mi ani to jeho setkání s mladší sestřičkou, když Gwen nebyla doma. Ani vysvětlení toho následného výbuchu – byla naštvaná na svého skoroexmanžela. Nelíbilo se mi, jak se malá sestřička objevila s Archieho oblečením a pomáhala mu dostat se z nemocnice. Budu se tomu trochu věnovat a kouknu se jí na zoubky.“

„Jestli si je náhodou nebrousí na našeho kocoura, jen co jí starší sestra zmizela z cesty.“

„Člověka napadne leccos.“

„Souhlasím. Jasně. V pořádku. Jsem s tebou.“

„Myslím, že bychom ho měli proklepnout. Pořádně. A přísně ho střežit. Ne dvacet čtyři hodin denně sedm dní v týdnu, ale selektivně – vědět, kam jde, s kým si povídá. Nemyslím, že by s kulkou v hlavě ujel někam daleko. Ale může nás zavést na zajímavá místa.“

„Hodlají vznést požadavek na uvalení vazby, Paule.“

„Tak jim nalijme čistého vína. Nejsme na to připraveni a neuděláme to, dokud nebudeme.“

„Dobrá. Přesně tak. Je to jasné a přesvědčivé a takhle to uděláme. Díky, Paule.“

„Nevěřím mu a začínám si myslet, že to udělal. Zrušoval sebevraždu a teď improvizuje a snaží se vyhnout trestu smrti.“

„Já si nemyslím, že to udělal. Ale to nezbytně neznamená, že mu věřím.“

Oba se usmáli.

„Jsme to ale užitečný, humánní, optimistický a důvěřivý pár, že ano?“ zarecitovala.

„Takoví jsme my.“

„Opravdu si myslíš, že to udělal?“

„Něco udělal.“

# # #

V kanceláři si Raybornová vypsala seznam půjčoven limuzín v nejbližším okolí a začala s těmi v Newport Beach. Měla čas akorát na tři telefonáty, ale ve všech třech podnicích jí řekli totéž. Žádný velmi veliký vousatý řidič u nich nepracuje. Ani v Executive Plus, ani v Air Glide, ani v LimoDream. Litujeme, ale nemůžeme sloužit, seržantko.

Chlapík z LimoDream se jí zeptal na služební číslo. Řekla mu ho a do modrého notesu si udělala poznámku o jeho hnidopišství.

17

Minutu nato už Merci seděla v policejní zasedačce a sledovala oslnivou krásu modrých vln omývajících bílé písečné pláže. Valily se jedna za druhou. Zamorra nastavil na televizoru hlasitost a sedl si proti ní na opačnou stranu stolu. Odsunul krabici s účty a výpisy finančních transakcí, které si přinesl z Wildcraftova domu, aby měl místo na poznámky.

Titul snímku se objevil na pozadí dorážejících vln – MiraVen a léčba zhoubných nádorů. Vyrobil Výzkumný tým lékařské biologie společnosti OrganiVen a lékařská fakulta University of California v San Diegu.

Současně se ozval věcný mužský hlas:

„Rakovina sužovala lidstvo už od úsvitu věků, pokud ne ještě déle. Je to organická porucha postihující nejen člověka, ale obrazně řečeno všechny vyšší živočichy a dokonce některé stromy a rostliny. Rakovinná buňka narušuje přirozenou činnost DNA, proměňuje se v metastázy a reprodukuje se – nekontrolované – v hostitelově těle. Tato činnost nevyhnutelně vede k zániku hostitelova organismu, v jehož těle rakovina úspěšně bují.“

Na obrazovce se ladné vlny proměnily v chirurgicky otevřená těla s ukázkami různých nádorů různých velikostí na různých místech. Merci přepadla lehká nevolnost a dívala se dál jen s vypětím sil. Pomalé a precizní chirurgické operace a pitvy ji rozrušovaly mnohem víc než daleko častější děsivé násilné scény, které vídala při vyšetřování zločinů.

„Léčba rakoviny se vyvíjela od primitivních forem po sofistikované. Ale až dosud žádné léčebné postupy nebo jejich kombinace nebyly v potírání projevů choroby v podobě smrtelných nádorů tak úspěšné nebo slibné. Základní problém dosavadních postupů spočíval v poškození zdravých buněk chirurgickým zákrokem nebo laserem a v častém bombardování těchto buněk ozařováním nebo chemoterapií a někdy dokonce v jejich zmrazování nebo naopak zahřívání.

Nyní je tu ale MiraVen. Léčba MiraVenem, vyvinutým společností OrganiVen Biomedical Research Partnership, je tak úspěšná, že doktor Stephen Monford z lékařské fakulty University of California v San Diegu v Kalifornii ho nazývá…“

Obraz se střihem přenesl z plicního nádoru na bělovlasého muže v bílém plášti, sedícího za vyleštěným stolem z masivního dřeva. Na stěně za jeho zády si Merci všimla lékařských diplomů. Byl asi šedesátiletý, štíhlý a lehce pihovatý, měl brýle bez obrouček a krásné modré oči.

„Lidé mé profese neužívají výrazy jako zázrak,“ říkal doktor Monford. Mluvil pomalu a měkce. „Ale já to teď udělám. Viděl jsem, co MiraVen dokáže, a neznám lepší způsob, jak to vyjádřit. K této léčbě je nutné říci dvě základní věci. První spočívá v tom, že příroda je prostě geniální: MiraVen dělá přesně to, co do něj vložila příroda – ničí buňky. Druhá se odvíjí od činnosti výzkumného týmu lékařské biologie společnosti OrganiVen, který objevil způsob naprosté prevence souběžného ničení ostatní tkáně. Výsledky jsou prostě… zázračné. Mohl bych hovořit hodiny o medicínských dopadech MiraVenu a o tom, co znamená práce OrganiVen Biomedical pro budoucí rakovinnou terapii. Ale proč se raději nepřesvědčit na vlastní oči, co MiraVen umí?“

Na obrazovce předstupuje doktor Monford před kobru se vztyčenou hlavou a roztaženou kápí, která nenucené sleduje kolébavé pohyby klečícího muže v turbanu a hrajícího na flétnu.

První mužský hlas se vrací na scénu, přetéká věcností.

„Plaz. Had. Opředený tajemstvím, nahánějící strach. Ve středověku mnozí věřili, že had je převtělený Satan. Někteří naopak, že zosobňuje Boha. Ale všichni znali dramatické účinky hadího uštknutí. Ať tak, nebo tak, až do devatenáctého století, do okamžiku nástupu moderní medicíny, nikdo neuměl vysvětlit, co se děje po vstříknutí smrtícího hadího jedu do lidského těla.“

Na obrazovce se objevila kresba lidského těla s pouze ilustrativně zobrazenými základními orgány nervového systému. Animovaný had vypustil kapku černé tekutiny a tekutina začala ochromovat páteřní nervstvo a pomalu postupovala k srdci a mozku.

„Rané biomedicínské výzkumy dělily hadí jed do dvou základních skupin: neurotoxické, které paralyzují nervový systém, a hemotoxické, které napadají krev a tkáň. Hrůzu nahánějící zabijáci, jako například indické kobry, mamby a krajty, mají tak účinný neurotoxický jed, že dokáží zabít člověka už do půl hodiny po jeho vstříknutí. Avšak jiní jedovatí hadi mají druhý typ jedu: chřestýši, zmije a jim podobní. Jed těchto hadů působí přímo na krev a tkáň oběti.“

Nyní se na obrazovce objevilo zjednodušené schéma krevního oběhu: červené krvinky, bílé krvinky, destičky. Kreslený had vypustil malou dávku černé tekutiny do krve a různé krvinky začaly chřadnout a mizet.

Hlas Pravdy a Rozumu pokračoval:

„V přírodě vede kousnutí od těchto plazů k pomalé a bolestivé smrti. Ale ve výzkumných laboratořích OrganiVenu se vědci pod vedením lékařské fakulty University of California v San Diegu rozhodli nalézt způsob léčby, kde by se z tohoto smrtícího hemotoxinu stal zabiják karcinogenních buněk a zároveň neničil zdravé. O mnoho let později se jejich sen stal skutečností a teoreticky tak vznikl způsob léčby účinný na většinu forem nejzhoubnější a nejděsivější choroby lidstva.“

Merci sledovala proměnu jakýchsi vnitřností živého organismu, ale záběr byl tak detailní, že nebyla schopna rozeznat, zda se jedná o tělo člověka, nebo laboratorní krysy.

„Kdyby nám ten napomádovaný panák radši prozradil, na co se to díváme,“ brblala Merci.

„Záběry pro vás vyrobilo propagační oddělení, skupina biotechnologického audiovidea, společnosti OrganiVen,“ napodoboval Zamorra komentátorův hlas.

Potom opět Pan Napomádovaný:

„Neuroblastom neboli srdeční nádor – téměř vždy fatální, když byl léčen konvenčními terapiemi. Ale podívejte se blíže, co se stalo, když vědci z University of California vstříkli do neuroblastomu psa MiraVen.“

Merci sledovala obrazovku. Kamera najela blíž. Ruka v gumové rukavici, injekční stříkačka, stříbrná jehla pronikající hmotou černého nádoru na tlukoucím psím srdci.

„Z takovýchhle věci se mi zvedá žaludek,“ řekla Merci.

„Zavři oči a já ti povím, jak to dopadlo.“

„Zkusím to vydržet.“

Merci se zhluboka nadechla. Jehla vyjela z nádoru a ruka v gumové rukavici zmizela. Psí srdce tlouklo dál, nádor na jedné ze srdečních stěn se pohyboval v jeho rytmu.

Znovu se ozval Hlas Pravdy:

„Na obrazovce můžete sledovat skutečný čas. Záběry videonahrávky jsme kvůli časové úspoře zrychlili. To, co uvidíte v následující minutě, se ve skutečnosti udalo v padesáti sedmi minutách – tedy během necelé hodiny.“

Na pravé straně obrazovky spatřila Merci digitální stopky, číslice ukazovaly, kolik času právě uběhlo.

Viděla černý tumor tepat v rychlém rytmu psího srdce.

Viděla, jak se mění v tmavě šedý.

Viděla, jak se mění v popelavě šedý.

Viděla, jak ztrácí kompaktnost a nekopíruje rytmus tlukoucího srdce.

Viděla, jak se rozpadá. Rozpadl se na menší části a ty ještě na menší. A tak dál.

„Jako bábovka rozmočená ve vodě, pomyslela si.

Objevila se ruka v gumové rukavici a kmitala ve zrychleném tempu záběru.

„Jakousi tryskou odsála rozbředlé zbytky tumoru ze srdečního svalu.

Digitální stopky na obrazovce se zastavily na padesáti sedmi minutách a čtyřech vteřinách.

„A toto je srdce téhož psa po šesti měsících.“

Merci sledovala zjevně dokonale fungující orgán, bijící jako o závod. Pokud si stačila všimnout, nebyl ani zjizvený, ani jinak zbarvený nebo poškozený.

Závěrečný záběr ukázal černého kokršpaněla skákajícího přes červený balon na zeleném trávníku.

„A tomu mám věřit?“ otázala se Merci.

„V Sistel Laboratories uvěřili,“ konstatoval Zamorra. „Za akcie OrganiVenu v hotovosti zaplatili celkem čtyři sta milionů dolarů. Můžeš se vsadit, že měli k ruce armádu doktorů, právníků a finančních poradců, která tu nahrávku zkoumala opravdu pečlivě. A všechno okolo taky.“

„Takže mají skutečně lék na rakovinu?“

„Něco mají. Taky proto Wildcraftovi vydělali dva miliony za dvacet tisíc. A proto Sistel koupil celou společnost. Spokojená začínající firma. Spokojení investoři, jako Archie a Gwen. Spokojený nadnárodní farmaceutický gigant.“

Merci si založila ruce, opřela se a hleděla na potemnělou obrazovku. Neměla v povaze uvěřit kdejaké zázračně dobré zprávě. Zázračně dobré zprávy nepatřily do světa, ve kterém už sedmatřicet let žije.

„V krabici jsou docela zajímavé věci,“ změnil téma Zamorra. „Hlavičkové papíry OrganiVenu, obálky OrganiVenu – kvalitní těžký papír s podtiskem. Děkovné dopisy OrganiVenu, na míru vyrobené obálky. Dlouhý seznam jmen a adres z laserové tiskárny – některé přeškrtnuté tužkou, jiné ne. Okopírované novinové a časopisecké články o léčbě jedem. Výroční zprávy OrganiVenu. Okopírovaný obchodní plán OrganiVenu, životopisy jeho zakladatelů a lékařů. Čtyři videonahrávky shodné s tou, kterou jsme právě viděli. Tedy mají alespoň stejný titul.“

„K čemu to všechno Wildcraftovi potřebovali?“

„Napadají mě dvě možnosti,“ řekl Zamorra. „Buď pro ně dealovali – zvyšovali základní kapitál. K tomu by ty nahrávky potřebovali.“

Merci přikývla. „Nebo v tom cítili nějakou levárnu – a třeba se jen báli o svých dvacet tisíc. Tyhle věci by mohly sloužit jako důkaz, kdyby OrganiVen nejednal na rovinu. Nebo kdyby si Archie a Gwen mysleli, že nejedná na rovinu.“

„Přesně tak,“ řekl Zamorra. „Pojďme si promluvit s doktorem Monfordem z Kalifornské univerzity. A alespoň s jedním ze zakladatelů OrganiVenu. Jejich seznam je mezi životopisy.“

Zamorra vytáhl z krabice nějaké papíry. „Tady,“ řekl. „Wyatt Wright, Cody Carlson, Sean Moss.“

Merci chvíli uvažovala. „Wyatt, Cody a Sean. Zní to, jako by to byli Timovi kamarádi z pískoviště.“

„Vezmu si Monforda a Wrighta. Ty máš Codyho a Seana. Zavolám na Komisi pro cenné papíry a uvidím, co mi řeknou.“

„Sistel si stál v pátek dobře, Paule – myslím, že měl přes jeden a půl. Dívala jsem se.“

„Já taky.“

„Jestli dostali skutečně lék na rakovinu, myslím, že bych si taky mohla koupit pár akcií.“

„Ne, tys měla koupit podíly v OrganiVen Biomedical Research Partnership předtím, než je prodali Sistelu.“

„Po kolika byly?“

„Čtvrťák za kus. Stojí to tady v obchodním plánu. Archie a Gwen jich nakoupili osmdesát tisíc.“

Merci si počítala, o kolik narostla hodnota podílu a akcie. Její blok byl na to příliš malý, použila tedy kus hlavičkového papíru OrganiVenu. Dělila postaru a odškrtávala si nuly špičkou pera, aby došla k reálným číslům.

„Akcie měla hodnotu pětadvaceti centů za kus, když je nakoupili, a dvacet pět dolarů, když je prodávali.“

Dívala se na číslice a snažila se převést dva miliony dolarů do reálných životních nákladů: exkluzivní dům, elegantní auta, dárky pro všechny.

„Potřebujeme si promluvit se sestřiným milánkem,“ řekla Merci. „S Charlesem Brockem. Byl to on, kdo je k tomu přivedl. Souhlasíš?“

„Úplně špatně,“ řekl Charles Brock z RitterDunneDavis Financial.

Trval na setkání mimo klimatizované prostory svého pracoviště. Řekl jim, že má dnes hrozný spěch a v nejlepším případě jim může věnovat pět minut. Takže všichni tři teď stáli v parnu ulice, schovaní pod magnolií na Riverside, dva bloky od budovy RDD.

„Bylo to tak, že oni mě přivedli k nim.“

„Vysvětlete nám to,“ požádala ho Merci. Charles Brock byl podsaditý, tmavovlasý a měl na sobě tmavomodrý dvouřadý oblek. Tvrdošíjně setrvával v saku. Merci si říkala, že má trochu moc nagelované vlasy na to, že nakládá s majetkem druhých lidí. Všimla si, že v místech, kde se nosí prstýnek, má světlý proužek. V horku se potil, ale Merci soudila, že by se potil i v chládku. Rychle a nejistě těkal očima, proto si nasadil tmavé sluneční brýle.

„Začátkem loňského roku jsme s Priscillou a Gwen šli na oběd,“ řekl. Mluvil tiše, zasunul si ruce do kapes a gestikuloval pouze hlavou. „Gwen řekla, že slyšela o začínající firmě, OrganiVenu, biomedicínské společnosti ze San Diega. Prostudoval jsem si jejich obchodní plán a prospekty a plán podílových úpisů a životopisy zakladatelů, abych se ujistil, že je všechno, jak má být. Chci tím říct, že dnes může vydat akcie kdejaký příštipkář. Ale OrganiVen vypadal dost solidně, takže jsem řekl, že jestli si chtějí pořádně zariskovat, ať do nich svoje peníze vloží.“

„Takže jste jim investici výslovně nedoporučil?“

„Vlastně ne. Nemyslel jsem si, že OrganiVen je pro ně ta pravá trefa. Mám rád solidní investice. Doporučuji blue chips a ty také především prodávám. Lidé, kteří chtějí zbohatnout přes noc, mě zneklidňují. Zvlášť jde-li o rodinu.“

„Jak se Gwen o OrganiVenu dozvěděla?“

Brock pokrčil rameny. „Od jednoho z našich lidí.“

„Od kterého?“

„Od Trenta Gentryho z newportské pobočky. Znal se s jedním ze zakladatelů OrganiVenu ze školy. Pokud si dobře vzpomínám, Trent se potkal s Wildcraftem někde v baru nebo tak nějak. Myslím, že tak to vzniklo.“

Brock se na ně díval zpoza tmavých brýlí. Mrkl na hodinky a našpulil rty. „Lituji, ale opravdu budu muset jít.“

Merci se snažila proniknout za tmavá skla a zachytit jeho pohled. „Dělejte, jak myslíte, pane Brocku. Díky, že jste obětoval pět minut, abyste nám pomohl vyšetřit vraždu své švagrové.“

„No jasně, žádný problém.“

„Znal jste Gwen dobře, pane Brocku?“

„Moc ne. Znal jsem ji jen tři roky. Moc toho o ní nevím.“

„Předpokládám, že jste nebyl mezi pozvanými na její narozeninový večírek, který se konal ten večer, co byla zavražděna.“

„Ne, jen Priscilla.“

„Pane Brocku,“ řekla Merci. „Něco mě napadlo. Koupil jste si také pár akcií OrganiVenu?“

Brock se zhluboka a odhodlaně nadechl. Pak vydechl. „Ano, koupil. Nakoupil jsem dvacet tisíc akcií za pět tisíc dolarů.“

„Takže jste byl rád, že je skoupil Sistel?“

„Vcelku ano.“

„Pane Brocku, měl jste někdy důvod domnívat se, že OrganiVen nebo lidé, kteří jej vedou, jsou nečestní?“

„Ani v nejmenším.“

„Znal jste se s někým z nich?“

„Ani s jedním.“

„Věděl Archie nebo Gwen, že jste také investoval?“ zeptal se Zamorra.

„Ne.“

„A Priscilla?“

„Ta samozřejmě ano.“

„Dozvěděla se to až následně, že?“ řekl Zamorra.

„Přesně tak.“

„Protože jste spolu už nevycházeli,“ dodal.

„Správně. Víc se o tom už nehodlám bavit.“

„Ještě jednou vám děkujeme za vaši pomoc. Budeme mít ještě nějaké otázky.“

„Co to vyřídit po telefonu? Nepotřebuji, aby se v kanceláři šířily nějaké klepy. Tomu druhému člověku z vašeho úřadu nevadilo, že jsme si o tom povídali po telefonu.“

Merci trvalo jen vteřinu, než si dala dvě a dvě dohromady.

„Alu Maddenovi?“

„Jo,“ přitakal Brock.

„Telefon bude stačit, když to jinak nejde,“ řekl Zamorra.

„Volejte kdykoliv,“ rozloučil se Brock, ale ruku jim nepodal a vyrazil zpět směrem k budově RDD. Držel se na stinné straně ulice.

„Velice sdílný,“ konstatoval Zamorra.

„Tak sdílný, že ho ani nezajímalo, kdo ji mohl zavraždit. A Priscille dokonce zatajil investici, aby ji mohl zapřít u rozvodového řízení. Už si dokonce sundal i snubní prsten.“

Merci sledovala, jak Charlie Brock zahýbá za roh Market Street. „Potí se až příliš, Paule.“

„Nejen horkem.“

„Nejen, teploměr na nábřeží ukazuje pouhých 39 stupňů.“

Vraceli se k autu, ploužili se stínem podél domů. Merci cítila, jak jí podrážkami proniká teplo z rozpáleného chodníku.

„Nechceš se podívat za doktorem Stebbinsem, aby nám něco řekl o Archieho mozku?“ zeptala se.

„Ano. Jestliže se ho chystáme zatknout, měli bychom aspoň vědět, jak uvažuje. Co mu v mozku zůstalo.“

Zamorra si sedl za volant. Když vyjeli na dálnici, provoz stál v koloně. Odbočili tedy do vyhrazeného pruhu, Zamorra to rozjel na sto dvacet a Merci sledovala záblesky míhajících se klik stojících vozů. Přemýšlela o Brockově nedůvěryhodnosti a o Wildcraftově snaze mluvit pravdu. Vzpomněla si, jak popsal obrovskou hlavu jednoho z mužů, s nímž se Gwen setkala v baru.

„Paule, Wildcraft si myslí, že schůzka jeho ženy měla něco společného s OrganiVenem. Říkal, že se jí zúčastnil blonďatý obchodník a nějaký velký člověk a že přijeli autem s poznávací značkou z půjčovny. Archie si myslel, že ten velký chlap je šofér. Ale šoféři se většinou nezúčastňují jednání. Takže to vypadá, že oba byli lidé z OrganiVenu. Mohli to být třeba jeho zaměstnanci. A pokud to tak je, bude je znát i spousta dalších lidí.“

„To je dobrá stopa.“

Našla číslo Wyatta Wrighta v notýsku, vyťukala ho a od operátorky dostala číslo linky. Recepční se ozvala jako „BioLucid, kancelář pana Wrighta“, a když uslyšela, že je Merci od policie, přepojila ji.

Wright měl mladý hlas a nebyl zrovna nadšený, že musí mluvit s policistkou. Řekl jí, že jeho bývalá společnost OrganiVen si nepůjčovala limuzíny. Tenkrát by si museli vypůjčit spíš peníze, aby mohli takovou službu zaplatit. Řekl to s patřičnou hrdostí.

„Setkal jste se někdy pracovně s obrovským mužem s bradkou?“

„Nikdy.“

„A co s blonďákem, přes čtyřicet, možná cizincem, který vypadal jako… řekněme, jako obchodník.“

„Ne. Můj byznys byl základní výzkum. Pracovně jsem se nestýkal s nikým jiným než s dalšími vědci. Bylo to také dáno mým zaměstnáním.“

„Byli velký vousatý muž a čtyřicetiletý blonďák zaměstnanci společnosti, kde jste pracoval, nehledě na to, že jste se s nimi pracovně nestýkal?“

„Pokud vím, nebyli. Trávil jsem ale celé dny skloněný nad mikroskopem. Téměř doslova.“

„Díky.“

Klap.

„Nikdy nevěř obchodníkovi pod třicet,“ řekla.

„Jako dalšího zkusila spoluzakladatele OrganiVenu Cody Carlsona, ale sekretářka jí řekla, že doktor Carlson je v cizině a nebude k zastižení.

Další ze zakladatelů, Sean Moss, neměl číslo do kanceláře, takže mu zavolala domů a ozval se jí záznamník.

Zkusila tedy dostihnout doktora Stephena Monforda – muže, jemuž patřil autoritativní hlas na reklamní videonahrávce MiraVenu – ale byl na vědecké dovolené v Norsku.

Opřela se tedy a uvažovala o obrovi a blonďákovi, kteří snad patřili k OrganiVenu, ale možná také ne, o schůzce s nervózní Gwen a špehujícím Archiem. O nové černé limuzíně se značkami z půjčovny. Obr byl možná šofér, ale možná taky ne. Neměla na čem stavět, neměla žádná fakta, o něž by se mohla opřít. Celá záležitost jako by spočívala v mlžném oparu, ve snové krajině. Přesně tak se to asi jeví i Wildcraftovi, říkala si. Ale Raybornová se nerada vzdávala. Zamorra ji jednou přirovnal ke korovci, jedovatému ještěrovi, který svírá svou kořist, dokud nezajde slunce.

„Jestli obr a blonďák byli spojeni s OrganiVenem, ale nepatřili k zakladatelům společnosti, mohli bychom je zkusit vystopovat podle administrativy vedené mezi zaměstnavatelem a státem,“ řekla.

„Ano, správně.“

„Ale protože máme stopu s limuzínou, zavolám z kanceláře ještě na pár míst.“

Merci se dovolala ještě do osmi společností, které zhruba mohly pokrývat oblast Newport Beach. Znovu se ptala po velkém, ale opravdu velkém šoférovi. A zda tyto půjčovny nepůjčovaly vozy biomedicínské společnosti jménem OrganiVen. Volala ze služebního mobilu a říkala si, že za státní peníze stejně žádného zločince nevypátrá.

Žádná z firem nezaměstnává a ani nikdy nezaměstnávala tak obrovského vousatého šoféra s brýlemi. Žádná z nich, pokud si vzpomínají, nikdy neměla žádný kontrakt s OrganiVenem.

Když skončila, uvažovala, co se z devíti telefonických rozhovorů vlastně dozvěděla, a zjistila, že kromě toho, že Wyatt Wright je slizoun, ještě to, že limuzína s červeným polstrováním je k maní první hodinu zdarma, minimum jsou tři.

18

Doktor John Stebbins je přijal v malé kanceláři ve staré budově za hlavním traktem UCI Medical Center. Velký ventilátor stojící v rohu místnosti přičinlivě bzučel, ale teplotě příliš nepomohl. Omšelé dřevěné podlahy přenášely zvuk kroků, dovnitř doléhaly hlasy z chodby.

Stebbins měl na sobě stejně jako při minulém setkání bílý plášť, ale tvářil se mnohem uvolněněji.

„Omlouvám se za svoje chování,“ řekl. „Měl jsem tehdy špatný den a to při mé profesi… ehm, znamená…“

„Že umírají lidé,“ doplnila ho Merci.

„Ano. Děkuji vám. Vlastně jsme na tom v tomto ohledu jaksi podobně.“

„Už jsem dlouho nikoho neléčila,“ opáčila Merci. „My se zas omlouváme, že policista Wildcraft odešel z nemocnice. Neptal se nás a my ho tady nebo kdekoliv jinde nemůžeme držet proti jeho vůli déle než osmačtyřicet hodin, pokud ho nezatkneme.“

„Jsem znepokojen. Otok se může kdykoliv zvětšit. Existuje nebezpečí infekce. Jestliže se kraniální žíla ucpe nebo praskne, následný hematom by byl smrtelný. A vzhledem k rozsahu organických poškození mozku si nejsem jist, nakolik je schopen se sám o sebe postarat. A zda si vůbec pamatuje, jak se o sebe starat.“

„Těžko říct,“ připustila Merci.

„Viděli jste ho?“

„Před třemi hodinami. Vypadal trochu zpomaleně – mentálně. Stěžoval si, že je unavený a že mu to nemyslí jasně. Říkal, že se dnes odpoledne vrátí do nemocnice.“

„Nevrátil se.“

„Co se mu odehrává v mysli, doktore?“

Stebbins pokýval hlavou a vzdychl. Odtáhl se od stolu pokrytého papíry a opřel se o opěradlo. Proud vzduchu z ventilátoru reagoval na jeho pohyb, rohy papírů se nadzdvihly jako diváci napjatě sledující vítězný odpal.

„Nejlepší bude, abych vám to ukázal.“

Odstrčil kolečkovou židli a vstal. Za stolem byla na stěně obrovská promítací plocha na rentgenové snímky. Rozsvítil ji vypínačem na šňůrce. Rentgenový snímek Archieho Wildcrafta byl už připravený. Doktor Stebbins přes něj přejel červeným laserovým ukazovátkem a náhle se zastavil na vnějším okraji lebky.

Merci byla šokovaná tím, co kulka v Archieho hlavě způsobila. Temný stín jakéhosi tornáda se táhl od horního pravého okraje a trychtýřovitě se zužoval k okraji dolnímu, kde se dotýkal lebky. Tornádo vymezovalo světle šedé rozhraní.

„Toto je Archieho pravá hemisféra. Kulka vnikla zde, a jak vidíte, způsobila hematom vyznačující se tmavší barvou. Můžete také vidět lebeční prasklinu a prostor, kam se vylila krev z krvácející měkké pleny mozkové. Těžko říci, zda lebeční kost změnila trasu kulky, nebo zda ta byla vypálena skutečně v tomto úhlu, ale můžete vidět, že putovala odshora dolů a uvízla zde, vedle foramena magna – to je otvor v lebce, kudy vychází páteřní kanál. Minula žilní splavy, které se nacházejí v tomto velkém triangulámím záhybu měkké pleny mozkové, jemuž se říká velum interpositum. Minula i nejdůležitější hlavové nervy – vagus, opticus, trigeminus a tak dále. Minula též mozkové centrum ovládající motorické funkce.“

Doktor Stebbins se nad rentgenovým snímkem zamračil. Pak se podíval na Merci se Zamorrou. „Bohužel neminula pravou amygdalu. Největší část kulky můžete vidět právě zde, přibližně pět centimetrů od ucha.“

„K čemu slouží?“ zeptala se Merci.

„U mužů pravá amygdala ovlivňuje emocionální paměť. Ne paměť jako takovou, ale pocity pojící se ke vzpomínkám. U žen je to levá.“

„Ke vzpomínkám si nedokáže přiřadit žádné emoce?“

„K těm nedávným. A k paměti, kterou si právě teď konstruuje – každý bdělý okamžik – s úlomkem vězícím v jeho amygdale. A také jeho dlouhodobá paměť začne postupně ztrácet svůj emocionální obsah. Ten je zatím někde uložen, ale jestliže je přerušeno spojení mezi současným a minulým prožíváním pocitů, začne postupně reproduktivní a vybavovací schopnost selhávat.“

„Co to znamená?“ zeptala se opět Merci.

„Že jeho nedávné vzpomínky budou útržkovité a neucelené, bude k nim umět přiřadit pouze zlomek pocitů. Jeho dlouhodobá paměť bude slábnout ve smyslu vybavovací přesnosti a emocionálního obsahu.“

Stebbins opsal červeným laserovým ukazovátkem kruh a pak ho zhasl.

„Takže když nebude schopen formulovat své pocity ve vztahu k věcem, které zažije, bude těžko chápat, co pro něj znamenají,“ konstatoval Zamorra.

„Ano.“

„Jako zombie?“ vyhrkla Merci.

Stebbins se usmál.

Raybornová mu úsměv oplatila a povytáhla obočí. „Heleďte, já nejsem neurochirurg, ale policajt.“

„Vaše úvaha je správná. Jen terminologie byla legrační. Ale abych odpověděl na vaši otázku: zůstane oddělený od emocionální složky vážící se na nedávnou minulost. Bude také zmatený, protože tato emocionální složka dodává hodnotová znaménka při formování myšlenek, stručně řečeno používáme ji, abychom rozlišili špatné od správného, dobré od zlého. Co je opovrženíhodné a co k zulíbání. Co je nebezpečné a co neškodné.“

„Nemá žádné emocionální kormidlo,“ řekl Zamorra.

„Pro nedávnou minulost,“ doplnil ho Stebbins a znovu ukazovátkem zakroužkoval Archieho amygdalu na rentgenovém snímku. „Může jít pouze hlouběji.“

„Ale vzdálená minulost mu taky bude mizet,“ řekla Raybornová. „Protože nebude mít nic nového, s čím by ji propojil, udržel… při životě.“

Stebbins přikývl. „Samozřejmě že ho do určité míry můžeme léčit. Až otok zmizí a tlak na mozkovou tkáň poklesne, můžeme očekávat, že se záblesky krátkodobé paměti vrátí. Nedovedu však říct, do jaké míry a zda vůbec ho bude poškozená amygdala nadále schopna zásobovat příslušnými emocionálními podněty.“

„Zůstanou některé části mozku trvale poškozeny?“ zeptala se Merci.

„Zůstanou trvale změněny,“ opravil ji Stebbins. „Může mluvit o štěstí, že je vůbec naživu.“

Merci zkoumala úhel, kudy kulka putovala Wildcraftovým mozkem. Nemířila napříč, ale shora dolů. Přemýšlela, jak vysoký Pan Velká Bota musel být, uvažovala o světle, na jehož záblesk si Archie ráno vzpomněl a říkal, že na něj dopadalo shora.

„Tolik k amygdale,“ řekla Merci. Jaká má další fyziologická poškození?“

„To není možné určit bez testů a pozorování. Otok zde, v blízkosti očního nervu, mu může přivodit problémy se zaostřováním a prostorovým vnímáním. Možná má utlumené vnímání barev, posunuté nebo naopak zvýrazněné. Poúrazové epileptické záchvaty jsou nasnadě – většinou menší, fokální, ale je možné, že ho zachvátí celkové křeče. Záchvaty jsou způsobené tlakem a tlak zase otokem. Lebka neposkytuje vnitřní prostor. Existuje také možnost, že neucítí prudkou bolest nebo lehký dotek tak rychle a s takovou přesností jako dřív, protože malé úlomky mu tlačí na talamus.“

„Zdá se, že zapomněl velkou část událostí, které se té noci staly,“ řekl Zamorra. „Nejen emoce, ale celé… výjevy, scény.“

„To je traumatická ztráta paměti a je zcela běžná. Třeba i jen lehký otřes mozku může u někoho přivodit výpadek paměti a na zranění si vůbec nevzpomene. V našem případě je jistě možné očekávat plně rozvinutou amnézii, kdy dojde ke ztrátě velké části starších vzpomínek. Bude muset podstoupit důkladná pozorování, abychom mohli diagnostikovat její rozsah. Osobně mohu říct, že bych si velmi rád ten čas vyhradil.“

Podíval se na ně s jistým zklamáním a snad dokonce provinile. „Je tady ještě velice složitá oblast psychogenních poruch paměti.“

„Psychogenních poruch paměti?“ zopakovala Merci.

„Ano. To znamená poruch paměti, jež nesouvisejí s organickým poškozením nebo chorobou.“

„Ale s psychologií.“

„V zásadě ano. Podívejte, pan Wildcraft ví, co se stalo. Něco z toho si i pamatuje. A jak jde čas, a pokud otok a krvácení odeznějí, bude si pamatovat víc. Ale čím víc si toho bude pamatovat, tím stoupají šance, že se u něj rozvine nějaká forma hysterické amnézie. Hysterická amnézie je zapříčiněna psychickým stresem a traumatem a je přesným opakem amnézií způsobených výhradně organickým poškozením. Její rozsah může být velký a nepředvídatelný.“

Merci o tom přemýšlela. „Takže část z toho, co zapomněl, se mu může začít vybavovat. A to, co si pamatoval, může začít zapomínat.“

Usmál se. „V podstatě máte pravdu.“

„To musí být únavné,“ řekla.

„Mí pacienti, kteří tímto procesem znovunabývání a ztrácení prošli, tvrdí, že to je skutečně vyčerpávající.“

Stebbins se posadil a přisunul si židli přímo proti nim. Merci sledovala, jak proud vzduchu opět nadzdvihl rohy papírů, slyšela tiché hučení ventilátoru, všimla si, jak se na okamžik zatřepotaly i špičky límce Stebbinsova lékařského pláště.

Pokoušela se představit si, jaké by to bylo zapomínat i vybavovat si vzpomínky zároveň. Zapomínat a vybavovat si zároveň tytéž události. Uvažovala, jaké by to bylo, kdyby si pamatovala třepotající se Stebbinsův límeček, ale zapomněla na ventilátor v místnosti. Jak by si uměla některé věci vysvětlit?“

„Doktore Stebbinsi, bude schopen fabulovat?“ zeptala se.

Stebbinsi se nadechl k odpovědi, když se náhle zarazil. Zadíval se na Merci, pak na Zamorru a zase zpět na Merci. „Velmi nerad bych se dostal do situace, kdy budu svědčit proti svému pacientovi. Nejsem si jist, zda bych to udělal.“

„Kdyby vám to soud přikázal, udělal byste to.“

„Takhle to chodí?“

„Takhle to chodí. Ale nechceme to po vás,“ dodala. „Snažíme se jen tomu člověku porozumět. Nemyslíme si, že svoji manželku zavraždil, ale najdou se lidé, kteří mají za to, že ano. Podle toho, co mi tady řeknete, se bude odvíjet vaše role u soudu. A samozřejmě i Archieho.“

Stebbins potichu vzdychl a urovnal nějaké papíry. „Říkáme tomu konfabulace,“ řekl. „Vymýšlení si, přehánění, posuny v čase. Někteří pacienti s amnézií dovedou naprosto logicky a přesvědčivě fabulovat o událostech, které se nikdy neudaly. Někteří, když se jich zeptáte, co dělali včera, popíší každý detail – ale bude to popis dne třeba před dvaceti lety. Někdy ale budou jejich výmysly znít až fantaskně a ty je pak snadné rozeznat.“

„Kam patří Archie?“

„Neměl jsem čas, abych to mohl zjistit,“ řekl tiše. „A může se to měnit – podle toho, jak se otok zvětšuje nebo zmenšuje, a samozřejmě také podle toho, jak se vyvíjí jeho psychické trauma. Konfabulace jsou neodhadnutelné. Všeobecně platí, že jsou známy případy, kdy pacienti s poškozením pravého spánkového laloku jsou náchylní k pocitům déja vu, což považujeme za jednu z forem konfabulace. A opět všeobecně platí, že čím více jsou si pacienti vědomi ztráty paměti, tím méně konfabulují. Ti, kteří nejtvrdošíjněji odmítají, že trpí amnézií, si budou s největší pravděpodobností vymýšlet. Ale tyto generalizace nutně neplatí v každém případě.“

„Archie si uvědomuje, že ztratil paměť,“ řekl Zamorra. „Připouští to. Vypadá to, jako by si postupně vybavoval určité okamžiky, jako by skládal puzzle.“

„Přesně tak to funguje.“

„Vybírá si?“

„Vědomě není schopen kontrolovat množství a kvalitu vybavovaných vzpomínek. Ne. Ale Archieho paměť bude filtrována a jistě i ovlivňována jeho všeobecnou emocionální kondicí. Jednoznačně prošel zásadním traumatickým zážitkem. Je možné, že si nikdy plně nevybaví, co se stalo, ale že si vzpomene na bolestivé detaily z oné noci v jiných souvislostech. Vzhledem k obsahu našeho rozhovoru a vzhledem k danému stavu velmi těžko odlišíme amnézii vyplývající z organických příčin od psychogenní. Když vezmete v potaz poškození amygdaly, dostáváme se do situace, kdy jakákoliv prognóza je nemožná.“

„Kdy se uzdraví?“ zeptala se Merci. „Myslím fyzicky, jestliže se jeho zdravotní stav nijak nezkomplikuje.“

Stebbins pokýval hlavou a vzdychl. „Pravděpodobně nikdy, když se mu nedostane náležité lékařské péče.“

„A když to zařídíme?“

„K tomu se nemůžu vyjádřit. Je mi líto.“

„Za dva týdny? Dva měsíce? Dva roky?“

Pohlédl na ni. „Jestli se nerozvine infekce a otok bude léčen steroidy, měl by se pravděpodobně uzdravit spolu s ustálením paměti zhruba za rok. Ale musíte si uvědomit, že má zničenou tkáň. Část jeho paměti je ztracena. Je v nenávratnu. Pryč. Totéž lze říct o psychogenní amnézii – jestliže bylo psychické trauma příliš silné, určité vzpomínky se mu nikdy nevybaví.“

„Ale existují,“ ujišťoval se Zamorra. „Ty vzpomínky jsou v něm.“

„Ano.“

„Jak je vydolovat?“

„Hypnózou.“

Merci si hned vzpomněla na doktorku Joan Cashovou a její skvělé výsledky práce se svědky, které podrobila hypnóze. Poznamenala si J. Cash?.

„Musíte si uvědomit,“ pokračoval doktor Stebbins, „že užití hypnózy v případě pana Wildcrafta může mít na pacienta zdrcující dopad. Hypnózou jste schopni vnutit mu vzpomínky, ke kterým se v tuto chvíli není schopen – emocionálně – propracovat. Přemohli byste jeho obranný a ochranný mechanismus. Bylo by to stejné, jako byste mu chtěli chirurgicky vyjmout kulku z mozku. Bylo by to neuvážené, destruktivní, katastrofální.“

V nastalém tichu Merci poslouchala jenom slabé šumění proudícího vzduchu, který kopíroval předměty ležící v místnosti, jako by se hnal krajinou, slyšela vzdálenou ozvěnu kroků a hlasů doléhajících sem z chodby. Přemýšlela, kolik trpkých pravd už slyšeli lidé, kteří seděli na jejich místech před nimi. Kolik lidí už klopilo zraky k téže podlaze, slyšelo tytéž zvuky, prosilo Boha, aby vedl jejich kroky.

„Nemohli bychom ho předvolat před soud, kdyby podstoupil hypnózu,“ konstatovala. „Kalifornský zákon.“

„Jak jsem řekl,“ shrnul debatu Stebbins, „teprve čas ukáže, co je reálné a vhodné.“

„Můžete nám říct přesné rozměry úlomků střely?“

„Můžu vám poskytnout rozměry určené s přesností jednoho milimetru, což by bylo přijatelné, kdybychom měli kulku v dokonalém celistvém stavu. Ale na tomografu vidíme, že je rozpadlá do tří úlomků, a budou tam pravděpodobně ještě další, které jsou příliš malé, abychom je zachytili. Takže neexistuje způsob, jak určit, co vlastně měříme – průměr, délku? Kombinaci obou rozměrů? Nemůžu určit ani přesnou ráži kulky – předpokládám, že o to vám jde. Jediné, co mohu s poměrně velkou jistotou konstatovat, je, že kalibr se pohybuje mezi dvaadvaceti a osmatřiceti.“

„Ani tím si nejste jistý?“

„Ne. Je možné, že kulka se rozštěpila v místě vniknutí a část jí vůbec nepronikla dovnitř. Dokonce je možné, že úlomek zase z lebky vylétl a zůstal mu vězet někde v těle. Než tak nerozumně uprchl z nemocnice, stačili jsme mu zrentgenovat pouze hlavu.“

„Když vám ho přivedeme zpátky, můžete použít magnetickou rezonanci?“

„Magnetickou rezonanci rozhodně nelze použít, protože kulka je kovová.“

„A co pozitronový tomograf?“ zeptal se Zamorra.

„Je skvělý ke zkoumání biochemických procesů v mozku, ale nikoliv na prostorová měření s takovou přesností. Je mi líto.“

„Vyčerpala jsem své lékařské znalosti, co se týče snímkování,“ řekla Raybornová.

„Já taky,“ přiznal Zamorra.

„Věřte mi, že bych vám ten kalibr rád řekl, kdybych ho znal. Jedinou možností by byla pitva. Jednoduše bychom ty kousky poskládali k sobě.“

Zavládl mezi nimi krátký okamžik vzájemného respektu – tři mrknutí a napjaté ticho.

„Díky za pomoc,“ řekla Merci. „A za upřímnost.“

„Nevím, jak jinak by šla medicína dělat.“

Setkali se pohledy a ani jeden neuhnul. Stebbins se pak otočil a znovu se zadíval na rentgenový snímek Archieho Wildcrafta. „Lidský mozek váží přibližně 1,4 kilogramu. Je malý. Udržíte ho v dlani. Ale je obrovsky složitý. Čím pečlivěji se jím zabýváte, tím větší se vám zdá. Jako byste se dívali na noční oblohu teleskopem. Čím víc toho vidíte, tím víc je toho k pozorování. Čím víc o něm zjistíte, tím víc o něm potřebujete vědět. Tak to jde do nekonečna a je toho ještě spousta, co nevíme.“

Obrátil se zpátky k Merci. „Ale jedno vím jistě, seržantko Raybornová a seržante Zamorro, Archie potřebuje lékařskou péči. Hrozí mnoho komplikací. Naléhavě vás žádám, přiveďte ho zpět do nemocnice.“

19

Kráčeli po parkovišti před policejním ředitelstvím. Tetelivé horko stoupalo z karoserií aut k dusně hnědé obloze. Merci se podívala na budovu – velkou, betonovou, neosobní – více architektonickou než přívětivou. Odjakživa se jí líbila, protože nevypadala nesmyslně. Slibovala právě jen to, co se od policejních sil očekávalo, tedy vynucování práva, a poskytovala útulek těm, kteří oplývali vůlí kvůli této myšlence položit i život.

Kancelář šerifa Vince Abelery se nacházela ve třetím patře. Byla rozlehlá, slunná a přes roh prosklená. Koberec byl světle modrý, stěny obložené tmavě mořeným ořechem. Tuhle kombinaci materiálů a barev považovala Merci za skvělou. Zvláště pak to, jak se mosazné štítky plaket, trofejí a vyznamenání blyštěly na tmavém pozadí, nasvícené tlumeným světlem. V rohu proti dveřím trůnil mohutný Abelerův stůl. Tam, kde měl bývalý šerif diář a mramorový stojánek na dvě pera, stál monitor počítače. V kanceláři byl i dřez, kuchyňský pult, police s knihami a dvě sedací soupravy, každá v jednom rohu, se dvěma konferenčními stolky a velkou televizní obrazovkou na podstavci s kolečky.

Cestou do kanceláře Merci vzpomínala na několik strašlivých schůzek, které se tu konaly koncem loňského roku ještě v přítomnosti předchůdce dnešního šerifa, Chucka Brightona. Brighton si udržel svůj post téměř čtyřicet let. Měla ho ráda a z povzdálí sledovala, jak prožívá všechny problémy, které na oddělení vznikly, jako by je zavinil on sám. Ale jeho kariéra skončila díky ní a případu třicet let staré vraždy, kterou si Brighton ani pár zasvěcených nepřálo nikdy vyřešit. Byl to tentýž případ, který uvrhl do nepříznivého světla i jejího otce a několik dalších policistů, ať už penzionovaných, nebo stále činných. Jak kráčela po bleděmodrém koberci, začalo ji opět mrazit v kříži a nervy jí vibrovaly tak, že to snad muselo být vidět pouhým okem. Při vzpomínce, jak strašnou cenu musela zaplatit za svou čestnost, ztěžka polkla.

Přišli o dvě minuty dřív, přesto byli poslední. Posadili se na sedačku u prosklené stěny, proti okresnímu prokurátorovi Claytonu Brenkusovi a jeho zástupci Ryanu Dawesovi. Oba právníci zabrali celé druhé sofa a také ten nejlepší výhled. Šerif Abelera, jako zosobněná nestrannost a záruka nadhledu, umístil své kožené křeslo do čela a přesně mezi obě sedačky.

Abelera měl dnes na sobě uniformu. Brenkus tmavé kalhoty a modrou košili. Dawes byl jako vystřižený ze žurnálu: lehký olivově zelený oblek s kravatou s okázale abstraktním vzorem. Vypadalo to, že se o víkendu opaloval. Podívala se na své černé kalhoty, bílou košili a šedou sportovní bundu a usoudila, že to ujde.

Marilyn, šerifova sekretářka, jim nabídla kávu, ale všichni odmítli. Byla to elegantní starší dáma s prošedivělými černými vlasy, které vždy nosila sepnuté do drdolu. „Na kávu je dnes moc horko,“ poznamenala. Nabídla jim tedy džus nebo limonádu, ale ani teď si nikdo nic nedal.

„Co zajít po práci na pivo?“ zeptal se Dawes.

Marilyn se usmála, a když zavírala dveře, nepatrně zčervenala.

Abelera se narovnal, ruce na kožených podničkách, a pohlédl na Brenkuse. Pak na Merci.

„Pracuji u policie už skoro třicet let,“ řekl. „Ale ještě nikdy jsem neviděl, aby okresní prokurátor chtěl uzavřít případ a detektivové byli proti. Vždycky tomu bylo naopak. V téhle funkci jsem necelý rok a už přepisujete historii.“

„To je náš způsob, jak vás v úřadě přivítat,“ řekl Brenkus.

„V tom případě se cítím poctěn,“ odpověděl Abelera. Měl ostře řezanou tvář a dokázal se upřímně zasmát. „Merci a Paule, začnu u státních zástupců, protože vím, že jsou připraveni případ uzavřít. Potom si vyslechnu vás, jestli souhlasíte. Clayi a Ryane – řekněte mi, proč bychom měli zatknout a obvinit jednoho z mých lidí.“

Okresní prokurátor se podíval na svého zástupce a kývl.

„Protože zavraždil vlastní manželku a pokusil se o sebevraždu,“ řekl Dawes s pohledem upřeným na Abeleru. „Proč to udělal? Protože je manipulátor a jako většina manipulátorů, když se věci nevyvíjejí podle jejich představ, zachovají se jako zbabělci. Brutální zbabělci. Za prvé, policista a Gwen se ocitli ve finančně tíživé situaci – za posledních šest měsíců utratili téměř devět set tisíc dolarů – a přitom žili z jednoho platu. Policejního. Což ročně dělá okolo padesáti tisíc i s přesčasy. A policista měl v posledních dvou letech hodně přesčasů. Věděl, že finanční břemeno leží na něm. Nový dům, nová auta, všemožné výlety. Je snadné to dokázat.

Za druhé, prokážu, že Archie Wildcraft byl žárlivý a manipulativní manžel. Byl prchlivý. Gwen byla pohledná a věděla, jak toho využívat – její přátelé dosvědčí, že to měla v povaze. Archieho to velmi popuzovalo. Gwen netušila, proč je stále tak nabroušený. Muselo to být k nevydržení. Ale umím si to představit. Každý z nás si to umí představit. Byl na pokraji krachu a přicházel o ženu. Ztrácel ženu. Svůj drahokam. Svoji trofej. Pohádali se a on mrštil kamenem do okna. Křičeli jeden na druhého. Sousedé je slyšeli. Na nadcházející večer naplánoval velkou oslavu na její počest, ale ona to nedocenila. Bezostyšně flirtovala. Trochu moc toho vypila. Doma se dožadoval sexu, ale ona odmítala. Nutil ji k tomu. Podvolila se proti své vůli, protože fyzicky na něho nestačila. On měří sto devadesát a váží devadesát tři kila. Takže zpátky k věci. Podvolila se mu, ale jemu to není dost, protože pro tohohle chlapa není nikdy nic dost, protože je manipulátor a zbabělec. Pije, přemítá, chce znova sex, ale ona se zamyká v koupelně s mobilním telefonem, protože si myslí, že by se mohl přestat ovládat, a bojí se. Měla pravdu, ale přesto situaci podcenila. Muž překonává dveře a hlavou se mu honí už i něco jiného než jen sex. V ruce má devítku, pálí. Ona padá na zem, on k ní přistupuje a střílí znova, do hlavy. Kolem je svinčík. Páchne to tam krví a střelným prachem a jeho krásná žena umírá na podlaze. Nechávají tam, vybíhá ven a zabijí sebe. Takhle to chtěl, chtěl se toho všeho zbavit, skoncovat to, ale přece tady nemohl nechat manželku napospas péči jeho přátel, nebo snad ano? Už kvůli tomu, že za většinu toho mohla ona? Problém ale je, že kulka si to šťastnou náhodou namířila v hlavě tak, že nezemřel. Přichází k sobě a říká si, hele, jsem naživu a dostal jsem druhou šanci vzít věci do svých rukou. Uvědomuje si, že o té noci může říkat cokoliv a nikdo nebude moci jeho slova popřít. Takže si pamatuje jenom něco. Ale jsou tu další věci, které naopak zapomněl. Pohleďme – on je dokonce schopen si vymýšlet. A o to tu právě jde, vážené porotkyně, vážení porotci: manipuluje s vámi, tak jako manipuloval se svojí ženou.“

Dawes se obrátil k Merci. „Ale víte co? Na ničem z toho vlastně nezáleží, protože tenhle případ bude vyřešen na základě fyzických důkazů. Existují určité okolnosti, které policista nemůže popřít, protože jsou hmatatelně prokázány. Nemáme žádný důkaz, že té noci byla na pozemku nebo dokonce v policistově domě jiná osoba. Víme ale, že policista tu noc doma byl. Víme, že policista vlastnil vražednou zbraň. Víme, že ji oné osudné noci měl u sebe. Víme, že ji tu noc držel v ruce. Víme, že z ní tu noc střílel. Víme, že jeho otisky jsou nejen na zbrani, kterou byla zavražděna, ale dokonce na nábojnicích, z nichž vylétly kulky, které ji zabily. To znamená, že nabíjel i střílel. A znovu se ptám: komu patřila ta zbraň ráže devět milimetrů? Kdo ji držel? Policista. Z těchto důvodů, vážené porotkyně, vážení porotci, musíte rozhodnout o jeho vině. Z těchto důvodů to šerif Abelera a okresní prokurátor Brenkus po vás žádají. Z těchto důvodů seržantka Raybornová a seržant Zamorra musejí konat svoji povinnost a zatknout ho.“

„Dobře,“ řekl Abelera. „Obhajoba?“

„Nic z toho nemůže dokázat,“ řekla Merci a zástupce prokurátora naprosto ignorovala. „Nemůže prokázat, že byli finančně na dně, protože nebyli. Vloni utratili spoustu peněz, protože vydělali dva miliony legální investicí. Díky tomu zbyl Wildcraftovým milion a dvě stě tisíc po zdanění. Ještě pořád mají dvě stě tisíc v investicích a na účtech. Dawes nemůže dokázat ani Archieho vraždící mánii vyvolanou žárlivostí – takový osobnostní profil nám z výpovědí přátel a rodiny nevznikl. Stejně tak není pravda, že ona byla přehnaně koketní nebo on vzteklý nebo že ji ztrácel. Nebyli to Archie a Gwen, kdo se ten den hádali, a ani jeden z nich nemrštil kamenem do okna. Celá scéna se znásilněním je kravina. Neexistuje ani stín pochybnosti, že by nešlo o konsensuální sex. A následně že vyrazil dveře do koupelny se zbraní v ruce, aby ji zastřelil? Proč? Neměl pro to žádný motiv, když si uvědomíte, že nebyli švorc, byli šťastní a milovali se. Máme tři nezávislé svědky, kteří viděli dva muže v černém cadillaku STS odjíždět od místa činu. Zajistili jsme otisky bot – obrovské, velikost šestnáct – přesně na místě, kde by se skrýval střelec, kdyby na Archieho čekal. Máme otisky na Wildcraftově vlastní zbrani, ale žádný důkaz, že byl při vědomí, když se na ni jeho prsty otiskly. Samozřejmě že i na nábojích jsou jeho otisky – nabíjel přece vlastní zbraň, pro boha živého! Potřebujeme více času, pane. Myslím, že jsme našli ten černý cadillac. Všude kolem jsou otisky velkých bot, tytéž jako pod stromem u Wilderaftových. Máme určité náznaky, že všechno může souviset s La Eme. Doktor Stebbins říká, že kulka ve Wildcraftově hlavě mohla být vypálena z dvaadvacítky až osmatřicítky, což znamená, že v úvahu přichází i druhá zbraň. Tudíž, pokud je to pravda, celá Dawesova teorie jde ke dnu. A Archie si na tu noc i související události pomalu vzpomíná. Potřebujeme ho podrobit výslechu na detektoru lži – s čímž souhlasil – a dokonce ho možná budeme chtít uvést do hypnózy. Na to potřebuje několik dalších dní, aby se emocionálně stabilizoval. My potřebujeme čas na další vyšetřování. Nejsme připraveni. U soudu prohrajeme a já se pod to nepodepíšu. Je to jednoduché jako facka.“

Dawes ihned reagoval: „Až na určitou velkohubost jste pronesla slušnou obhajobu.“

„Na to, abych vás roznesla, stačí.“

„Nemůžu čekat.“

„Budete muset,“ řekla Merci. „Protože já ho zatknu až na základě důkazů, a ne kvůli tomu, aby se zástupce prokurátora dostal na titulní stránky.“

„Merci,“ napomenul ji Abelera.

„Už podruhé,“ kontroval Dawes.

„Zvolni, Ryane,“ ozval se pro změnu Brenkus.

„Chcete odhalit pravdu, Raybornová, nebo si vysloužit pochvalu před nastoupeným oddělením?“ zeptal se Dawes.

„Sklapni, Ryane,“ okřikl ho Brenkus. „Takhle se nikam nedostaneme. Nechte mě teď mluvit, Vinci. Je něco pravdy na tom, co říkal Dawes, něco zas na tom, co tvrdila Raybornová. Ale vedeme v patrnosti tu vlnu zájmu, kterou to vyvolá. To víte jistě taky. Veřejnost je pobouřena a chtějí vidět akci. Jistě, můžeme ho nechat být, dokud se nesebere – a kašlat na názor veřejnosti, protože ta nikdy žádný případ nevyřešila. Ale čelím taky tlaku médií a to si nepřejeme. Už spekulují, že vaše oddělení otálí, protože kryje policistu. Když to pronikne na veřejnost – a když lidé uvěří, že je to pravda – v okrese to vyvolá nepřátelské ovzduší a nejsem přesvědčený, jestli si to můžeme právě teď dovolit. Váš předchůdce vzbudil velkou nedůvěru k práci vašeho oddělení a ta ještě přetrvává. Prohnilí kryli prohnilé. Lidé touží dát vám šanci, Vinci, ale stejně tak vás v mžiku zatratí, když jen zavětří náznak zametání stop a nečestnosti pocházející z vašeho úřadu. Dokonce, i když si jen budou myslet, že ji zavětřili.“

„Hezky řečeno. Paule?“

„Nic, co jsme se dosud dozvěděli o Wildcraftovi, ho neřadí do nebezpečné kategorie vrahů. Neodpovídá jeho osobnostnímu profilu, rodinné anamnéze. Ale řeknu vám totéž, co jsem řekl Merci – nevěřím mu. Myslím, že se před námi snaží něco skrýt. Další důvod, abychom ho sledovali. Sledovali, pane. Nic víc nemůžeme dělat. Nevytahujme na světlo nedovařený případ. Potřebujeme ho testovat na detektoru lži a hypnotizovat, jak říkala Merci. A taky přísně hlídat. Myslím, že to za ten čas a prachy stojí, pane.“

„Souhlasím. Clayi?“

Brenkus vstal. „Budeme se tím zabývat. Budeme honit Ala Maddena. Rád bych, aby fungovala komunikace mezi vašimi a mými lidmi. Gilliam pracuje pomalu. Nevystavujte nás do ofsajdu, Vinci.“

„To jsem ani neměl v úmyslu. Vy ano, Merci?“

„Ne, pane. Rozhodně ne.“

Šerif vstal a potřásl si rukou s Brenkusem. „Děkuji vám, Clayi. Tvrdě na tom pracujeme. Dejte nám ještě pár dní.“

„Spolehněte se, Vinci.“

„Pane Dawesi?“ vyzval ho Abelera k odpovědi.

Dawes se napřímil a zapnul si knoflík saka. Podíval se na Merci. „Před porotu bychom předstoupit mohli. Rozhodnutí by bylo na nich. A kdyby chtěli další vyšetřování, pokračovali bychom tam, kde jsme teď skončili.“

„Ne,“ řekla Merci. „Neexistuje, abychom dovolili jednadvaceti porotcům vyslýchat člověka s kulkou v hlavě a bez obhájce.“

„Proč ne?“ zeptal se Dawes.

„Protože se jeho paměť zotavuje, proto.“

„Gwen Wildcraftová byla lidská bytost,“ řekl. „Nehrajeme na babu, seržantko.“

„V tom případě z toho nedělejte…“

Merci už měla na jazyku další slovo, když se rozletěly dveře a dovnitř vtrhl šerifův zástupce Dale Knox. „Šéfe, měl byste se podívat na CNB, okamžitě. To je neuvěřitelné.“

Abelera přikývl, Knox za sebou zabouchl a hnal se napříč místností k velké televizní obrazovce.

Místní zpravodajství, televizní reportáž Garyho Brice z oranžského Journalu. Viděli a slyšeli naprosto jasně.

Wildcraft mířil zbraní s krátkou hlavní na kameru a říkal: Vnikl jste sem bez povolení.

Briceův hlas zpoza kamery: Chtěl jsem, abyste mi pověděl, co se vlastně stalo.

Merci téměř nepoznávala Archieho tvář. Měl zarudlé a vytřeštěné oči. Na tvářích černé strniště. Na čele naběhlou žílu. Oblečení bylo zmačkané a uválené a obvazem na hlavě mu prosakovala růžovohnědá skvrna. Vypadal jako nějaký zlomyslný džin právě vypuštěný z láhve.

Vypadněte z mého pozemku, řekl.

Brice ucouvl, kamera se zachvěla a Archie držel zbraň v takovém úhlu, že každý divák CNB se musel cítit ohrožený.

„Kde to, ksakru, jsou?“ zeptal se Vince.

„U jeho domu,“ odpověděla Merci, která to pochopila jako první. „Brice ho objevil. Čenichal už v nemocnici.“

Záběr se teď zachvěl a stále se vzdaloval.

Brice: Víte, kdo zavraždil vaši ženu?

Archie: Vypadněte.

Brice: Co hodláte podniknout?

Archie: Vlastnoručně se… zabiju.

V polovině věty kamera divoce poskočila a Archieho tvář zmizela ze záběru. Když se záběr zase ustálil, zachytil Archieho dementní úsměv.

Brice: Zastřelil jste ji a pak vztáhl ruku na sebe, pane?

Archie: Táhni k čertu, ty… (pípnutí).

Merci zabolelo u srdce a na okamžik se jí znovu připomněl hořký pocit, jaké to je v někom se splést.

Poslední několikavteřinový záběr ukazoval Archieho, jak stojí na svém pozemku, kulovnici s krátkou hlavní v ruce, a dívá se do kamery. Vypadal hrozivě.

„Co to vyvádíš,“ vzdychla Merci, ale hlavou se jí hnaly mnohem černější myšlenky.

„Bezpochyby vypadá jako nevinnost sama,“ podotkl Dawes.

Merci zaslechla, jak Brice klade řečnickou otázku: Někdo by měl asi vysvětlit, proč policie tohoto muže už nepředvedla k výslechu.

„Okamžitě ho seberte,“ přikázal Abelera Knoxovi.

„Počkejte,“ řekla Merci. „Dovolte, abychom to udělali my. Už jsme s ním byli v kontaktu a třeba by byl ochotný mluvit. Prosím, pane – neposílejte tam uniformované policisty. Je velmi… mimořádně zmatený.“

„Ale neříkejte?“ rýpl si Dawes.

Raybornová zahlédla v Abelerových očích zlost. „Zatkněte ho, seržantko. Dřív, než se zastřelí. Nebo někoho dalšího.“

„Ano, pane.“

Protáhla se kolem sedačky a vyběhla za Zamorrou ze dveří, srdce jí bušilo a měla vztek na Dawese, Garyho Brice i na sebe.

20

Dva policejní hlídkové vozy stále blokovaly Wildcraftův vjezd. U aut stáli čtyři policisté a trpěli vedrem. Říkali, že Archie byl celou dobu doma a nikdo nevešel ani neodešel kromě jeho rodičů, kteří v poledne zaparkovali na ulici a odjeli deset minut po jedné.

Na její klepání nikdo neodpovídal, zabouchala tedy znovu. Vzala za kliku a zjistila, že je odemčeno.

Vklouzla dovnitř, rozepnula poutko na pouzdře se zbraní. Levou rukou si odhrnula bundu tak, aby se jí zbraň nezachytla o látku, a za zády ji zastrkala za opasek. Nepředpokládala, že po nich Wildcraft začne pálit, ale neměla na sobě neprůstřelnou vestu a nechtěla, aby poslední, co na světě viděla, byl strop.

„Archie!“ zavolala trochu úředním hlasem, ale znělo to, jako by volala na loveckého psa. „Archie – tady Raybornová a Paul Zamorra!“

Ticho. Prošla chodbou a všimla si, že Wildcraftova kulovnice není na svém místě v rohu. Rychle vběhla do kuchyně a rozhlédla se. „Archie?“

Podívala se na kuchyňský pult a zjistila, že lahvičky s léky jsou pryč. Skrze dělené okno vedoucí na verandu pohlédla k bazénu, do míst, kde Archie pořádal tiskovou konferenci s Garym Bricem. Šmolkově modrá voda, žlutě kvetoucí ibišky, po Wildcraftovi ani stopa.

Rychle prohledali dům. Bezúspěšně. Ze zdi hudební místnosti zmizely dvě fotografie, z výstavy tři kameny. Ložnice připadala Merci netknutá, kromě bílého místa na jedné ze stěn, kde předtím visel portrét Gwen Wilderaftové.

V koupelně našla Merci smotek obvazu lehce nasáklého krví, který ležel na pultu vedle umývadla.

„Sebral kameny, fotografie, kulovnici s krátkou hlavní a zmizel,“ řekla Merci.

Archieho stříbrný boxster a Gwenino nové bílé durango stály netknuté v garáži. Prohledali okolí bazénu i zahradu kolem domu.

Zastavili se ve stínu nedaleko místa, kdy našli postřeleného Wildcrafta. „Proč odsud odešel, Paule?“

Zamorra na ni pohlédl.

Našli spousty stop vedoucích ke schodům mezi polním kvítím. Schody vedly k brance. Bylo snadné poznat, kam se branka otevírá, protože vypadla z pantu a na zemi byly čerstvé rýhy.

„Tudy přišel ráno Brice,“ řekla.

„A odešel tudy pravděpodobně i Archie. Dole na Multon Drive je půjčovna aut,“ řekl Zamorra. „Není daleko. Dal si věci do batohu. Nechal ho u branky, sešel dolů, půjčil si auto a vrátil se pro něj. Policisté vůbec netuší, že není v domě.“

„Do háje, Paule. Mělo mě napadnout, že se to stane.“

„Nemyslel jsem si, že uteče. Měl spoustu příležitostí udělat to už mnohem dřív.“

„Nenapadlo mě to, dokud jsem neviděla Briceovu reportáž.“

„Ani Archieho to do té doby nemuselo napadnout,“ řekl Zamorra. „Proto nám neřekl, že tu Brice byl. A Archie si taky může myslet, že jsme nevěřili všem těm jeho řečem dneska ráno. Mimochodem má pravdu.“

„Je příliš bláhové doufat, že si šel zase lehnout do nemocnice, že jo? Nebo že jel k rodičům nebo ke Kuernerovým do Norca?“

„Uvidíme,“ řekl Zamorra a vytáhl z kapsy mobil.

„Dawes se z toho pomine radostí.“

„Myslím, že nejen on – detektivové nechali uprchnout ozbrojeného a nebezpečného zločince podezřelého z vraždy.“ Zamorra parodoval vážný tón televizních reportérů: „Nebo ho policie chtěla nechat uprchnout?“

„Zavolej Abeleru, Paule. A taky nezapomeň na Wildcraftova parťáka Damona Reese. Archie mu zachránil život.“

Zvedla oči ke světle modré obloze, slyšela skřehotání jestřába a proklínala se, že dopustila, aby to takhle dopadlo.

Vrátili se na příjezdovou cestu, takže mohla znovu vyzpovídat policisty. Zatímco Merci se nedozvěděla nic nového, Zamorra zjistil, že Wildcraftovi syna nespatřili od okamžiku, kdy od něj těsně po jedné odjeli.

William Jones, nohy jako plaňky, ale hlavu odhodlaně vztyčenou, k nim mířil přes ulici. Merci si všimla, že v ruce drží purpurový umělohmotný kalíšek, a když salutoval uniformovaným policistům, slyšela, jak v něm chrastí led.

„Detektive Raybornová,“ zahlaholil. „A támhle je samozřejmě detektiv Zamorra s mobilním telefonem.“

„Zdravím, pane Jonesi,“ odpověděla Merci.

„Archie byl včera v noci doma, že jo?“

„Ano.“

„Ve zprávách říkali, že se z nemocnice odhlásil včera odpoledne. Domů se nechal odvézt Gweninou sestrou.“

„Mohu pro vás něco udělat, pane Jonesi?“

Usrkl z pohárku a zaostřil na ni. „Jdu za vámi, abych vám řekl pár věcí. Za prvé, zahradník sem chodí v úterý. Vím to, protože v úterý se odvážejí odpadky, a vzpomínám si, že vždycky vytahuje prázdné popelnice na obrubník, protože by neměl kde zaparkovat svůj náklaďák. Takže hned jak se tu zítra objeví, zavolám vám.“

„To budete hodný.“

„Jones na ni teď vrhl tázavý pohled. „Na CNB o něm mluvili, jako by svou ženu zavraždil. Viděla jste ten pořad, že jo?“

„Jenom kus.“

„Nejdřív tam byl ten chlap s kamerou, co Archieho otravoval. Archie říkal, že se zabije. Pak tam byl znovu – myslím toho reportéra – a vyprávěl něco o tom, jak mu Archie nahnal hrůzu. Jak si myslel, že ho Archie odpráskne. Pak ten syčák vyprávěl, co se podle něj tu noc odehrálo. Myslí si, že Archie zabil Gwen a pak se pokusil o sebevraždu a teď se z toho snaží vyvléci. A o vás říkal, že ho nechcete zatknout, protože je policajt. Kvůli tomu loňskému velkému skandálu. Ale určitě se na to budete moct podívat znovu a na celé, protože to budou opakovat. Vím, jak to na CNB dělají.“

Zamorra zastrčil anténu mobilního telefonu, přišel k nim a kývl na pozdrav.

„Dobrý večer, detektive Zamorro.“

„Dobrý, pane Jonesi.“

„Jones se nepatrně usmál a znovu se obrátil k Merci. „Dám vám tip, mladá dámo.“

„Sem s ním.“

„Před dvěma a půl hodinou, tedy ve čtyři dnes odpoledne, jsem si jel koupit cigarety a vodku. Jel jsem na kole, protože mi sebrali řidičák. Tedy dolů jedu, ale nahoru vždycky tlačím, rozumíte? No a asi o dvě stě padesát metrů níž je takový malý parčík se stolem a skupinkou stromů. Všimla jste si ho?“

„Ano, všimla,“ řekla Merci.

„No a když jsem jel dolů, nikdo v parku nebyl. Ale cestou zpátky, když jsem tlačil kolo do kopce, jsem si všiml chlapíka, který stál u stolu a díval se dozadu mezi stromy. Měl dalekohled a neslyšel mě, dokud jsem nepřišel téměř až k němu. Když mě zaslechl, otočil se, provrtal mě pohledem a namířil dalekohled na druhou stranu. A teď mě poslouchejte: jděte dolů do parku, postavte se ke stolu – na jeho jižní konec – a podívejte se mezi stromy. Co uvidíte? Zadní část Archieho a Gwenina domu.“

„Popište ho,“ popoháněla ho Merci.

„Druhý největší chlap, kterého jsem v životě spatřil. Jednou jsem potkal Perryho Ledničku.6 Tak tedy – na sobě měl modrou teplákovou soupravu, sluneční brýle, tmavé vlasy a plnovous. Nebyl zarostlý jako sněžný muž, ale měl vousy zastřižené nakrátko. Řekl bych o něm, že byl ošklivý a obrovský.“

„Co vůz?“

„Bílý lincoln Town Car. Za volantem seděl ještě jeden chlap, blonďák s kamennou tváří, a civěl na mě. Na značku jsem se nepodíval.“

„Proč ne?“

„Měl jsem pocit, že by mě zabili, kdybych to udělal.“

„Pane Jonesi,“ řekla Merci, „kdyby v tomhle okrese bylo ještě pár tisíc takových občanů jako jste vy, byli bychom bez práce.“

„Děkuji vám. Chtěl jsem vám hned volat, když se Archie objevil v televizi. Pak jsem si říkal, že vám bude trvat tak padesát minut, než se tady objevíte. Stihli jste to za třicet čtyři.“

„Vy jste poklad.“

„Jsem neškodný opilec, co se snaží pomoct policajtům dopadnout chlapa, co postřílel moje sousedy. Řekněte kolegovi, že nejsem pobuda, na kterýho by se měl dívat skrz prsty jako na latrínu.“

„Řeknu mu to.“

„Jones se napil z bezedného nachového kalíšku a mrkl na ni. Pak se otočil a zamířil přes ulici k synově garáži, bílé nohy zářily v podvečerním šeru.

Na cestě z kopce se Raybornová se Zamorrou zastavili v malém parčíku. Byl tam betonový piknikový stůl a lavice, zelený zohýbaný držák na odpadkový koš a v něm nádoba s víkem a vzadu u skupiny stromů pítko. Merci si stoupla na jižní konec betonové lavice a podívala se mezi platany. Asi v polovině výhledu se rozprostíral svah porostlý polním kvítím za Archieho domem, viděla i branku, kudy utekl, střechu, několik oken a bazén s palmami.

Zamorra dotelefonoval a štrádoval po trávníku sem a tam, hlavu skloněnou, ruce za zády. Merci zamířila do hájku z platanů a dubů. Našla zmačkanou plechovku od coly, která tam ležela rozhodně déle než tři hodiny, několik starých cigaretových nedopalků, časopis o koních, jehož zkroucené a flekaté listy poznamenaly vlhkost a sluneční žár. Za okraje uchopila víko odpadkového koše a položila ho na trávu. Uvnitř spatřila duši z kola, plastovou krabičku na sendvič se zbytky omáčky, která už zčernala, vedle pak bílou plastovou tašku z fast foodu, černou slupku od banánu, papírový kelímek od limonády s víčkem a brčkem. Kelímek pocházel z jiného obchodu než taška a obal od sendviče.

Ike Sumich se tam objevil za půl hodiny. Vysvětlila mu, co jí pověděl William Jones.

„Velká Bota opět na scéně,“ poznamenal Ike.

„Možná.“

„Tihle chlapi sem nechodí pozorovat ptactvo.“

„Sejměte otisky z povrchu stolu,“ řekla. „Zvlášť pečlivě jižní stranu. Taky nerezové tlačítko na pítku, spodní i vrchní stranu madla víka odpadkového koše. Nerada bych vám zbytečně přidělávala práci, ale v koši je taky kelímek s víčkem a brčkem. Na brčku mohly zůstat zbytky slin nebo epitelů. Jestli z ní pil Pan Velká Bota, zjistíme jeho DNA a porovnáme ji se vzorky, které máme z nákupních tašek z cadillaku STS ze Sand Canyonu. Udělejte tady pár fotek, hlavně ať je tam záběr průhledu k Wildcraftovu domu. Stoupněte si třeba k tomu menšímu platanu a zaberte okolí bazénu.“

Ike se usmál a přikývl. „A já jsem si myslel, že já jsem ten otrapa s frčkou, co každýmu stojí za zadkem a všem přikazuje, co mají dělat.“

„To my jsme ti největší otrapové s frčkou a jsme v tom dobrý, Iku. Ať si každý říká, co chce.“

„Kam myslíte, že Wildcraft šel?“

„Nemám nejmenší tušení. Vy ano?“

„Začal bych u parťáka, přátel, rodiny.“

„Bez úspěchu, pokud někdo z nich nelže.“

Sumich pokýval hlavou. „Kdy bude pohřeb?“

„Ne dřív než ve středu. Myslím, že chtěli počkat, až ho pustí z nemocnice.“

„Vsadím se o stovku, že se tam objeví.“

Raybornová zvažovala, jaké má po dnešku Wildcraft šance ukázat se na pohřbu. Minimální nebo nulové. „Do té doby ho chci mít.“

„Chápu. Ta dnešní příšerná reportáž na CNB. Je vám jasné, že teď se na to vrhnou.“

Raybornová ještě tak daleko nepřemýšlela. Představa, že Archie se objeví na všech stanicích, jí dělala těžkou hlavu. A kdo pak ponese kůži na trh, aby vysvětloval, proč ho policie už nezatkla nebo alespoň oficiálně nevyslechla dřív, než ho nechala uprchnout?

„Viděla jsem tu reportáž spolu s Abelerou a Clayem Brenkusem,“ řekla. „Připadala jsem si před nimi jako ten největší pitomec. Sedím tam, napůl toho chlapa obhajuji a oni ho ukazují v televizi s puškou v ruce namířenou na reportéra. Ráda bych věděla, Iku, jestli jsem ho tak špatně odhadla. A jestli jsem tak špatně odhadla, co se tam odehrálo.“

Sumich pohlédl směrem k Wildcraftovu domu, pak zavrtěl hlavou. „Brice ho vyděsil. Archie není v pořádku. Není to vaše chyba, ale vystavilo ho to do špatného světla. Nás taky. Jen doufám, že se nezastřelí. Nebo někoho jiného.“

„Nebude moct. Nedovolím mu to.“

Ike se začal věnovat stolu, pak se podíval na zapadající slunce. „Potřebuji už začít, dokud aspoň ještě trochu svítí slunce. Opravdu chcete, abych v tom koši hledal otisky na každém kusu psího hovna?“

„Vlastně na tom trvám, Iku.“

Sumich sklopil oči a Merci mu zaťukala prstem na čelo.

„Jsem ten největší otrapa s frčkou,“ řekla.

O dvacet minut později Todd z Economy potvrdil, že dnes odpoledne v 15.05 půjčili auto Archibaldu Franklinu Wildcraftovi.

„Mělo by to být bílé durango,“ řekl a prsty mu běžely po klávesnici. „Osmdesát devět dolarů za den se slevou pro členy Auto Clubu. Na týden. Nepojistil se.“

21

Archie se odpoledne ubytoval v hotelu poblíž dálnice Interstate 5 v Irvine. Vzal si baseballovou čepici s emblémem Angels, aby skryl oholenou hlavu a náplast na průstřelu, nalepil si falešný knír a na oči nasadil tmavé brýle, aby se zamaskoval. Dívka na recepci byla milá a profesionální a nevšiml si ani náznaku pochybnosti, že by ho poznala nebo že by jí připadal divný.

Podepsal se jako Jim Green, ale ostatní údaje ve formuláři vyplnil pravdivě. Vymyslel si jméno Green proto, že dívčina tvář byla zelená. Zaplatil za ubytování na tři noci v hotovosti, složil ještě stodolarovou zálohu. Dala mu plánek, kudy se dostane do pokoje.

Hotel měl tvar betonové stodoly původně užívané jako sýpka a továrna na zpracování masa. Pamatoval si, že otec s matkou tady přebývali, když před lety přijeli na vánoční svátky, a líbilo se jim tu. Jeho pokoj byl nad schody na konci budovy. Měl tvar pětiúhelníku, aby připomínal silo, jak si všiml na dobovém nákresu v hale. Z okna viděl červenou železniční trať, modré pole a v dálce kopce. Zvlášť modré svahy byly úchvatné. Na konci parkoviště stál stánek s hamburgry a přes ulici benzínová pumpa.

Bez obtíží vynesl do pokoje dva velké kufry a vybalil si: tři fotografie Gwen, kulovnici a krabici munice, dva revolvery, tři oblíbené suiseki, notebook, oblečení a uniformu, léky, holení a pár drobností, které mu přišly pod ruku. Překvapilo ho, že ho pohyb s kufry po schodišti tak málo vyčerpal. Po odchodu z nemocnice si připadal silnější, o tom nebylo pochyb. Měl pocit, že by uzvedl auto, a kdyby chtěl, dokázal by jím i hodit.

Do malého kazeťáku vložil kazetu s Gweninou demonahrávkou a potichu ji pustil. Pak si vzal odpolední dávku decadronu a tablety zapil nějakým pomerančovým džusem z minibaru – dal si ho stranou, protože barvy se mu pletly.

But now my mind is playing tricks on me

I close my eyes and you’re all I see7

Bože, jako by to bylo proroctví, říkal si v duchu. Všechno, co napsala, dostává teď po její smrti jiný význam. Rozestavil Gweniny portréty podél stěny s klimatizací a zadíval se na ně.

Nedovolím, abych na její tvář zapomněl. Nedovolím.

For every ounce of trouble

I gotta pound of cure8

Když kazeta dohrála, vzal z nočního stolku telefonní seznam a nalistoval prodejny zdravotnických potřeb. Zapsal si dvě nejbližší adresy a telefonicky si ověřil, že mají hliníkové berle a že je buď prodávají, nebo půjčují. Zvlášť se zajímal, jestli typ, který vedou, má nadloketní opěrky pro větší pevnost a stabilitu. Prodavači je nazývali francouzskými berlemi a v obou prodejnách je měli.

Poděkoval, zavěsil a na chvíli se zamyšleně zahleděl na tmavě modré kopce. Na leskle žluté obloze poletovaly červené vrány. Úžasné.

Potom Archie nalistoval v telefonním seznamu půjčovnu limuzín a vytočil první číslo.

„Dobrý den,“ řekl, „jmenuji se Jim Green. Včera v noci cestou z večírku jsem v půjčené limuzíně našel pět set dolarů. Nechal jsem si je, říkal jsem si, že patří nálezci, ale byl jsem opilý. Nemůžu si je nechat. Vydělávám asi desetkrát víc než váš řidič, takže si to ani nezasloužím. Takže pokud byl ten řidič od vás, rád bych mu peníze vrátil.“

„Jak se váš řidič jmenoval?“

„To si nepamatuji. Auto mi poslal někdo z mých přátel jako překvapení, ale nevím který a nevím, koho si najal. Jediné, co vám mohu říct je, že řidič byl pořádný pořez s tmavými vlasy a vousy. Byl opravdu hodně velký. A je o pět stovek lehčí.“

„Ten nebyl od nás.“

„Díky, zkusím zavolat jinam.“

O půl hodiny později trefil Archie do černého. Člověk z Air Glide Limousine z Newport Beach připustil, že u nich jeden veliký řidič pracuje. Hovořil s těžkým přízvukem. Řidič vlastně hlásil, že skončí noční službu dřív.

„Připomenete mi, jak se jmenuje?“ zeptal se Archie.

„Al Apin.“

Vyslovil to jako Apín.

Archie řekl, že se s penězi buď zastaví, nebo pošle příkaz mailem, a že se nechá poroučet.

„Budu v kanceláři do osmi do večera. Postarám se, aby ty peníze dostal.“

To víš, to tak, říkal si v duchu Archie.

Sedl si ke stolu u okna, kde naaranžoval tři suiseki. Zadíval se na ně a snažil se soustředit na jejich eleganci a krásu. Pamatoval si, že ten pohled mu kdysi přinášel radost. Stejně tak mu přinášelo radost umisťování velkých kamenů do zahrady a v dětství ho zase bavilo mít plnou kapsu oblázků. A právě v okamžiku, kdy se už chtěl podívat jinam, suiseki ve tvaru bizona mu v hlavě rozkříslo jakousi myšlenku. Během okamžiku Archie se zvířetem zcela splynul – stal se bojovníkem, vůdcem, patriarchou.

Archie chvíli jen tak seděl, bez hnutí, bez mrknutí, ztracený v bizoní říši.

Ve zdravotnických potřebách prodali Archiemu pár nastavitelných hliníkových francouzských berlí za devadesát osm dolarů. Došel na parkoviště, které už tonulo ve stínu, asfalt byl však stále rozpálený. Uchopil gumová madla, nad lokty se zapřel do opěrek. Zjistil, že je musí trošku roztáhnout a posunout asi o osm centimetrů výš, aby se mu do nich vešly bicepsy.

Chvíli zůstal stát vedle auta, které vypadalo přesně jako Gwenino durango. Chodidla k sobě, nohy narovnat. Pak napnul ruce a srovnal berle. Sklonil hlavu a pohledem zkontroloval každou z holí odshora až dolů ke světle zeleným gumovým špuntům.

Předpažil a paže mírně ohnul v loktech. Berle byly překvapivě lehké. A dosáhl s nimi téměř o metr dál na obě strany. Kdyby je nastavil na maximální délku, bylo by to ještě dál.

V nedalekém hobby centru koupil Archie tři nepromokavé plachty o rozměrech dvakrát dva metry. Na obalu bylo napsáno, že jsou modré, ale jemu připadaly rezavě hnědé. Dál nakoupil kus koberce ze směsi vlny a polyamidu o rozměrech dvakrát pět metrů, který měl údajně pískovou barvu. Dále dvoje velké nůžky, nějaké tenké nylonové řemeny s rychloupínacími sponami, dvě lahvičky epoxidového lepidla, dvanáct metrů coulového zavlažovacího potrubí z PVC s otvory ve dvouapůlmetrovém rozestupu, štípací kleště a různé spojky – pravoúhlé, rovné, zahnuté, téčka, rozbočovací – a dva kelímky spojovacího tmelu.

Dotlačil plný nákupní vozík na parkoviště a našel durango. Naložil všechny věci, otřel si pot a slzy z tváře a zaklapl víko kufru.

Usedl za volant, sundal si baseballovou čepici a namířil si klimatizaci na obličej. S holou hlavou měl zvláštní pocit, proud vzduchu ho zvlášť studil v místě průstřelu.

Neplač, Archie.

„Ach bože, moje milá.“

Pojď ke mně, Archů Jsem tady nahoře. Čekám na tebe.

„Už jdu, zlato. Musím jen ještě něco dodělat.“

Budu jen tvá.

Pak zamířil k Air Glide Limousine Service v Newport Beach.

22

Cancun je policejní bar na Seventeenth Street v Santa Aně a od policejního ředitelství není daleko. Vaří tam mexické jídlo, dobré a levné, mají velký výběr tvrdého alkoholu. V kteroukoliv hodinu tam narazíte alespoň na jednoho, ale spíš dvacet policajtů, a ačkoliv jsou v civilu, vždycky můžete pod košilí nebo v kalhotách vidět typickou bouli ukrývající zbraň. Jsou ostražití, mluví potichu a zpod knírků se srdečně usmívají. V restauraci je naprosto bezpečno.

Merci se tam objevila za deset minut sedm a rozhlížela se po Bradu Ecclesovi. Seděl v rohovém boxu. Někteří policisté se na Merci usmáli, jiní dělali, že ji nevidí. Restaurace byla zhutnělým mikrokosmem policejního okrsku rozděleným podle jednotlivých spřátelených skupin a jejich nálad. Ačkoliv nenáviděla tohle smažení se ve vlastní šťávě, úporně do baru chodila už jen proto, aby to nevypadalo, že se vzdala. Nikdy nezapomene na poťouchlé pohledy mužů, když sem poprvé přišla v Hessově doprovodu. Bylo to ještě předtím, než se do něho zamilovala, a zlobilo ji, že si o ní lidé mohli myslet věci, které tehdy nebyly pravda. Nakonec to ale přesně tak dopadlo.

Eccles byl Archieho nejlepší kamarád na okrsku, alespoň podle lidí, se kterými Merci mluvila. Bylo mu dvaatřicet, právě povýšil z pochůzkáře na oddělení podvodů. Byl první, kdo tehdy v noci na večírku u Rexe připíjel na Gweninu počest.

„Takže jsem zvedl skleničku a řekl, že nechápu, jak je možné, že tak krásná a inteligentní žena si vzala chlapíka, jako je Wildcraft,“ vzpomínal. Napil se piva a pokýval hlavou. „Řekl jsem toho v životě už hodně, ale tohle je jediná věc, kterou bych rád vzal zpátky.“

„Byl to přece vtip,“ namítla Merci a zapsala si to do modrého notesu.

„Jo.“

„Neviděl jste ho dnes?“

„Ne.“

„Nevolal vám?“

„Ne.“

„Nevolal vám někdo kvůli němu?“

„No, lidi se ptají, jestli jsem s ním nemluvil. Nikdo neví, kam se poděl, a mají o něj starost. Odpoledne na CNB nevypadal moc dobře. Říkal, že se zabije, a dalo by se tomu věřit.“

Eccles byl podsaditý a plešatěl, zbytky tmavých vlasů měl sčesané dozadu. Knírek. Modrá košile s krátkým rukávem, kravata s kašmírovým vzorem, manšestrové sako. Tlusté prsty, snubní prsten. Znovu se napil a dlaní si setřel zbytky pivní pěny z konečků vousů.

Raybornová pila jen doma, tady usrkávala limonádu. „Byl žárlivý?“

Podíval se na ni a lehce se zamračil. „Trochu jo. Byl na ni hrozně pyšný. Nikdy o ní neřekl nic špatného. O ní… ehm… o Gwen se s Archiem nesmělo žertovat, seržantko Raybornová. Nikdy na její konto ani nezavtipkoval, ale bylo mi jasné, že kdyby se o Gwen někdo otřel, Archie by si to s ním na místě vyřídil. Chci jen prostě říct, že na Gwen jste mu nesměli šáhnout. Ale abyste rozuměla, nikdy jsem ho neviděl někomu vyhrožovat nebo někomu něco podobného říkat. Archie nebyl prostě z těch, s kým byste mohli takhle mluvit. Alespoň pokud se týkalo jeho ženy. Byl na to mimořádně háklivý. Bral to vážně.“

„Jak přijal váš přípitek?“

„Bez problémů. Do sebe Archie nechal rýpat. Věděl, jak to myslím.“

„Flirtovala Gwen ráda?“

„No… z radosti, přátelsky. Když s vámi mluvila, dotýkala se vás. Rukou paže nebo tak něco. Políbila vás na tvář na přivítanou, na rozloučenou. Ale neflirtovala. Nebyla to žena, která by člověka sváděla s nějakým úmyslem.“

„Co nějaká náhodná známost?“

„Byla opravdu krásná. Chlapa by mohlo napadnout ledascos.“

„Koho?“

„Nepochopila jste mě správně. Nic takového jsem nikdy neviděl.“

„Ale uměl byste si to představit.“

Eccles přikývl.

„Co si o ní myslela vaše žena?“

Podíval se na ni, pak rychle zavrtěl hlavou. „Vycházely spolu dobře. Bez problému. Žena jim jen trochu záviděla ten barák a prachy. Tím to haslo.“

„Co si o ní myslely ostatní ženy?“

„Těžko říct. Nevím.“

„Jak se ten večer Gwen chovala?“

„Nejdřív byla rozpačitá. To víte, dvacet lidí na oslavě. Všechny ty dárky na stole. Večírek musel stát tak tři, možná čtyři tisíce. Vyrostla v bídě. Nebyla na takovéhle věci zvyklá.“

„A když se vzpamatovala?“

„Byla prostě… šťastná. Zářila. Byla Archiemu velice vděčná, že oslavu zorganizoval. Byla vděčná lidem, že přišli, a vůbec.“

„Pila hodně?“

„Normálně. Jako všichni ostatní. Vlastně kromě Archieho. Nikdy moc nepil, pokud si vzpomínám.“

„Jak se choval on?“

Eccles na ni znovu pohlédl a napil se. Už se nadechoval, pak zmlkl. Znovu se napil.

„Byl trochu nesvůj. Něco ho trápilo. Ptal jsem se ho a on říkal, že je to jen kvůli nějakýmu finančnímu průseru.“

„Takhle přesně to řekl?“

„Ano. Přesně tak. Nechtěl o tom mluvit. Ale Archie měl pořád nějaké starosti, takže jsem si myslel, že je to jen jedna z jeho dalších… starostí.“

Zapsala si finanční průser a dvakrát to podtrhla. Pak to ještě dvakrát zakroužkovala a tužkou málem protrhla papír. Cítila, jak s ní cloumá vztek. Už v ní rostl skoro týden a násobil se, když jí něco nevycházelo.

Merci se narovnala a rozhlédla se po řadě proutěných židlí a stolů, servírkách v krátkých sukních, palmách a stropních ventilátorech. Nejradši by něčím do něčeho praštila.

„Tohle se mi nelíbí,“ řekla. „Mluvila jsem s vámi. Mluvila jsem s jeho parťákem, rodiči, tchyní a tchánem, sousedem a všichni mi tvrdí totéž. Vy mi říkáte, jak je Archie skvělý. Archie mi zachránil život. Archie miloval manželku. Archie nebyl přehnaně žárlivý. Archie ohromně zbohatl, ale nezblbnul z toho. Archie platí daně. Archie nikdy nepije přes míru. Archie se vždycky zastává žen. Do jednoho mi tvrdíte, jak je dokonalý. Nevěřím tomu. Nevěřila bych tomu u nikoho.“

Eccles doslova zaskřípal – ne zuby, ale jak si dolním rtem přitáhl knírek. „Tak to vidíte,“ řekl.

„Co vidím?“

Vzdychl a pokýval hlavu. Položil dlaně na stůl a zadíval se na ně.

„Archie je… jiný. Vystavěl si kolem sebe třímetrovou zeď. A před ní je perfektní. Je naprosto absurdní, že mi každý říká, že jsem jeho nejlepší přítel, a přitom já ho vlastně vůbec neznám. Mám ho rád. Respektuji ho. Dokonce se s ním snažím přátelit. Například jak jsem se ho tehdy večer ptal, co ho trápí. Ale ačkoliv to bylo něco tak normálního, přesto jsem měl pocit, jako bych mu lezl do soukromí. O svých skutečných pocitech jsem se s Archiem nikdy nebavil. On se mnou taky ne. Mluvili jsme o baseballu, práci, autech, znáte to – chlapský řeči.“

Eccles se opřel a pohlédl na ni. V jeho dvaatřicetiletých očích se zračilo sto let zklamání. „Možná proto jsem ho měl rád. Protože jsem věděl, že se v něm skrývá mnohem víc, než mi stačil říct. Archie byl osobnost, seržantko Raybornová. Měl hloubku. Možná i tajemství. A některá třeba i nepěkná.“

„Co jeho prchlivost?“

„No jo, měl krátký doutnák. Bylo to o něm známé. Směje se a má skvělou náladu a najednou prásk. Většinou se ale ovládl. Měl silnou vůli. Ale někdy ani ta nestačila. Měla jste ho vidět, jak zatočil s Markem, když se hádali o vás.“

Čekala, co bude následovat, ale mlčel. Místo toho vzdychl a ohlédl se za servírkou, která prošla kolem. „Chystáte se ho zatknout?“

„Ano.“

„Zabil ji?“ zeptal se Eccles.

Merci vzdychla a sledovala dva kriminalisty z oddělení loupeží a krádeží, kteří vešli do baru. V tomhle oddělení pracoval kdysi i Clark. Naklonila se k Ecclesovi.

„Kurva, Bradě,“ řekla potichu, „je to váš nejlepší kámoš a vy se ptáte mě?“

„Jen co to vyslovila, došlo jí, že udělala opět stejnou chybu – uvěřila člověku dřív, než si to zasloužil.

Eccles se napřímil. „On není můj nejlepší kámoš, seržantko. To já jsem jeho. A když se směje na Marka vteřinu předtím, než ho knokautuje, co já vím, čeho všeho je schopen?“

Tutéž otázku si kladla Merci, když se jí Mike McNally přiznal, že se zamiloval do devatenáctileté prostitutky, která byla nalezena zavražděná ve svém bytě po jedné z jejich tajných večeří.

Přikývla. Podezření. Neznalost. Překvapení. Jistě, Eccles na to měl právo. „No dobře. A co myslíte – Archie a Gwen, jak to bylo?“

Eccles postavil sklenici na stůl. Utrápeně, ale zároveň nezúčastněně na Merci pohlédl.

„Nevím, seržantko – celou dobu se vám to snažím vysvětlit. Vzhledem k tomu, co jsem slyšel o důkazech, a jak znám Archieho, prostě nevím, co si mám, sakra, myslet.“

Během odpovědi zbrunátněl a uhnul pohledem.

„No dobře. Kdyby kolem čenichala CNB a Gary Brice, nemusíte jim to zrovna říkat,“ požádala ho. „Můžete je nechat trochu na pochybách.“

„Bez obav. Jen nevím, na čem jsem, seržantko. Nechápu lidi, kteří něco tají. Zvlášť ty, se kterými se snažíte přátelit. Ale nejsem tak blbej, abych o tom vykládal do televize. Poslechněte, jak si myslíte, že se teď cítím? Říkám o něm takové věci a přitom je to kámoš, co má kulku v hlavě. Připadám si jako Jidáš. Ale za tím, co jsem řekl, si stojím, protože to je pravda. A protože Gwen je mrtvá. Pracuji sice na oddělení podvodů, kde slyšíte jen lži a pomluvy, ale…“

Přemýšlela o jeho slovech a lovila drobné. „Je těžké připustit si, co jste mi právě řekl. Oceňuji to.“

„Doufám, že se mýlím. Stejně, jako jste se mýlila vy.“

Zkoumavě na něho pohlédla, aby zjistila, jak to myslel. „Taky doufám.“

Nastalo dlouhé ticho, kdy se Raybornové honily hlavou neblahé vzpomínky. Eccles vytáhl peněženku. „Mimochodem, s McNallym si občas chodíme zasportovat. Mluví o vás. Moc ne, ale víc, než je obvyklé.“

„Ať mlčí.“

Merci cítila, že zrudne, a nemýlila se.

Eccles pokrčil rameny. „Obdivuje vás.“

„To je nesmysl.“

Vypadalo to, že s ní mluví na rovinu. „Třeba víte míň, než si myslíte. Já jsem například přesvědčený, že jste dobrý detektiv. Všichni to vědí. Ale neškodilo by, kdybyste se trochu víc otevřela, abyste věděla, co se děje kolem vás. Co všechno je možné. Lidé občas překvapí. Zavolejte mu někdy.“

Merci se na něj dívala, do tváře se jí vloudilo trochu obyčejné radosti. „Teď nemluvíte jako detektiv z oddělení podvodů, že ne? Jste si jistý, že jste něco nevynechal?“

Eccles znovu pokrčil rameny a usmál se. „Teď ze mě mluvil starý dobrý skaut – opravdu. Snad ve mně ještě něco zůstalo.“

„Tak si to opatrujte.“

„Snažím se.“

Domů se dostala až po osmé. Clark s Timem seděli proti sobě u stolu, Tim v dětské sedačce, Clark lokty opřený o stůl.

Clark se na ni starostlivě podíval. Tim ani neotočil hlavu. Takhle to vypadalo každé pondělí, Tim byl rozmrzelý z maminčiny nepřítomnosti, když o víkendu byli pořád spolu.

Přivinula ho k sobě, ale on ji ignoroval. Uhýbal, když mu chtěla dát pusu.

„Děkuju pěkně za přivítání, ty malý nevděčníku,“ řekla.

„Jen se mu po tobě stýskalo.“

„Dává to ale divně najevo.“

Tim se na ni konečně podíval. „Ahoj, mami!“

Zasypala ho spoustou pus a dotyků. Tentokrát Tim držel a dokonce se chechtal, jak ho šimrala pod bradou. Pak unaveně usedla do čela stolu, Tima měla po levé ruce, Clarka po pravé.

„Uf,“ oddychla si, „to byl den.“

Clark vstal, a když kolem ní procházel do kuchyně, pohladil ji po rameni. „Dneska večer se podává mořský ďas,“ řekl. „Ustřice chudých.“

„Jsme chudí?“ řekla. „Skvělé.“

„Odpoledne jsem viděl CNB. I Tim to sledoval.“

„Skvělé, tati.“ Vrhla na otce přísný pohled, ale ten se mu vyhnul a věnoval se pánvi. Nechává Tima, aby se díval na pořady a dělal věci, které by mu ona nedovolila. Co naplat. Rok otci vyčítala jeho nedůslednost, ale pak to vzdala. Pokud šlo o televizi, viděl v ní všechno.

„Awchie není v požádku?“

„Ne, Archie není v pořádku. Zmizel.“

„Zmizel?“

„Ano. Teď o něm nevíme.“

„Nezmizel?“

„Unavuješ mě, Time,“ řekla Merci. Jsi miláček, ale únavný.“

„Dvakrát volal Gary Brice,“ řekl Clark.“

„Je to idiot,“ ulítlo jí.

„Není idiot?“

„Vzdávám to.“

Po večeři Tima vykoupala. Dala mu pyžamo s krátkými kalhotami, protože bylo horko, ale Tim trval na tom, že si obuje kovbojské boty. Seděl jí na klíně v houpacím křesle v ložnici a Merci mu četla. První tři příběhy ho bavily, ale pak mu začaly boty sklouzávat a tělíčko ztěžklo, jak pomalu vláčněl.

Poslední pohádka o starém králi jí vzhledem k jejímu rozpoložení připadala příliš smutná. Ale Timovi se líbila a se zájmem si prohlížel barevnou ilustraci umírajícího starce a mladé dívky, která mu držela vrásčitou hlavu v dlaních.

Tim zavýskl a s dupáním přeběhl do postýlky. Merci mu sundala boty a položila je na zem tak, aby na ně viděl. Přikryla ho lehkou dekou, přes ni přehodila prostěradlo a zhasla. Vrátila se do houpacího křesla, aby si s Timem ještě chvilku povídala. Tyhle okamžiky měla z celého dne nejradši – mluvila se synem v potemnělé místnosti, kterou osvětlovalo jen světlo pronikající sem z chodby. Kéž by to trvalo co nejdéle, říkala si.

„Starý král je mrtvý?“

„Ano, v tom příběhu umřel.“

„Už není?“

„Už není. Ale je to jen postava z pohádky.“

„Není opravdický?“

„Přesně tak.“

„Táta už není?“

Srdce se jí sevřelo, protože pochopila logiku předchozích otázek. Zdálo se, že odpovědi Tima neuspokojily, a Merci si uvědomila, že mrtví přetrvávají na světě jen tímhle způsobem.

„Ano, táta už není.“

„Je taky mrtvý?“

„Ano.“

„Není postava z pohádky?“

„Není. Byl opravdický. Tvůj táta byl opravdický.“

„Jmenuje se Tim?“

„Jmenoval, nebo jmenuje se Tim? Potichu vzdychla a v očích ucítila horké slzy.

„Ano. Jmenuje se Tim.“

„A už není?“

„Není.“

„Aha.“

Za chvíli mu popřála dobrou noc, řekla mu, že ho miluje, a přikryla mu ramínka. Tim byl potichu, ale nespal.

Několik minut po deváté zazvonil telefon. Volal jí zpět kapitán Greg Matson z okrsku ve Willits.

„Hrozně se omlouvám, že volám tak pozdě,“ řekl. „Chvíli mi trvalo, než jsem tu složku našel, pak se dole ve městě střílelo. Tady se střílí jednou za dva roky a vyšlo to zrovna na dnešek.“

„Chytli jste ho?“

„Když jsme přijeli na místo, byl ještě v tom baru, kde střílel. Žárlivý přítel. Žena je v pořádku, ačkoliv jí dvaadvacítkou prostřelil paži.“

Raybornová nikdy nechápala, že žárlivý milenec často nejprve pálí na svoji ženu, místo aby střílel na soka. „Měl už trestní záznam?“

„Párek vzorňáků. Fakt slušný chlap. Manželka mu zemřela před několika lety na Mendocinském jezeře. Nehoda na člunu. Nikdy se z toho už nevzpamatoval.“

„Krutý osud.“

„Jo, ale Julia Santosová dopadla ještě hůř.“

„Povězte mi o tom.“

Kapitán Matson říkal, že tehdy pracoval na oddělení vražd ve Willits, takže měl na starosti pohřešované osoby, pokud se předpokládalo, že šlo o zločin. V tomto případě se o zločin určitě jednalo, Julia Santosová zmizela ve věku deseti let. Jednoho rána odešla v sedm padesát do školy a od té chvíle ji nikdo neviděl ani neslyšel. Sousedi popisovali nějaký neznámý malý náklaďák, ale nikdo si nevšiml poznávací značky a dokonce se neshodli ani na modelu.

„Rodiče byli čistí,“ pokračoval Matson. „Matka Anna žila sama. Slušná ženská. Otec bydlel ve Fort Bragg, ale on to nebyl. Ráno odešel v sedm třicet do práce, dorazil tam a dvacet lidí místopřísežně dosvědčilo, že tam byl až do deseti, když jsem za ním přišel, abych ho vyslechl.

Vyslechli jsme každého souseda z okolí Juliina bydliště. Vyslechli jsme každého majitele domu nebo pozemku mezi jejím bydlištěm a školou. Několik jich vypovídalo na detektoru lži. Ze Santa Rosy jsme povolali stopařské psy a ti vysledovali její stopu z domova k silnici číslo 101 až do míst, kde přechází přes řeku. Vždycky jsem si říkal, že ji naložil na mostě proto, že tam neměla kam utéct.“

Merci o tom uvažovala. „Co jste zjistili na detektoru lži? Vypadal alespoň někdo nadějně?“

„Ne. Myslím, že to nebyl člověk z města a že ji odvezl někam hodně daleko. Uběhly dva dny a my jsme neměli ani děvče, ani tělo, a mě přepadla hnusná předtucha, že tenhle případ nikdy neuzavřeme.“

„Co Archie Wildcraft?“

„Nejdřív mi povězte, jak se mu daří?“

„Zranění hlavy, v tuhle chvíli pohřešovaný, možná sebevražda.“

„Viděli jsme tu reportáž na ABC.“

„Otřesný.“

„Myslím… no, myslím, že byste ho měli zatknout dřív, než stačí udělat, čím vyhrožoval.“

Merci slyšela v jeho hlasu lehkou výčitku, ale přešla ji bez povšimnutí. „To je určitě pravda. Nemyslím, že to udělal. Ale když mi jeho rodiče o Julii řekli, napadlo mě, že by bylo dobré zeptat se vás na něj.“

Matson chvíli mlčel. Merci slyšela, jak ve skleničce cinká led. „Tenkrát mu bylo jedenáct. Urostlé, sportovně založené dítě. Víte, je to zvláštní. Kdyby se ten zločin stal dnes, pořádně bych si toho kluka podal. Zmáčknul bych ho. Ale tenkrát, víte, bylo mi osmnáct a před dvaceti lety byl svět jiný. Ale abych byl upřímný, nikdy jsem ho nepodezříval. Vyslýchal jsem ho a připadal mi jako malý kluk zamilovaný do hezké holčičky. Byl z toho úplně vedle. Bral ji i všechno, co se stalo, velice, ale velice vážně. A taky se nikdy úplně nevzdal naděje. Byl jsem potom s Georgem a Natálií pár měsíců v kontaktu, říkali mi, že chodí do knihovny a hledá o ní zprávy v novinách. Asi ještě půl roku poté, co zmizela, jí psal dopisy. Anna Santosová mi dala některé přečíst – zlomily by vám srdce. Jako kdyby si Julia vyrazila někam na prázdniny a to dítě se ji snažilo přemluvit, aby se vrátila domů. Ale znáte to, dopisy ustaly, Archie dospěl a z tragédie se stala historie.“

„Sledovali jste ho někdy?“

Matson zaváhal, než odpověděl. „Vlastně já ano. Rád si zkracoval cestu do školy přes les a já jsem šel párkrát za ním.“

„Byla zkratka před, nebo za tím silničním mostem?“

„Před.“

„A?“

„Prostě dítě, co jde přes les. Ničeho jiného jsem si nevšiml. Víte – ani jsem to nedal do hlášení, protože jsem se za to vlastně styděl. Ale nevěděl jsem kudy kam.“

„Jak jste říkal, kapitáne, byla jiná doba.“

„Líbila se mi víc.“

„Mně taky,“ řekla Merci. Chvíli přemýšlela a uvědomila si, že chová dnes tytéž pocity k témuž člověku jako Matson před osmnácti lety. „Co bych tedy měla o Wildcraftovi vědět? Můžete mi vůbec něco říct, kapitáne?“

Matson se zase na chvíli odmlčel. Další cinkání ledu. „Na jednu věc si vzpomínám zcela jasně. Nikdy nezapomenu na výraz jeho tváře, když jsem skončil s prvním výslechem. Úplně klidně se na mě podíval a řekl mi, že kdyby se nemohl stát profesionálním hráčem baseballu, až vyroste, bude detektivem. Detektivem, který bude hledat pohřešované, dodal. Věřil jsem mu. Měl v sobě tolik přesvědčivosti. Mému vlastnímu synovi teď bylo třináct, ale nemá v sobě ani za mák takové vnitřní rozhodnosti. Ještě ne. Pamatuji se, že to bylo až trochu znepokojivé, jak nosil věci v sobě. Myslím teď Archieho. Chlapec s velmi silnou vůlí. Umanutý. Je mi líto, seržantko, ale víc vám asi nepomůžu.“

„Tím líp.“

„Kdyby Archie provedl něco podivného, jako například že by se sem vrátil, okamžitě vám dám vědět. Postarejte se o George a Natálii. Jsou to dobří lidé. Řekněte jim, že hlídám jejich dům. Že je všechno v pořádku. Pes a tak.“

„Spolehněte se.“

Už se chystala jít zpátky do Timova pokoje a pozorovat ho, jak spí, když telefon zazvonil znovu.

„Tady Archie Wildcraft.“

„Kde jste?“ vyrazila chodbou do obývacího pokoje.

„To vám neřeknu. Nemůžu se nechat zatknout kvůli Gwen. Vím jistě, že jsem ji nezabil. A musím ještě zařídit pár věcí a to bych z vězení nebo nemocnice nemohl, rozumíte? Jen jsem chtěl, abyste věděla, že jsem v pořádku, vzal jsem si léky a tak.“

„V televizi jste řekl, že se zastřelíte, Archie.“

„Ne, způsobil to nějaký problém v záznamu. Řekl jsem, že je všechny zabiju.“

„Ty, kdo zabili Gwen?“

„Jo, Gwen.“

„A na tom teď pracujete, Archie? Snažíte se vystopovat vraha sám?“

Na chvíli se odmlčel, Merci slyšela ze sluchátka dopravní ruch.

„A vy byste to neudělala?“ zeptal se.

„To je směšné.“

„Neodpověděla jste na moji otázku.“

Přemýšlela o tom, ale netrvalo jí to dlouho. Věděla, že by se zachovala stejně.

„Možná bych to zkusila.“

„Zvlášť když by si celé vaše oddělení vražd myslelo, že jste to udělala vy.“

„V Gwenině případě jsem hlavní vyšetřovatelkou já a nemyslím si, že jste to udělal.“

„Řekněte to Alu Maddenovi. Volal mi domů. Vyslýchal mámu a tátu. Stojí za tím on a Dawes. Možná mám kulku v hlavě, ale poznám, když na mě někdo si je boudu.“

„Archie, nechceme vás obvinit. Sejděme se třeba v nemocnici. Nebo pro vás můžu přijet. Zapíšeme vás do nemocnice a lékaři vás dají do pořádku. Podle záběrů na CNB krvácíte.“

„To bylo jen nepatrné.“

„Jak to víte?“

„Vlastně mi to dělá trochu starosti. Když jsem, jak to říct, když jsem pod tlakem, vidím barvy, které nejsou logické. Jako třeba červený obličej, modrý kopec, víte? Ale rozpomínám se na věci a pocity, takže otok možná ustupuje. Doktor Stebbins mi v nemocnici říkal, že se to stává.“

„Archie, proboha, povězte mi, kde jste, a dovolte mi, abych pro vás přijela. Nikdo vás za Gwen neobviní. Dawes jen větří příležitost, protože si na tu noc nevzpomínáte. Madden jen dělá svoji práci. Ale já vím, že jste to neudělal, a vím, jak chytit lidi, kteří to spáchali. V tomhle ohledu mi můžete věřit, Archie. Svou práci umím. A teď mě poslouchejte, Archie – existuje způsob, jak zařídit, abyste si vzpomněl, co se tenkrát v noci stalo.“

Ticho. Ale věděla, že ho dostala.

„Hypnózou,“ prozradila mu.

„Kdo vám to řekl?“

„Stebbins. Je to riskantní, protože vám to opět způsobí trauma. Ale na všechno si vzpomenete, hned jak to začne.“

„Opravdu?“

„Opravdu, Archie.“

„Uvidím ji znovu? Vybaví se mi Gwen?“

„Jo.“

„Myslím, že existuje šance, že uvidím i střelce.“

„Přesně tak, Archie.“

„Ale nevím to jistě. Začíná se mi vybavovat ta tvář za zábleskem. Nevím, jestli je to skutečný obličej, nebo jestli si to jen domýšlím.“

„Hypnóza tohle dovede rozlišit.“

„A když uvidím obličej, budou slova proudit obousměrně.“

„Co bude obousměrné?“ zeptala se. Zbláznil se?

„Prostě obousměrné.“

„Tomu nerozumím. Pomozte mi, Archi. Pomozte mi, abych já mohla pomoct vám vrátit se ke Gwen. Doktoři vás vyléčí, vybaví se vám všechny vzpomínky a pocity.“

Další ticho, tentokrát delší. „Budu o tom uvažovat. Ale zatím vám neřeknu, kde jsem.“

„Uvažujte, Archie – až vám bude líp, budete se chtít vrátit do práce. Jak to bude vypadat, když vás budeme muset najít sami a přivést zpátky jako nějakého zločince?“

„Seržantko Raybornová, měl jsem svoji práci rád, ale je mi úplně fuk, jestli se do ní vrátím. Musím hlavně dostat chlapa, co na mě shora namířil světlo, chlapa, co se skrýval mezi stromy. A musím se znovu dostat ke Gwen.“

„Dostat se ke Gwen. Jak to myslíte?“

„Říkal jsem vám, že slyším její hlas. A můžu vám zaručit, že se neozývá jen v mých představách. Je tady, v místnosti, nebo tam, kde jsem, a přichází shora. Ne z velké výšky, jako třeba z nebe, ale přímo odtamtud, kde se vznáší, řekněme… ve dvou metrech. Bývá tak dva až tři a půl metru nad mojí hlavou a za levým ramenem. Pokaždé, když se ozve, je o kousek dál. Poprvé, když na mě promluvila, cítil jsem na krku její dech. Ale naposledy, což bylo asi před hodinou, zněla, jako by byla, no, asi tři a půl metru nade mnou vlevo.“

„Archie, máte průstřel hlavy. Potřebujete lékařskou péči.“

„Teď na ni ale zrovna nemám čas. Až tohle vyřídím, nechám je, aby se ve mně vrtali, jak budou chtít. Vůbec nic mě nebolí, víte? Okolí rány mě jen hrozně svědí. To znamená, že se hojí.“

„No tak, Archie. Řekněte mi, kde jste. Když si nedáte pozor, ocitnete se ještě ve větším maléru, než jste.“

„Musím ho dostat, seržantko. Wildcraft, strážník druhého stupně, svého člověka vždycky dostane.“

Archie se potichu zasmál. Ve sluchátku slyšela zvuk harleye. Vzápětí znovu. Napadl ji Cook’s Corner, motorkářská hospoda v kopcích, ale harleydavidsony vlastní dneska spousta chlapů, takže Archie může klidně volat třeba z Irvine nebo z Laguna Beach.

„Děláte to taky kvůli Julii, že jo?“

„Kvůli Julii? Kdo vám řekl o Julii?“

„Vaši rodiče. A Matson z Willitsu.“

„Ach, Julie,“ zašeptal.

Za každou potichu vyslovenou slabikou slyšela spoustu zármutku.

„Kvůli Julii jsem se stal policajtem. Kvůli ní a kvůli tomu, že můj nadhoz lítal za roh.“

„S vaší matkou a otcem jsme si hezky popovídali. I s Leem a Earlou Kuernerovými.“

„Jsou fajn,“ řekl potichu. „Mám štěstí.“

Raybornová zachytila v jeho hlase únavu. „Julia s vámi taky rozmlouvala, poté, co zmizela? Stejně jako Gwen?“

„Ne,“ řekl Wildcraft odměřeně.

„Proč ne?“

„Protože ji unesli, seržantko. S Gwen je to jinak. Tu zavraždili, ale ona se vrátila tam, kde byla. Ke mně.“

„Myslíte, že to byli ti samí lidé, Archi? Ti, kteří unesli Julii, zavraždili i Gwen?“

„Dejte mi všichni pokoj.“

Zavěsil. Zkusila trik s hvězdičkou a číslicemi šest a devět, ale jako obvykle nefungoval. Zůstala v dusném obývacím pokoji pro případ, že by Wildcraft volal znovu.

Probudila se za tři hodiny. Z gauče ji bolelo za krkem, policejní rádio stále potichu vysílalo.

Zkontrolovala Tima, posadila se do houpacího křesla a uvažovala, jak se Wildcraft musí cítit bez vzpomínek na nedávnou minulost. A zvlášť bez šance vzpomenout si, co se stalo tu noc, v níž přišel o manželku a v hlavě mu uvízla kulka, kterou lékaři už nikdy nevyndají.

„Je zuřivý.

Frustrovaný.

Zmatený.

Bezmocný.

Osamělý.

Jako by byl v pekle, pomyslela si, bez ohledu na to, zda si pamatuje, nebo nepamatuje, co to slovo znamená.

A pořád slyší její hlas.

23

Druhý den ráno nesla už Merci šálek s kávou k ústům, když v obchodní příloze oranžského Journalu zahlédla titulek hlavní zprávy:

HADI V SISTELU SKONČILI

rakoviny založená na hadím jedu se odplazila do nenávratna

Farmaceutický koncern B. B. Sistel Laboratories včera oznámil, že s okamžitou platností končí s vývojem MiraVenu, neboli léčby rakovinných nádorů založené na hadím jedu.

Prezidentka společnosti Carol Spenserová řekla, že všechny plány Sistelu vyrábět a uvést na trh tento lék byly „s okamžitou platností pozastaveny“ a že divize OrganiVenu, která měla za úkol uvést lék MiraVen na trh, bude restrukturována.

Wall Street reagoval zprávou o masivním výprodeji akcií, jenž měl za následek pokles jejich hodnoty na 45 dolarů za kus, přičemž v pátek uzavíraly na úrovni 55 dolarů, což znamená, že ztratily téměř dvacet procent.

Další starostí, která se snesla na hlavu Sistelu, je osud více než sta zaměstnanců divize OrganiVen, do níž koncem minulého roku investoval bezmála 400 milionů dolarů.

Hlavní sídlo Sistel Laboratories se nachází v Minneapolisu a hodnota společnosti se odhaduje na 3 miliardy dolarů. Sistel vlastní patentová, výrobní a distribuční práva několika nejúčinnějších a nejvýnosnějších léků užívaných po celém světě.

„Vynasnažíme se rozpustit divizi OrganiVenu do našich firem,“ uvedla Spenserová. „Je naším dobrým zvykem postarat se o vlastní zaměstnance.“

Hojně publikovaný způsob „léčby“ rakoviny byl založený na efektu ničení zhoubné tkáně pomocí hadího jedu. Tato myšlenka, stará už několik desetiletí, přinášela pozoruhodné výsledky při pokusech na zvířatech v sandiežských laboratořích OrganiVenu.

Vědci OrganiVenu používali lék proti nádorovému bujení v kombinaci se sérem proti hadímu jedu, což umožňovalo pacientům snášet vysoké toxické dávky.

OrganiVen získal v začátcích kapitál rozprodejem podílů společnosti rodinám a přátelům, když hodnota jednoho podílu činila dvacet pět centů.

„Jakmile OrganiVen – založený lékaři okolo UCSD – prezentoval vynikající výsledky MiraVenu na testovaných zvířatech, spekulanti s cennými papíry, jako například CEIDNA, Trident Capital a Brown and Brothers, nakoupili akcie ve velkém.

Když PricewaterhouseCoopers zveřejnili poslední finanční audit, odhadli, že kombinované spekulativní investice do OrganiVenu dosáhly výše 56 milionů.

Sistel zaplatil za OrganiVen vloni v září 400 milionů dolarů – v hotovosti a za akcie – se záměrem přinést na trh léků nový prostředek. Učinil tak s vědomím drahých a mnohdy velmi nejistých výsledků léčby spojených s lidským utrpením.

„Ohledně MiraVenu cítíme určité zklamání,“ konstatovala Spenserová. „Nicméně je vyloučeno, že bychom mohli efektivně léčit rakovinu, aniž bychom současně zajistili návratnost investicí. Ručíme za ni našim podílníkům a narazili jsme na některá neřešitelná úskalí, která by další vývoj neopodstatňovala. A to je špatné.“

Informační zdroje blízké farmaceutickému průmyslu tvrdí, že z celkového počtu léků zaměřených na léčbu rakoviny u lidí, které farmaceutické společnosti vyvíjejí a testují, najde cestu do výroby jen necelé procento.

Merci si přečetla celý článek dvakrát, aniž se dotkla kávy. „Archieho a Gwenina společnost byla zrušena,“ řekla.

Otec seděl na protější straně stolu, rozcuchanou prošedivělou hlavu zabořenou do sportovní rubriky. „Četl jsem to.“

„Jak může něco stát miliony a vzápětí nic?“

„Z důvodů, o nichž ta dáma mluvila.“

„Jaká to musí být úskalí, když stojí čtyři sta milionů dolarů?“

Clark se na ni podíval přes okraj obrouček. „Zeptej se jí.“

S malou nadějí, že se jí podaří prokousat se až ke kapitánce farmaceutického kolosu Carol Spenserové, našla telefonní číslo na operátorku B. B. Sistelu a vytočila ho. Taji přepojila na oddělení vnějších vztahů. Telefon zvedla asistentka Carol Spenserové. Merci se představila jako vyšetřovatelka oddělení vražd oranžského policejního okrsku a zeptala se, zda by s paní Spenserovou nemohla hovořit.

„Okamžik, prosím.“

„Tady Carol Spenserová.“ Měla příjemně a inteligentně znějící hlas ženy středního věku.

Merci jí vysvětlila, že jeden z případů vraždy, které vyšetřuje, má spojitost s investory OrganiVenu a chtěla by vědět něco víc o restrukturalizaci této jejich divize.

„Prostě a jednoduše to znamená, že si necháme lidi i přístroje a divizi zrušíme,“ řekla Spenserová.

„Ale proč? Viděla jsem video s MiraVěnem – fungovalo to skvěle.“

„Byly to pokusy na zvířatech, jak jistě víte, ale vývoj preparátu pro lidi by byl mnohem komplikovanější a dražší.“

„Co představuje ta neřešitelná úskalí dalšího vývoje, paní Spenserová?“

„To vám nemohu říct, detektive Raybornová. Jsem viceprezidentkou a šéfkou oddělení vnějších vztahů nadnárodní společnosti a součástí mé práce je neuveřejňovat určité informace chráněné patentovým zákonem a týkající se naší společnosti a zaměstnanců. Nemáme žádnou zákonnou povinnost takové informace poskytovat, pokud ovšem nevypovídáme před soudem Spojených států. Některé záležitosti však nejsme povinni zveřejnit za žádných okolností. Kdybychom to udělali, bylo by to, jako kdybyste vy poskytovala informace o průběhu vyšetřování.“

„Chápu. Ale pracuji na případu vraždy, který musím uzavřít.“

„Dobrá, ale jakou může mít naše rozhodnutí restrukturalizovat jednu z divizí Sistelu spojitost s vaší vraždou? Chci tím říct, že prohlášení jsme udělali včera, ale váš případ musí být starší. Nepletu se?“

„Je týden starý. Oběť byla jednou z investorek do nově založeného OrganiVenu. Jmenovala se Gwen Wildcraftová. Vydělali s manželem dva miliony dolarů, když jste společnost vloni v září koupili.“

„No a?“

A co, uvažovala Merci: její manžel, postřelený při útoku a možný podezřelý, v tuto chvíli trpící poškozením mozku, vypověděl, že jakýsi obrovský muž bude mít určitě nějakou spojitost s tou investicí, o které se jednalo na schůzce v baru s jeho ženou, a může mít také něco společného s vraždou.

Přemýšlej rychle, pobízela se. Ale ať přemýšlela, jak nejrychleji dovedla, skoro na nic nepřišla.

„Děkuji vám za váš čas,“ řekla.

„Klidně zavolejte znovu, kdyby se objevilo něco, s čím vám mohu pomoci. Přeji vám hodně úspěchů při vyšetřování.“

Merci zavěsila, stiskla dačítko opakované volby a požádala telefonistku B. B. Sistelu o bezpečnostní oddělení. Pak ji postupně přepojovali do ochrany výroby, odtud do ochrany zaměstnanců a nakonec na právní a patentové oddělení.

„Ron Billingham,“ ozval se nepříjemně uhlazený hlas.

Merci se představila a řekla Billinghamovi, že vyšetřuje vraždu v jižní Kalifornii. Týká se Gwen Wildcraftové, ženy, která investovala značné jmění do OrganiVenu předtím, než společnost koupil Sistel.

Nastalo ticho, pak ji Billingham požádal, aby zůstala na lince. Čekala skoro dvě minuty. Mezitím ve sluchátku hrála hudba a Merci si konečně vypila kávu.

Poté přišel s omluvou: „Seržantko Raybornová, dám vám číslo na Ardithu Dayovou z Federální obchodní komise ve Washingtonu, D. C. Až si s ní promluvíte, můžete mi znovu zavolat, bude-li to nutné.“

Merci si zapsala číslo a zavolala Ardithě Dayové. Dayová zvedla telefon okamžitě a dala jí číslo na zvláštního agenta FBI Nicholase Behrense z Washingtonu. Behrens zvedl telefon také hned a dal jí číslo na speciálního agenta Carla Komera z místní pobočky FBI pro oranžský okres.

Takže nechala Komerovi vzkaz na záznamníku místní pobočky v Santa Aně a Komer se za necelou minutu sám ozval.

„Měli bychom si promluvit,“ řekl. „Co třeba v mé kanceláři v jedenáct třicet?“

„Děkuji vám. Budu tam.“

Šerif Vince Abelera seděl v kanceláři za stolem, a když Merci kráčela po světle modrém koberci, nešťastně ji sledoval. Sedla si proti němu, Marilyn zavřela dveře a v místnosti se rozhostilo ticho, které Merci až příliš dobře znala.

„Slyšela jste něco o Wildcraftovi?“ začal.

„Včera v noci v deset patnáct, pane. Volal. Neřekl mi, kde je. Nedovolil mi, abych pro něho dojela. Odmítl se vzdát nebo se nechat odvézt do nemocnice a pokračovat v léčbě. Jeho mentální stav se zdál být… diskutabilní. Fyzicky se podle vlastních slov cítí dobře.“

„Proč volal?“

„Aby nám řekl, že je v pořádku, že se o něj nemusíme obávat.“

„Cítí se tak dobře, že v televizi vyhrožuje reportérovi kulovnicí a říká, že se zabije?“

„Archie tvrdil, že to takhle neřekl. Tvrdil, že Briceovi řekl ‚všechny je zabiju‘, ale to ‚je‘ se v záznamu nějak ztratilo. A na jeho obranu, pane, Brice vrazil do pomerančovníku, když Archie mluvil. Pamatuji si na ten zvuk, když jsem se na záznam dívala znovu.“

Abelerovy tmavé oči ji doslova provrtávaly. Nevydržela to a podívala se z okna do ranního oparu.

„Celý okrsek má kvůli němu pohotovost,“ řekl šerif. „Všechna oddělení, všechny jednotky. Nikdo ho neviděl. Zatím. Sledovací týmy hlídají oboje rodiče a sestru.“

„Jsem přesvědčená, že volal z telefonní budky. Slyšela jsem dopravní ruch a dva harleye.“

Abelera z ní nespouštěl oči. „Svolal jsem na dnešek na jednu hodinu tiskovou konferenci. To je dost času, aby ji mohli zpracovat do večerních zpráv. Ze služebního archivu jsem nechal vytáhnout dvě Wildcraftovy fotografie a dal je zvětšit. Budou stát na stojanech vedle pódia. Dostal jsem také snímky z videozáznamu CNB, které ukážeme. Pozval jsem doktora Stebbinse, aby popsal jeho vážný zdravotní stav. A vy tiskovku povedete. Řeknete našim spoluobčanům, že potřebujeme okamžitě znát místo jeho pobytu. Máte jeho důvěru?“

„Myslím že ano, alespoň trochu.“

„V tom případě ji použijte na to, abyste mi ho sem přivedla.“

„Ano, pane.“

„Naznačíte, že nemáme v úmyslu Wildcrafta zatknout kvůli vraždě manželky. Můžete naznačit, že ho chceme v této souvislosti jen vyslechnout. Popřete, že ho státní zástupce hodlá zatknout kvůli vyhrožování panu Briceovi, ale vyjádříte hluboké znepokojení nad zjevně sebevražednými myšlenkami pana Wildcrafta. Budete říkat panu Wildcraftovi – protože jen kvůli němu se ve skutečnosti tenhle cirkus koná –, že nám jde jen a především o jeho zdraví. Přikážete mu, aby se laskavě přihlásil nejbližšímu policistovi nebo zdravotnickému zařízení. A až ho dostaneme, předáte tenhle případ Wheelerovi s Teaguem. Něčemu nerozumíte, seržantko Raybornová?“

„Myslím, že děláte chybu, pane.“

„Na to jsem se vás neptal.“

„Ne, pane, řekl jste jasně, co chcete.“

„Seržantko, je mi jedno, jaké osobní city chováte k tomu policistovi. Je podezřelý, ať už se mu rozhodnete věřit, nebo ne. Na jeho zbrani jsou jeho otisky. Jeho zbraní byla zavražděna jeho manželka. On z té zbraně střílel. Opustil nemocnici bez dovolení a pak utekl a začal se skrývat. Taková jsou fakta.“

„Ano, pane, jsou. Ale dovolte mi, pane, abych i dál vedla vyšetřování. Udělala jsem chyby, ale napravím je. Není to otázka citů. Nemám ho radši o nic víc než vy. Ale tenhle případ musím úspěšně vyřešit. Je to naprosto nezbytné. Jestli mě odvoláte, můžete mě rovnou odvolat i z oddělení vražd. Znamenalo by to dvě selhání za sebou, pane. Nedělejte mi to.“

V nastalém tichu si Merci snažně přála, aby slyšel její myšlenky. Protože kdyby se jí to nepodařilo, kdyby ta slova nikdy nevyřkla, kdyby je druhá lidská bytost nevyslyšela v jejich ryzí prostotě, mohla by si rovnou vykopat hrob. A Abelera je potřeboval slyšet, Merci si jen přála, aby dolétly nejen k jeho uším, ale aby pronikly hlouběji. Vpíjela se do něj svýma tmavě hnědýma očima.

Dostala jsem tě sem. Moje krev a hanba ti otevřela dveře téhle kanceláře. Skoro jsem pro tebe umřela. Teď potřebuju, abys mi pomohl. Podej mi pomocnou ruku.

Šerif ten okamžik ukončil, když se podíval z téhož okna a do téhož dusného mlhavého rána jako předtím Merci.

„Dobrá, Raybornová. Dobrá.“

24

Místní pobočka FBI v oranžském okrese sídlila v čtyřpodlažní budově nedaleko policejního ředitelství. V budově však nebyla jediná, jedním z dalších nájemníků byla jedna z redakcí oranžského Journalu, zabývající se vládní politikou a soudnictvím. Stavba ze čtyř stran obklopovala nádvoří zastíněné palmami v truhlíkách, takže se v něm držel chládek i v pozdně srpnovém dopoledni. Merci přišla dost brzo na to, aby si stihla v přízemí odskočit na toaletu, ale místo kliky byl na dveřích masivní zabezpečovací systém a ona neznala číselnou kombinaci.

Komer zavedl Merci se Zamorrou do kanceláře v prvním poschodí a zavřel za nimi dveře. Aniž se ptal, nalil z konvice tři černé kávy a podal jim je.

„Takže se ukazuje, že Sistel má nějaké problémy s MiraVenem,“ konstatoval.

„Až do dnešního rána jsem to nevěděla,“ řekla Merci.

„Nevěděl to skoro nikdo. Sistel to držel pod pokličkou, jak nejdéle mohl – není důvod plašit akcionáře, dokud to není naprosto nezbytné.“

„Co se stalo?“ zeptal se Zamorra.

„Ještě nevím. Ale Sistel tvrdí, že hlavní problém souvisí s omezenými možnostmi získávání hadího jedu. Nedostatečné zásoby byly během vyjednávání OrganiVenem jaksi zamlčeny.“

„Úmyslně zamlčeny?“ zeptal se znovu Zamorra.

„Sistel by byl rád, kdybychom tenhle termín použili. Pak bychom mohli po lidech z OrganiVénu jít. Je na mně, abych rozhodl, zda šlo o úmysl, nebo ne. A pokud se ukáže, že ano, abych podvodníky hnal k zodpovědnosti. Chce to nějaký čas. Každý sleduje jen svůj zájem a šikovní podvodníci dokážou ukrást spoustu peněz, aniž by skončili u soudu.“

Komer se opřel předloktími o stůl. Byl mladší, než Merci čekala, snad kolem čtyřicítky, měl krátké rovné hnědé vlasy, hnědé boty a hnědé kožené pouzdro na boku. V pouzdře to vypadalo na Smithe devítku.

„Sledoval jsem dění kolem OrganiVenu už skoro týden. Do včerejška jsem o spojitosti s Gwen a Archiem Wildcraftovými nevěděl.“

„Vydělali na tom skoro dva miliony,“ řekla Merci.

Komer přikývl. „A vy byste rádi věděli, jestli v OrganiVenu nebyli angažovaní víc než jen jako investoři. Gwen byla. Byla jejich zaměstnankyní více než šest měsíců. Pomáhala navyšovat základní jmění. Nevím, jak úspěšně. Nevím, jakou měla dohodu. Ale strávila spoustu času v budově, kde sídlil OrganiVen.“

„Mysleli jsme si to,“ řekl Zamorra. „Podle propagačních materiálů, které jsme u nich doma našli.“

Komer se narovnal a podíval se na ně. „OrganiVen získal základní jmění z dceřiné společnosti SunCo Capital. Slyšeli jste o ní?“

Merci zavrtěla hlavou, stejně tak Zamorra.

„Nejste sami,“ řekl Komer. „Existovala zhruba dva roky, pak se rozplynula. Zjistil jsem to, když jsem procházel účetnictví OrganiVenu. Okamžitě jsem poznal, odkud vítr fouká. SunCo a RM jedno jsou.“

„Ruská mafie,“ odtušil Zamorra.

Komer souhlasně přikyvoval. „Uprostřed Disneylandu a dokonale americké společnosti. Podle toho, co jsem až dosud zjistil, SunCo jsou vlastně jen dva lidé. Sonny Charles je poangličtělý Sergej Čerbrenko. Pěkný ptáček. Přišel do Spojených států, když mu bylo dvacet. Homosexuál. Přišli jsme na něj díky pojišťovacím podvodům v L. A. – klasické fingované nehody. Ale skutečně se proslavil teprve až tady v Orange County, když založil společnost, která vykupovala pojistné smlouvy od pacientů nemocných AIDS a nabízela jim padesát centů za dolar z výše pojistky. Firmu nazval Finanční záchranka. Geniální, nemyslíte? A bylo to dokonce legální. Na začátku osmdesátých let nám působil v Laguna Beach spoustu problémů. Vydělal hromadu peněz na lidech, kteří mu umírali před očima. Před osmi lety jsme ho dostali na podvod se zdravotním pojišťováním seniorů po telefonu. Tři roky o něm nebylo slyšet, zřejmě dával dohromady výnosný obchod se SunCo Capital.“

Komer podal Merci jeho složku. Na vnitřní straně přední strany obálky byly docela dobré archivní snímky – dva z profilu a jeden z anfasu. Sonny Charles byl blonďák s ostře řezanou tváří a vypadal důvěryhodně asi jako škorpion.

„Samozřejmě že Sonny nepracoval sám,“ pokračoval Komer. „Jeho pravou rukou je Zlatan Vorapin. Vorapin má půltuctů různých přezdívek, jednou z nich je Al Apin – tu používal, když vystupoval jménem SunCo. Typický frontman sovětského střihu – loupeže, vydírání, vykupování dluhů, lichva. Na západ přišel ve dvaaosmdesátém. V osmdesátém osmém jsme ho – už v pozici kapitána v ruské mafii – dostali na případ vydírání. Ale oběť schytala kulku do hlavy ještě dřív, než mohla svědčit. Máme za to, že střílel sám Zlatan, ale nemohli jsme to dokázat. Policie v Los Angeles ho zatkla v devadesátém za napadení a útok na devatenáctiletou dívku. Vozil sem chudé holky z Balkánu a nutil je k prostituci, protože neměly na cestu. Nikdo s námi nemluvil, mlčely hlavně ty dívky. Od té doby nic. Zaslechli jsme, že Cerbrenko se přestěhoval do oranžského okresu, protože tu jsou bohatší a důvěřivější lidé. Pohybují se teď v prostředí bílých límečků. Méně násilí, větší zisk. Vorapin teď moc vidět není, což je při jeho dvou metrech a deseti centimetrech s podivem.“

Merci poskočilo srdce a ve spáncích jí začala tepat krev. Vorapin. Podívala se na Zamorru. Měl na tváři úsměv hráče pokeru.

„Vedle chodníčku u Wildcraftova domu jsme našli otisky bot číslo šestnáct,“ řekla. „Zhruba dva a půl metru od místa, kde to Archie schytal.“

Komer na ni pohlédl, ale nic neřekl.

„A další u opuštěného cadillaku s poznávací značkou podobnou té, kterou zahlédli odjíždět od místa činu. Dva svědci mluvili o obrovském tmavovlasém muži s vousy a silnými dioptrickými brýlemi. Ten druhý byl štíhlý blonďák.“

Komerovi přeběhl po tváři úsměv a podal Merci další složku. Otevřela ji a hleděla na muže s mimořádně velkou hlavou, prázdnýma očima a infantilně zlomyslnými rty. Zlatan Vorapin. Horní řada snímků ho zachycovala v tónovaných dioptrických brýlích obdélníkového tvaru, dolní řada bez nich.

„Proboha,“ řekla potichu.

Komer jen pokýval hlavou.

„SunCo je už dlouho pasé, seržantko. Odpal a běž – tihle hoši zakládají nové společnosti jako na běžícím pásu. Naposledy jsme se s Cerbrenkem setkali na začátku devětadevadesátého. S Vorapinem ještě o dva roky dřív. Jsou to ty nejprohnanější krysy pod sluncem. Umějí využívat byrokratický systém, splývají s ním – dvojí identita, řidičské průkazy, kreditní karty. Tunelují firmy vytunelovanými firmami. Jednoduché. Máme k dispozici čtyři dost dobře vyrobené Vorapinovy identity. Pět Čerbrenkových. A o dalších jistě nevíme.“

„Nepředpokládám, že vám ruská komunita nějak účinně pomáhá.“

„Nikdo nic neví. Dovolte, abych vás malinko poučil. Rusové jsou nedostižní v podvodech s akciemi, protože jsou vycvičení v překonávání byrokratických překážek. Našli si způsoby, jak to dělat i tady. Milují chuť zakázaného ovoce. Sedmdesát let života pod knutou KGB z vás udělá vynalézavé jedince. A život s KGB z vás udělá nemilosrdné stroje. Když tyhle dva stereotypy smícháte, dostanete docela schopné kriminálníky.“

„Ještě nevíte, o jaký podvod šlo?“

„Zjišťuji to. Dělám na tom. Sistel blábolí o zásobách jedu a to je všechno, co teď k tomu můžu říct.“

„Vy si ale nemyslíte, že získat jed chřestýše je až zas tak nemožné, že?“ zeptala se Raybornová. „Zvlášť když si vzpomeneme na všechny ty floridské farmy s potvorama, co lezou jedna přes druhou. A podobné jsou v Texasu a Oklahomě. A na všechny pochoutky z hadů, jako je hadí chilli guláš.“

„Jo. Ale podle Sistelu to tak není.“

Merci o tom přemýšlela – cožpak je nemůžou podojit a dát jed do ledničky, jako se to dělá s máslem nebo sýrem?

„Vím jen, že ten podvod byl dobře vymyšlený,“ řekl Komer. „Musel být, když naletěl i B. B. Sistel. Ale ať už to bylo jakkoliv, smrdět to začalo před pár měsíci. V okamžiku, kdy Sistel zahájil vlastní vyšetřování. Měsíc nato kontaktovali FTC, která jejich názor odmítla, a tak se obrátili na nás. Sistel se snažil načasovat oznámení o restrukturalizaci s příznivou předpovědí ekonomických výsledků ve čtvrtém čtvrtletí. Moc to nezabralo. Uvědomil jsem si, že když se Sistel domáhá spravedlnosti u vyšší instance a jsou do toho zapleteni lidi jako Charles a Apin, smrdí to podvodem. A kapitálním. Navíc když pro ně pracovala oběť vraždy, nevím, co si o tom všem myslet. Ale můžu vám říct, že asi nic moc dobrého.“

Komer domluvil a pohodlně se usadil.

Merci se znovu podívala na fotografie. „Mohu dostat kopie složek?“

„Máte je v ruce. Jsou vaše.“

„Děkuji vám.“

„Pokud vím, vyšetřování vraždy vedete vy, seržantko. Já vyšetřuji podvod s cennými papíry. Buduli moct, pomohu vám. Totéž bych ocenil od vás.“

„Spolehněte se.“

„Mohl bych dostat kopii vaší složky, jestli by vám to nevadilo?“

„Ve dvě ji máte na stole. Mohl byste zavolat Ronu Billinghamovi do Sistelu, aby se se mnou bavili? Žádal mě, abych mu zavolala, až si promluvím s Ardithou Davovou.“

Zpříma se na ni podíval. „Vyřídím to. Ron je kolega. Docela dlouho pro nás dělal.“

„Můžete potvrdit spojení Apina s místní půjčovnou limuzín?“

Komer chvíli přemýšlel, oči upřené ke stropu. „Ne. Ale ruská mafie měla prsty v nějakých čachrech s limuzínami v Los Angeles v devadesátých letech. Dejte mi pár dní, podívám se, jestli tady mají nějakou místní pobočku.“

„Ještě jednou vám děkuji, agente Komere.“

Vstali. Komer ji vyprovázel s nenuceně optimistickým výrazem, který u policajta vždycky vyjadřuje nedůvěru. „Je váš kolega Wildcraft stále na útěku?“

Přikývla.

„Ta reportáž byla drsná. Chápu, že důkazy proti němu jsou silné a mluvil o sebevraždě. Ale jestli otisky číslo šestnáct patří Vorapinovi, pak tam tu noc skutečně mohl být. Možná to ti džentlmeni na Wildcrafta nastražili.“

„Myslím, že je to možné,“ připustila. A v duchu si říkala: nikdo mi už na mého kolegu nesáhne. Cítila, že ruměnec na tvářích ji prozradil, ale bylo jí to jedno.

Komer jí podal ruku.

Kráčeli po Flower k policejnímu ředitelství. Polední horko bylo všudypřítomné a neodbytné a Raybornová přemýšlela o Rusech.

„Včera odpoledne jsem mluvil s Priscillou,“ řekl Zamorra. „Nemyslím, že jela po Archiem. Vypadá to, že měla plné ruce práce s manželem.“

„Dělá na tebe dojem člověka, co si z plných plic stěžuje před švagrem na vlastního muže?“

„Den před oslavou Gweniných narozenin Brock Priscille řekl, že má známost. Byla vzteky bez sebe. Ještě je. Když Archieho den na to vyzvedávala, vylila si zlost.“

„Věříš tomu?“

„Jo. Musela něco udělat, nebo by se zbláznila.“

„Já bych si vylila zlost na Brockovi.“

„Nemohla. Byl přes noc u své nové přítelkyně.“

Tisková konference se konala v jednacím sále soudní budovy v přízemí. Merci už ve dveřích zarazil nepříjemně velký dav přítomných.

Vedle George a Natalie Wildcraftových seděli Gwenini rodiče Lee a Earla Kuernerovi. Kdo jim to řekl?

Nedosti na tom, na opačném konci řady rozkládacích židlí seděla hned vpředu bojovnice za občanská práva Connie Astrahanová se suitou tří kolegyň, hlavy skloněné v konspiračním rozhovoru.

A k tomu prezident výboru policejních náčelníků, advokát Dave Dunphy, který na ni zahlížel s nepokrytým pohrdáním, aby se pak otočil ke skupince policistů. Všechny je znala – seržanty i vyšší šarže – partu věrných Chucku Brightonovi, kteří si mysleli, že zradila oddělení, když o něm řekla pravdu.

Až teprve na druhém konci nepočetný hlouček těch, o kterých by si Merci troufla v soukromí říct, že to jsou „její lidé“, většinou mladší policisté, kteří při ní stáli v těžkých a tragických dnech loňské zimy.

Vedle pódia seděl u stolu doktor John Stebbins a mluvil s Garym Bricem.

Byla tam i pusinka Michelle Howlandová ze CNB a reportéři z dalších dvou televizí. Merci poznala i půltuctů novinářů, kteří se specializovali na soudničky, s nimi jejich fotografové. A dva sloupkaři píšící o lidských osudech, o tom, jak chudák ke štěstí přišel. Redaktor z časopisu. Vydavatel konkurenčního oranžského deníku County Weekly. Radio CBS a KFYVB, dokonce i reportér z vysokoškolské stanice PBC z univerzity v Irvine.

Pódium už bylo nasvícené, na Wildcraftovy podobizny mířily z každé strany dva obrovské reflektory, jako by byl nějakým politikem v předvolebním boji. Snímek vpravo pocházel z Briceovy reportáže a zachycoval Archieho u bazénu v jednom z méně maniakálních okamžiků a pouze po ramena, aby nebyla vidět kulovnice.

„Tyhle věci nenávidím,“ zamumlal Zamorra.

„Nedovol jim, aby viděli, jak se potíš.“

„To uvidí i vrátný.“

Merci se posadila mezi Stebbinse a Brice, pozdravila chirurga a obrátila se k reportérovi. „Je to hnus, co jste provedl Wildcraftovi.“

„Takhle jsem to neměl v plánu.“

„Udělal jste z něj kvůli reportáži šílence.“

„Já? Nebyla to spíš kulovnice, výhrůžky a jaksi nevyrovnaný výraz v očích?“

„Kéž byste věděl, kde jsou hranice slušnosti,“ řekla. „Ale to vy nevíte a už se to nenaučíte. Omluvil byste mě na chvilku? Musím si promluvit s lékařem. Zmizte mi z očí, Gary.“

Gary se snažil zamaskovat pokoření úsměvem, ale zrudl. Merci se obrátila ke Stebbinsovi a pokrčila rameny. Neměla si s ním co říct, předchozí slova patřila Briceovi, protože ho chtěla usadit.

„Mrzí mě to,“ řekla.

„Nedá se nic dělat. Budu muset odpovídat na otázky?“

„Můžete jim říct o Archieho zdravotním stavu a pak odejít, pokud budete chtít. Policejní důstojník vás pak odvede zadními dveřmi.“

„Jsem připraven vás podpořit.“

Došla ke Kuernerovým a Wildcraftovým, aby je pozdravila. Muži jí podali ruku, ale Earla se dívala jinam a Natalie si ji měřila jako šelma připravená ke skoku. Merci ucítila známé mrazení v zádech, jasně jí dávaly najevo, že za Archieho mizérii může ona, ačkoliv se tvářila, že ho chce chránit.

Raybornová se chtě nechte postavila vedle pódia a počkala, až se všichni usadí.

Potom všem poděkovala za účast.

Představila doktora Johna Stebbinse, jenž pak nervózně zaujal Merciino místo u mikrofonu a rozhovořil se o zdravotním stavu policisty Archieho Wildcrafta: o nebezpečí infekce, nebezpečí otoku, nebezpečí poúrazového epileptického záchvatu, nebezpečí krvácení, o ztrátě paměti, možných halucinacích, konfabulacích a nevyzpytatelném chování.

„Má sebevražedné sklony?“ zeptala se Michelle Howlandová.

„To není můj obor. Nemohu na to odpovědět.“

„Je nebezpečný?“

Stebbins se s náznakem paniky podíval na Raybornovou, ta pokrčila rameny, aby ho povzbudila a naznačila mu, že je na něm, jak odpoví.

„Ani na tohle neumím odpovědět. Je nevypočitatelný,“ řekl Stebbins. „Prostě nevíme. Chtěli bychom ho mít v lékařské péči. To je jediné, co vám mohu sdělit s jistotou. Za hodinu mám operovat. Děkuji vám.“

Stebbins narazil kolenem do nohy stolu, jak spěchal k zadním dveřím, policista mu je otevřel a držel je, dokud se jimi jako nějaký špion neprosmýkl.

Raybornová vystoupila na pódium, rozhlédla se a zaostřila na kameramana CNB, protože ho ještě nikdy neviděla a neuměla si ho zařadit. Ze všech sil se snažila vypadat jako policisté, které vídá v televizi, ale nebyla tak dobrá, protože jí chyběl cvik.

„Svolali jsme tuto tiskovou konferenci, protože potřebujeme, aby se policista Archie Wildcraft dostavil do nejbližšího lékařského zařízení nebo na nejbližší policejní stanici, jak nejrychleji to bude možné. Žádáme všechny, kdo by měli o panu Wilderaftovi jakoukoliv informaci, aby nás ihned kontaktovali. Je to pro jeho vlastní dobro. Pan Wildcraft má těžce poraněnou hlavu, a jak víte, kulka mu uvízla v mozku. Už doktor Stebbins říkal, jak naléhavě potřebuje lékařskou péči. Chci zdůraznit, že na policistu Wildcrafta není vydán zatykač. Chceme s ním mluvit v souvislosti s vraždou jeho ženy Gwen, protože je možným svědkem. V souvislosti s nedorozuměním, které měl s panem Bricem v pondělí ráno, nejsou vznesena žádná obvinění. Potřebujeme policistu Wildcrafta vyslechnout. Chápeme, že pan Wildcraft je hluboce zasažen smrtí manželky, trpí vlastním těžkým zraněním a snad se cítí být štván jako divoká zvěř některými jedinci z médií. Jsme na vaší straně, Archie,“ řekla a s vypětím všech sil se pousmála. „Vraťte se a promluvme si. Otázky?“

Perfektní, říkala si: Tohle se mi povedlo.

Radio CBS, zpravodajství: „Byli jste s policistou Wildcraftem v kontaktu od chvíle, co zmizel?“

Raybornová: „Ano. Zdá se být v pořádku, ale odmítá vyhledat lékařskou pomoc.“

„Proč?“

„Je rozzlobený, že v pondělí brzy ráno k němu vnikl reportér bez jakéhokoliv svolení. Domnívá se, že by mohl být podezříván z vraždy vlastní ženy.“

Myslí si, že k němu jeho žena promlouvá, a myslí si, že dokáže vypátrat skoro stočtyřicetikilového vraha Vorapina, ale tohle vám říct nesmím. A i kdybych mohla, neudělala bych to.

„Je podezřelý z vraždy Gwen Wildcraftové?“

„Už jsem vám řekla, že není.“

„Seržantko Raybornová! Seržantko Raybornová – Michelle Howlandová, CNB. Můžete nám říct, proč policista Wildcraft není podezřelý ze zabití své ženy, když zbraň, kterou byla zavražděna, patřila jemu, byly na ní jeho otisky a parafinový test na stopové prvky střelného prachu dopadl pozitivně?“

Raybornová by ji byla na místě zastřelila, jen kdyby nebylo kolem tolik svědků. Cítila, jak jí rudnou uši. Představovala si, jak Howlandovou přejíždí obrněným transportérem, pak parním válcem, pak…

„Samozřejmě,“ řekla klidně. „Protože vraždu nelze zredukovat jen na otisky prstů a zbytky střelného prachu.“

Šum v sále.

„Víc nám k tomu neřeknete?“

„Co ještě byste chtěla slyšet?“

Merci si představila trasu, po které doputovaly informace z laboratoře Jima Gilliama k růžovým rtům Michelle Howlandové: od okresního prokurátora Claye Brenkuse k zástupci okresního prokurátora Ryanu Dawesovi, od něj k novinářské kryse Garymu Briceovi a pak rovnou k Michelle Nádherné. Zároveň jí před očima opět vyvstal obrázek Dawese padajícího volným pádem do hlubokého kaňonu, ani outdoorové šortky těsně obepínající jeho zadek nezabránily smrtelnému pádu.

Ale Michelle se nedala: „Zajímalo by mě, proč jste nedávno oznámili, že vražedná zbraň byla ukradena v Arizoně a že otisky byly neprůkazné. Prohlášení mám zaznamenané. Který z vašich příběhů je pravdivý, seržantko?“

„To byla předběžná zjištění, která se později ukázala jako neopodstatněná,“ odrecitovala klidně. „Řekla jsem to, ale neměla jsem. Bylo příliš brzo na takové prohlášení. Jednoho dne snad pochopím, že mám ve vaší přítomnosti držet jazyk za zuby.“

Tenhle sebeironizující vtípek přiměl pár novinářů k přidušenému smíchu.

Pak se jako rezavá pila zařízl do napjatého ticha hlas Natalie Wildcraftové: „Archie ji nezabil, ty huso.“

Kamery na ni ihned najely, kameramani zaostřovali. Reflektory stojící až vzadu zalily okamžitě místa Wildcraftových a Kuernerových jasným světlem. Převrhla se nějaká židle a s rachotem dopadla na zem, kovový zvuk nadělal větší hluk, než by se dalo očekávat.

„Má pravdu,“ řekla Earla Kuernerová. „Měli byste se, lidi, stydět. Všichni.“

Merciini příznivci i nepřátelé – lidé, kteří nebyli od tisku – skoro současně povstali, aby lépe viděli, což jim dodávalo pocit, že dění lépe porozumí.

Natalie si zastínila oči před světlem, na malé kostnaté ruce zasvítil snubní prstýnek. „Pro Boha živýho, vypněte to strašný světlo.“

Kameramani postupovali rychle blíž a postrkovali se, jen aby je ten druhý nepřipravil o lepší pozici. Reportéři vykřikovali otázky jeden přes druhého, stále hlasitěji, aby se překřičeli, pak už doslova řvali, takže dozorující policista u zadních dveří vyrazil zjednat pořádek. Chvátal kolem Merciina stolu a kroutil přitom hlavou.

V rumraji byl slyšet ochraptělý a rozrušený hlas Natalie Wildcraftové. „Vypadněte, vy pijavice, vy bezpáteřní zrůdy!“ křičela.

Raybornová se s povděkem ujala fyzické práce a spěchala pomoct ostraze.

„Zůstaň v klidu,“ řekl jí Zamorra, který se také vydal do vřavy.

Merci sevřela paži Michelle Howlandové, ale Howlandová se jí vykroutila a zasyčela: „Ruce pryč, nebo tě zažaluju, a půjdeš, ty mrcho.“

„Jen klid, seržantko,“ krotil ji dozorce a spěchal k ní. Překvapená a plná zlosti se vydala k Natálii Wildcraftové, která se drala mezi postrkujícími se novináři a napřaženými mikrofony směrem k ní a ke dveřím.

Natalie Wildcraftová ji silně udeřila do levé tváře. Raybornová si uvědomila, že se k něčemu schyluje, už když spatřila rozhněvané oči Axchieho matky, ale nestačila se jí vyhnout.

„Husy,“ vyštěkla Natalie znovu. „Jedna si hraje na soudce a vy se tváříte jako přítelkyně.“

Opět napřáhla ruku, ale Zamorra ji zachytil a neuvěřitelným pohybem nepostrádajícím jakousi eleganci ji zaklesl do rámě jejího manžela. George Wildcraft si klestil cestu místností a vláčel ji za sebou.

Raybornová se podívala na kameramana, který jako jediný z celé skupinky mířil kamerou na ni a natáčel ji v akci.

Zavrtěla hlavou a sklonila tvář, aby si chránila oči před světlem videokamery.

Po facce, křiku a odchodu Natalie Wildcraftové se v místnosti náhle rozhostilo ticho.

Earla a Lee Kuernerovi vypochodovali z místnosti jako nějací vyděděnci.

Raybornová se vrátila na své místo vedle pódia, upravila si husté tmavé vlasy a zhluboka se nadechla. Zajímalo ji, jestli má levou tvář stejně tak intenzivně červenou, jak intenzivněji pálí.

„Ještě nějaké otázky? Dobrá. Sejdeme se opět v, no, řekněme… raději ne. Vyhovuje vám to?“

V ten okamžik se rozrazily dveře do jednací místnosti a v nich se objevila rozzářená a velice korpulentní žena v modrých šatech. Před ní se tísnila celá kumpanie dívek oblečená do hnědých stejnokrojů.

„Hnědý oddíl sedm osm osm, Tustin,“ řekla. „Prohlídka soudní budovy?“

„Vraťte se, prosím, k informačnímu pultu,“ požádala je Merci.

Hnědokošilačky se tam zastavily na své pochůzce, protože je přilákala světla a pódium, Merci a Wildcraftovy snímky, kamery a investigativní žurnalisti.

„Děvčata! Děvčata – tudy, prosím!“

Merci seděla v kanceláři a čekala, až ji Abelera zavolá na kobereček, nebo přijde sám, aby jí sebral odznak a zbraň, možná ji dokonce přede všemi vyšetřovateli zbičuje.

Probírala se novými přírůstky na stole: pozvánkou na večírek a výzvou ke dvacetidolarovému příspěvku na dárek pro šerifova zástupce Collinse; měsíčním bulletinem Asociace policistů; podobným bulletinem FBI; prázdným pracovním rozvrhem na nadcházející týden.

Všechno odsunula stranou a zadívala se na vzkaz napsaný úhledným písmem Dona Lietzela s adresami z paměti navigačního systému opuštěného cadillaku STS.

Seržantko Raybornová, adresy zadané do palubního počítače vozu ze Sand Canyonu jsou následující: 83 Osier Lane, Lajolla (lékařská fakulta univerzity v San Diegu); 212 Saltair, Newport Beach; 4143 Agate, Lajolla.

Dovolil jsem si přes finanční úřady v Orange a San Diegu zjistit, komu ty adresy přináleží – doufám, že vám to nevadí. Tak tedy V University of California, 2/ p. Wyatt Wright, muž, svobodný, 3/ p. Sean Moss, muž, svobodný. Wright a Moss si své domy pořídili vloni, stály 6,8, resp. 4,5 milionu dolarů.

Don L.

„Ať se propadnu!“ vykřikla nahlas. Zkroušenost z průběhu tiskové konference vystřídalo vzrušení z nového důkazu a Merci se doslova zatočila hlava. „Tím cadillakem jeli Čerbrenko s Vorapinem.“

„Cože?“

Seržant Teague se otočil s celou kolečkovou židlí a podíval se na ni.

„Ti všiváci, které Crowder s Dobbsem viděli odjíždět v cadillaku od Wildcraftových, když se tenkrát nad ránem jeli podívat, co se vlastně stalo, jsou titíž grázlové, kteří si do palubního počítače zadali adresu dvou zakladatelů OrganiVenu a adresu lékařské fakulty UCSD, kde pracují další spoluzakladatelé. Ty arogantní sráči ukradli STS, a když ho už nepotřebovali, nechali ho stát v Sand Canyonu.“

„No a?“ řekl Teague, rozložitý a na první pohled pomalý vyznavač přitroublé skepse, kvůli které ho měla Raybornová ráda.

„Gwen pracovala pro OrganiVen. Šlo o podvod s cennými papíry,“ řekla. Přemýšlela nahlas, věci jí do sebe zapadaly. „Všichni zbohatli, ale teď se něco zvrtlo. Archie ji nezavraždil. A nepostřelil se. Jsem si tím, krucinál, naprosto jistá.“

„Jak vysvětlíš jeho otisky na zbrani?“

„Setřu je,“ odpověděla.

„Dobrá. Já věděl, že to Arch neudělal. Je to hodný kluk.“

Teague se na kolečkové židli vrátil na své místo a tlumeně říhnul. „Ale nech mě hádat – otřeli všechny otisky v STS.“

„Určitě. Ike s Lietzelem nenašli ani jediný.“

„Profíci.“

„Ale natolik blbí, aby v palubním navigačním systému nechali adresy.“

„Géniové v kriminálech nesedí.“

„Zatracený podvod,“ řekla Merci, která stále přemýšlela nahlas.

Teague se zase otočil. „Takže chceš říct, že Archie nosí důkaz v hlavě. Ale nikdo se k němu nemůže dostat. Protože vyjmutí kulky by pravděpodobně nepřežil.“

„Mozkový skener neumí rozlišit, jestli jde o osmatřicítku, dvaatřicítku, pětadvacítku, dvaadvacítku nebo devítku. Není tak dokonalý, aby dokázal rozlišit průměr s požadovanou přesností, když je kulka rozpadlá a zdeformovaná. Ale kdybychom ji mohli vyjmout, zjistili bychom, že z jeho devítky nepochází. Vsadila bych na to barák.“

Teague pokrčil rameny. „Takže až Archie zemře přirozenou smrtí, dejme tomu v šestadevadesáti, mohou ho rozpitvat, vyjmout kulku a jednou provždy tenhle případ uzavřít.“

„Dej mi svátek, chlape, hodlám ten případ uzavřít dřív, než stačíš znovu krknout.“

„To by mohlo trvat třeba měsíc.“

„Dej mi týden.“

„Máš ho mít, Raybornová.“

„Pošlu je do chládku.“

Ale vzkaz od pana Leitzela Pečlivého nebyl jedinou dobrou zprávou, která se jí toho dne, kdy dostala facku, byla prokleta a později vyvedena ostrahou z tiskovky, objevila na stole.

Vzkaz od Ika Sumiche ležel hned pod Lietzelovým:

Seržantko R. – po mnoha dlouhých minutách strávených telefonováním jsem byl schopen určit, že otisky pocházejí z boty číslo šestnáct značky Foot Rite, typ Comfort Strider. U nás se prodávají se dvěma vzorky podrážek. Ta, kterou jsme našli u Wildcraftových, se jmenuje VersaTerra, vyrobil ji Markham. POZNÁMKA: FOOT RITE PRODAL COMFORT STRIDER V ČÍSLE 16 JEDINĚ NA OBJEDNÁVKU PŘES KATALOG. ANI ŽÁDNÝ ZE SPECIALIZOVANÝCH OBCHODŮ NEMÁ TUHLE VELIKOST NA SKLADĚ. Přikládám seznam šesti nejoblíbenějších katalogů, jejichž prostřednictvím Foot Rite boty v Kalifornii nabízí.

Sumich vypsal názvy zásilkových společností, jejich adresy, telefonní čísla, faxy a webové adresy.

„Já ty kluky z laboratoří miluju,“ řekla.

„Jo, jsou to fešáci,“ pronesl Teague a přisunul se ke stolu.

Zatelefonovala Sumichovi a poděkovala mu za odvedenou práci. „Teď potřebuji tohle,“ pokračovala, „zavolejte znovu do Foot Rite a zjistěte, jestli se nějaký jejich smluvní maloobchod nespecializuje na šití bot na míru.“

„Všechny, co jsem vám dal, tohle dělají – velké vysoké boty.“

„Pojďme tedy o krok dál. Hledejme velkého a vysokého byznysmena, protože náš člověk se může považovat za obchodníka. Velkého a vysokého muže, etnicky zařaditelného jako Evropan, Rus, Balkánec, Slovan. Zkusme hledat v obchodech s vojenským vybavením, protože po pádu železné opony se tady objevilo plno sovětských relikvií. Zkusme i velkého a vysokého lovce nebo rybáře.“

„Mám to. Proč ale hledáme evropského obchodníka, který má rád sovětské vojenské zboží prodávané na dobírku, je lovec a milovník rybaření?“

„Je to Rus, Iku. Gangster, podvodník a pravděpodobně taky vrah. Lov a rybaření jsou bohapusté výstřely naslepo. Nic víc.“

„Nevíte náhodou, kolik váží?“

„Slyšela jsem, že přes sto třicet kilo, ale je to několik let stará zpráva.“

„Spíš bych řekl, že sto šedesát, podle hloubky otisků v zemi. Nechtěl jsem o tom ani mluvit, protože se mi to zdálo příliš. Říkal jsem si, že můj odhad je asi špatný.“

„Vorapin. Zlatan Vorapin. Také známý jako Al Apin. Bude těžké ho najít.“

„Nastražíme past. Třeba banánovou slupku.“

„Budu o tom uvažovat.“

25

Merci otevřela francouzská okna Gweniny hudební místnosti, aby vyvětrala odpolední horko. Vyšla na verandu, rozhlédla se po okolních domech a kopcích a ucítila seno a koně. Tak tohle si můžeš dopřát díky dvěma milionům, říkala si, které ti nakonec přinesou smrt.

Zamorra nastartoval počítač, Merci otevřela jednu z vysokých dubových kartotéčních skříní. Mysli, říkala si: Sistel tvrdí, že OrganiVen jej i jeho akcionáře podvedl. Figurovalo v tom SunCo. Figurovala v tom Given. Given byla zavražděna…

Složky byly přehledně popsány a seřazeny v abecedním pořádku. Našla čtyři tlusté červené fascikly nadepsané OrganiVen – označené římskými číslicemi od I do IV. A jedny žluté desky ke každému ze čtyř původních zakladatelů společnosti – Wyattu Wrightovi, Cody Carlsonovi, Seanu Mossovi a Stephenu Monfordovi. Další samostatné desky obsahovaly kapitálové podílníky, kteří přišli zvenku – CEIDNA, Trident Capital a Brown Brothers. Nic, co by se týkalo SunCo. Byla by složka příliš malá? Anebo skladovala toxický odpad na bezpečnějším místě?

Merci si přistavila židli zády k oknu a otevřela červenou složku OrganiVenu, římská I. Na vnitřní straně desek byl přilepený linkovaný papír o velikosti sedm krát dvanáct centimetrů, pomačkaný, vyčuhující horní okraj rozedraný, jeden roh utržený.

Nepostrádá to půvab, přemítala Merci, začít takovou velkolepou záležitost poznámkou psanou vlastní rukou.

OrganiVen obrovský potenciál tip desetiletí

5555839/Trent Gentry

Tenhle tip jim změnil životy, dumala Merci. Pokušení. Had zjevující se v podobě přátelské službičky Trenta Gentryho. Rukopis byl pravděpodobně taky Gentryho, protože Merci viděla už několik rukou psaných poznámek jak Archieho, tak Gwen, ale žádný se mu nepodobal.

„Jméno jí bylo okamžitě povědomé – z Archieho soudních spisů. Nebylo to řízení v opilosti? Něco tak nezajímavého. Jediný důvod, proč si případ poznamenala, spočíval ve skutečnosti, že Trent Gentry pracoval v newportské pobočce RitterDunneDavis Financial.

Podívala se znovu na kus obyčejného papíru a uvažovala, jak obrovskou tragédii těch několik slov rozpoutalo.

Byl to jen okamžitý nápad, ale vydala se do auta, odemkla kufr a přinesla Wildcraftovu složku do hudební místnosti. Našla Archieho levný zelený notes, do kterého se díval, když hledal poznávací značku auta, kterým přijeli dva ruští gangsteři na schůzku s jeho krásnou, ale vystrašenou mladou ženou.

Položila otevřený fascikl OrganiVenu na jeden z Gweniných klávesových nástrojů – Yamahu. Pak začala pomalu listovat Archieho zápisníkem a hledala chybějící pravý růžek z papíru ve fasciklu. Našla ho mezi čtvrtým a pátým listem. Přiložila notes k papíru vlepenému do fasciklu a oba útržky porovnávala. Vypadalo to nadějně, dokonce velmi nadějně. Ike nebo Lietzel by to mohli dokázat, ale pro tuhle chvíli jí to stačilo.

Takže co se stalo?

Archie zastavil opilého obchodníka s cennými papíry. V naději na odpuštění přestupku nabídl broker nekompromisnímu policistovi horký tip, dokonce mu napsal svoje jméno a telefonní číslo do notesu. Policista ho přesto zatkl. Ale co udělal pak? Prověřil si tip u švagra? Požádal, aby ho prověřila manželka? Ať tak, nebo tak, Wildcraftovým se to, co slyšeli, muselo líbit, protože podnikli další kroky. Pokračovali dál. Od Gentryho k Archiemu, od Archieho ke Gwen, od Gwen k Charliemu, od Charlieho k OrganiVenu…

Naštvalo Trenta Gentryho, že dal policistovi dvoumilionový tip, a přesto neunikl trestu? Zasloužil si ho už jen za pokus o uplácení policisty.

Vytočila Gentryho číslo a ozvala se jí recepční. Oznámila jí, že pan Gentry je právě na dovolené a nevrátí se dřív než v polovině září.

V nepřítomnosti pana Gentryho zastupuje jeho klienty pan Carnahan. Mohl by jí pan Carnahan nějak pomoci?

„Ne, díky,“ odpověděla Merci. „Ale kde bych mohla Trenta zastihnout?“

„Lituji, pan Gentry bude k zastižení až po návratu.“

Merci věděla, že by spojení nakonec získala, ale bitva, kterou by musela podstoupit, nestála za to. Zatím. Přejela prstem po bílých klávesách Gwenina syntezátoru, znovu poděkovala a zavěsila.

Podívala se na Zamorru. „Zdá se, že prvotní tip na nákup akcií dostal Archie od Trenta Gentryho. Gentry se tím snažil vyhnout trestu. Archie o tom řekl Gwen. Gwen se na to šla přeptat švagra, Charlieho Brocka.“

„Takže Brock mluvil pravdu?“

„Ještě aby lhal.“

Klekla si, otevřela jedno z černých pouzder na kytaru, pětibodový uzávěr se pod jejím dotekem otevřel. Pouzdro bylo vyloženo vysokým červeným sametem. Samotný nástroj byl vyroben z lesklého dřeva a blyštivých chromovaných součástek. Hezky jí voněl. Měl starodávně vypadající kolíky, přezku a rozetu. Na krku značku „Guild“.

„Mám ráda lidi, kteří umí z Ničeho vykouzlit Něco,“ řekla.

Zamorra na ni pohlédl, pak na nástroj. „Je to dar.“

„Takový dar já nemám,“ uvažovala. „Já potřebuji systém. V systému se cítím líp. Vždycky nějaký musím mít. Ale lidé jako Gwen ho vůbec nepotřebují. Uměla skládat muziku.“

„Měla především dávat větší pozor, co se děje kolem ní.“

„Zatím to zní logicky, že?“

Přejížděla nehtem po strunách. Zvuk zněl kovově, ale plně a takřka nádherně. Víko zaklaplo do sametového lůžka. Západky zapadly na svá místa s kovovým cvaknutím.

Seděla znovu u okna se sluncem v zádech a listovala fasciklem OrganiVen, římská I, pak prošla rychle složky II, III a IV. Zjistila, že Gwen je řadila chronologicky. OrganiVen IV obsahoval jen záležitosti týkající se výzkumu.

Na začátku – téměř přede dvěma roky – se společnost jmenovala VenFriendly. Dva měsíce nato se z ní stala SeruCure. Hledala dál, aby zjistila, kdy se společnost přejmenovala na OrganiVen: v lednu loňského roku, skoro před dvaceti měsíci. Takže změny názvu pokračovaly, říkala si.

Odložila fascikl a vzala do ruky složku Wyatta Wrighta. Během listování narazila na novější rozhovor s úspěšným podnikatelem Wyattem.

„Trvalo nám určitou dobu, než jsme našli to pravé jméno. Stále jsme hledali dostatečně popisný a přitom biochemický název výrobku. Je těžké navodit pozitivní dojem z hadího jedu.“

V tomhle ohledu s Wyattem souhlasila. Slyšela, jak Zamorra zvolna ťuká do klávesnice, a podívala se na něj.

„Co jsi zjistil, Paule?“

„Gwen zastupovala OrganiVen. Nevím, jak dlouho a jak moc, ale určitě prodávala podíly ze základního kapitálu. A objevil jsem dva roky trvající mailovou korespondenci, odchozí i příchozí zprávy.“

„Něco zajímavého?“

„Spousta mailů se Seanem Mossem. Byl jedním ze čtyř zakladatelů. Jejich korespondence se točí kolem jednoho nebo dvou témat, ale její obsah je nekonkrétní. Jako by se báli, že ji někdo může číst.“

„Přečti mi něco.“

„‚Ahoj Gwen, neboj se o cerastes rum. Máme nějaké nápady, jak získat potřebné množství. Buď bez obav. Měj se, Sean.‘

‚Ahoj Seane, jsem si jistá, že existuje způsob, jak to zařídit. Nechám to na vás a budu si hledět své práce. Dnes jsem sehnala dalších osm K – dobré kamarády ze střední školy. Díky za tvá uklidňující slova. Ty se měj. G. W.‘“

Merci si nechala hláskovat cerastes. Tohle slovo nikdy neslyšela a zamračila se. „Co znamenají starosti kolem cerastes rumu?“

„Nemám tušení. Ale mám kamaráda, barmana z RitzCarltonu, ten to bude vědět. Takových mailů je tady spousta. Myslím, že se měli rádi, Gwen a Sean.“

„Je ženatý?“

„Životopisy společnosti říkají, že je svobodný. Tady: Gwen mu sděluje, že dostává dvacet dolarů za hodinu ‚za reprezentaci léčby, ve kterou věří‘. Načež Sean říká, že to má cenu padesáti dolarů a že dohlédne, aby dostala přidáno. Ona pak v žertu poukazuje na to, že získala pro OrganiVen sto osmdesát tisíc dolarů – ‚dosud‘.“

Merci se podívala na čtyři zbylé portréty zachycující Archieho a Gwen během posledních let. „Během jednoho dne dokázala pro OrganiVen získat osm tisíc dolarů, a nebylo to nic výjimečného. Zajímalo by mě, kolik z toho vydělala sobě.“

„To zjistíme. Ale dvacet babek na hodinu není bůhvíjaká výhra.“

„Pokud nedostávala plat v akciích.“

Zamorra se na ni podíval. „To by byla jiná.“

Za deset minut zazvonil Merciin mobil.

„Zdravím, seržantko. Tady je Bill Jones. Archieho zahradník právě zaparkoval před domem. Jste to vy, kdo parkujete s neoznačeným vozem ve vjezdu?“

„Ano, Bille, to je naše auto.“

„Toho velkého ošklivého chlapa s malým ošklivým kolegou jsem od té doby, kdy jsem je potkal v parku, nezahlédl.“

„Přijďte za mnou za minutu ke vjezdu.“

„Ujednáno.“

Merci mu ukázala portréty Sonnyho Charlese a Ala Apina ze složky FBI. Jones si je natočil, aby na ně dopadalo lepší světlo. Přešlapoval z nohy na nohu. Ani na okamžik z nich nespustil oči.

„To jsou oni. Tyhle jsem viděl v parku.“

„Jste si naprosto jistý?“

„Naprosto. Teď jsou starší.“

„Děkuju vám, pane Jonesi.“

„Jsem tu, abych vám pomáhal. Jestli je znovu zahlídnu, myslím, že vím, co mám dělat. V peněžence mám vaše číslo.“

„Průběžně mě informujte.“

„Spolehněte se. Nic lepšího na práci stejně nemám. Mimochodem, až se budete zahradníka ptát, jestli slyšel, jak na sebe Archie s Gwen tehdy křičeli, uvědomte si, že když fukarem shrabává listí, chrání si uši sluchátky, a když pleje, poslouchá walkmana.“

„Děkuju vám, pane Jonesi.“

„Donesu vám kafe, limonádu, nebo něco?“

„Ne, ale díky za nabídku.“

„Koblihu? Haha, jen si dělám legraci.“

Zahradník byl menší podsaditý chlap ve světle hnědých džínách, bílém tričku a rozhodně neměl botu číslo šestnáct. Rozhlížel se kolem, jako by nevěděl, čeho se chopit. Už o tom slyšel, říkala si. Doslechl se, co se stalo, a není si jistý, jestli nepřišel o práci.

„Pojďte sem,“ zavolala na něho a zamávala.

Vydal se jejím směrem a zastavil se skoro dva metry před ní. Černé vlasy i oči, hezký úsměv, dvě stříbrné korunky na horním i dolním předním zubu.

Merci se mu představila. Přikývl, řekl, že se jmenuje Jesus a že mluví anglicky.

Zavedla ho po pěšině pod okrasné stromky do míst, kde stál Pan Velká Bota. „Uhrabával jste to tady minulé úterý?“

„Ano.“

„Stál jste tady pod tím stromem – přesně tady – a díval jste se tímhle směrem?“

Vlezla mezi větve a stoupla si na místo, kde stál jejich neznámý.

„Tady, přesně takhle?“

„Ne.“

„Jste si jistý?“

„Já nestojím. Já hrabu.“

Merci přemýšlela. „Jaké nosíte boty?“

Podíval se na své obnošené hnědé škrpály. „Tyhle.“

„Chodil jste sem někdy v nějakých jiných botách? V holinkách třeba, nebo v kanadách?“

„Ne, nosím tyhle boty. Nestojím tam.“

„Slyšel jste ten den hádku mezi Archiem a ženou?“

„Ne. Neslyšel hádku.“

„Viděl jste tady nějakou ženu?“

„Sestru od Gwen. Neznám její jméno.“

„Jesus vypověděl, že poprvé si sestry všiml kolem třetí. Neslyšel žádnou hádku, žádný rozhovor. Říkal, že když pracuje, poslouchá muziku.

Merci ho vedla po chodníčku a podél bazénu až na dvorek za dům. Ukázala na rozbité okno, teď zakryté kusem překližky přelepeným elektrikářskou páskou.

„Bylo to sklo rozbité, když jste tu byl minulý týden?“

„Jesus na ni vrhl žalostný pohled. „Nevím. Nedíval jsem se na to.“

„Nevíte.“

„Nevím. Paní Gwen je mrtvá?“

„Ano.“

„Ach. Špatné. Pan Archie je taky střelený?“

„Je naživu. Víc vám říct nemůžu, Jesusi.“

„Mám rád. Archie a Gwen jsou dobrá rodina.“

„Jo. Já vím.“

Zeptala se ho na lidi pohybující se kolem pozemku, zvlášť na nesmírně velikého muže, ale Jesus si nikoho takového nevšiml. Žádná neznámá auta, nic neobvyklého mezi Archiem a Gwen. Pro Archieho pracoval šest měsíců a pro předchozí majitele šest let.

Zapsala si jeho celé jméno, adresu a telefonní číslo a poděkovala mu.

Raybornová se rozloučila slovy Vaya con Dios, protože se jí ten výraz zdál elegantní a případný, ale Jesus se na ni díval, jako by těm slovům nerozuměl.

Dvě hodiny nato, v polovině fasciklu OrganiVen I, narazila Merci na stopu, kterou hledala. Gwen začala žlutým zvýrazňovačem zatrhávat určité pasáže v propagačních brožurách a odkazovat je k citacím z vědeckého výzkumu ve čtvrtém fasciklu.

Z brožury OrganiVenu datované březnem 2001: Vědci OrganiVenu objevili čistou formu výtažku z jedu různých druhů zmijí, která se při pokusech na zvířatech ukázala jako účinná, zvláště pak z druhů přirozeně se vyskytujících v pouštích amerického jihovýchodu.

Gwen připsala rukou odkaz na údaje z brožury SeruCure datované do října 2000: Výsledky dvojitě slepého testu sérií 12C a 12D téměř nezpochybnitelně naznačují, že sérum získané z C. cerastes je jediné sérum s dostatečnou toxicitou k potlačení karcinogenních buněk v přijatelném rozsahu ve vztahu k odpovídajícímu rozsahu poškození okolní tkáně. Jed složený z kombinace C. ruber, C. viridis a C. atrox prokázal signifikantně nižší anaerobní reakce, ale vyšší nebezpečnost vůči zdravým buňkám. Viz graf srovnávající účinnost jedu a současné poškození tkáně.

„Paule,“ řekla. „Cerastes rum není alkohol, ale druh jedu. Serum.“

Podíval se na ni. Jasně, odpovídá to tomu, co čtu v mailech. Gwen měla obavy, že ho není dost, nebo že ho nebude dost v budoucnu. Proběhla kolem toho sáhodlouhá rozprava se Seanem Mossem. Něco o chovatelském programu, aby bylo jisté, že zásob bude dost.“

„Hledej jména nebo slova jako Dailey nebo Dan nebo Harvest – všechna tři v tom nějak figurují.“

Odpočívej v pokoji, čistá duše Gwen Wildcraftové, říkala si Merci, protože našla fialové desky nadepsané Harvest Specialists. Uvnitř bylo něco, co vypadalo jako ve spěchu sepsaná brožura představující jakousi firmu a dopis Seanu Mossovi od prezidenta Harvest Specialists, Dana Daileyho z Temeculy v Kalifornii.

V dopise Dailey psal o svém vzdělání v oboru biologie, celoživotním zájmu o herpetologii a zkušenostech s plazy amerického jihovýchodu.

O dva měsíce později napsal Seanu Mossovi krátký vzkaz, ve kterém říká, že ze všech chřestýšů, které mohou dodávat, je právě Crotalus cerastes nejobtížněji vypěstovatelný v požadovaném množství. Jsou to malí noční plazi, kteří dny tráví zahrabáni v písku nebo zalezlí v doupatech mezi kameny a nejsou schopni přečkat zimu v teráriích. Jejich jedové žlázy jsou malé. Z toho vyplývá, že jejich jed je velmi silný. Uvidím, co se dá dělat!

Krátce nato zahájil Dan Dailey chov tohoto druhu chřestýše. Počáteční investice ve výši 5345 dolarů, kterou OrganiVenu naúčtoval, obsahovala lampy, terária, „vyhřívané kameny a topná tělíska“, nádoby na vodu, terarijní štěrk povrchově upravený plastovým filmem, teploměry pro každou kóji, vitamíny, krmné myši a tak dále. Sliboval první výsledky – dvacet gramů čistého hadího jedu týdně – za šest měsíců. Později více, podle toho, jak se Crotalus cerastes bude v zajetí množit.

„To není velké množství jedu. Mám tady zprávy z průběhu chovu, Paule. Poslechni si to.“

V řadě krátkých mailových zpráv Don Dailey z Harvest Specialists popisuje úspěchy a nezdary, se kterými se během pěti měsíců chovu chřestýše potýkal. Měl problémy s odchytem příslušného druhu. Zavařil motor jednoho z pickupů ve třiačtyřicetistupňovém horku na Snow Creeku. Měl problémy rozeznat samce od samic. Jednou byl uštknut a strávil půl dne v nemocnici, náklady vyúčtoval OrganiVenu. Chovné vzorky odmítaly v zajetí žrát myši, jak živé, tak mražené, takže Dailey trávil „značně dlouhou dobu“ odchytem ještěrek. C. cerastes nežraly ani ještěrky. Spářil se pouze jeden pár a ze čtrnácti narozených chřestýšů jich přežilo pouze šest. Čtyři z nich zemřeli během hodiny, další dva během čtyřiadvaceti hodin. Starší hadi přestali žrát a byli vypuštěni do volné přírody.

Jsem chřestýšem rohatým naprosto znechucen, člověče, psal Dailey Seanu Mossovi v březnu loňského roku. Kdybyste po mně chtěl jed z C. atrox nebo viridis, mohl bych vám ho dodávat po galonech. Stále to zkouším.

„Nedařilo se mu,“ řekla Merci. „OrganiVen potřebovala chřestýše rohatého, ale Dailey jich nebyl schopen nachytat dost a nedařilo se mu je v zajetí rozmnožovat. Jeden ho dokonce uštknul.“

„To sedí,“ potvrzoval její zjištění Zamorra. „Poslechni si tohle:

Milý Seane, jediné, co ti mohu poradit, je, aby ses více věnoval kontrole SunCo a nedostatečnému množství séra, které dodává DD. Jsem z toho nervóznější a nervóznější, mám starost o naši pověst. Mám pro vás slabost, ale nemohu prodávat něco, čemu sama nevěřím. Představ si, že by federálové zjistili, že ty (a já) víme o všech nepříjemnostech se sérem – pověsili by nás. Naléhavě ti radím, abys odstavil těžké váhy ze SunCo a v nově vydávaných prospektech a výroční zprávě se o problémech se sérem zmínil, nebo urychleně našel řešení. Charles a Apin mluví o zfalšování veškerých výsledků výzkumu a vynechání zmínky o rozdílech mezi jednotlivými séry. Myslí si, že nejsem nic víc než písařka, a nedají na mě. Mohu se s nimi sice setkat a vyříkat si to s nimi, ale… Nefalšuj výsledky výzkumu – byl by to trestný čin. Měl bys trávit víc času v kanceláři než v laboratoři, pokud chceš skutečně poznat, co ti dva jsou zač. Kdyby šlo o moji společnost, vyplatila bych SunCo a řekla bych jim, aby se mi klidili z očí. Al Apin je zvíře, a to bych nerada urazila psy, prasata, delfíny, holuby, stonožky a chřestýše rohaté.

Tvá Gwen

„Tenhle dopis má datum z loňského dubna. Pět měsíců před vstupem Sistelu.“

I když Merci bušilo srdce vzrušením, na konci Gwenina mailu Mossovi málem puklo.

„Kdyby ti Rusové tušili, co ona ví, kdyby měli jen náznak pochybností, že Gwen může zpívat, měli by motiv ke vraždě jako hrom, Paule.“

„Ale proč by s ní čekali až do minulého týdne? Bouda vyšla. Prodej OrganiVenu Sistelu se uskutečnil vloni v září. Všichni zbohatli, včetně Cerbrenka a Vorapina. Všichni jsou za vodou. Černý Petr zůstal Sistelu, ale odečtou ztrátu z miliardových zisků a nazvou to restrukturalizací.“

Merci uvažovala. „Dobrá, teď ale Sistel začal křičet, že to byl faul. Třeba už začala zpívat. Byla jen chvíli zticha, aby si přišla na slušné peníze.“

Zamorra přikyvoval. „Mohlo by to tak být, protože k investici přesvědčila i rodinu a spoustu přátel.“

„Pak ale změnila názor. Udělala něco, na co přišli. Nebo se domnívali, že se chystá něco podniknout, a předběhli ji.“

Podíval se na ni. „S takovými chlapy za zády názor jen tak nezměníš. Takhle to v byznysu chodí.“

„Tak proč by to udělala, Paule? Proč by změnila názor, když všichni dostali své peníze a slušně si namastili kapsu? Proč by to dělala?“

„Výčitky svědomí.“

„Kdyby je měla, nenechala by se od nich zaměstnat.“

„Byla pod tlakem,“ namítl Zamorra.

„Kdo na ni tlačil?“

„Rodina?“

„Nikdy jim neřekla, co dělá. Zvlášť když do toho sami investovali nebo jí s Archiem na investici půjčili.“

„Přátelé?“ uvažoval.

„To je totéž.“

„Možná starého dobrého Sonnyho a Ala podcenila. Nepochopila, jak jsou nebezpeční.“

Merci ze zkušenosti věděla, že vraždě často předchází nepochopení situace. Ale v tomhle případě to tak nevypadalo. Já jsem neviděla… „Víc bych jí důvěřovala, Paule. A když ne ona, Archie by to pochopil.“

„Ale věděl to Archie? Věděl Archie, že jeho žena je až po uši namočená v podvodu s cennými papíry a jak jim pomohla k bohatství?“

Raybornová, která sama věřila na právo mít svá tajemství, o tom musela chvíli přemýšlet. Na co přišla, ji překvapilo. „Byl to policajt. Rovnej chlap. Třeba se mu i svěřila se svými obavami. Řekla mu, že SunCo jsou křiváci – a on to řekl nám. Ale nesvěřila se mu s detaily. Protože pak by jí to nedovolil dělat. Ne. Archie nevěděl, co jsou ti chlapi zač. Protože Gwen nikdy nenašla odvahu říct mu všechno.“

V Gwenině hudební místnosti se na chvíli rozhostilo ticho. Pak se jí náhle zdálo všechno naprosto jasné, tak jasné jako jedna z Gweniných melodií, linoucí se z reproduktoru.

„Tu noc vůbec nešli po Archiem,“ řekla potichu. „Šli po Gwen. Vylákali ho z domu, protože věděli, že je policajt a že je nebezpečný. Vnikli dovnitř a odvedli svou práci. Protože změnila názor.“

Proč ho ale změnila?

26

Doktor Sean Moss bydlel ve skromném zámku s výhledem na Tichý oceán u La Jolly. Sekvojové dřevo a tónovaná skla v oknech, horizontální linie budov rozlezlých po kopci ve snaze tvářit se nenápadně. Betonová příjezdová cesta klikatě se vinoucí po úbočí svahu byla lemovaná kalifornskými borovicemi s kulatou korunou a okrasnou vysokou trávou, ohýbající se ve větru.

Hlas, který se ozval z mluvítka, byl vysoko posazený a zněl mladistvě: Jo?“

„Detektivové Raybornová a Zamorra, oddělení vražd oranžského policejního okrsku. Chceme vám položit několik otázek týkajících se Gwen.“

„Nesjednali jste si schůzku.“

„Nezvedal jste telefon. Otevřete bránu, doktore, nemáme čas trčet tady celý den.“

„Nevidím to rád.“

Ale brána se pohnula a pomalu se začala sunout po betonu.

Za bránou se rozprostírala planina. Merci spatřila tenisový kurt, přistávací plochu pro helikoptéru, areál s umělou lezeckou stěnou, bazén s desetimetrovou skokanskou věží, kurt na plážový volejbal přecházející do písečné pláže se zářivě žlutými slunečníky. Jednotlivá sportoviště a zákoutí byla pospojována plochami pokrytými hustým zeleným trávníkem. Ryan Dawes by si pravděpodobně ukrůpnul do svých outdoorových šortek, kdyby spatřil vybavení Seana Mosse, a Merci přemýšlela, proč chlapi tak dlouho zůstávají dětmi, zatímco dívky se ženou za svým ženstvím, seč jim síly stačí.

Dům byl ještě větší, než se zdálo zespoda ze serpentin. Byl rozdělen do několika třípodlažních částí, jež vystupovaly z úbočí kopce a zase se do něj nořily podle tvaru terénu. Viděli další plata a další žluté slunečníky a závěsné květináče s tropickými rostlinami. Merci zaparkovala vedle beachvolejbalového kurtu a vystoupili na štěrkovou pěšinu vedoucí podle uměle zavlažovaných travnatých ploch.

V obrovských vstupních dveřích byla okýnka s vitrážemi. Jedno křídlo se otevřelo a objevil se v nich hubený mladý muž v šortkách, zářící košili a mohutných sandálech s řemínky, které mu plandaly kolem nohou. Podíval se na ně. Měl husté rovné vlasy, které mu spadaly ze středu temene kolem hlavy. Nad čelem a ušima byly zastřižené, jako by mu lazebník nasadil na hlavu kastrol. Nohy měl opálené a tenké.

„Jsem seržantka Raybornová a tohle je seržant Zamorra. Jste doktor Moss?“

„Ano. Mám zhruba deset minut.“

„Mladí a úspěšní a vždycky ve spěchu,“ řekla Raybornová. „Z čeho máte vlastně doktorát?“

„Z organické chemie.“ Moss se usmál buď chlapecky, nebo nervózně a zavedl je do domu. Nad vstupní halou se tyčil světlík snad přes tři podlaží, odhadovala Merci. Lakované sekvojové dřevo na podlaze, obrovské sekvojové sloupy podpíraly strop v nedozírnu. Moss odklopil víko čehosi, co vypadalo jako starý lodní trup.

„Boty, prosím.“

Posadili se na sekvojovou lavici táhnoucí se podél jedné ze stěn vstupní haly a sundali si boty. Moss si sandály nepřezul. Merci pohlédla na protější zeď, na které viselo šest různě velikých pestrobarevných surfových prken. Popošla blíž, aby viděla, co je na nich napsáno: Wardy, Greg Noll, Hobie, Velzy, Dewey Weber.

„Byl jste si dneska zasurfovat?“ zeptala se Merci.

„Nízký vlny. Z jihu. Prkna zůstala na kotrčích.“

Sean Moss s nohama do „o“, jako by zajížděl melouny, je vedl kuchyní, která byla celá bílá, vybavena samozřejmě nerezovými přístroji. Podlaha ze světlého přírodního dřeva, ošetřená lesklým lakem. Ostrov na přípravu jídla s povrchem z tvrdého dřeva. Otevřel šachovnicově vykládané dřevěné posuvné dveře, které vedly na venkovní plato, a nabídl jim židle u dlouhého sekvojového stolu pod žlutým slunečníkem.

Moss se posadil zády k moři, aby jim dopřál výhled na oceán. Nasadil si sluneční brýle v tenkém stříbrném rámečku, které mu spolu s kastrolovitým sestřihem a úhlednou kozí bradkou propůjčily vzhled jakési mimozemské houby.

„Myslíme si, že Gwen Wildcraftová se mohla dostat do ožehavé situace v souvislosti s OrganiVenem,“ řekla Merci.

Moss se na ni podíval, ale mlčel.

„Napadá vás něco?“ zeptal se Zamorra.

„Gwen s manželem nakoupili nějaké podílové listy v době, kdy jsme je nabízeli přátelům a rodinám, a tak se stali součástí společnosti. Opravdu se nadchla pro myšlenku boje s rakovinou. Do základního jmění společnosti sehnala přes čtvrt milionu dolarů. Nabídli jsme jí hodinový plat, ale nechala si zaplatit firemními akciemi. Nemyslíte si snad, že její vražda má něco společného s OrganiVenem, že?“

„Všechno s ní má něco společného,“ řekla Merci. „Kdo byl ten přítel, co je k vám přivedl?“

„Obchodník s akciemi Trent Gentry. Myslím, že nazývat ho ‚přítelem‘, je trochu nadnesené. Chodil jsem s Trentem do školy a za Wildcraftovy se zaručil.“

Raybornová si to poznamenala. „Povězte nám něco o SunCo.“

Moss nehnul brvou. Ve slunečních brýlích bylo těžké odhadnout jeho výraz. „No,“ začal, „byli jsme společnost složená z přátel a našich rodin s téměř nulovým základním kapitálem a SunCo bylo jedno z prvních, které do nás investovalo.“

Moss se opřel, založil ruce na prsou a částečně tak zakryl ornamenty na zářivě žluté havajské košili.

„Proběhly nějaké transakce se Sonny Charlesem a Alem Apinem?“

Přikývl.

„Kolik do vás investovali?“

„Vložili zhruba milion dolarů.“

„Za ceny pro přátele a rodiny?“

„Za trochu vyšší. Myslím, že tehdy to bylo lehce přes dolar za akcii.“

„Co jste si pomyslel, když včera Sistel pohřbil divizi OrganiVenu?“

„Překvapilo mě to.“

„Mluvili s vámi o zásobách hadího jedu, konkrétně séru z chřestýše rohatého?“

Moss polkl. „Jo.“

„Doktore Mossi, sundejte si brýle a odpovídejte na otázky,“ požádal ho Zamorra. „Snažíme se zjistit, kdo zavraždil Gwen, vaši známou. Je nám opravdu jedno, jestli jste měli málo chřestýšů rohatých, pokud to nemělo vztah k paní Wildcraftové.“

Sotva znatelně přikývl a sundal si brýle. Vzdorně propíchl Raybornovou světle modrýma očima. Vypadal na osmnáct, ale Merci věděla, že je mu osmadvacet.

„Jo, jasně. Už to bude rok, co jsme dali SunCo vale,“ řekl. „V okamžiku, kdy nás pohltil Sistel, skončili pro nás i ti řízkové. Chci tím říct, že už jsem s nimi nemusel dál obchodovat.“

„Možná se vaše cesty se Sonnym a Alem rozešly, ale podle našich informací jste se s nimi minulý týden setkal, že?“

„Proč si to myslíte?“ přihlouple mlžil.

„Podívejte, Mossi,“ řekl Zamorra, „můžeme jet dolů do Santa Any, posadit vás do díry s falešnými zrcadly místo stěn, spustit videokameru a nabídnout vám opravdu hnusný kafe. Jestli to tak chcete, prosím. Stejně se tam vracíme, takže vás rádi svezeme.“

„Ne, ne. Vážně není třeba.“

„Tak nechte těch keců a mluvte.“

Doktor Moss se na ně sice nedíval přívětivěji, ale vzdychl a sklopil zrak. Jo. Setkal jsem se se Sonnym a Alem v pondělí. Den předtím, než byla Gwen zavražděna.“

„Povězte nám o tom.“

„Náhle se tu zjevili. Zaparkovali na trávníku. Chtěli mi připomenout, že neměli nic společného s upravováním našich výzkumných statistických ukazatelů… minimalizací problémů s chřestýšem rohatým. Tedy v případě, že by snad k nějakým úpravám bývalo došlo. Chtěli ode mě slyšet, že v případě, kdyby se Sistel nebo FTC začaly ptát na roli SunCo ve vývoji MiraVenu, úplně je z toho vynechám.“

„Nebo co?“ zeptala se Merci.

„Nebo mi vyříznou jazyk a místo něj mi narvou do huby koule.“

„Citujete, předpokládám.“

„Doslova, ovšem vynechal jsem ruský akcent.“

„Kdo to říkal?“

„Al. Typický Al, jak jsem ho stačil poznat.“

Raybornová si větu pečlivě poznamenala do modrého notesu. Podtrhla ji, ale označovat písmeny OV tuhle formulaci rozhodně nepotřebovala.

„Popište nám problém s chřestýšem rohatým, doktore Mossi,“ pobídla ho.

„Je to jednoduché. Jed hadů čeledi zmijovitých je především hemotoxický, ničí krev a tkáň. Má ale také neurotoxické složky, což znamená, že současně zasahuje i nervový systém. Kouzlo MiraVenu nespočívalo ani tak v ničení rakovinných buněk, jako spíš v procesu, který nám při aplikaci jistého množství umožňoval zničit buňky téměř okamžitě. To je v chirurgii ze zjevných důvodů důležité. Hádankou bylo, jak rychle zničit zhoubné buňky a zároveň ušetřit ty zdravé. Nakonec jsem na to přišel. Četl jsem o procesu výroby protijedu pro člověka. Probíhá to tak, že kůň dostane nízkou dávku jedu, která je postupně zvyšována. Když si jeho imunitní systém vypracuje odolnost, vezme se mu krev a z ní se vyrobí protijed pro lidi. Když se do lidského těla dostane jed uštknutím a je mu podáno sérum vyrobené z koňské krve, jed je rychle neutralizován. Naším úmyslem bylo vytvořit silnou imunitní reakci jedince před aplikací jedu do tkáně napadené zhoubným bujením. Tak by bylo minimalizováno souběžné poškození zdravých buněk, vedlejší příznaky by byly nepatrné a rakovinné buňky by byly zničeny extrémně rychle. Ale problém spočívá v tom, že savce nemůžete imunizovat vysokou dávkou neurotoxinů, protože je to nebezpečné. Ale nemůžete podat ani dávku příliš nízkou, neboť se nedostaví kýžený efekt v napadené tkáni – důvody, proč tomu tak je, zatím neznám. Takže klíč k úspěchu leží v namíchání odpovídajícího poměru neuro a hemotoxinu. Chřestýš rohatý tu správnou proporci má. Ale těžko se hledá. Zkoušeli jsme hada odchytávat, chovat, jed reduplikovat i vyrábět synteticky. Úspěch jsem ale neměl. Došel jsem k závěru, že cesta vede přes klonování. Ovšem to stojí miliony dolarů. Předali jsme to Sistelu.“

„Aniž byste je ovšem předem detailně seznámili s problémy.“

„Správně.“

„Sonny a Al vás přinutili přepsat propagační materiály a vylepšit výsledky výzkumu, aby se problém zamlčel.“

„No… ne tak docela. Jen jsme vypustili druhové označení cerastes a uváděli pouze Crotalus. Sistel nikdy tuhle terminologickou kličku neprokoukl.“

„Až teprve před několika měsíci.“

„Asi ano.“

„Proč jste udělali, co po vás SunCo chtělo? Musel jste vědět, že jde minimálně o zamlčování faktů, když ne dokonce o podvod.“

„Ano.“

„Tak proč? Zase to s tím jazykem?“

„Tenkrát byli mnohem delikátnější. Říkali, že se jedná o mnoho milionů dolarů.“

„A v tom měli koneckonců pravdu, že?“

Moss přikývl. „Jde o to, že jsem skutečně věřil, že náš chovatel nakonec uspěje. Pokusili jsme se pochytat potřebné množství jedinců chřestýše rohatého. Snažili jsme se je chovat. Zkoušeli jsme je koupit. Zkoušeli jsme porovnat reakce na jed každého zmijovitého hada, který se nám dostal do ruky. Nakoupili jsme dvě stě ručně pochytaných křovinářů ostnitých z Kostariky, abychom zjistili, jak funguje jejich sérum. Na anaerobní organismy nebylo dost silné. Zkoušeli jsme mokasíny z hadích farem na Floridě. Ti zase měli neurotoxin příliš silný. Já sám jsem se vypravil s chovatelem do pouště, abych zkusil štěstí s odchytem. Šlápl jsem na opuncii a dostal jsem lehký úžeh. Říkám to proto, abyste věděli, že čím silněji na nás SunCo tlačilo, abychom potvrdili výsledky testů, tím usilovněji jsem se snažil najít řešení. Vždycky jsem byl přesvědčený, že ho najdu.“

„Ale souhlasil jste, že o problému pomlčíte.“

Vzdychl a přikývl. „Přesto mohu dokázat, že výzkum byl prezentován správně. Je to trochu komplikované, ale někdy můžete určité výsledky testů bagatelizovat a někdy zveličovat – nebo dokonce vypustit. Je to jako… jako když trochu změníte úhly, metry čtvereční zůstanou stejné, ale dostanete jiný tvar. Kromě toho si myslím, že mohu SunCo pohnat před soud kvůli vyhrožování. Hrozili nám udáním, že jsme je podvedli, pokud nezahrajeme problémy se sérem do autu a oni přijdou o hodně a hodně milionů. Dokonce došlo i na fyzické výhrůžky.“

„Jako například?“

„Al jednou do kádinky v laboratoři hodil zub. Vybalil ho z kapesníku. Měl amalgamovou plombu. Na kořenu tkáň a krev.“

„Co říkal?“

„Nic.“

Moss sklopil oči.

„Pak se objevily CEIDNA, Trident, Brown Brothers,“ napověděl mu Zamorra. „Neboli nárůst základního jmění o padesát šest milionů.“

„Ano.“

„Což zvýšilo hodnotu OrganiVenu na, bratru, čtyři sta milionů.“

„Čtyři sta deset přesně.“

„Jaký byl váš podíl?“

Pohlédl před sebe na stůl. „Dvacet osm.“

„Dvacet osm v osmadvaceti,“ konstatoval Zamorra. „S tím už vystačíte.“

„Přesně tak.“

Zamorra se naklonil k Mossovi: „Gwen se nelíbily čachry s výzkumem, ani přepisování propagačních materiálů. Byla nadšená myšlenkou léčby rakoviny. A byla nadšená myšlenkou, že tím vydělá peníze. Ale pochopila, o co se snaží Sonny a Al.“

„Ano,“ řekl Moss tiše.

„Doktore Mossi,“ řekla Merci, „pozorně poslouchejte: máme maily, které vám psala. Máme odpovědi, které jste psal vy jí. Podle nás byla připravená promluvit. Vypadalo to, že hodlá udat SunCo. Znal jste ji – povězte nám, udělala to, vyhrožovala tím?“

Moss se nejprve podíval na Raybornovou, pak na Zamorru a zase na ni. Já nevím.“

„Musel jste si přece všimnout, co se jí honí hlavou.“

„Ano. Spřátelili jsme se.“

„Co jste jí o SunCo pověděl? Dodával jste jí odvahy, zrazoval jste ji, co jste jí říkal?“

„Říkal jsem jí, že Charles a Apin jsou úplně mimo hru. Že my si s tím problémem poradíme. Že by se měla radovat z mnohonásobného zisku, z peněz, které manželovi, přátelům a rodinám vydělala. A modlit se, aby to nezačala prověřovat farmaceutická komise. A pokud na to FTC vlítne, aby jim prostě řekla, že o žádném problému nevěděla. Aby je odkázala na zakladatele společnosti. To my jsme k sobě přivedli SunCo. To my jsme se… posrali, když na nás tvrdě vyrukovali.“

„Tomu nerozumím,“ řekla Raybornová. „Gwen už začátkem loňského roku zjistila, že se objevily problémy s nedostatkem jedu. V dubnu si o tom s vámi mailovala. Věděla, že SunCo na vás tlačí, abyste to zamlčeli. Ale nic nepodnikla. Dál pro vás sháněla peníze. Koupila si krásný nový dům. Dvě krásná nová auta. Pak, několik měsíců po uzavření obchodu, Sistel objeví skrytý problém a na scénu vstoupí Sonny s Alem. V pondělí vám vyhrožují, v úterý zavraždí Gwen. Co udělala, Seane? Co Gwen udělala?“

„Sonny s Alem se báli vyšetřování. Nevím, jaké měli informace nebo kde k nim přišli. Ale co udělala Gwen? Na to neumím odpovědět. Nevím to.“

„Kdy jste s ní naposledy mluvil?“

„V pondělí večer. Volal jsem jí, abych jí pověděl o té návštěvě.“

„Co na to říkala?“

„Že s ní taky mluvili. Říkali jí, aby zapomněla na všechny nesrovnalosti, o kterých možná něco zaslechla, kdyby se jí kdokoliv vyptával na problémy s chřestýšem rohatým. Vysmála se jim a odpálkovala je.“

„Poté, co vám vyhrožovali, že vám vyříznou jazyk a nacpou do krku genitál, se jim ona vysmála?“

„Neřekl jsem jí doslova, čím mi hrozili.“

A Raybornová tomu začínala pomalu rozumět. Nejdřív se jí ten obrázek jen prchavě mihl hlavou, jako když zatuchlou místností zavane čerstvý průvan. Vzápětí do sebe skládanka zapadla v celé své mrazivé kráse.

„Vy jste jí toho neřekl ještě víc, že?“

„Nikdy je nebrala vážně. Chci říct dost vážně. Říkala jim Funny Sonny a Al Opičák. Já… ze všeho nejvíc si vyčítám, že jsem ji dostatečně nevaroval, jak jsou ti chlapi nebezpeční. Já… myslel jsem si, že kdyby Gwen věděla, že OrganiVen začínají požírat zaživa ruští gangsteři, běžela by rovnou na policii. Začala by pravděpodobně doma u manžela. Takže já… nikdy jsem jí naplno neřekl, co jsou SunCo zač. Vlastně jsem je tak trochu kryl. Říkal jsem jí, že pocházejí z jiné kultury, mají jiné způsoby.“

„Takže jste ji nechal jen trochu nahlédnout pod pokličku a myslel jste si, že kvůli penězům z toho vycouvá.“

Moss znovu přikyvoval. „Přesně takhle dostali mě. Nepřišli a neoznámili, že jsou gauneři. Vystupovali vlastně docela zasvěceně, občas trochu směšně, ale měli své kouzlo. Naservírovali nám víc peněz, než jsem kdy viděl. A mně bylo jasné, že zbohatne i Gwen. Chtěl jsem pro ni jen to nejlepší.“

„A chtěl jste, aby ve vás viděla váženého vědce usilujícího o objev léku na rakovinu.“

Doktor Sean Moss se na Merci dlouze zadíval. V jeho pohledu spatřila smutek a nostalgii. „Kdysi jsem jím opravdu byl. Skoro si na to ještě vzpomínám. Byl jsem relativně chudý a čestný. Hrdý na sebe a na svou práci.“

Trochu se vzpamatoval. „Jo, jo,“ vzdychl, „na začátku to tak bylo. Byl jsem na sebe pyšný a díval jsem se na věci stejně jako Gwen. Miloval jsem ji. Nestydím se to přiznat. Nikdy jsem jí to ale neřekl. Nikomu jsem to neřekl. Nikdy jsem v tom smyslu ani nic nepodnikl. Jen jsem ji prostě miloval.“

„Ale ne dost na to, abyste jí řekl, že spolupracuje s gangstery.“

„Nedokázal jsem si připustit, že jsem křivej hajzl.“

„Ale prosím vás,“ namítla Raybornová.

„Je to tak,“ trval na svém Moss.

Zamorra zabubnoval prsty na stůl a poposedl. Moss se na něj podíval, pak uhnul pohledem a vrtěl přitom hlavou.

„Snažil jsem se ji varovat, když jsem s ní mluvil,“ řekl Moss. „Nechtěl jsem, aby ji zavraždili.“

„Ona byla varováním pro vás, Mossi.“

„Přesně tak.“

„Už jste mluvil s Wrightem, Carlsonem a Monfordem?“

„Jen se dvěma. Sonny s Alem se objevili i u nich. Řekli jim totéž co mně. Cody surfuje někde na Fidži. Kéž bych tam byl taky.“

Merci se podívala směrem k blyštícímu se oceánu, na Mossova soukromá sportoviště, kalifornské borovice lemující příjezdovou cestu.

„Musíte to tady vydržet, Seane,“ řekla. „A taky se musíte rozhodnout, jestli řeknete všechno, co víte. Jestli všem dokážete, že nejste jen malá hnusná veš, jak se to jeví teď.“

27

Archie vložil kazetu do přehrávače vypůjčeného duranga. „Využijte své podvědomí – dobrodružství autohypnózy“ od doktorky Sondry Pearlmanové. Líbilo se mu, že o autohypnóze poslouchá v autě. Nejprve slyšel jemné syčení, pak se ozval sametový hlas doktorky Pearlmanové.

„Vítejte ve světě autohypnózy,“ oslovila ho doktorka psychologie. „Vítejte u sebe. V následující hodině vám ukážu, jak se dostat do stavu hlubokého uvolnění, takže se vám budou moci vybavit myšlenky, vzpomínky a pocity, které nosíte stále s sebou, aniž byste to věděli. Jsou ve vašem podvědomí. Jeho odblokování vám umožní vhled do vlastního nitra, odhalí vám, kým jste a kým můžete být…“

Noc byla teplá a vlahá. Na parkovišti na druhé straně ulice svítil neonový nápis Air Glide Limousine. Písmena byla sytě akvamarínová a logo Air Glide – dlouhý nízký vůz mířící vzhůru s ohonem kondenzační páry jako u tryskových letadel – zářilo červeně a růžově. Nebo alespoň Archie viděl barvy takhle.

Parkoval před obchodem se surfovými prkny dole na Pacific Coast Highway, na rozhraní Newportu a Huntington Beach. Obchod byl zavřený a Archie našel místo vedle reklamní dodávky Volkswagen, která vypadala, že tu stojí už léta. Provoz na dálnici byl hustý, ale plynulý a Archie měl z vysoko posazené kabiny svého SUV dobrý výhled na vchod do Air Glidu.

Bylo to totéž parkoviště, ale jiné místo, než stál předešlou noc. Včera pár minut po půlnoci spatřil to, na co čekal. Měl neuvěřitelné štěstí, říkal si. Ještě nevěděl, co má dělat, tak nedělal nic. Vrátil se do hotelu, který býval továrnou na zpracování masa, zíral na obrázek Gwen a přemýšlel o tom.

Žaluzie v Air Glidu byly sice stažené, ale mezi nedovřenými lamelami viděl až za pult, kde seděl tentýž vypasený černovlasý chlápek jako včera. Před půjčovnou stála vyrovnaná řada stříbrných vozů předkem natočených k dálnici a vypadala jako hejno barakud. Uvažoval, jestli jsou auta opravdu stříbrná, aby pasovala k ideji Air Glidu o tryskacích, a zda nejsou ve skutečnosti třeba černá.

„Abychom mohli začít, musíme se nejprve připravit,“ říkala Sondra Pearlmanová. „Za prvé se pohodlně usaďte a uvolněte se. Doporučovala bych křeslo s oporou nohou nebo pohodlné sofa v potemnělé místnosti. Můžete také ležet na posteli nebo na zemi s polštářem pod koleny a pod hlavou, abyste měli oporu. Základem úspěchu je pocit pohodlí. Pokud máte tendenci k usínání, nelehejte si na postel ani na podlahu. Jestliže jste se usadili, můžete si vybrat buď malý a pokud možno jasně barevný předmět, na který se budete soustřeďovat, nebo můžete jen zavřít oči a představovat si oranžově a modře žhnoucí plamen svíčky.“

Archie si sklopil sedadlo. Ne moc hluboko, jen aby si pohodlně opřel hlavu o opěrku a zároveň měl dobrý výhled na červené neonové auto startující do oblak. Aniž musel pohnout očima, viděl na vchod do půjčovny a na chlapa za pultem, který teď přikyvoval s telefonem u ucha.

Je to přesně týden, říkal si. Byli jsme tady v Newportu, u Rexe. Vzpomínal, jak mu připadala nádherná a jak byla nejdřív zaskočená a rozpačitá a potom okouzlující a šťastná. Ještě před několika dny by si na to nevzpomněl, ani by nic necítil. Díky Bohu za moderní medicínu, říkal si Archie. Díky Bohu za prášky. Vzpomínal si, jak jí šaty obepínaly tělo, jak se živočišně zpěčovalo svírající látce. Vzpomínal si, jak byl uvnitř netrpělivý, ustaraný a nervózní a mrzelo ho, že se na její narozeniny cítí zrovna takhle. Ostatně takhle si připadal dost často. Někdy mu říkala Pane Starosto…

V ústech ucítil vůni Gwenina parfému smíchanou s jejím potem, ačkoliv tehdy ji ochutnal až o několik hodin později.

„Jsem pořád tady,“ řekla.

„Já vím,“ odpověděl jí. Podíval se na ni a usmál se. Gwen měla na sobě krátké žluté šaty a žluté sandály, tmavé vlasy stažené na jedné straně dozadu. Byla opálená, ostatně jako každý srpen. „Kéž bych se tě mohl dotknout.“

„Už brzo, Archi. Neboj se.“

Teď doktorka Pearlmanová Archieho žádala, aby zaostřil na zvolený předmět nebo jen zavřel oči a představil si oblíbené místo. Mělo by být někde venku, plné klidu a krásy. Mělo by to být místo plné míru a porozumění. Řekla Archiemu, aby vybraný předmět umístil do krajiny jako ústřední bod. V případě, že začal se svíčkou, její plamen by se mohl proměnit ve slunce nebo v odraz na jezerní hladině.

Archie se zahleděl na neonový nápis a představoval si, že je to stožár s reflektory na velkém baseballovém stadionu. Představil si i stožáry v levém a pravém rohu, vnitřní pohled teď zaměřil na prázdné tribuny, tmavě zelenou zeď s bílými číslicemi, pruh škváry okolo hřiště, který upozorňuje hráče, že se blíží oplocení, smaragdově zelený pás hřiště ve vnějším poli, oranžovou antuku uvnitř, bílé mety nezaměnitelného tvaru a perfektně nalajnované základní čáry a boxy. Pak uviděl dokonale rovný infield, korunovaný postavou nadhazovače na vyvýšeném postu z bílé gumy a soustředěným výrazem polaře. Nakonec elegantní pětiúhelník domácí mety.

„Dobrá,“ pokračovala doktorka Pearlmanová. Její hlas změkl a začal znít trošku panovačně. „Pokud jste si představili své místo klidu a porozumění, dýchejte zhluboka a zvolna. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Při každém nádechu se oprostěte od všech myšlenek. Při každém výdechu je nechte zvolna odplynout. Nádech a výdech. Myšlenky odplouvají, myšlenky mizí. Jediné, co vidíte, je vaše klidné místo. Jediné, co slyšíte, jsou příjemné zvuky, pokud není dokonce naprosté ticho. Nadechněte se. Vydechněte. Myšlenky odplouvají, myšlenky mizí. Znovu. A znovu. Postupně si začněte představovat, že vaše místo klidu a míru nejen vidíte, ale že se stáváte jeho součástí. Dostavuje se pocit klidu. Dostavuje se pocit porozumění.“

„Omlouvám se,“ zašeptal, „že jsem byl o tvých narozeninách tak nervózní. Chtěl jsem jen, aby všechno klapalo.“

„Nemusíš se omlouvat za něco tak velkorysého a báječného, Archi. Nedovolím ti to.“

„To je nádherný stadion.“

„To opravdu je.“

„Vždycky jsem zbožňoval křupání antuky pod botami. Když jsme hráli doma, vždycky jsem si jako první šlápl na metu. Měli jsme perfektní mety.“

„Moc se mi líbil první zápas, na kterém jsem tě viděla. Bylo to s Dominguez Hills. Nevěřila jsem, že se na mě při hře podíváš. Ale podíval ses.“

Archie se usmál. „Tenkrát jsem udělal dva odpaly.“

„Bylo to úžasné. Bylo mi šestnáct a byla jsem zamilovaná do nejkrásnějšího chlapa, jakého kdy Bůh stvořil.“

„Tenkrát jsem byl odhodlaný pro tebe umřít. A pak každý další den.“

„Ach, Archi. Nebuď smutný. Máme toho tolik, na co můžeme vzpomínat.“

Archie přemýšlel o jejích slovech, zatímco sledoval kroužení bílého racka v záři reflektorů, na pozadí modrých plastových sedadel hlavní tribuny.

„Chtějí, abych to vzdal. Abych se vrátil do nemocnice. Pravděpodobně mě zatknou.“

„Musíš udělat, co považuješ za správné.“

„Chci být s tebou.“

„Už brzo budeme spolu. Pak už navždycky. Poslouchej tu kazetu. Zdá se, že je dobrá…“

„… ve stavu naprostého uvolnění dovolíte nyní myšlenkám, aby na vás promlouvaly. Nesnažte se je omezovat. Nesnažte se je řídit. Jen se oddejte prožitku klidu, jehož jste se stali součástí. Jen se oddejte prožitku porozumění, kterým jste vy sami. Ať se vaše mysl volně toulá, ať plyne jako široká a hluboká řeka, která vás unáší, kam se jí zachce.“

Archie se podíval na Gwen, která teď seděla vedle něho, a chvíli předstíral, že ji nepoznal. Dělal to tak deset let už od chvíle, kdy si k němu poprvé sedla do auta. Jak neodolatelně vzrušující bylo vidět někoho, kdo vám vstoupil do srdce způsobem, jakým do něho vstoupila Gwen. Byl zvědavý, jaké by bylo dotknout se někoho, jako je ona. Vlastně ne jako ona, ale dotknout se jí. Dotýkat se jí všemi způsoby, které si umí představit. Pak znovu. A stále a stále. Proč to jen předstírat? Nech okamžitě připlout vzpomínky zpátky. Nech je, aby tě unášely do minulosti jako řeka. Doktorka Sondra má s tou řekou pravdu: Gwen se na mě poprvé dívá před kinem pohledem, kterým se ptá, kdo jsem já, a kterým mi sděluje, kdo je ona, držím ji za ruku v obývacím pokoji jejích rodičů v Norcu a poprvé přibližuji svou tvář k její, abych zjistil, jestli mě políbí, a ona mi zatíná nehty do vlasů nad spánky a líbá mě tak odhodlaně, a pak nastává bouře a trvá – jako třeba to první léto v prádelně u Kuernerových, kdy bylo horko a vlhko ze sušičky a my jsme zamkli dveře a nechali sušičku běžet, a stejně tak pračku, která mě bušila do nahého zadku, zatímco Gwen mně seděla hluboko v klíně, ach Bože, tohle musel být jeden z nejsilnějších zážitků, jaký jsem kdy prožil, ale také ten ve stanu v Yosemite Parku a ve spacím pytli v Sequoia Parku a na pláži u Thousand Steps a Crescent Bay a Diver’s Cove a na sedadle pickupu u stánku s občerstvením a před motely v roce, kdy maturovala a neměli jsme kam jít, milovali jsme se šestkrát během čtyř nebo pěti hodin a mezitím se smáli, jedli sendviče a taky trochu pili pivo a vyprávěli si o každé blbosti, která se udala během doby, co jsme se neviděli, a ještě jednou jsme se milovali o půlnoci po návratu do Norca, a nesmím zapomenout na Hotel Laguna a Newport Marriott a Hyatt Newreporter v těch zvláštních dnech, kdy jsme měli spoustu peněz a mohli si pronajmout pěkný pokoj se snídaní do postele o půlnoci a v osm ráno, a rozhodně taky na svatební noc v Disneyland Hotelu s Černým krajkovým negližé a obrovskou láhví šampaňského, ach Bože, vzpomínám si na všechny ty chlapy, se kterými se Gwen Ellen KuernerováWildcraftová nemilovala, nemiluje a milovat nebude, co budu živ.“

„Pamatuješ se na naše svatební apartmá?“

„Jak bych na něco takového mohl zapomenout?“

„Pojďme tam hned teď.“

„Jasně!“

Archie jí položil ruku na nohu, skrz šaty cítil její horkou kůži. Stále se díval na baseballový stadion, takže se ke Gwen neotočil, ale pod dlaní rozeznával povědomé tvary jejího stehna, cítil mléčně pomerančovou vůni květin jako vždy, když jí byl nablízku. Ucítil její ruku na opasku, pak na zipu a vzápětí mrazení v podbřišku.

„… a ve stavu naprostého uvolnění a otevřenosti se propojí vaše podvědomí s myšlenkami, které jsou pro vás nejdůležitější. Pusťte je k sobě. Prožijte si ten pocit. Buďte k sobě úplně upřímní.“

„Kéž bychom teď byli spolu doma,“ řekl.

„Mohli bychom to udělat tamhle v tom starém pickupu,“ navrhla Gwen.

Trochu se uvolnil, nechal ji, aby se uvelebila, což nebylo snadné s řadicí pákou mezi nimi. Zabořil jí ruku dojemných tmavých vlasů, cítil nádherný tvar její hlavy, pak se dostavil slastný pocit, hrozně intenzivní a zvláštně všeobjímající, jako by ho něco obrovského pohlcovalo.

Podle hodin v durangu byly dvě minuty před půlnocí, když Archie spatřil, jak obr a blonďák kráčejí přes parkoviště před Air Glidem. Byli to bezpochyby titíž muži, kteří přišli na schůzku s Gwen v baru El Ranchito. Mělo to něco společného s OrganiVenem. Marketingová záležitost, říkala snad Gwen. Ten velký se musel natočit bokem, aby mohl projít dveřmi, pak, stejně jako včera v noci, vystrčil obrovskou hlavu a obhlédl parkoviště. Teprve potom s bouchnutím zavřel.

Archie na moment zavřel oči a snažil se rozpomenout, co viděl za jasným zábleskem, který mu zasvítil shora do očí těsně předtím, než ho zasáhla kulka: možná mužskou tvář…, ale byl to tenhle muž? Byla to jeho tvář? Vzpomněl si na obrázkový příběh, který kreslili s Kevinem ve třetí třídě: vousatý muž s obdélníkovými brýlemi. Vlasy i vousy měl identické, uši kulaté, nasazené přesně vprostřed hlavy, a když jste ho otočili vzhůru nohama, vypadal pořád stejně. Jmenoval se „Opačník“.

Přesně tak tenhle obr vypadal. Archie si to uvědomil už více než před rokem, když seděl se slunečními brýlemi, v baseballové čepici a plandavé košili s havajskými tanečnicemi v baru El Ranchito a se sevřeným žaludkem a koltem pětačtyřicítkou v pouzdru na žebrech sledoval, jak manželka nervózně poposedává v přítomnosti dvou zrůd. Ano, mluvila o marketingových záležitostech, teď si na to jasně vzpomínal. Opačník. Pohledný blonďák. Ale byla to opravdu Opačníkova hlava skrytá oné noci za zábleskem? Archie otevřel oči. Nevěděl to.

Aby si tím byl jist, potřeboval by s nimi mluvit. Nebo alespoň s jedním z nich. Nebylo by to jednoduché ani veselé, bylo ovšem snadné rozhodnout se, se kterým.

V jednu hodinu šestnáct minut se zpoza budovy vynořilo něco, co vypadalo jako černý lincoln Town Car, a projelo parkovištěm. Vůz minul vyrovnanou řadu stříbrných limuzín a zastavil se u výjezdu na Coast Highway. Archie rozeznával v potemnělé kabině Opačníka. Důkaz, že je to opravdu on, se projevoval v jemném nachýlení vozu na řidičovu stranu. Když v proudu vozidel vznikla mezera, vyrazil Town Car bez blinkru na pacifickou dálnici. Stejně jako včera.

Pohledný Blonďák přistoupil k oknu a sklopil lamely žaluzií, takže Archie neviděl dovnitř. Světlo však ještě několik minut svítilo – viděl jasný žlutý proužek mezi žaluzií a rámem okna. Pak zmizel i ten a dvacet čtyři minuty nic nepřipomínalo, že by nějaká kancelář Air Glide vůbec existovala. Potom se světla znovu rozsvítila.

O několik minut později se mu ve výhledu objevil další černý lincoln – tentokrát typ Mark VII. Seděl v něm sám Pohledný Blonďák, čekal a blikal, vzápětí vyrazil po Coast Highway směrem k jihu.

Archie zvedl majáček z podlahy a položil ho na sedadlo vedle sebe, pak vyrazil. Bylo snadné pověsit se za něj, protože provoz byl plynulý, rychlý a poměrně hustý. Pohledný Blonďák jel podle předpisů, dodržoval rychlost a blikal, když přejížděl z pruhu do pruhu. Zabočil k východu na Jamboree, minul velký hotel, kam Gwen chodila před lety hrát, a podél Newport Center a Fashion Island mířil k Irvine.

Archie vystrčil majáček na střechu duranga a nasměroval Pohledného Blonďáka do odstavného pruhu před Tuscany Apartments. Pás byl široký, stranou dopravního ruchu. Archie viděl, jak se muž naklonil doleva, pravděpodobně aby vytáhl peněženku nebo zbraň.

Wildcraft se zhluboka nadechl a zamířil k nečinně stojícímu vozu, baterku v levé ruce.

Okno černého lincolnu sjelo dolů.

Archie zůstal stát trochu vzadu, ale přesto vedle vozu, aby ho řidič snadno viděl, přesně jako při silniční kontrole. To řidiče přiměje, aby se poněkud otočil.

„Vystupte z vozu, prosím.“

Možná to bylo díky Archieho letní zelené bavlněné služební košili s příměsí polyesteru. Nebo kvůli mosazné jmenovce Wildcraft nad levou náprsní kapsičkou. Možná i díky policejnímu odznaku. Nebo kvůli hlavni služební pětačtyřicítky, která se dotýkala Blonďákových řas na levém oku.

„Ano.“

O hodinu později stál už Archie před koupelnou v jejich domě. Sonny Charles ležel nehnutě v koutě, na tom samém místě jako Gwen. Byla tam s nimi, vlevo vzadu, trochu nad Archiem.

„Zemřela přesně tam, co teď ležíš,“ řekl Charlie. Je to tak, miláčku?“

„Ano, přesně tak.“

Charles se na něho podíval, aniž pohnul hlavou. Pot se z něj jen řinul a vlasy se mu leskly odrazem od sprchových dveří. Měl úzkou tvář, která Archiemu připomínala muže, co maloval konzervy od polévek. Měl modré, prázdné a mimořádně nedůvěřivé oči.

Archie strhl Charliemu lepicí pásku z úst a vytáhl mu z nich tenisák.

„Ať nám tenhle chlapík poví, jak se to stalo.“

„Nebyl jsem tady,“ řekl. Měl jasný a jakoby nakřáplý hlas. „Nikdy jsem v tomhle domě nebyl.“

„Apin, ten velký chlap,“ řekla Gwen. „Ten sem vtrhl a zastřelil mě.“

„Je to pravda, Charlesi? Byl to Apin, kdo jí to udělal?“

„Apin? Neznám žádného Apina.“

„Ach.“ Archie opravdu zklamaně vzdychl. Levou rukou sáhl do kapsy, vytáhl vyhazovači nůž a palcem ho otevřel. Byl to naprosto nový First Millenium Run s krátkou, ale neuvěřitelně ostrou černou čepelí. Přiložil Charlesovi hrot na levou stranu čela.

„Charlesi, situace se má takhle: buď mi povíš, co se tu noc stalo, nebo ti proříznu hrdlo tímhle nožem a nechám tě tu vykrvácet. Za Gweninu krev tvoji krev.“

„To je nechutné,“ řekla.

„Já vím, že je to nechutné a nechce se mi do toho,“ odpověděl Archie. „Ale jestli mi řekne všechno, co chci slyšet, nechám ho jít.“

Modré oči na něj tázavě hleděly, jako by si Blonďák nebyl jist, jestli Archie mluví k němu.

„A teď,“ řekl Archie, „se podívej do zrcadla.“

Lehce cuknul nožem. Charles trhl hlavou, ale nedokázal se moc pohnout, protože byl od kotníků po bradu zabalen do koberce z obchodu s potřebami pro kutily. Tepich byl na deseti místech pevně utažen trojitou vrstvou elektrikářské pásky a pěti širokými nylonovými popruhy s rychloupínací sponou. Pod kobercem měl ruce i kotníky spoutané umělohmotnými pouty. Jako by v koutě koupelny ležela nehybná mumie. V ložnici stál rudl, na kterém ho Archie vezl z garáže. Jeli po chodníčku, pak přes kuchyň a halou až do koupelny. Vedle se válel čerstvě vytažený roubík, aby Charlie mohl zpívat.

Na Sonnyho čele vytryskla stružka krve a začala mu stékat do očí.

„Bože,“ vydechla Gwen.

„Vydrž,“ řekl Archie. Přes okraj koberce přiložil Charlesovi ostří na krkavici. Přitlačil. Krev z rány na čele stékala po noži až na Archieho klouby. „Máš pět vteřin na to, abys začal mluvit. V těchhle věcech se moc nevyžívám, takže bych to měl rád rychle za sebou.“

„Řídil jsem,“ hlesl Pohledný Blonďák. „Zlatan vás postřelil a ji zabil. Necháte mě teď jít?“

„Dal mi zbraň do ruky?“

„Ano.“

„Otřel mi její krev do županu?“

„Ano?“

Archie hleděl do chladných modrých očí, které teď halil krvavý závoj.

„Jakou kulku mám v hlavě?“

„Dvaadvacítku.“

„Automat s tlumičem?“

Sonny přikývl a krev mu začala stékat po bradě za koberec.

„Budeš mi muset popsat každý detail té noci. Každou maličkost. A kde najdu pana Apina, až ho budu potřebovat. Pak, když se mi bude zdát, žes nelhal, nechám tě běžet. Ale už nikdy nebudeš řídit a nebudeš parkovat před žádným domem, abyste mohli dál vraždit. To ti slibuju.“

Archie sledoval pohasínající naději v očích Sonnyho Charlese. Zapnul malý magnetofon a postavil ho na mycí pult mezi umývadla.

„Máš moje slovo, Charlesi. Tu ránu na čele ti zalepím, zatímco mi budeš vyprávět, jak to přesně bylo. Máme nějakou dezinfekci, zlato?“

28

Raybornová se Zamorrou seděli v modrém policejním sedanu před Ascensionským hřbitovem v naději, že se Archie objeví na pohřbu manželky. Přijeli půl hodiny před obřadem, který začínal v jedenáct, stáhli okénka a čekali. Několik minut nato se začali scházet první smuteční hosté. Merci sledovala, jak parkují poblíž obřadní kaple, viděla černé obleky a šaty ploužit se v pietním pohroužení dopoledním horkem.

Kuernerovi a Wildcraftovi přijeli zvlášť, ale do kaple se vydali společně. George řídil mercedes, dar od syna, s téměř posvátnou opatrností. Raybornová viděla Brada Ecclese – Archieho údajně nejlepšího přítele – kráčet v závěsu s ženou se širokými boky a černým kloboukem. Chvíli nato přijel Damon Reese a zaparkoval nový černý pickup s rachotící trubkovou konstrukcí potaženou černou vinylovou plachtou, nad níž se tetelil horký vzduch. Merci pozorovala, jak zamyká dveře a vydává se směrem ke kapli. Znovu si vybavila jeho dotyk a uvažovala, jestli zavolá, jak slíbil, a jestli by to zvedla.

„Jak se má Kirsten?“ zeptala se Merci. Ptala se na ni nepravidelně, ale teď se jí zdála vhodná chvíle.

„Dobrý. Říkala, že bychom se měli vzít.“

„A cos odpověděl?“

„Že na to nejsem připravený.“

„Je to sotva rok.“

Zamorra byl chvíli zticha. „Zvláštní, jak se ten samý čas může zdát krátký nebo dlouhý podle toho, jak se cítíš. Rok, nebo pět minut? A co ty s Frankem?“

„Příležitostně se vídáme. Kino, večeře. Má se opravdu hezky k Timovi.“

„Rád bych ho poznal.“

„Někdy vás dva pozveme na večeři. Táta je dobrý kuchař. Tim by tě taky zas rád viděl.“

„Tak jo.“

„Co až chytíme ty dva ruské gangstery? To by byl přece důvod k oslavě.“

„Platí.“

Ale věděla, že je s Kirsten nepozve, a to ji uklidňovalo. Když se na něho podívala, stále ji přitahoval, ale už míň než dřív. I zklamaná byla méně. Merci nevěřila na lásku z rozumu nebo že „všechno nakonec dobře dopadne“. Bylo naprosto zřejmé, že mnoho lidí se rozumem rozhodlo špatně. Ale na druhé straně si myslela, že s Paulem by jim to klapalo, což otřásalo její pýchou, protože u něj zjevně neobstála. Ale co přesně jí schází? Zeptej se ho, říkala si.

Priscilla Brocková přišla s manželem. Merci sledovala, jak vcházejí dovnitř, spolu jen formálně, Charles o dva kroky před ní, naprosto k Priscille lhostejný. Zdálo se, že jí to nevadí. Merci přemýšlela, jestli i z Gwen vyzařovala taková nenucená nonšalance.

Minutu nato dorazila dodávka s výtahem pro invalidní vozík a pečovatel pomohl velice staré paní, aby se usadila do křesla. Pak motor zdvihacího mechanismu zavrčel a vozík klesl na asfalt. Merci si ji prohlédla: bílé vlasy, bílé ruce, hlavu skloněnou, úplně nové černé boty, ve kterých nikdy nechodila a chodit nebude. Asistent zabouchl dveře a tlačil ženu do kaple.

Pak se objevila skupina mladých policistů přibližně Archieho věku, úhlední hoši, ne jako upachtěný Damon Reese. Byl to ten typ mužů, co dbali na styl a mohli s tím mít úspěch. Archieho kamarádi, pomyslela si, a Gwenini obdivovatelé. Potěšilo ji, že přišli.

„V posledních dnech se toho o pohřbu dost napovídalo,“ řekl Zamorra. „Polovina lidí Archieho lituje, druhá tvrdí, že se zapletl do něčeho, do čeho neměl.“

Merci sledovala, jak jeden ze skupiny pohledných policistů mluví s ženou na invalidním vozíku a pak se jí místo přikyvujícího pečovatele ujímá.

„Zaslechla jsem totéž,“ řekla Merci.

Zůstalo ovšem nevyřčeno, že polovina lidí z oddělení by se o tom s Raybornovou především vůbec nebavila. Byli to mladší policisté a policistky, kterým pomohla ve služebním postupu Merciina výpověď o zkorumpované staré gardě kolem Chucka Brightona. Podle ní to byl ten nejhorší vedlejší účinek celého případu – někteří dobří staří policisté se svezli s Brightonem, zatímco jiní, mladší, kteří si to ani nezasloužili, se vyšvihli na jejich místa. Před závěrečným slyšením u soudu byla Merci už rozhodnutá všechno popřít, vybrat si své skromné úspory a odjet s Timem někam na jih do Mexika, pronajmout si růžový domeček na pláži s bílým pískem, o kterém často snila, i když nikdy žádný takový ani neviděla. Zamorra jí to rozmluvil, kvůli němu nevrátila služební odznak.

„Oceňuji postoj policistů, kteří sem přišli,“ řekla.

Merci ještě nikdy nezažila, aby oficiální místa tak usilovně mlčela, když se jednalo o nějaký horký brambor na oddělení, jako ve Wildcraftově případu. Neexistovalo žádné oficiální doporučení, žádná schůzka ani oběžník, žádná neoficiální „rada“ neunikla zpoza zavřených dveří úřadu policejního náčelníka. Ti, co si mysleli, že je Archie nevinen, stáli nízko, a ti, kdo si mysleli, že je vinen, byli ještě níž. Spousta „vidíš, já jsem ti to říkal“, čekala zatím nevyřčená, domnívala se Merci. Byla uzavřena spousta tajných sázek.

Sledovala dvojici mladých policistů s manželkami nebo přítelkyněmi. Vystoupili z dodávky. Řidič počkal, dokud všichni nezabouchnou dveře, pak s charakteristickým cvaknutím centrálně zamkl. Podíval se do tmavého okna a prsty si přičísl vlasy na spánku.

Možná to byla Wildcraftova chyba, pomyslela si: postavil kolem sebe zeď, vytáhl na Brice zbraň, byl prchlivý, měl krásnou ženu a přišel k penězům, které jeho kolegové nevydělají za celý život. Možná že kdyby Archie býval trochu otevřenější a ochotnější, lidé by se za něj teď postavili a jeho případ by sledovali. Už dlouho měla podezření, že otevřenost a ochota je metoda, která přináší větší úspěch než dobré charakterové vlastnosti, byť vytušitelné.

„Jen další z nápadů, říkala si. Čím víc rozruchu, tím víc bezcenných nápadů.

Raybornová, příliš mladá na to, aby se dokázala nad všechno povznést, ale dost stará, aby už cítila únavu, vzdychla, zvolna zavrtěla hlavou a zůstala civět na dveře kaple, které se právě zavřely.

„Takže tu máme jednoho policistu postřeleného do hlavy,“ řekla. „A jeho ženu, která to schytala v koupelně hned dvakrát. Na její pohřeb jít nemůže, protože si myslí, že ho pošleme zpátky do nemocnice nebo zatkneme nebo obojí. Utekl a pokouší se ty hajzly dostat sám, protože si myslí, že my se o to nesnažíme. To není správně.“

Po smutečním obřadu se pozůstalí vydali ke hrobu. Smuteční konvoj pomalu projížděl hřbitovem a Merci se držela zpátky, aby nedráždila Wildcraftovy a Kuernerovy ještě víc než dosud. Nejraději by napochodovala k jámě v zemi, postavila se před ně a řekla jim, že je jí Gwen líto a že se snaží z toho Archieho vysekat, seč jí síly stačí, že opravdu chce případ vyřešit a tím alespoň trochu pomoct spravedlnosti už kvůli jejich dceři. Ale místo toho zaparkovala u obrubníku a vydržela i nepřátelský pohled Natalie Wildcraftové, vystupující z mercedesu a mířící ke hrobu.

Z auta Merci viděla tmavé postavy pozůstalých, zelený kopeček a hromadu červené země zakryté modrou plachtou. Opodál stály dvě velké černé bedny, které vypadaly jako reproduktory – až příliš silné pro tak nevelké publikum, říkala si. Rakev měla stříbřitě kovovou barvu se zlatými ornamenty. Vybavila se jí Gwen ležící v koupelně – v županu, celá od krve, mobilní telefon v umývadle. Jak podivná cesta do saténového vyložení, uvažovala. V šestadvaceti.

Byla příliš daleko, aby slyšela, co kněz říká. Přes trávník a asfalt k ní doléhal zasmušilý baryton a jeho hlas zněl, jako by byl součástí okolní přírody, jako by poletoval ve větru. Proč si nepomoci reproduktory?

V jedenáct padesát sedm spatřila Merci přibližující se helikoptéru a uvažovala, jestli měl Archie kamarády u policejní letky. Vzápětí ji napadlo, že jde o televizní štáb. Stroj se zastavil na modré obloze, a jak klesal, rotoval kolem své osy, jako když se kočka honí za vlastním ocasem.

Už viděla, že helikoptéra nepatří ani policii, ani žádné televizní stanici. Zapsala si identifikační znaky z trupu a ocasu.

Stroj klesl několik desítek metrů nad hrob, vlasy a černé šaty přihlížejících se začaly třepotat ve větru rotujících listů, jejich thump, thump, thump pronikalo až do morku kostí. Vrtulník klesl ještě o patnáct metrů. Modrá plachta zakrývající zem se chvěla, zpod jejích okrajů se zvedl prach.

Nejpodivnější ovšem bylo, že Natalie Wildcraftová stála za knězem, jednou rukou mu svírala paži, druhou ukazovala vzhůru a mávala jí sem a tam, jako by se snažila překřičet hluk a něco sdělit přihlížejícím.

Merci nesledovala pilota, ale pasažéra za ním. Měl baseballovou čepici a vykláněl se z otevřených dveří. Vyhodil něco z nádoby připomínající kyblík. Ve vzduchu explodovalo cosi růžového, pak to strhl vítr rotující vrtule.

Dva z policistů si klekli na koleno a namířili vzhůru pistole.

Někteří z hostů si kryli hlavy a utíkali pryč, zatímco jiní běželi proti nim na opačnou stranu.

Raybornová vystoupila z auta, rozepnula pojistku na pouzdru a jala se vytahovat svůj H8cK, ale nemělo to smysl, takže nechala ruku na pažbě a sledovala, co se bude dít. Nad hlavami se ozval další výbuch a vzápětí druhý. Znělo to, jako by muž nad nimi vyklepával prostěradlo a vzduch se znovu zaplnil barvami rozstřikujícími se jako pastelový ohňostroj, jen co se dostaly do víru vrtule.

Natalie Wildcraftová stála s oběma rukama vztaženýma k helikoptéře. Merci pochopila. Smuteční hosté, kteří se nerozutekli, mávali směrem ke kabině a stroj klesl ještě o trochu níž. Pak se na obloze ozvaly další výbuchy a první lístečky začaly dopadat na hrob a na trávník kolem pozůstalých, zatímco policisté už stáli s předpisově zastrčenými zbraněmi v pouzdrech.

Raybornová běžela směrem k helikoptéře a dívala se vzhůru, jestli Wildcraft neodpálí další petardu. Sledovala, jak se konfety snášejí k zemi, a když se dostala blíž, dopadly i na ni růžové okvětní lístky a zlaté spirálky. Sedmikrásky a blatouchy a brčálník a cínie a pelargonie a spousty dalších, které nedokázala rozpoznat.

Natalie přistoupila k reproduktorům, chvíli se k nim skláněla a pak doslova explodovala hudba. Merci okamžitě poznala i přes mechanický tlukot rotujících Uštů Gwenin průzračný hlas. Archie vyhodil další spršku a pak další a další a nakonec úplnou záplavu okvětních lístků. Kde jich tolik sehnal?

I’ve got to get through to you

I’ve got to get next to you

Zamorra přiběhl za ní, v černých vlasech lístek rudé růže, ve tváři úžas a nesouhlas.

„Ta čarodějnice,“ ulevil si.

„Je to její syn,“ řekla Raybornová.

Sledovala déšť květů, vyskočila, abych jich pár zachytila, ale nebylo to tak snadné, jak se zdálo. Lístky poletovaly ve vzdušných vírech sem a tam a snášely se k zemi jako parašutisté.

Hubená Natalie Wildcraftová se teď od hrobu dívala směrem k ní, ruce sevřené v pěst a mávala jimi nad hlavou jako nový boxerský šampión v muší váze, ústa otevřená radostí nebo alespoň vzrušením – v posmrtném pění Gwen Wildcraftové a hluku helikoptéry nebylo možné zaslechnout, co křičí – ale Merci pochopila, že pro Natálii je Archieho přítomnost definitivním důkazem jeho lásky, oddanosti a neviny.

Kolem se mihla oranžovobílá dodávka CNB a smykem zastavila vedle nich. Vyskočili z ní kameraman a Michelle Howlandová.

„Kvůli těmhle má letka pohotovost,“ řekl Zamorra. „Abelera chtěl, abychom měli připravenou helikoptéru, kdyby se tisk objevil ve vzduchu.“

„Zavolej jim.“

Ale sama se ani nepohnula. Helikoptéra právě nabírala výšku a rychle mizela v dáli. V poryvech větru se poslední lístky snášely na účastníky obřadu, zatímco Archie mířil ke slunci právě stojícímu v nadhlavníku.

29

Stáli na podestě úhledného domu v Costa Mese, poblíž městského tržiště, který byl poslední známou adresou Sonnyho Charlese.

„Nikdy jsem o žádném Sonnym Charlesovi neslyšela,“ řekla Ruth Greiderová. Byla to podsaditá padesátnice s rezavými vlasy. „Tenhle dům jsem koupila od velmi pohledného páru.“

Merci vysvětlila bez sebemenšího náznaku lehkovážnosti, jak je důležité nalézt muže, který zde kdysi bydlel. Naznačila, že může jít dokonce o otázku života a smrti. „Byli ti mladí lidé z východní Evropy?“ zeptala se.

„Rusové. Selatsinovi – Jerry a Mary.“

O hodinu později už seděli v klimatizovaném obývacím pokoji pana Vsevoloda „Jerryho“ Selatsina v Huntington Beach, který připustil, že koupil městský dům v Costa Mese od Sonnyho Charlese v březnu 1999 a prodal ho Ruth Greiderové před osmi měsíci.

„Když jsme ho kupovali, byl v dobrém stavu,“ řekl Jerry. „A stejně tak, když jsme ho prodávali.“ Byl to člověk se silnou šíjí a kostmi, šedými vlasy a veselýma modrýma očima a tvářil se, že by dokázal poručit větru dešti, kdyby jen chtěl. Asi šedesátiletý. Jeho žena, kterou představil jako Marinu, byla štíhlá a elegantní, měla světlou pleť, tmavé oči a smutný úsměv. Byla o polovinu mladší než Jerry.

„Potřebujeme se Sonnym Charlesem mluvit,“ řekla Merci. „Nevíte, kde bychom ho mohli najít?“

„My pana Charlese neznáme. Jen jsme si od něj koupili dům,“ odpověděl Jerry.

Marinina temná silueta ještě více potemněla, jak se vtiskla do koženého křesla. Její pohyby byl vláčné a Merci připomínaly kočku nebo lasičku.

„Než jste od něho koupili dům, nikdy jste se s ním nesetkali?“

„Ne.“

„Ani jste o něm neslyšeli, pane Selatsine?“

„Jerry Selatsin pokrčil statnými rameny a zamrkal světle modrýma očima. „Heleďte, každý o panu Charlesovi slyšel. Vydělal si pěkný prachy na homosexuálech v Laguně. Legálně, samozřejmě.“

„Jak jste se dozvěděli, že je dům pana Charlese k prodeji?“

„Jerry přikývl a Marina se vtiskla do křesla ještě hlouběji. „Moji přátelé se se Sonnym znají. Během prodeje nás zkontaktovali.“

„Kdo? Potřebuji jejich jména. Rychle je musím najít.“

Marina něco nesrozumitelně zadrmolila, což Merci logicky považovala za ruštinu. Znělo to nenávistně i kajícně zároveň. Zdálo se jí, že něčemu porozuměla.

„Zlatan Vorapin?“ zeptala se Merci. „Al Apin?“

„Jerry probodl manželku pohledem, ale když se otočil k Merci, zase vypadal už skoro přívětivě.

„Pan Apin byl jedním z nich. Často chodil ke mně do kanceláře. Pomáhám novým ruským imigrantům s americkým daňovým systémem, často mu úplně nerozumějí. Měl pro mě práci. Věnuje se přistěhovalcům, pomáhá jim dostat se do Spojených států. Bavili jsme se o Moskvě. Sháněl jsem dům.“

„Takže on vás dal dohromady se Sonnym.“

Marina se ošívala a zapálila si cigaretu. Potichu zakašlala. Merci cítila, jaká zlost z ní sálá, a snažila se přijít na to proč.

Protože Apin dostal do Ameriky i ji, uvažovala Merci. A ona pracovala na dluh, jako mnoho dalších mladých žen. Dokud si nenašla manžela a zdánlivě si nepolepšila.

Jerryho srdečný pohled trochu ochladí a Merci spatřila v jeho tváři záchvěv napětí.

„A dům v Costa Mese jste koupil za velice, ale velice nízkou cenu, protože Sonny ho získal od umírajícího muže za poloviční cenu.“

„Je to tak. A je to naprosto legální.“

„Kde je Apin?“

„Nevím. Nikdy jsem to nevěděl. Na chvíli se objeví a pak zmizí.“

Marina se svinula v křesle jako kočka a vtáhla nohy pod sebe.

„Je to prohnaný kriminálník, stejně jako Sonny Charles,“ řekla skoro šeptem. „Byl zločincem ve Vladivostoku a je jím i tady, je pořád stejný. Pověz jim o baru Czar, Vsevolode. Nebo jim to řeknu sama.“

Velký Jerry Selatsin pokrčil rameny, podíval se na neustále se ošívající manželku, pak na Merci a nakonec na Zamorru. „Bar Czar, v Americe to zní dobře. Na Lincoln Street v Anaheimu. Malá špeluňka. Rusové, Rusové a zase Rusové.“

„Tam najdeme Ala?“

„Možná, možná ne. Nemusíte ho ode mě pozdravovat. A neříkejte mu, že o něm Marina mluvila. Ráda by na něho zapomněla. A já chci zůstat naživu. Rozumíte?“

Vic Elbe, který vedl bar Czar, byl malý plešatý hubeňour s opálenou hlavou a zelenýma očima. Měl na sobě džíny, opasek s obrovskou sponou ve tvaru medvěda a košili se širokými pruhy jako zpěvák country.

Tvrdil, že Ala Apina a Sonnyho Charlese neviděl už roky, ačkoliv Merci si myslela pravý opak. Slíbil, že kdyby je spatřil, ihned ji zavolá, ale Merci bylo jasné, že nic takového neudělá. Doporučil jim, aby zašli do striptýzového baru Hot Zone v Santa Aně, protože všichni přece vědí, že Al je na holky.

Hot Zone byl těžko popsatelný podnik v industriálním duchu poblíž 55 Freeway. Patřil Johnnymu Renovi, uhlazenému mladíkovi s jizvou od spánku k ušnímu lalůčku. Reno – s Janet Renovou nemá nic společného, jak sám upozornil – tvrdil, že Ala Apina neviděl od doby, kdy ho vlastnoručně z Hot Zone vyhodil, protože se do něj navážel. Je skutečně legrační, říkal, že je Vic poslal právě tam.

Apin Renovi nabízel tanečnice z Evropy, krásné holky, blondýny, a ne ty tmavé etnicky, co jsou v jižní Kalifornii k vidění na každém rohu. Reno Apinovi řekl, že on a jeho zákazníci mají tmavé etnicky, co jsou k vidění v jižní Kalifornii na každém rohu, rádi, a Apina vyhodil. Od té doby o něm neslyšel. Vyhazovači u dveří mají seznam chlapů, které nepustí dál. Apin je na čestném prvním místě, tvrdil Reno.

„Jak vyhazujete chlapa, který měří dvě stě deset centimetrů a váží sto šedesát kilo?“ zeptala se Merci.

„Když poslal tři vyhazovače do nemocnice, zavolali jsme vás. S policajtama nechtěl mít nic společnýho.“

„Kde ho můžeme najít? A neposílejte nás za Vikem Elbem.“

Reno se usmál. Dlouhá jizva se mu pohnula. „Seržantko, kdybych věděl, kde Ala Apina najdu, pořádně to tam vydezinfikuju.“

„Přesně o to nám jde.“

Přikyvoval s úsměvem na tváři: „Slyšel jsem, že zamknul čtyři holky v Camino Newport Hotelu. Holky dostávají pět set babek za číslo a jedou s ním fifty fifty, každá udělá tak tři až čtyři kunčafty za noc. Spočítejte si to. Nehledal bych ho v hotelové hale, ale možná byste mohli sbalit nějakou holku. Teda spíš seržant Zamorra. Ale nevím to jistě – jen jsem to slyšel. Takovéhle věci já nedělám. Vedu to tady seriózně a můžete se zeptat kterékoliv z mých tanečnic.“

„Jasně,“ řekla Merci. „Už moc neschází a máte tady exkurze skautských oddílů.“

Podle jeho přihlouplého úsměvu vůbec nepochopil, jak to myslí.

Když mířili do Camino Newportu, zazvonil Merci telefon. Byl to Grant Nolan, majitel Pace Charters a helikoptéry, která přivezla Wildcrafta nad hřbitov. Volal Raybornové kvůli jejímu vzkazu.

Když mu vysvětlila, co se stalo a o co jí jde, Grant Nolan chvíli mlčel a pak ji požádal o chvíli strpení.

Asi za minutu byl zpátky. Vzdychl. „Ano, najal si Larryho Graye z Laguna Hills. Pět set šedesát dolarů za překvapení k narozeninám. Zaplatil v hotovosti, tak jsme ho vzali nahoru. Pilotovi se moc nelíbilo, že rušil pohřeb.“

Dále jí prozradil, že na charterový formulář Wildcraft uvedl vlastní adresu.

„Jakým autem přijel?“

„Poslední model duranga.“

„Děkuji vám. Kdyby vás opět kontaktoval, okamžitě mi zavolejte.“

Dala mu svá telefonní čísla a zavěsila.

Od okamžiku, kdy Zamorra usedl do hotelového baru Camino Newport, uběhlo čtrnáct minut a už měl společnost. Camino hotel se nacházel nahoře na Fashion Islandu a měl bohatou klientelu. Obsluha parkoviště nosila světle hnědé safari uniformy s červenými paspulemi a recepční vám s úsměvem vyměnil jakoukoliv z dvanácti hlavních světových měn za dolary v kurzu jen o trochu lepším, než nabízejí banky.

Merci přišla do baru dřív než kolega, sedla si k oknu a lelkovala u stolu pro dva. Před sebe položila vypnutý mobilní telefon. Vyhlížela z okna a často se dívala na hodinky ve snaze vypadat jako někdo, kdo se nemůže dočkat nesmírně důležitého rande.

Žena vystoupila z černého porsche. Vypadala na pětadvacet a v ruce nesla nákupní tašku od NiemanMarcuse. V černých šatech sahajících k lýtkům měla nádhernou postavu. Páskové boty na podpatku, třpytivá taška a medově blond vlasy spletené do copu. Plné rty. Pohledem zavadila o Merci, její temně modré náušnice se zablýskly. Sedla si ob jednu barovou stoličku od Zamorry, který měl na sobě tmavý oblek. Za pár minut se už smála. Merci slyšela, že se baví, ale nerozuměla. Zamorra se usmíval a mával na barmana. Žena si přisedla a barman před ni postavil něco, co vypadalo jako martini – bylo to ve skleničce na stopce a čiré. Když dopila, zavěsila se do Zamorry a pohledný pár se vydal z baru do hotelové haly. Merci ještě zahlédla, jak míří k výtahu, hlavy nakloněné k sobě jako dva milenci těšící se na chvíle extáze. Přemýšlela, jestli se i Mike a jeho prostitutka, ve které se zhlédl, k sobě takhle měli, jestli se k sobě taky takhle skláněli, a vzápětí si vynadala, že na to vůbec myslí.

Za deset minut vystoupili z výtahu. Žena se dotkla Zamorrovy tváře, pak ho lehce políbila a vydala se halou. Vtiskla něco portýrovi do dlaně, ten hvízdl na pomocníka. Oknem Merci viděla, jak pomocník sáhl do skříňky u svého stanoviště a vytáhl klíčky. Pak oběhl jalovec v květináči a někam zmizel.

Zamorra se posadil.

„Tak jaké to bylo?“ zeptala se.

„Perfektní ve všech směrech. Vorapin pase dvě holky tady a dvě v Castaway. Odevzdávají mu peníze v jednu v noci a podruhé v devět ráno. Dobrá zpráva je, že je kasíruje na stále stejném místě – v baru Czar. Špatná, že sám Vorapin se ukazuje sotva jednou týdně. Jindy platí tomu, kdo přijde. Různí známí. Někdy Sonny, někdy někdo jiný. Nikdy neví, kdo to zrovna bude.“

Raybornová potichu zaklela. Černé porsche obkroužilo s tlumeným bubláním jalovec, sluha vyskočil.

„To bychom mohli v baru Czar pročekat několik nocí,“ řekla.

„Víc udělat nemohla. Oddělení to bude stát stovku.“

„Není divu, že tě pak hladila po tváři. Chceš kapesníček?“

„Ostatně je to moc hezká holka.“

„Nemají telefon na šéfa? Adresu? Nic?“

„Vorapin prostě přijde a zas odejde. Kdybys vážila sto šedesát kilo, naučila by ses být nenápadná.“

„Vorapin je profík, Paule. Selatsin ho pravděpodobně varoval. Elbe určitě. Reno možná. Tahle holka to udělá. Ty chlapy se nám už nepodaří překvapit. Jsme spíš dál, než blíž.“

„Musíme zveřejnit, že po nich jdeme.“

„Ale Abelerovi to řekni ty. Teď to u něj nemám dvakrát dobrý.“

„Jen co vyšli před hotel a Merci zapnula mobilní telefon, volal Ike Sumich. Objevil rusky tištěný zásilkový katalog s celonárodní působností vydávaný v New Yorku, jenž nabízel nadměrné velikosti včetně výrobků Foot Rite. Objevil dva katalogy nadměrných velikostí pro vyšší podnikatelskou třídu, též distribuované v Kalifornii a též nabízející výrobky Foot Rite. Objevil katalog nabízející výprodej vojenského zboží, který se specializoval na sovětské produkty a memorabilie a někdy nabízel i kazové nebo výprodejové zboží běžných výrobců. Jmenoval se Dinky Durkee Surplus – a měl v nabídce Comfort Stride od Foot Rite ve velikostech XXL a XXXL z jejich letošní lednové, únorové a březnové kolekce.

Raybornová věděla, že nemůže maloobchodníky předvolat k výslechu, aniž by měla v ruce zatykač na Vorapina. Věděla, že zásilkové obchody budou jen s velkou neochotou prozrazovat jakoukoliv informaci o svých klientech nebo obchodech. Někdy snad potvrdí alespoň jméno. A ve výjimečných případech i adresu.

„Obvolejte je,“ požádala ho. „Požádejte je o seznam zákazníků z Orange County, pokud nějaký mají. A pokud ne, určitě budou mít celou Kalifornii.“

„Odmítnou.“

„Já vím. Jen je pro mě načněte.“

„Jako pikador.“

„Přesně tak. Pak na ně nastoupím já se svým neodolatelným šarmem a oni povolí.“

„Hmm.“

Poděkovala mu a zavěsila.

Hodinu na to podávali hlášení Abelerovi s Brenkusem. Bylo pět hodin odpoledne a dole se měnily směny. Merci se podívala z okna šerifovy kanceláře ve třetím poschodí. Ulice byly nacpané k prasknutí. Spousty lidí se snažily dostat z jednoho konce okresu na druhý. Vzpomněla si, jak jí Clark vyprávěl, že když on u policie začínal, dojel z Orange County do Los Angeles za pětačtyřicet minut.

Zamorra vyložil, k čemu dospěli, a Merci si všimla, že to na Abelem zabírá. Ale zatím váhal. Brenkus byl tvrdší oříšek.

„Předveďte je a vyslechněte,“ řekl Abelera. „To nám nemůže uškodit.“

„To bychom právě chtěli,“ pokračoval Zamorra. „Ale můžeme po nich pátrat týdny. Pohybují se v podsvětí. Podle toho i žijí. A teď dokonce vědí, že se na ně vyptáváme. Potřebujeme jediné – vylepit jejich portréty, kde se dá, požádat o pomoc veřejnost. Vykouřit je z děr.“

Šerif hleděl na Zamorru, ještě nerozhodnutý.

„Načasování je v pořádku,“ řekl Zamorra. „Veřejnost se zajímá o Gwen Wildcraftovou. Poté, co se Archie vytasil s kulovnicí, lidé o něm vědí, mluví se i o včerejší tiskovce. Večerní zprávy přinesou záběry z jeho kousku na pohřbu a o záplavě květin. Lidé si začnou říkat, že tenhle zoufalý policajt přece nemohl zavraždit svou ženu. Na to ji moc miluje. V tom okamžiku nastane nejvhodnější chvíle vytasit se se zásadní informací, že potřebujeme vyslechnout dva svědky v souvislosti s vraždou Gwen Wildcraftové. Použijeme snímky z archivu FBI. Uděláme z toho velkou věc. Sám povedete tiskovou konferenci, pane. Ať se lidé dozvědí, že po těch Rusech jdeme. Veřejnost nám pomůže. Pobouří ji to. Anebo můžeme obsadit bar Czar a měsíc vyčkávat. Nebo déle.“

Merci mlčela, ale sledovala, co se Abelerovi honí hlavou. Postřehla úlevu, která se mu mihla ve tváři, když se objevila možnost, že podezřívaný policista by mohl být nevinný.

„A mohlo by to mít další pozitivní dopad,“ pokračoval Zamorra. „Kdyby si Archie myslel, že jsme trochu vychladli, možná by se nám ozval. Můžeme ho převézt do nemocnice, můžeme ho ohledně té noci znovu vyslechnout. Kdyby na tom byl fyzicky dobře a bude-li souhlasit, můžeme ho podrobit hypnóze a zjistit, co všechno viděl a slyšel. Stebbins říkal, že traumatickou ztrátu paměti lze takhle překonat. Je to obvyklý postup.“

Brenkus poposedl a opřel se, sepnul prsty na hubeném břiše. „Paule, Merci, jste skutečně přesvědčeni, že to tihle hoši na Archieho navlíkli?“

„Já ano,“ řekl Merci.

„Já myslím, že to tak s velkou pravděpodobností bylo,“ přidal se Zamorra.

„Proč by to na něj rafičili a pak ho zabíjeli, nebo se o to pokoušeli?“

„Aby za sebou zametli stopy,“ řekl Raybornová. „Ale nemyslím, že to měli v plánu. Ta možnost před nimi vyvstala, a tak ji využili. Když Archie vyšel ven, Vorapin uviděl šanci udělat z toho vraždu s pokusem o sebevraždu. Sebral mu zbraň a šel dokončit dílo. Když s tím byli hotovi, otřeli zakrvavené rukavice do Archieho županu, vrazili mu pistoli do ruky, zatímco on krvácel na pěšině, jeho prstem stiskli spoušť. Je to odporné, ale prosté jako facka.“

Brenkus povytáhl obočí, nevesele, ale s určitou nadějí. „Mnohem radši bych obžaloval dva ruské gangstery než oranžského policistu. Nemám s tím problém, zvlášť když nám to vrátí Wildcrafta.“ Brenkus pohlédl na Abeleru. „Jestli chcete, budu vám dělat na tiskovce stafáž, Vinci.“

„Možná by se rád přidal i Ryan,“ poznamenala Merci.

# # #

Seděla v kanceláři u stolu a pročítala poznámky Ika Sumiche, které vpisoval do katalogů zásilkových společností. Všechny odmítly žádost o seznam zákazníků v Orange County nebo poskytnutí jejich adres. Dva lidé chtěli mluvit s jeho nadřízeným s náznakem, že by byli ochotní bavit se s někým významnějším, než je Ike Sumich, technik z laboratoře.

Zavolala jim zpátky a vysvětlila, o co jí jde – nepotřebuje jejich drahocenný seznam místních zákazníků, ale vlastně jen potvrzení jednoho jména: Ala Apina.

Jedna z velkých společností s rozsáhlým katalogem to opět odmítla a odkázala Merci na jejich právníka.

Druhá souhlasila, že se pokusí vyhledat udané jméno, ale bohužel, za poslední dva roky mezi jejich zákazníky nebyl.

V kancelářích ruskoanglické zásilkové firmy v New Yorku nikdo nebyl.

Gail Durkeeová, obchodní manažerka Dinky Durkee’s Surplus z Portlandu v Oregonu, jí bezstarostným hlasem oznámila, že se databází prohrabávat nehodlá.

„Moc by mi pomohlo, kdybyste to zkusila, paní Durkeeová.“

„Je mi líto, detektive. Ale nemůžu to udělat. Bylo by to proti našim zvyklostem. Dinky – myslím Ernie – by mě zabil.“

„Já vám rozumím, paní Durkeeová, ale prosím vás, dovolte mi, abych vám ten případ trochu přiblížila.“

Raybornová nesnášela hrát na city, obzvlášť stylem „mezi námi děvčaty“, ale odhodlala se k tomu. Popsala, jak chladnokrevně byla zavražděna mladá žena, dívka, která se vdala za svou lásku ze střední školy – policistu s dobrou pověstí z jejich okrsku – a společně usilovali o lepší život. Merci jí dokonce vysvětlila, že se zdá, že se mladá žena dostala mezi zkušené mafiány, kteří ovládli společnost, pro kterou pracovala. Když odmítla dát se zkorumpovat, zavraždili ji ve vlastním domě a jejího milujícího manžela střelili do hlavy a ponechali svému osudu.

Zamorra se nad Merciiným výkonem ušklíbl.

„Ach, nejde o tu dámu s tím divným příjmením?“ zeptala se Durkeeová. „Wildmanovou nebo Wildflowerovou nebo tak nějak?“

„Nechte si to jen pro sebe, Gail – ale ano. Gwen Wildcraftovou.“

„My ten případ známe. Myslela jsem, že podezřelým je manžel.“

„Už není. Potřebujeme najít jméno Apin. Al Apin.“

Hláskovala ho. Pak bylo ticho, Merci slyšela jen klapot klávesnice.

„Seržantko, můžu vám zavolat přesně za pět minut?“

„Spoléhám na vás, paní Durkeeová. Potřebuji, abyste mi pomohla, prosím.“

„Pět minut.“

Raybornová zavěsila. Vyrovnávala se se zklamáním, protože byla přesvědčená, že Gail Durkeeová už nezavolá. Opřela se a přemýšlela, jak asi bylo Archiemu Wildcraftovi, když rozhazoval okvětní lístky nad hrobem manželky, zatímco přátelé se rozprchli a zmatení policisté na něj mířili zbraněmi. Byla zvědavá, jak to bude vypadat na CNB.

Kilogramy květin.

Pak ji něco napadlo. Šla kTeaguovu stolu, sedla si k jeho telefonu a v modrém notesu našla číslo na Archieho zahradníka Jesuse, který jí připadal hrozně sklíčený, když mu dávala španělsky sbohem.

Když se ozval, představila se, připomněla mu jeho povinnosti a požádala ho, aby jí řekl číslo, které mu dal Archie, když po něm chtěl ty květiny.

„Květiny?“

„Květiny, které jste sbíral. Přece víte, o čem mluvím, Jesusi – chtěl po vás spousty květin. Jen samé květy, bez stonků.“

„Chtěl neříkat nikomu nic.“

„Mně to ale říct můžete, Jesusi. Je to důležité. Kde byl? Jak jste ho měl kontaktovat, když jste sehnal ty květiny?“

Telefon na Merciině stole se rozdrnčel. Zamorra ho chtěl zvednout, ale Merci ho gestem zastavila. „Jesusi? Teď vám povím, co uděláte. Najdete adresu a telefon a budete držet sluchátko u ucha, dokud se nevrátím. Je to jasné?“

„Ano, jasné.“

„Zvládnete to?“

„Ano, okay.“

Vypnula mikrofon a spěchala ke svému stolu. Doběhla při čtvrtém zazvonění.

„Seržantko? Tady je Gail z Dinky’s. Pár Foot Rite Comfort Striders jsme prodali Alu Apinovi z Fullertonu vloni v březnu. Mám tady dobírkovou adresu a telefonní číslo.“

„Sem s ní.“

Téměř omdlela, když zjistila, že Jesus nezavěsil. Dal jí telefonní číslo a adresu do Irvine.

„Je v pokoji číslo dva… sedmnáct.“

„Děkuji vám, Jesusi, vaya con Dios.“

„Vaya con Dios, policejní paní.“

Strhla bundu z opěradla a přehodila si ji přes rameno. „Právě jsem dostala adresy na Archieho a Vorapina.“

Archieho adresa udávala hotel La Quinta Inn, těsně vedle státní dálnice. Budova Merci připomínala starou sýpku nebo továrnu, nebo tak byla záměrně postavená. Objela ji a snažila se najít pokoj číslo 217 už z parkoviště, ale všechny vstupy byly zevnitř budovy. Neviděla ani žádné durango.

Zaparkovala v rohu parkoviště a následovala Zamorru do hotelu. Ve vitrínách si všimla nějakých starodávných přístrojů na konzervování a balení, očima přelétla ceduli, která popisovala historii budovy, a sledovala rodinu, která se náhle vyvalila z výtahu. Jako první šel ubrečený kluk, kterému se z očí kutálely slzy jako hrachy, za ním supěla žena ověšená zavazadly a spílala muži taktéž ověšenému zavazadly, který ovšem před sebou ještě tlačil kočárek se řvoucím miminem. Zamorra ustoupil a přidržel jim dveře.

Když se výtah konečně vyprázdnil, sebral něco ze země a podal to Merci: byl to malý bílý kvítek se žlutým středem. Podívala se na něj, ale nic neřekla.

Před otevřenými dveřmi parkoval vozík uklízečky. Malá silná žena za sebou tahala hlučný vysavač a Merci zahlédla ustlanou postel, na polici sklenice zakryté papírovými sáčky, zatažené záclony. Na vozíčku visel pytel s odpadky. Nahlédla do něj a na vrchu našla poslední náklad: smotky obvazů, některé lehce zarůžovělé od krve, pár uvadlých květin. Žádné stonky nebo listy, jen hlavice květů a samotné okvětní lístky. Sáhla dovnitř a vytáhla cár modré plachty. Byl skoro metr dlouhý a zhruba třicet centimetrů široký. Jeden konec byl oddělen čistým řezem, druhý zkroucený. Jeden byl zubatý, druhý precizně odříznutý nějakým ostřím. Neměla tušení, co by to mohlo být, a hodila to zpátky do odpadků. Pak igelitový pytel vyhákla z kolejničky, zavázala ho na uzel a hodila si ho přes rameno.

Zasalutovala uklízečce, jako by byla její podřízená, a proklínala Jesuse, že zavolal svému pánovi, aby ho upozornil, že s ním mluvila. Cestou do recepce se trochu uklidnila, když si uvědomila, že Jesus v tom může být nevinně a že Archie mohl mít prostě štěstí – neboje chytřejší, než si myslela.

U recepčního pultu se Zamorra prokázal služebním odznakem a zjistil, že Jim Green zaplatil pokoj číslo 217 na tři noci v hotovosti, ale zdržel se jen dvě. Odepsal se ve čtyři, jen před pár hodinami. Recepční řekl, že pan Green nosil baseballovou čepici a sluneční brýle a s nikým se nebavil. Pan Green nakládal několik rozměrných zarámovaných fotografií krásné ženy do duranga. Nebyly to provokativní ani obscénní záběry, spíš portréty. Mohly představovat tutéž ženu. Nakládal také opravdu dlouhé ploché předměty zakryté něčím, co připomínalo stará prostěradla. Předměty měly zhruba velikost i tvar surfařského prkna, ale zdály se velice lehké. Nakládal i několik kamenů na podstavcích. Časněji dopoledne – okolo desáté – mluvil pan Green s mexicky vypadajícím mužem, který přijel malým náklaďákem s otevřenou korbou, která byla naložená jutovými pytli. Byl to takový ten zahradnický pickup s hráběmi a hadicemi po straně. Společně přenesli jutové pytle do duranga a pan Green odjel, aniž si sundal baseballovou čepici nebo sluneční brýle.

Merci si přečetla registrační kartičku v kartotéce hostů. Wildcraft uvedl skutečnou adresu a telefonní číslo, změnil si pouze jméno. Sebrala ji, zvedla pytel s odpadky, a zatímco její kolega ještě děkoval recepčnímu, zamířila do impaly.

# # #

Na Vorapina si zavolali posily. Se čtyřmi uniformovanými policisty se setkali za hobby centrem na Imperial Highway, kde jim Zamorra všechno vysvětlil. Jeden z policajtů si z auta vezme dvanáctirannou kulovnici s krátkou hlavní, druhý elektroparalyzér a zbývající dva budou mít připravené pepřové spreje. Nejmladší z nich Raybornové tvrdil, že nový sprej, který dostala policie do výbavy, je „mimořádně účinný“.

Během cesty do fullertonských kopců si Merci rozepnula pojistku na pouzdře pistole. Přemýšlela o muži, kterého zabila, když do ní vpálil kulku. Když se ohnula, aby se ujistila, že její druhá zbraň pevně drží nad levým kotníkem, cítila pnutí v jizvě na boku. Opřela se a zahnala chmurné vzpomínky. Nechtěla dopustit, aby ji pronásledovaly události, které se staly a už nejdou odestát. Ačkoliv zabití člověka bude její duši vždycky tížit a Raybornová to věděla.

Bylo něco po sedmé. Dívala se z okýnka na velké domy, kruhové objezdy zaplněné nablýskanými novými vozy a staré vysoké palmy, které se vševědoucně kymácely ve svém majestátu. Minuli Florentine palazzo, malý normanský hrad a antickou svatyni.

„Vlevo,“ upozornil ji Zamorra. „Hacienda pod velkou borovicí.“

Minuli ji. Byla velká a rozlehlá, tmavá okna se ztrácela pod hlubokým přesahem střechy. Šindele byly zvlněné. Před domem usychala v srpnovém vedru obrovská norfolská borovice. Příjezdová cesta byla popadaná suchým zahnědlým jehličím a vedla ke garáži, která nebyla ze silnice skoro vidět. Místo se vyznačovalo jakousi zanedbanou vznešeností, která na Raybornovou působila tísnivě. Jizva po kulce jí stále pnula a pulzovala, jako by jí byla kůže příliš těsná. Proč zrovna teď?

Na příští křižovatce odbočil Zamorra doleva, pak se otočil a zahnul doprava, aby se vydal směrem, odkud přijeli. Zaparkoval u obrubníku dva domy před Vorapinovou adresou. Jak bylo domluveno, dva hlídkové vozy dorazily o několik minut později a zvolna zaujaly své pozice – jedna jednotka v neoznačeném autě před domem, druhá na protější straně ulice v opačném směru.

Raybornová poslala jednoho z policistů kolem domu zprava, druhého zleva. Pak vykročila na příjezdovou cestu, Zamorra dva kroky za ní vlevo, potom Paralyzér a Kulovnice. V okamžiku, kdy stoupala na podestu a pravá ruka se jí automaticky sunula k pažbě devítky, spatřila pavučiny v koutech, prach na bočních oknech, popraskanou omítku, většinu keřů uschlých.

Zazvonila, zevnitř se ozvala tlumená zvonkohra. Dlouho se nic nedělo, zazvonila znovu. Pak znovu.

Merci už chtěla odejít, když se dveře otevřely a v nich se objevila žena v přiléhavých zelených šatech. Měřila si ji. Přes třicet, vyčesané kaštanově rezavé vlasy, oči bez lesku jako zelená jednodolarovka.

„Ne,“ řekla žena.

„Co ne?“ zeptala se Merci.

„Cokoliv chcete, ne.“

Žena couvla, aby mohla zavřít, Raybornová se paží opřela do dveří. „Jsem seržantka Raybornová, policie. Hledáme Zlatana Vorapina, také užívajícího jména Al Apin.“

Raybornová strčila svoji policejní botu mezi dveře a práh a odhrnula bundu, aby ukázala služební odznak a devítku u pasu. Na jednodolarové oči to zapůsobilo. Za ní byla chodba.

„Otevřete ty dveře, dámo, a pozvěte nás dál,“ řekla. „Chceme Vorapina. Jde o vraždu a vy byste mě v téhle chvíli přece nechtěla rozzlobit, že?“

Raybornová se dívala za ženina záda, připravená reagovat na jakýkoliv pohyb. Chodba vedla do obývacího pokoje.

„Není tady.“ Hlas zněl pevně, ale mluvila se silným přízvukem. Raybornová nevěděla, jakému jazyku ho přiřadit.

„V tom případě vám nebude vadit, když se tu porozhlédneme. To jste nám chtěla naznačit? Ano, to je dobře, takže my půjdeme dovnitř, když souhlasíte, jen ty dveře už otevřete…“

„Tady je pouze ne moc často.“

„Jmenuji se Merci. A vy?“

„Irene.“

„Irene, jen mě pusťte dovnitř, ano, drahá?“

„Jsem na odchodu.“

„Nebudeme vás zdržovat. Jen nám dopřejte pár minut.“

Irene ustoupila a Merci neztrácela ani vteřinu, těsně následována Zamorrou, pak se otočila na Paralyzéra a Kulovnici, aby je mávnutím povolala dovnitř. Když následovala Irene do obývacího pokoje, měla dlaň na pažbě H&K.

Sklopená lampa chabě osvětlovala šedé kožené sofa, sedačku pro dva, skleněný konferenční stolek. Zamorra se vydal do kuchyně. Irene sledovala dva ozbrojené policisty na cestě k ložnicím.

„Pracujete pro něj?“ zeptala se Merci.

Irene rychle zavrtěla hlavou. „Ano i ne.“

„Vypomáháte mu.“

„Vypomáhám.“

„Jste jeho přítelkyně?“

„Tohle slovo já nepoužívám.“

„Kde je?“

„Zlatan mi to nikdy neříká. Až tu bude, tak tu bude. Tohle je jeden z domů, co mi koupil. Jsou ještě další. Nevím kde a nechci to vědět.“

„Vybíráte taky někdy jeho desátky v baru Czar – v jednu a v devět?“

„Jen občas.“

„Dnes v noci?“

„Ještě mi o to nikdo neřekl.“

Merci otočila vypínačem a světelná konzole u stropu se rozsvítila. Zjistila, že Irene bude spíš ke čtyřiceti. Byla nalíčená jen z poloviny a měla unavené oči. Jednu perlovou náušnici. Irene na ni pohlédla, pak sklopila oči.

„Kde ho můžeme najít?“

„Je pořád v pohybu.“

„Kde spí?“

„Nevím. Věřte mi. Někdy tady, ale ne často. Snad jednou týdně.“

„A vy neznáte jediné místo, kde by dnes v noci mohl složit hlavu?“

„Neznám.“

„A ani jediné místo, kde pracuje, vybírá prachy, klábosí a popíjí s přáteli?“

„V baru Czar.“

„Kdy?“

„Nemožné říct. Nechodím tam často.“

„Co Čerbrenko?“

„Setkala jsem se s ním a viděla jsem ho se Zlatanem. Obchodní partneři.“

„Ukažte mi jeho pokoj.“

Irene beze slova vstala, vedla ji až na konec chodby, otevřela dveře a rozsvítila. Merci sestoupila po dvou schodech a ocitla se ve velké ložnici. Spatřila pompézní mosaznou postel s černým povlečením, vedle ní na stojánku zlatý kbelík na led, za čelem v nohách se tyčila obrovská televize. V místnosti byla cítit kolínská a cigaretový kouř.

„Má tady v domě kancelář?“

„Ano. Tudy.“

Vedla Merci ložnicí, minuly koupelnu s červeně vykachlíčkovanou sprchou, vířivkou, toaletou a bidetem, všechno se zlatými doplňky.

„Má příšerný vkus,“ řekla Merci.

Irene pokrčila rameny.

„Proč od něj neodejdete?“

„Ví, kde si najít moji dceru.“

„Možná ho zavřu za vraždu, dejte mu kopačky.“

Irene se na ni podívala, ve tváři se jí objevil strach. „Je všude. To byste je musela pozavírat všechny.“

„S radostí.“

Prošli francouzskými dveřmi do slabě osvětlené zadní místnosti, která byla obložená tmavým dřevem, velký stůl u jedné ze stěn přetékal nepořádkem, u protější stála černá kožená sedačka. Jeden roh opanovala velká obrazovka, na niž byl výhled jak od stolu, tak ze sofa. Irene rozsvítila a pod stropem se začal otáčet ventilátor. Opět kouř a kolínská.

„Co sleduje na těch obrovských obrazovkách?“

„Teleshopping a pornografii.“

„Vyrábí vlastní filmy?“

Irene dokonce zrudla. „Ne. Dívá se na zmrzačené lidi a násilí.“

„Irene, neprozradíte mi už, kde toho člověka najdu?“

„Nemůžu.“

„Můžete mi zavolat, jakmile zjistíte, kde se bude pohybovat.“

„Proč bych měla kvůli vám riskovat život vlastního dítěte?“

„Nedozví se to.“

„Dozví, seržantko. Už nejsem tak naivní jako malá holka. Nenuťte mě k tomu, prosím.“

Merci obešla stůl a zastavila se u židle. Sedák byl nastaven na výšku, která jí sahala až téměř ke kyčlím. Nohy stolu byly podložené zlatě nastříkanými škvárovými tvárnicemi. Na stole ležel čistý piják, malá ruská vlaječka ve stojánku, zápisník, popelník plný nedopalků, kalendář se srpnovou modelkou, svůdně se vinoucí po zadním sedadle dlouhé černé limuzíny. Firemní logo nad obrázkem představoval neonový vůz mířící na nebe. Jméno společnosti zářilo jasně modrým nápisem: Air Glide Limousines.

„Air Glide,“ řekla Merci.

„Jeho přátelé,“ odpověděla Irene.

„Není divu, že mi řekli, že nezaměstnávají žádného obrovského řidiče.“

„Nikdo o Zlatanovi nemluví. To musíte chápat.“

„Co mám chápat?“

Irene se dívala na Merci, Merci na Irene. „Že nemá zábrany.“

„Už je taky pomalu začínám ztrácet.“

„Tak odejděte, prosím.“

Sloužit a chránit, pomyslela si Raybornová.

Chtěla vytáhnout prostřední zásuvku, ale zjistila, že je zamčená. Také postranní zásuvky byly zamčené.

„Dejte mi klíč,“ požádala.

Irene vzdychla, pak popošla ke dveřím a na horním okraji zárubně nahmatala klíč. Položila ho před Raybornovou na piják.

Horní zásuvka: tužky, pera, firemní zápisník s logem NextLess. Merci si ho podržela ve světle, ale nic na něm neviděla. Přesto ho strčila do kapsy. Pak lupa s hezkým dřevěným držátkem. Sirky, gumičky, kancelářské sponky. Průsvitný akrylový přívěšek na klíče s nápisem OrganiVen.

„Co říkal o Gwen Wildcraftové?“

„Nic.“

„O Archiem Wildcraftovi?“

„Nic. Četla jsem o něm v novinách.“

„Netvrďte mi, že se nikdy nezmínil ani o OrganiVenu.“

„Ne. Proč by se mnou mluvil o obchodních záležitostech?“

„Kromě holek, že?“

Merci se na ni zadívala a uvažovala, jak hluboko se v Irenině mysli usadil Zlatan Vorapin. Kamkoliv se stočila řeč, tam na něj narazila. A měla strach. Prozrazovaly to i její vyhaslé zelené oči, které hleděly někam do dáli.

„Byl tady. Ten muž s kulkou v hlavě.“

Raybornová cítila, jak se jí rozbušilo srdce, pak jí tělem projel mrazivý záchvěv adrenalinu. „Kdy?“

„Dnes odpoledne. Čekal v terénním sporťáku na druhé straně ulice. Vyhlížel z okýnka. Když si sundal čepici a díval se na svoji hlavu do zrcátka, poznala jsem ho. Z televize.“

Irene pokývala hlavou, podívala se na hodinky a dotkla se ucha bez perlové náušnice. „Musím se dodělat a jít.“

„Děkuji vám. Jen abyste věděla, to Vorapin mu vpálil kulku do hlavy. Zavraždil jeho ženu v koupelně, jednu ránu do srdce, druhou do mozku.“

Podávala Irene vizitku, ale ta ucouvla.

„To by bylo hloupé.“

„Ano, máte pravdu. Pamatujte si moje jméno. Operátor vám dá číslo na oddělení.“

„Udělala jsem toho pro vás dost. Vy pro mě nemůžete udělat nic. Jděte a neříkejte Zlatanovi, že jsme spolu mluvili.“

Raybornová zastrčila vizitku do kapsy, obrátila se a zjistila, že Zamorra s oběma policisty zkoumají sprchu ve Vorapinově koupelně. Policista s kulovnicí ukazoval na zlatou trysku umístěnou o dobrých třicet centimetrů nad obvyklou úrovní. Merci se k nim připojila, znepokojená její výškou.

„V prádelně měl nějaké noviny,“ řekl Zamorra. Jen určité stránky, ne celé výtisky. Nejstarší tady ležely týden a ve všech se psalo o Archiem a Gwen.“

„Ve stole měl přívěsek OrganiVenu,“ doplnila ho Merci. Ohlédla se na Irenu, ta se dívala nezúčastněně z okna, jako by chtěla uletět.

Cestou se Merci na okamžik zastavila, aby nahlédla do jedné z ložnic. U zdi stála toaletka s osvětleným zrcadlem, před ní židle. Byla odsunutá. Z popelníku trčela dohořelá cigareta, která se proměnila ve sloupec popele, kus se ho ulomil a spadl na skleněnou desku. Perlová náušnice ležela vedle něj, velká sklenice průzračné tekutiny a ledu stála ještě o kousek dál.

Cestou na velitelství Zamorra zavolal Abelerovi domů a přemlouval ho, aby nechal dvanáct hodin tajně sledovat bar Czar, Air Glide Limousines, Vorapinův dům ve Fullertonu a milionářskou vilu Archieho Wilderafta v Hunter Ranch.

„Vím, pane. Rozumím. Děkuji vám.“

Když Zamorra zavěsil, Merci se ptala, co šerif říkal.

„Říkal, že svolal tiskovou konferenci na zítřejší poledne. Chystá se na ní sám promluvit. Zřídí čtyřiadvacetihodinovou horkou linku, kam budou moct volat lidi s informacemi a ptát se. Myslím, že není o těch Rusech úplně přesvědčený, ale chtěl by být. Poslední věc, co by si přál, je, aby byl Archie vinen. Ale bude se chovat, jako by chtěl jeho vinu prokázat, aby to nevypadalo, že mu jde o vlastní židli. Jako to udělal Brighton. Na jedné straně na něho tlačí Policejní asociace, na druhé straně ten zmrd Dawes, který pouští informace o vyšetřování do médií a chlapi jako Gary Brice z toho dělají lidovou zábavu.“

Merci na to nic neřekla, jen se dívala z okýnka na krajinu pomalu se halící do tmy, koncová světla aut a značky ubíhající nad hlavou.

„Nechtěl bych být na jeho místě,“ konstatoval Zamorra.

„Ani já ne.“

Lhala, protože mu nikdy neřekla o svých plánech. Bylo to něco, co nemůžete jen tak někomu vyprávět, aniž by vás považovali za příliš ctižádostivou. Koneckonců to byl ale dost starý plán. Zněl takhle: ve čtyřiceti šéfkou oddělení vražd. V padesáti šéfkou celého odboru násilných trestných činů. V osmapadesáti šerifkou. Bývaly doby, kdy to považovala za reálné. Byl to její životní cíl.

„Ty bys byla dobrým šerifem,“ řekl Zamorra. „Ale musela by sis nacvičit vystupování na tiskových konferencích.“

„Jak ráda, člověče.“

„Už jsi o tom uvažovala, viď?“

„Kdysi.“

„Tak nepřestávej. Okolnosti se mění. A vzápětí znovu. Tohle jsi mi řekla, když Janine umřela, a měla jsi pravdu.“

Pozorovala správní budovy podél Flower Street i v šeru vyzařující majestát. Bylo směšné, že si kdysi myslela, že jí dvaadevadesát procent úspěšně vyřešených vražd vydláždí cestu do šerifovy kanceláře. Jako prostý vztah mezi příčinou a důsledkem. Dívčí sny. Teď si připadala mnohem starší. A mnohem zřetelněji si připouštěla, že to může skončit také úplně jinak. Špatně.

30

Tim vítal matku v oblečení, do kterého se sám nasoukal: v plandavých šortkách, gumových holínkách, semišové kovbojské vestě s třásněmi a červeném kovbojském klobouku se jménem vyšitým nad krempou. V jedné ruce držel luk bez struny, ve druhé šíp s gumovou přísavkou.

Čekal na ni ve dveřích na verandu, když se spěchala skrýt do domu před dotírajícím dusnem.

„Awchie házel kytky z helikopy.“

„Ano, házel.“

Zjistila tak hned, že otec se synem sledovali vývoj Wildcraftova případu. Clark se pohyboval v hloubi kuchyně. Ohlédl se na ni, jistil také vnukův pohyb.

Tim rozrazil dveře a vrávoral přes verandu. Chytla ho a zvedla – musela už docela napnout síly – přivinul se k ní, jak jen mu luk a šíp dovolovaly. Sundala mu klobouk a zjistila, že má pomalovanou tvář oranžovou barvou.

„Awchie utekl v helikopě?“

„Zatím ano.“

„Umíš ho najít?“

„Doufám, že ano, Time. Potřebuje k panu doktorovi.“

Merci si loktem otevřela, vešla a zavřela za sebou západku, jako vždy, když byli uvnitř. Postavila ho na zem a Tim odhodil luk.

„Můžu si vzít tvoji pistoli?“

„Ne. Nikdy se pistole nedotýkej. Víš, že nesmíš.“

„Já se nikdy nedotýkám pistole?“

„Nikdy se pistole nedotýkej.“

„Můžu se dotknout pistole?“

„Co jste celý den dělali, kluci?“ zeptala se otce a Tima už ignorovala. „Byli jste doma a styděli se za mě?“

„Až jsme se hanbou propadali,“ řekl. „Na CNB ukazovali Archieho v helikoptéře pořád dokola.“

„Trochu zpomal.“

„Můžeš se na to podívat. Nejdřív nevíš, co to z helikoptéry padá, pak na to najedou a vidíš, že to jsou květiny. Potom zabírají okvětní lístky na rakvi. To tě fakt dostane. Nakonec vyzpovídají rodiny.“

Tim spěchal v holínkách k televizi, zapnul ji, ale vysílali právě reklamu na místního prodejce aut.

„Nové auto?“ zeptal se Tim.

„Ne, díky, Time. Impala jezdí pořád dobře.“

Bylo moc horko a vlhko, aby zůstali uvnitř, vyšli tedy na zadní verandu. Merci lehce skopla kočku z kované zahradní židle, sedla si a přemýšlela, proč je údajně klasický design tak nepohodlný. Clark připravil citronádu, ale Merci ho poprosila o „mohutnou“ dávku skotské s ledem. Byla už skoro tma, Tim si hrál na zahradě s hadicí a zlil si klobouk, vestu i kraťasy. Chtěl postříkat jednu z koček, ale utekla před ním. Objevil syslí díru, strčil do ní hadici a sedl si na bobek, aby viděl, co se bude v bublající díře dít. Merci zbožňovala tenhle jeho posed.

Sledovala ho a hleděla do pomerančového sadu. Pomeranče sice moc nejedla, ale měla ráda vůni pomerančovníků. Líbila se jí nejen narkotizující vůně květů, které se objevovaly na přelomu zimy a jara, ale milovala letní natrpklý odér listů a plodů. Na chvíli se úplně ponořila do svých pocitů, aby se vzápětí vrátila do reality.

„Gary Brice ti tu nechal dva vzkazy. A před chvilkou volal Mike.“

„Mike? Kvůli čemu?“

„No, vlastně mi to neřekl.“

„Nepovídej, tati.“

„Opravdu nevím. Jen ti vyřizuji, že volal.“

Merci zaslechla vůz na prašné cestě vedoucí k domu. Pravděpodobně sadař, pomyslela si. Zvláštní, že se Mike ozval, ale jeden z nich musel mlčení prolomit. Nejdřív zjistíš, že nejsi zamilovaná, pak ho zavřeš za vraždu, kterou nespáchal, a po zbytek života se budete jeden druhému vyhýbat.

Clark se podíval na hodinky, vyskočil a zamířil do domu. „Zajedu si pro večerník, jestli tam jsou nějaké záběry Wildcrafta v helikoptéře,“ řekl spěšně.

Dveře za ním zaklaply a Merci spatřila pickup Mika McNallyho. Právě sjel ze štěrkové cesty na betonový vjezd. Okamžitě jí došlo, proč otec mlžil s telefonem, sledoval hodinky, potřeboval noviny zrovna v okamžiku, kdy se tu objevil Mike. Spiknutí.

Sledovala, jak malý náklaďák zajíždí pod reflektor, který tam kdysi instalovala, a zastavuje. Mike vystoupil a zamával na ni, jako by se nechumelilo. Jeho blonďaté vlasy ve světle zářily. Podle pohybu rukou, které si dal okamžitě v bok, a podle nepřirozeného držení těla poznala, jak je nesvůj.

Zpoza auta vyšel Danny a nesl malou průhlednou krabičku s uchem. Dannymu teď bylo osm, byl to zapšklý a vážný chlapec, který zacházel až do krajnosti, s jakou Merci v době, kdy spolu s jeho otcem chodili, ignoroval. Obdivovala Dannyho věrnost matce, která s Mikem zacházela, pokud byla pravda, co slýchala, jako s onucí. Tim často o Mikovi a Dannym mluvil a nebylo mu zatěžko vidět v Mikovi kamaráda a v Dannym staršího bratra. Merci mu vysvětlila jejich rozchod velice obecně, což ho neuspokojilo. Tim byl důsledný a hodně si toho pamatoval a zlobilo ho, když dostával obecné odpovědi na vážně míněné dotazy. Vyčítala si, že ho o ty dva ochudila, a namlouvala si, že tomu jednou porozumí. Mike se dal po propuštění z vazby dohromady s dívkou z kriminalistické laboratoře Lyndou Coinerovou a Merci by docela zajímalo, jako to vysvětlil Dannymu.

Tim vyrazil k zahradní brance.

A je to tady, řekla si, polkla velký doušek whisky a zbytek vylila do květináče se stromkovou růží, sklenici obrátila dnem vzhůru a kostky ledu vysypala ke kořenům.

Uvolnila západku na vrátkách a Tim jimi proběhl. Danny mu dal průhlednou krabičku: malé terárium s ještěrkou, kterou sám chytil. Na Merci se ani nepodíval. Mike jí oficiózně podal ruku, jako by byl nějaký obchodník, ona jí potřásla a tak ji to vyvedlo z míry, že se v duchu rozzlobila nejen na Mika, ale i na dobráka tátu za to, že na ni sehráli takovouhle habaďůru.

„Díky, žes přišel bez varování,“ řekla.

„Nezdržíme se, Merci. Řekl jsem Clarkovi, že se tu jen stavíme s ještěrkou pro Tima.“

„No dobře, vlastně se nic nestalo, Miku. Ráda tě vidím. Tebe taky, Danny.“

Ohlédl se na ni.

„Budeš hrát s hadicí?“ zeptal se Tim a táhl Dannyho za rukáv košile. Chlapec se tázavě podíval na otce, Mike na Merci.

„Jen běž.“ Tim jí nadšeně hodil krabičku s ještěrkou a oba kluci odběhli.

„Nezdržíme se,“ zopakoval Mike. „Přijeli jsme se jen podívat, Merci. Vím, že jsem ti to měl říct, než jsme sem vpadli. Neudělal jsem to. Ale potřebuji s tebou mluvit a myslel jsem… bylo mi jasné, že bys odmítla, a to jsem nechtěl.“

„Dobře, dobře. Nech toho a posaď se.“

Mike si sedl na mučivě nepohodlnou kovovou židli a Merci mu nabídla citronádu.

„Ne, fakt díky,“ řekl. „Nechci tu být dlouho.“

Posadila se na židli vedle něj a na okamžik si připadala jako maminka s tatínkem, sledující ratolesti zabrané do hry na dvorku. Tim obrátil hadici proti Dannymu, ten uskočil a utekl z jejího dosahu. Cítila z Mika psy, protože Mike byl policejní psovod a choval tři obrovské obludy – Dolly, Molly a Polly.

„Připadá mi to jako tisíc let, co jsem tady naposledy seděl,“ řekl.

„Taky že jo. Jak se máš, Miku?“

„Dobře, vážně. Jsem rád, že už nedělám prostituci. Loupežekrádeže jsou brnkačka. A co ty?“

„Mám plné ruce práce s Wildcraftem.“ Držela malé terárium s ještěrkou na klíně a všimla si, že na ni zvíře vykukuje zpod kousku kůry.

„Ta tiskovka byla strašná. Mrzí mě to.“

„Hm.“

„I proto jsem za tebou přijel. Chci říct, nejen proto, ale nepřímo to s tím souvisí.“

„O co jde?“

„Je čas vybrat kandidáta do voleb do Policejní asociace pro příští rok. Každý, kdo byl nominovaný, byl zvolen. Já jsem v nominační komisi a chci navrhnout tebe.“

V očích se jí mihl záblesk radosti, který vzápětí zakryl stín pochybností. Odložila terárium na volnou židli.

„Proč mě, Miku? Polovina okrsku mě nenávidí.“

„Těžko se to vysvětluje. Ale zkusím to.“

Viděla, jak se Mikovi nakrabatilo čelo, jak těžko hledal správná slova. Jednou jí řekl, že je raději se psy než s lidmi, a myslel to vážně.

„Souvisí to, Merci, s tím, co se stalo mezi námi. Všechno nebyla jen tvoje chyba. Ani jen Evana O’Briena. Něco jsem zavinil i já. Ale tehdy se spousty policajtů postavily na moji stranu a tebe odsoudily. Sama jsi mi to řekla. Ale málokterý věděl, že jsem se s tou dívkou zapletl a zasloužil jsem si nakopat prdel. Ne sice tolik, jak se pak stalo, ale… no, prostě to nevěděli. Dává to zatím smysl?“

„Docela jo.“

„Tenhle stav mi jde na nervy, polovina lidí straní mně, aniž by věděli, jak to bylo, a polovina z nich tě nenávidí z pohnutek, které nejsou správné. Je to všechno… zamotaný a přiblblý. Chovají se jako parta výrostků. Jako bychom představovali nějaké dva nepřátelské tábory. A to, jak jsi to skoulela s Brightonem a s mým a tvým tátou, Bože, to pro tebe muselo být hrozné. Ale pykali za to, co spáchali. Jsem rád, žes to udělala, i když můj táta za to trpěl. Zasloužil si to. Stejně tak Clark. I Brighton. Takže chci říct, že jsem v tomhle stál na tvé straně, ačkoliv všichni nás stavěli proti sobě. Ale byl jsem zaměstnaný tebou a tou dívkou a vězením natolik, abych viděl jasně, chápeš? Nechal jsem se unášet v proudu, který ze mě udělal něco jako zhrzeného hrdinu. Bylo to jednoduché. Ale dneska je mi z toho zle. Ponižuje mě to. Nechci okrsek takhle rozdělovat. Chci, abychom všichni udělali vstřícný krok. To, cos udělala, nás všechny očistilo, ale nikdo to nechápe. Neumím to sepsat, protože je těžké vyjádřit slovy všechny pocity, které jsem tenkrát prožíval. Je to příliš osobní. A je mi z mých citů zle, to mi věř. Ale chci tě nominovat na kandidátku Policejní asociace. A když to budu já, kdo tě navrhne, pak se tohle všechno urovná. Ukáže se, že dva lidé, kteří stáli proti sobě, teď jdou spolu. Nechci, aby to vyznělo, jako že jsem důležitý nebo tak něco, chci tím jen vyslat vzkaz. Mohu tím vyslat vzkaz celému okrsku – zapomeňme, smiřme se, pojďme dál. Vlastně můžu poslat jen půlku téhle zprávy. Ale ty můžeš vyslat tu druhou, když přijmeš nominaci a počkáš, jak dopadne hlasování. Já budu všem do omrzení vysvětlovat, jako to doopravdy bylo. Budu za tebe lobbovat. Za nás. Rozumíš, jak to myslím, za celý okrsek.“

Když domluvil, trochu zalapal po dechu a rychle mrkal jako vždycky, když se soustředil.

„Takhle dlouhý proslov jsem snad v životě neměl,“ řekl a usmál se. Vrásky na čele mu zmizely, ale trochu se mu lesklo potem. „Možná jen k jednomu ze psů.“

Obrovský a všeobjímající klid se Raybornové rozlil do všech údů, doslova cítila vlnu naděje, minulost upadala v zapomnění. Jako by se nadechla čerstvého vzduchu, jako by jí někdo pohladil nervy, narovnal je a uložil do správných drah.

„Beru to.“

„Máš pár týdnů na rozmyšlenou.“

„Beru to.“

Mike se beze slova postavil.

Otevřela ústa, aby mu řekla, jak je jí to všechno líto, jak ji mrzí, co se všechno stalo, ale uvědomovala si, že to není úplně pravda; už už chtěla říct, že si myslí, že je dobrý chlap, opravdu dobrý člověk, ale existovalo milion možností, že by to špatně pochopil; a chtěla ho obejmout, jako se objímá bratr nebo dobrý kamarád anebo stárnoucí máma s tátou, ale opět by si to mohl špatně vyložit. Otřela si malou slzičku, co se jí vydrala z oka, a napnula všechny síly, aby už byla poslední.

„Hrozné horko, že jo?“

Otočil se a pohlédl na ni. „Na Civic Center bylo třiatřicet, to je průměr pro tohle roční období. Rád jsem tě viděl. Vypadáš dobře.“

„Díky. Co Lynda?“

„Říkala, že jestli sem půjdu, ukončí to. Odpověděl jsem jí, že tím je to vyřízené. Nemělo se to vůbec stát. Dokonce už i já jsem tak chytrý, abych to chápal.“

Nechala Tima o hodinu déle vzhůru, aby mohl sledovat druhé večerní zprávy na CNB. Clark se usadil před obrazovkou, jako by šlo o nějakou počítačovou hru. Merci si sedla na sedačku vedle Tima a hladila mu jemné vlásky, zatímco Michelle Howlandová blábolila o všem, co o Wildcraftových za poslední rok vyhrabali:

„Byla to láska, nebo nenávist? Zavraždil policista svoji manželku? Nebo se ji pokusil zachránit – a postřelili ho a kulka mu uvízla v mozku? Tady je Michelle Howlandová, která vás dnes večer provede životem místního policisty Archibalda Wildcrafta – muže, o jehož vině za smrt vlastní mladé a pohledné manželky Given mnozí nepochybují. Jiní jsou naopak přesvědčeni, že jde o omyl, protože ji vroucně miloval a nikdy by jí nedokázal ublížit. V následující hodině budeme hovořit s Archieho a Gweninými rodiči, přáteli a lidmi, se kterými spolupracoval. Uslyšíte názory lékařů a právníků. Ukážeme vám, jak se dnes policista Wildcraft zúčastnil Gwenina pohřbu, aniž by se nohou dotkl země, a ukážeme vám exkluzivní záběry CNB, na kterých bude Wildcraft jen několik hodin po dramatickém zmizení z pohřbu. Zůstaňte s námi, abyste viděli hrdinu nebo vraha v jedné osobě – záhadného Archieho Wildcrafta.“

Ten debil Brice, proklínala ho Merci, když vytáčela jeho číslo. Objevil Wildcrafta, ale nenamáhal se, aby jí zavolal. Dokonce ani potom, co s ním natočil rozhovor. Doma se jí ozval záznamník, zkusila mu tedy zavolat do Journalu, na mobil a do CNB, ale všude s ní mluvily jen hlasové schránky.

„Třeba ti sem volal, aby ti to řekl,“ zastával se ho Clark.

„To je neskutečné.“

Tim se na ni obrátil plný naděje. „Awchie hází kytky?“

„Jo. Přesně tak.“

Prudce vstala a vydala se do kuchyně, bosé paty rázně bušily do prkenné podlahy. Tim běžel za ní, na nohou pořád ještě gumové holínky. Celo nakrabacené, oči vyděšené.

„Zlobíš se?“

„Nezlobím se na tebe.“

Sklopil oči, dolní ret se mu zachvěl. Zvedla ho, ale už bylo pozdě. Z očí mu vytryskly slzy jako horké diamanty. Spustil nářek. Chlácholila ho a znovu a znovu mu opakovala, že se rozzlobila na Garyho, a ne na Timmyho, a po chvíli to zabralo. V duchu proklela svoji prchlivost a sobeckost. Na jeho bříšku cítila, jak jí buší srdce. Přestal brečet tak náhle, jak začal, odtáhl se a velice vážně se na ni podíval.

„Proč Awchie hází kytky?“

„Protože miloval Gwen.“

„Miloval Gwen?“

„Ano.“

„Dolů, prosím.“

Postavila ho na zem a sledovala, jak odhodlaně pádí do svého pokoje. Další tajná výprava. Když se vrátila k televizi, Michelle právě rozmlouvala s Kuernerovými a Wildcraftovými.

„Povězte mi, kde se Archie a Gwen poprvé setkali. Byla to láska na první pohled?“

Bože, pomyslela si Merci. Vytočila číslo do CNB, ale recepční jí nemohla říci, jestli je pan Brice ve studiu, nebo ne. Znovu mu tedy zkusila zavolat na mobil a do Journalu, ale nezvedl to. Zato Zamorra ano. Řekla mu, co je nového. Odhodila telefon na pohovku a chodila sem a tam, protože nedokázala sledovat televizi v klidu. Earla Kuernerová měla v očích slzy. Natalie mlčela s výrazem dravce. Lee mluvil o dceři, která se zamilovala do univerzitního hráče baseballu, při vzpomínkách se usmíval, zatímco ruce se mu chvěly jako v agónii. George Wildcraft hleděl do země.

„Dívej se,“ řekl Clark. „Teď přijde ten hrob.“

Merci viděla vozy přijíždějící na hřbitov, pak dlouhé záběry na smuteční hosty vcházející do kaple. Vůbec nevěděla, že dodávka CNB stojí za nimi, a nadávala si, že ji nenapadlo podívat se po ní. Ale i kdyby, co by mohla dělat? Michelle Howlandová ani Gary Brice nemohli za to, že Wildcraft udělal z obřadu show. Možná mu dělá dobře pozornost, uvažovala Merci, možná se snažil získat veřejnost na svoji stranu, ostatně jako každý na Zemi.

Zhluboka se nadechni, říkala si. Nadechla se a vydechla dokonce dvakrát. Nepomáhalo to. Nikdy jí to nepomohlo.

Slyšela, jak Tim táhne chodbou kufřík na kolečkách. Byla to jedna z jeho nejoblíbenějších hraček, převážel v něm malé hračky, šneky, spadané pomeranče. Nebo celé noviny, které sroloval na stole v kuchyni a doručoval jí je vždy v neděli až do postele. Pak se šoupačky v kuchyni odsunuly a s bouchnutím zavřely. Merci si všimla, že na verandě se rozsvítilo světlo, a uvědomila si, že musí za minutku za dvě zkontrolovat Tima venku.

V televizi se objevil vrtulník a pár smutečních hostů zahnal na útěk. Policisté se přikrčili, čepice jim ulétly a zpod okrajů modré plachty se zvedl oranžový prach. Pak slabě explodovala první bomba, barevné okvětní lístky se rozlétly po obloze a Archie Wildcraft zamával zástupu pod sebou. Merci si toho předtím nevšimla. Ozvala se Gwenina píseň, květiny se snášely k zemi a Archie se objevil v otevřeném nákladním prostoru helikoptéry, aby vrhl ven celou plachtu okvětních lístků.

„Neuvěřitelné,“ vydechl Clark. „Podívej se na to.“

Díky zoomu a zpomaleným záběrům byla celá událost vidět mnohem detailněji než naživo.

„Natalie Wildcraftová, co vás napadlo, když jste to viděla?“

„Pomyslela jsem si: dostaň je, Archi. Ukaž jim, o co tady jde.“

„A o co jde, paní Wildcraftová?“

„O charakter a květiny, dámo.“

Clark se otočil a usmál se na ni. Merci si všimla jakési pýchy, kterou vídá v očích fanoušků, a uvědomila si, že Clark fandí Archiemu stejně jako třeba Angels nebo Dodgers nebo Lakers.

Obraz se střihem přenesl k zadnímu traktu Wildcraftová domu.

Merci šla k oknu a viděla, jak se Tim snaží na okraji verandy chytit můru, která vylétla ze sedmikrásek pokaždé, když se rozsvítilo světlo. Kufřík ležel za ním, zip rozepnutý, a čekal na poklad, který do něj vloží.

„Ale je Archie Wildcraft skutečně jen zraněným hrdinou, kterým se zdá být?“

Pak odvysílali záběry Archieho s dvanáctirannou kulovnicí a Garym Bricem. Merci znovu sledovala neoholeného Wildcrafta se zafačovanou hlavou, špinavý obvaz prosáknutý krví, oblečení pomačkané, zuřivý výraz v očích. Míří reportérovi krátkou hlavní na hruď a blábolí něco o tom, že se nebo je vlastnoručně zabije. Ať se snažila sebevíc, nerozuměla, co říká, protože Brice skoro upadl a v mikrofonu se ozvalo zapraskání.

Pak přišla na řadu tisková konference, během níž se Michelle Howlandová pokoušela dostat Merci na nezvratnost fyzických důkazů:

„Můžete nám říct, proč policista Wildcraft není podezřelý ze zabití své ženy, když zbraň, kterou byla zavražděna, patřila jemu, byly na ní jeho otisky a parafinový test na stopové prvky střelného prachu dopadl pozitivně?“

Merci se slyšela, jak jí logicky a trochu blahosklonně odpovídá:

„Protože vraždu nelze zredukovat jen na otisky prstů a zbytky střelného prachu.“

Střih na elegantního šedovlasého muže sedícího v knihovně právnické fakulty, zároveň hlas Michelle Howlandové.

„Ale je to skutečně tak? Advokát Giles Newman už řešil mnoho případů vražd, mnohokrát jako žalobce, mnohem častěji jako obhájce. V současnosti provozuje soukromou praxi v Denveru v Coloradu. Newman se zabývá detaily vražd každý svůj pracovní den po celý život.“

Šedovlasý elegán: „Otisky prstů a stopové prvky střelného prachu jsou pozitivní? Podezřelý zadržený na místě činu se zbrániv ruce? To je pro porotu velmi silný důkaz. Nechci komentovat tento ani jiný případ, ale obecně vzato, když prokurátor dostane na stůl takovéto důkazy, může podepsat rozsudek.“

Merci zakroutila hlavou a podívala se znovu z okna. Tim se teď skláněl nad růžemi, kufřík pořád otevřený. Vypadalo to, jako by do kufříku sklepával berušky.

Pak promluvil soudní patolog z Washingtonu, D. C, psychiatr z Los Angeles, neurochirurg z Baltimoru. Načež Michelle oznámila, že ani zástupce okresního prokurátora Ryan Dawes, ani policejní náčelník Vince Abelera, ani doktor John Stebbins nebyli do této chvíle ochotni se vyjádřit na kameru CNB.

„Ale Archie Wildcraft chtěl ještě něco říct. Požádal CNB o rozhovor jen několik hodin poté, co se objevil s květinami nad hrobem manželky…“

Merci zalapala po dechu, když se Archie objevil na obrazovce. Na oholené hlavě neměl už turban z obvazu a působil spíš zranitelně než hrozivě. Byl pobledlý a vypadal unaveně. Měl na sobě bílou košili s krátkým rukávem chlapecky zapnutou až ke krku. Přes ránu měl nalepenou bezovou náplast, která je běžně k dostání v drogeriích. Merci se snažila rozeznat nějaký záchytný bod v okolí, ale stál před neidentifikovatelnou zdí z cihel. Natáčeli ho venku.

„Chtěl bych říct mámě a tátovi, Leemu a Earle, že jsem v pořádku. Tenhle případ vyřeším už brzy. Nemějte o mě strach, lidi.“

Usmál se způsobem, který u něj Merci dosud neviděla: v rychlém sledu v něm postřehla nevinnost, mazanost, hrozbu i sebejistotu.

„A všem? Gwen vás pozdravuje. Má se fajn. Můžete mi věřit.“

„Policisto Wildcrafte, zavraždil jste svou ženu?“

Ten samý rozporuplný úsměv.

„Po přezkoumání všech důkazů jsem si teď jistý bez jakékoliv pochybnosti, že ne. Teď vypněte kameru. Tak jsme se dohodli. Hned.“

„No nazdar,“ řekl Clark.

Střih, studio, Michelle s kým jiným než s Garym Bricem.

„Gary, co si myslíš o podivné bohorovnosti a víceméně nevěrohodných výrocích policisty Wildcrafta?“

Merci zakroutila hlavou a znovu vykoukla ven. Tim právě zavřel zip na kufříku, vysunul madlo a táhl zavazadlo po verandě zpátky k posuvným dveřím.

„Myslím, že je zmatený. A jako svědek událostí oné noci také nevěrohodný. Nechci tím říct, že je vinen, ale jen, že je to člověk s kulkou v mozku.“

„Proč není pod dohledem?“

„Myslím, že za pozornost stojí, proč místní policie tak otálíš výslechem a uvalením vazby. Teď je bůhvíkde, nebezpečný svému okolí a především sám sobe…“

„Je to dojemný příběh.“

„Ano, to jistě, Michelle. A jeho konec je v nedohlednu.“

„Co ti proběhlo hlavou, když na tebe mířil kulovnicí?“

„Mám být upřímný? Myslel jsem si, že za dvě vteřiny je po mně.“

„Jsme rádi, že jsi tu stále s námi, Gary.“

„Já také.“

„Já ne,“ řekla Merci.

Zavolala Zamorrovi.

Přečetla Timovi O modrém ptáčkovi a nechala ho ptáčka hledat. Věděl přesně, kde ho na každé stránce najde, ale předstíral, že ho hledá. Pak ho uložila do postele. Byl jako pěna, možná si stále myslel, že hněv určený Briceovi patří jemu. Posadila se ve ztemnělé místnosti do křesla a pozorovala synovu tvář jemně nasvícenou světlem pronikajícím z chodby.

„Lehni si tady,“ řekl.

Někdy lehávala na podlaze vedle jeho dětské postýlky a povídala si s ním skrz síťku bezpečnostní bočnice. Chápala, že ji dnes v noci chce mít nablízku, takže se k němu natáhla, lehla si na záda a dívala se na něj nahoru.

„Zůstaň tu,“ řekl.

Slezl z postýlky. Slyšela, jak vytahuje madlo kufříku a táhne ho k ní. Slyšela, jak otevírá zip. Mezitím pootočila hlavu, aby viděla, s čím tak zápolí. Stál vedle ní a házel jí na tělo hrstičky studených a vlhkých kvítků. Pár jich zachytila do dlaně a natočila ji ke světlu z chodby: lístky růží, sedmikrásky, pampelišky z trávníku, pelargonie.

„Miluju tě,“ řekl.

Nemohla promluvit.

Pozdě v noci si nalila další sklenici skotské, vzala si baterku a vydala se ven podívat na Franka.

Přešla zadní verandu, pak trávník a brankou došla k vzdálenějšímu konci garáže. Pomerančovníky vrhaly v měsíčním světle stíny. Zastavila se před hromadou tvárnic vedle kompostu, pak položila baterku a sklenici na zem. Sedla si na bobek a odsunula pár tvárnic. Potom odklopila tlustou překližkovou desku, odtáhla ji ke garáži a opřela ji o omítku. Plevel vrostlý mezi zem a desku zanechal na spodní straně překližky tenounké bílé čárky jako dentální nitě. Otřela si ruce a vrátila se k jámě. Odstranila z ní bublinkový igelit, sedla si do tureckého sedu a posvítila dovnitř.

V jámě byl Francisco. Překvapivě malá lidská kostra středověkého konquistadora tiše spočívala v zemi, lebka vězela v přílbici. Ta se vpředu klenula do tvaru připomínajícího příď malé loďky. Z hloubi očních důlků na ni hleděly Franciskovy bezedné oči. Jeho zuby se zdály být obrovské. Ruce připomínaly opičí pracky, meč však vypadal hrozivě. Pod hrudními pláty španělského brnění bezmocně děly zahnědlé kosti.

„Ahoj, Franku,“ řekla. Bez váhání mu dala jméno Francisco. Objevila ho kdysi při hledání odvodňovací strouhy a nevěděla, jak s ním naložit. Cítila se jeho opatrovnicí. Sama vybudovala cihlovopřekližkovobublinkový ochranný systém, aby ho uchránila před psy, kočkami a kojoty. Ukázala ho jedinému člověku – Hessovi – který ho nazval „osamělým“.

Upila whisky, potom přejela světlem z baterky po Franciskově kostře. Vadilo jí, že neví, jakou měl barvu vlasů a očí, jestli nosil knír, jakou měl pleť. Oddávala se ničím nepodložené představě, že Frank byl stejně jako ona ve státních službách. Jeho hodnost či znak jistě už zrezivěly a proměnily se v prach. Dokonce i mohutný meč se z poloviny rozpadl.

Pokaždé, když už se rozhodla zavolat na univerzitu, aby si ho vyzvedli, představila si, jak ho rozeberou a opatří katalogovým číslem, zavrtají do něj svoje přístroje a budou s ním všelijak manipulovat.

Tak ho raději nechala tam, kde už zhruba pět století dlel.

Nikdy mu toho moc neřekla. Co by taky měla? Ale v jeho nepřikrášleném ztělesnění konců pozemského pachtění nacházela něco inspirativního. Líbilo se jí, jak i po smrti zůstává Francisco ve zbroji, připraven vytáhnout do boje v brnění a s mečem. Zůstává bděle na stráži po věky věků. Četla o zarputilosti španělských dobyvatelů a obdivovala ho za to. A nějak i rozuměla, že Francisco zaprodal svou duši meči.

Přemýšlela o Mikovi, o Hessovi a o Evanu O’Brienovi. Většinou však o Hessovi.

Napila se, podívala se na měsíc, na tmavou krajku stromoví, na překvapivě zřetelně viditelné pomeranče na temném pozadí. Pak se obrátila zpátky k Frankovi. Přemýšlela, jestli po jeho smrti někdo taky tak toužil, aby se vrátil k životu, jako si to přál Archie v případě Gwen. Tak jako si to ona přála s Hessem, ale nikdy se jí to nepodařilo, kromě jednoho snu, ve kterém přistoupil k její posteli, a zatímco spala, jí řekl, že je všechno v pořádku.

Zadívala se znovu na dobyvatele a jeho smířlivá vyrovnanost ji uklidňovala.

„Ty víš, že to Archie neudělal. Viď?“

Těsně před půlnocí vysypala Merci obsah pytle s odpadky z La Quinta Inn na podlahu garáže a v bílém světle zářivky se jím začala prohrabávat: zmuchlané kapesníky, některé zakrvácené; použité obvazy složené na čtvrtinky, dva dny staré noviny; sáčky a pohárky z fast foodu; igelitový pytlík z lékárny a jeden ze samoobsluhy, zmačkané listy žlutého linkovaného papíru; tři voskované sáčky, kterými se v hotelech zakrývají skleničky.

Vedle dlouhého špičatého odstřižku modré plachtoviny, kterého si všimla už dříve, našla ještě několik dalších ústřižků stejného materiálu. Objevila také šest krátkých kousků coulové umělohmotné trubky – čtyři z nich slepené tmavě modrým lepidlem – a desítky zvadlých okvětních lístků a kvítků.

Trubku a ústřižky plachty dala stranou a uvažovala. Měly něco společného s rozhazováním květin? Možná. Ale co? Archie držel v rukou něco, co vypadalo jako prostěradlo. Jistě to nebyla modrá plachtovina z PVC. Měla něco společného s přepravou květin? Něco s Gwen? S jeho zraněním? S naháněním Vorapina a Čerbrenka? S čím?

Byl to tentýž materiál, který zakrýval vykopanou zem u Gwenina hrobu, uvažovala. Vybavila si smuteční obřad, oranžový prach a nepřirozeně modrou plachtu, černě oděné účastníky pohřbu na pozadí zelené trávy.

Vzala do ruky jeden ústřižek plachty a všimla si tmavě modrých kapek lepidla na PVC na jedné straně rovného okraje. Jeden z kousků potrubí měl po své délce také nanesené lepidlo a držely v něm nitky plachtoviny, která k ní byla přilepena a následně odtržena.

Pokoušela se naaranžovat PVC do smysluplného tvaru, ale nedařilo se jí to. Stejně dopadla i s ostatními kousky. Připadaly jí jako zbytky nějakého vědeckého pokusu žáka šesté třídy, ale o co se snažil, jí unikalo. Sestavil něco, nebo to vzdal?

Zmuchlané listy papíru byly pokreslené tužkou, zjevně Archiem. Na většině byly dětsky neuměle ztvárněné portréty Gwen. Jedna skica představovala jakousi síť – dlouhý mřížovaný obdélník podepřený krátkými sloupky. Merci to připadalo jako opěrná zeď nebo desková hra.

Napíchla skici na hřebíky v neomítnuté stěně garáže a obrátila pozornost k největšímu kusu plachtoviny. Měl zhruba tvar meče. Nebo křídla. Nebo kýlové ploutve surfařského prkna. Nebo kosatky. Opět viděla jen dlouhý obdélník na jedné straně zašpičatělý.

Nedávalo jí to smysl. Ať se na předměty dívala z jakéhokoliv úhlu, ani potrubí, ani lepidlo, ani plachta nepasovaly k sobě tak, aby ji napadlo, na co by se mohly Archiemu Wildcraftovi hodit.

Po půl hodině dala všechno zase zpátky do pytle na odpadky, zavázala ho a postavila do kouta. Potom zhasla.

Zavolala Brice na mobil, tentokrát to zvedl a opile blábolil.

„Kde byl Wildcraft, když jste se s ním setkal?“ naléhala.

„U zdi, seržantko.“

„U jaké zdi a kde, Gary? Nemůžu vůbec uvěřit, že mi nechcete říct, kde byl.“

„Volal jsem vás čtyřikrát, Merci. Pokoušel jsem se vám říct, kde je.“

„To jste nemohl zkusit zavolat Zamorrovi? Nebo dozorčímu? Kvůli tomuhle byste mohl zavolat i Vince.“

„Chtěl jsem, abyste měla exkluzivitu.“

Merci slyšela v pozadí ženský hlas, laškovný a veselý.

„Kde byl?“

„Poslal mě k telefonnímu automatu v Santa Aně, pak k dalšímu. Pak k zavřenému krámu s činkami dole na First Street. Když se přesvědčil, že za sebou netáhnu doprovod – například vás, seržantko – zavedl mě dozadu za barák a nechal mě, abych ho natočil. Řekl mi, že jestli komukoliv prozradím, kde byl, už mi nikdy neposkytne rozhovor. Hned co jsme skončili, bleskově zmizel.“

V pozadí chichotání, zvuk plácnutí.

Raybornová cítila, jak z ní trochu vyprchala zlost a nahradila ji zvědavost, v jakém stavu Archie Wildcraft byl.

„V televizi vypadal tak trochu… nevyrovnaně,“ řekla.

„Nevyrovnaně? Ten chlap je úplně vykolejený, Merci. Povězte mi něco o těch Rusech.“

„Co říkal on?“

„Říkal, že se o ně postará už opravdu brzo. O co jde? Máte nějaké podezřelé, o kterých bych měl vědět?“

„U Abelery v poledne. Fotky, všechno.“

„Do háje, nedělejte si srandu. Ruská mafie a Orange County? S takovýmhle příběhem se s chutí vytasím.“

„Zbývá vám jen dopoledne,“ řekla. „Jinak se o to budete muset rozdělit se všemi ostatními.“

„Mohla byste mi v tom nějak pomoct.“

„Přesně o to jsem vás žádala já přede dvěma minutami.“

„Odpusťte. Odpusťte mi to a až se příště uvidíme, přísně mě potrestejte. Jakkoliv chcete. Zbičujte mě. Udeřte. Ale než k tomu dojde, potřebuji znát jména podezřelých a nějaké důkazy, které proti nim máte. Pošlete mi snímky mailem a já je předám co nejrychleji do střižny. Dejte mi jen dvouřádkové prohlášení, které budu moct použít. Prosím, prosím, prosím, pomozte mi dostat tuhle zprávu ven dřív, než ji budou mít Timesy nebo Register.“

Zavěsila a nic mu neřekla. Počkala si, až zavolá zpátky.

31

Zatímco si Merci lámala hlavu s plachtou a PVC, Archie Wildcraft zaparkoval durango na parkovišti před surfařským obchodem na Fifteenth Street v Newport Beach. Zůstal chvíli sedět a pozoroval červenou můru, jak naráží do žárovky pouliční lampy, která vrhala levandulově modré světlo. Nemohl se zbavit zápachu spáleného masa a fosforu, který stále cítil v nose. Třikrát se vysmrkal a vyčistil si nosní dírky mokrým ubrouskem v cestovním balení. Přemítal, jestli má kvůli Sonnymu Charlesovi výčitky svědomí, ale žádné nepociťoval.

Zhluboka se nadechl a vystoupil. Nad pískem se válela modrá mlha a slyšel, jak vlny narážejí na pobřeží. Z chodníku sjelo zářivě zelené dítě na skateboardu.

Šel k zadním dveřím auta, otevřel je a vytáhl obě francouzské berle. Opřel je o kapotu. Pak vytáhl křídla. Do kapsičky u košile zastrčil šroubovák. Zaklapl dveře a zamkl je.

Šel s věcmi po chodníku, minul toalety a vstoupil na písek. Byl rád, že křídla jsou tak lehká, a těšil se na akci: i jen slabý závan větru od oceánu napne plachtovinu, která byla pevně přivázána a přilepena ke kostře z PVC. Jak důmyslné.

„Bude to fungovat,“ řekl.

„Doufám,“ odpověděla Gwen vznášející se jako mlha vzadu nad ním.

„Omlouvám se, žes musela slyšet Sonnyho tak vřískat.“

„Ten roubík pomohl,“ řekla. „Aspoň nebude už moct řídit žádné další auto.“

„Ne“

„Neupozorní Vorapina?“

„To může. Jen ať se ta hrouda masa bojí. Má taky proč.“ Kráčel po pláži, dokud neuviděl zářivě oranžovou linii příboje. Tam si klekl do vlhkého písku a rozložil křídla, vrchní stranou dolů. Zastrčil jednu berli pod konstrukci pravého křídla a přitáhl ji svorkou na hadice k příčníku z plastové trubky. Pak totéž udělal s levým křídlem.

„Drží to pěkně,“ řekla Gwen.

Archie se pootočil dozadu, aby se jí dotkl. Vzala ho za ruku a přitiskla si ji k horké tváři.

„Nemůžu se dočkat, až je vyzkouším,“ řekl.

„Dej se do toho.“

Zasunul pravou paži pod křídlo, uchopil berli, upevnil si řemínek kolem nadloketní opěrky a sevřel vypolstrované madlo do dlaně.

„Sedí dobře.“

„A taky dobře vypadá, Archi.“

Archie zvedl pravé křídlo a poprvé zaregistroval úžasný vztlak i přesto, že celá konstrukce byla tak lehká. Pak zaznamenal lehký poryv větru, ačkoliv na kůži ho vůbec necítil. Jaká síla!

„Ach,“ vydechl.

„Ach, ty můj,“ ozvala se za ním Gwen.

Opatrně jako čerstvě narozený živočich roztáhl a přitáhl obrovské žluté křídlo k boku.

„Je to nepopsatelné, Gwen.“

„Jsem na tebe hrdá. Jsi tak báječný. Krásné byly i květiny na pohřbu. Stejně jako ty, cos dal k mým fotografiím v hotelu.“

Byl příliš rozrušený na to, aby se zmohl na odpověď. Nahnul se, aby zastrčil levou paži na své místo. Bylo to poněkud obtížnější, ale cítil, jak mu Gwen pomáhá, aby dostal ruku do nadloketní opěrky a polstrovaného madla. Všechno si urovnal a napřímil se.

Archie se zadíval na zlatě se lesknoucí vodní hladinu. Pomalu roztáhl křídla. Dosáhl rozpětí čtyř a půl metru – křídla ho přesahovala o dva a čtvrt metru na každou stranu a za zády mu sahala až po ramena. Nejdřív ucítil, že se mu trochu odlehčila chodidla. Pak celé nohy. Vzápětí pocítil, že se mu nadzdvihává pánev, celý trup se příjemně odhmotnil. Cítil se jako balon naplněný héliem, který je jen o málo těžší než vzduch. Jako by mohl dělat sedmimílové kroky bez sebemenšího úsilí. Jako by mohl létat.

Došel k linii příboje a obrátil se k jihu. Pocítil vztlak. Začal klusat. Křídla mu kladla nestejnoměrný odpor, připadal si jako loutka. Slyšel pleskání nohou ve vodě.

„Jak se cítíš, Archi?“

„Křídla se chtějí vznést. Potřebuji jen trochu větší rychlost a trochu protivětru.“

Přešel z klusu do běhu, z běhu do sprintu. Pleskání chodidel se zrychlilo, horizont se zhoupl a jeho svalnaté baseballové nohy vší silou zabíraly. Vyběhl na písečný násep a pak zamířil dolů. Nejdřív se chodidla dotýkala země, v jednom okamžiku ji však přestal cítit. Pleskání nohou naráz utichlo a Archiemu se zdálo, jako by se ho někdo snažil vytáhnout na nebe. Obestřel ho zvláštní pocit, když si náhle uvědomil vlastní beztížnost: srdce měl až v krku, všechno se v něm vzedmulo a sevřelo, tělo vlálo v prostoru s divokou nespoutaností.

„Bože, Gwen!“

„Ono to funguje, Archi!“

„Už brzy přijdu za tebou, holčičko!“

„Ach, Archie, nemůžu se dočkat!“

Pak dosedl znovu na zemský povrch a zastavil po kotníky ve vodě Pacifiku.

„To byl drsnej vodvaz, člověče,“ ozval se mladý mužský hlas. Archie si předtím nikoho nevšiml. Mladík se vynořil z oceánu se surfem v podpaží, zamířil k severu a vrhl se do bíle zpěněné vody.

„Díky!“

Archie se brzy vydýchal, obrátil se a vydal se k věži pobřežní hlídky u Fifteenth Street. Chtěl vyšplhat na plošinu, odkud plavčíci pozorují pobřeží, ale odstranili na noc žebřík. Archie tam musel vytáhnout jedno křídlo po druhém, zatímco lezl po konstrukci.

Znovu zastrčil ruce do křídel a stoupl si na hranu plošiny čelem k oceánu. Od písku ho dělilo tak dva a půl metru. Rozevřel křídla a začal pumpovat. S každým mávnutím se cítil lehčí. Skočil. Nahoru a vpřed. Načasoval si to s máchnutím křídel, oceán se mu zdál jen krůček před ním, cítil, jak do plachty nabírá vzduch.

Pak ho pohltila radost z nespoutanosti.

Nepohyboval se po zemi, ale nad ní, pevná křídla zatnutá do vzduchu.

Někde tam je Gwen, blízko, na dosah.

A tohle vědomí mu dodalo novou sílu, lehkost a vytrvalost ptáka.

Další, co si uvědomil, byl oceán zvedající se proti němu. Chlad! Dal nohy pod sebe, prorazil zlatistou hladinu a zapadl po pás do vody.

„Prr,“ řekl tiše. „Prr. Zlato?“

Gwen neodpověděla. Odcházela a přicházela, kdy se jí zachtělo, proto se vlastně pustil do tohohle projektu.

„Gwen?“

Jen oceán narážející na zrnka písku.

Větší rychlost, přemítal.

Víc vzduchu.

Dostihneš ji.

Nejdřív se postarej o obra.

Slaná voda ho štípala v ráně po kulce, ale bylo to k vydržení. Brodil se studeným oceánem ke břehu, žlutá křídla táhl po zlaté mořské hladině.

32

O několik hodin později, těsně po západu slunce, narazili dva hlídkující strážníci na Ortega Highway u San Juan Capistrano na klopýtajícího a dezorientovaného muže. Oba vyskočili z vozu a bez problémů ho zvládli. Když zjistili, že vůbec nevidí a potácí se na pokraji smrti, s ulehčením a téměř ostychem zastrčili zbraně do pouzder.

„Nejdřív jsem si myslel, že je opilý,“ řekl strážník Maxwell Raybornové a Zamorrovi. Čekal na ně u vchodu do Western Medical Center v Anaheimu. „Pak jsem mu uviděl do tváře.“

Detektivové spěchali do schodů, o krok před nimi Maxwell, ověšený opasek mu chrastil u pasu. „Po očích mu zbyly jen černé díry.“

„A jeho řidičský průkaz?“

„Steve Charles. Ale popáleniny a přízvuk mi byly podezřelé, takže jsme jméno prohnali přes federální seznamy a objevil se nám Sergej Čerbrenko. Zločinec. Dobbs slyšel jeho jméno při ranním hlášení, a tak vás zavolal.“

„Jistě, zase Dobbs. Merci se divila, jak může mít takový zelenáč, který ze začátku vypadal jako dokonalý kazisvět, tolik štěstí. Zahlédl Čerbrenka s Vorapinem odjíždět od Wildcraftova domu. Našel opuštěný cadillac, kterým jeli. Teď vyčenichal pojítko mezi právě oslepeným chlapem potácejícím se po Orteze a vraždou Gwen Wildcraftové.

Takové štěstí jí připadalo podezřelé. Uvažovala, jestli Dobbs nemůže být s Rusy zapletený, jestli pro ně nepracuje. Jak? Vždyť si jich všiml v autě, profesionálně vytyčil místo činu kolem STS. Blbost. Možná pracoval pro jejich protivníky. Možná příští úterý vyjde modré slunce. Pořád ji tak štvalo, že nevytyčil ochrannou zónu u vjezdu k Wildcraftovým?

Bože, ženská, pomyslela si: ty bys potřebovala sestřelit anděla z nebe, aby ses přesvědčila, že je pravý.

Ale problém nespočíval v tom, že strážník Dobbs poodhalil souvislost mezi Gwen a Cerbrenkem. Problém spočíval ve strážníkovi Wildcraftovi, který ho pravděpodobně zmrzačil.

„Výstražné světlice?“ zeptala se.

„Nikdy jsem nic podobného neviděl,“ řekl Maxwell. „Vlastně jednou ano, v akademii. Tenkrát taky přišel jeden kluk tragicky o oči.“

„A řekl vám, kdo mu to udělal?“ zeptal se Zamorra.

„Ne. Jen blábolil a sténal. Má to něco společného s Archiem?“

„To právě chceme zjistit.“

Čerbrenko ležel na oddělení popálenin, hlavu i obličej ovázané bílým obvazem, zápěstí fixovaná řemínky. Prsty klidné, mírně sevřené v pěst. Chomáče světlých vlasů mu vyčuhovaly zpod obvazu a vypadaly jako trsy slámy.

„Je pod silnými analgetiky a sedativy,“ řekl doktor. Mluvil o Čerbrenkovi, jako by tam nebyl, ale brzy se prý probere. „Na vaše otázky může odpovídat, pokud bude chtít. Nedivte se ovšem, kdyby opět usnul.“

Raybornová zůstala stát a dívala se na ovázanou hlavu. Nebyly tam žádné otvory pro oči. Předpokládala, že by se měli chovat tiše, ale doktor mluvil nahlas. Uvažovala, jaké to musí být, vidět jako poslední věc v životě hořící světlice.

Představila se mu. Maska se mírně pohnula doprava, směrem k ní. Z otvoru pro nos se ozval vzdech, ale to bylo všechno.

„Jste Sergej Čerbrenko a pracoval jste pro OrganiVen,“ řekla. „Spolupracovala s vámi Gwen Wildcraftová.“

Žádný pohyb, žádná odezva. Hlava se znovu pootočila, tentokrát však na opačnou stranu.

Pak vzdech a šepot. „Wildcraft.“

„Tohle vám udělal on?“

„Ano.“

„Co chtěl?“

„Podrobnosti.“

„Vraždy?“

„Gwen, jeho ženy.“

Raybornová se domnívala, že ví, proč to Archie udělal, ale chtěla to slyšet od Čerbrenka. „Slíbil vám, že vás pustí, když mu povíte, kdo to udělal a jak.“

Přikývnutí.

„Řekl jste mu to.“

Další kývnutí.

„Ale vy jste to neudělal, že?“

„Ne, neudělal.“

Merci se snažila zasadit si vše, co věděla o Archiem Wildcraftovi, do souvislosti s tímhle odporným činem, který spáchal na muži ležícím na posteli. Pochopila by vraždu, ale ne zmrzačení. Chvíli jí trvalo, než v tom našla logiku.

„Policista Wildcraft vás nezabil. Řekl jste mu, že vy jste ji nezastřelil, a on vám uvěřil, je to tak?“

„Ano.“

„Protože to byl Vorapin, kdo na ni střílel. A na Archieho.“

Bez odpovědi. Rychle promýšlela všechny možnosti, nalézala je a zavrhovala, kombinovala.

„Řekl jste mu, že to udělal Vorapin.“

„Ne. My jsme nic neudělali.“

„A přesto se vám Archie takhle odvděčil?“

„Jen šepot: „Řekl mi, že už nikdy nebudu znovu řídit auto.“

V tom měl pravdu, pomyslela si Merci. A pochopila, proč se Wildcraft zachoval tak, jak se zachoval. Mohl po něm chtít už jen jedinou věc. „Nechal vás naživu, protože od vás něco chtěl. A vy jste mu to dal.“

Přikývnutí.

„Jistě chápete, pane Čerbrenko, že když mi povíte to, co jste řekl jemu, existuje reálná naděje, že dostaneme Zlatana dřív než Archie.“

„Ano.“

„Kde je? Kde je Vorapin?“

Trvalo velmi dlouho, než Čerbrenko odpověděl. Nejprve napnul prsty na obou rukou, pak je sevřel v pěst.

„Je ve vlastním domě.“

„Ve Fullertonu? U Irene?“

„Ne, jinde.“

„Adresu, pane Čerbrenko. Pomozte mi, abych mohla vašeho přítele uchránit před něčím ještě horším, než se stalo vám.“

Další pomlka. Čerbrenko ležel bez hnutí jako mrtvola, povolil pěsti, zápěstí stále upoutaná.

„My jsme nic neudělali.“

„Já vám věřím. Teď mi ale dejte tu adresu.“

„Dvě stě dvacet sedm, Palacio. Newport Beach.“

Zamorra vyrazil ke dveřím, ale Merci váhala. Dostala nápad: člověk přece nenechá zemřít přítele. „Sestra vám vytočila jeho číslo.“

Další přikývnutí.

„Byl doma?“

„Ne.“

„Nechal jste mu vzkaz.“

„Ano. Řekl jsem mu, aby zavolal policii a nechal je vyřešit tenhle omyl.“

„Tak to vám věřím.“

„Říkám pravdu.“

„A co jste mu ještě řekl?“

„Aby mu vymlátil duši z těla.“

„Vy jste nevinnost sama, Sonny. Vy dva jste ji oddělali, protože jste si mysleli, že vám překazí kšeft s MiraVenem.“

„My jsme nic neudělali.“

Raybornová se Zamorrou dorazili na newportskou adresu za půl hodiny. Palacio se rozprostíralo v kopcích nad Coast Highway a patřilo k Bella Villagio, jednomu z nových sídlišť v italském stylu. Budovy tvořilo seskupení tří domů, které stály zády k sobě, a každý měl nerušený výhled do pískově hnědého údolí.

Vorapinův dům měl dvorek a garáž hned za vjezdem. Brána byla zavřená, garážová vrata otevřená. Viděla jen kus černého nablýskaného vozu. Nic víc.

Došli k bráně, dívali se skrz mřížoví kovaných tyčí. Merci podle chromovaného nárazníku a kufru poznala, že v garáži stojí lincoln Town Car. Měl značku z půjčovny a kolem ní rámeček společnosti Air Glide.

„Je doma,“ řekla.

„Chceš počkat, nebo zazvonit?“

„Zazvoním.“

Rozepnula přezku na koženém pouzdru na boku, vytáhla Heckler & Koch a držela ho u nohy hlavní dolů. Postupovala podél zídky předzahrádky a došla do kuželovitě se sbíhajícího stínu tří cypřišů. Vstupní branka měla kované panty, masivní dřevo bylo dole a nahoře zpevněné kovanými petlicemi. Černé a těžké kovové klepátko ji hřálo do dlaně.

Zaklepala jednou, podruhé, nic.

Potřetí, počtvrté, nic.

Zkusila zazvonit, zvonek se ozval někde v hloubi domu, ale bez odezvy.

„Ještě jednou.

Pak se otočila na Zamorru, zavrtěla hlavou, nervy napnuté k prasknutí, devítku přitisknutou ke stehnu.

Zamorra přistoupil s nedbalou elegancí k brance a chvíli manipuloval se zámkem. Dveře se otevřely, Raybornová vešla, jistila levou stranu, její kolega pravou.

Ocitli se ve stínu předzahrádky, ve vzduchu se vznášela kořeněná vůně cypřišů. Chodník se stáčel do elegantního oblouku směrem k domu. A tam našli Vorapina, tváří k zemi, bez hnutí, v kaluži krve, s dírami v hlavě, hrudi a pánvi.

Merci na něj zírala, hřbet ležící postavy jí dosahoval ke kolenům. Proč Bůh stvořil člověka tak velikého?

„Prokrista,“ vydechla a instinktivně na něho namířila svoji stříbrnou automatickou zbraň.

Vorapin pohnul prsty. Jeho rozmašírovaná a znetvořená hlava se nadzdvihla a zakymácela, jako když se ji pokouší zvednout mimino ležící na břiše. Trochu ji natočil, takže Raybornová zahlédla jeho obrovské zuřivé oko.

Pak mu z úst vychrstl další chlístanec krve, vydral se z nich hrozivý zvířecí skřek a hlava mu s mokrým plesknutím ztěžka dopadla na zem.

Několik vteřin se vzpamatovávala. Nejprve se jí zdálo, že sní, ale pak ji z jasně stříbrného oceánu myšlenek probral pohled na hrozivě vyhlížejícího obra, který jí připomínal vorvaně. Její pozornost pak upoutaly nezaměnitelné podrážky Vorapinových gigantických bot.

„Zavolám záchranku,“ řekl Zamorra.

„VersaTerra.“

„Cože?“

„Od Foot Rite.“

Sklonila zbraň a podívala se na Zamorru.

„Můžeš oslavovat, Merci. Tyhle boty ti už nikam neutečou.“

„Jeho oblíbené Comfort Strider.“

Zamorrovo hlášení vnímala jen napůl. Stále nemohla odtrhnout oči od Vorapina. Jeho postava byla až vulgární. Ale působila i majestátně. Jako Bílá velryba, jako Kyklop.

„Její telefon zazvonil třikrát, než byla schopná vyklopit mikrofon a pronést automatickou formulku. „Kdo jste a co si přejete?“

„Ahoj. Tady Archie.“

Merci se okamžitě vzpamatovala, hlas v telefonuji vrátil do reality. „Kde jste?“ zeptala se naléhavě.

„Během deseti minut budu na vrcholku Santiago Peaku. Chystám se vydat za Gwen. Přijeďte za mnou a můžeme si pár věcí vyjasnit.“

„Oslepil jste Sonnyho a zavraždil Vorapina.“

„Rychle, seržantko. Už se nemůžu dočkat, až se za ní vydám.“

33

Vyndal křídla z duranga a položil je na okraj srázu. Pískovcová skála tam tvořila přirozenou plošinu a všude kolem byly výstražné cedule, nad ní pak oplocené území ježící se radiovými a telekomunikačními anténami a dalšími varováními. Foukal tu vítr a bylo horko, a když se podíval dolů, viděl pod sebou Orange County, modré domy se šplhaly po purpurových úbočích kopců a vypadaly jako vojáci dobývající pevnost. Podle jeho mapy se vrchol tyčil do výše 1735 metrů nad mořem.

„To je nádherné,“ řekl.

„Skutečně.“

„Její hlas prosvištěl kolem něj, ale nebyla tam.

„Drahoušku, je mi líto, žes u toho všeho musela být. Ale přinutili mě k tomu. Všechno to začalo kvůli nim.“

„Já vím,“ řekla tiše. „Zasloužili si to.“

„Když jsem to dělal, nic jsem necítil.“

„To je tou kulkou.“

„Že to muselo potkat zrovna mě.“

Sedl si na okraji pískovcové plošiny, nohama komíhal ve vzduchoprázdnu. Pozoroval nízké keříky, jejichž větvičky nepoddajně odolávaly větru. Podíval se na překrásně žlutou plachtu křídel, zkontroloval upevnění francouzských berlí ke konstrukci, všechny přezky.

„Chystám se zamířit nad oceán a pak se stočit k jihu. Vítr, který fouká zespodu, je silný, já vylétnu nahoru a zpátky k tobě. Pak budeme konečně jen my dva. Chytneš se mých ramen. Zůstaneme sami na modrém nebi.“

„Jsem připravená, Archi. Budu tady. Vypadáš báječně.“

Archie si už v hotelu vyžehlil uniformu, všechny puky ostré, zvládl i obtížná místa se švy na kapsičkách, teprve pak si připnul distinkce. Vzal si i opasek, ale zvažoval, co si k němu přivěsí: nakonec se rozhodl jen pro pouzdro se zbraní a plastová pouta; kvůli váze si nevzal zásobníky munice, baterku, vysílačku, imobilizační spray ani obušek. Boty si vyleštil miniaturním cestovním kartáčkem z drogerie. Samozřejmě se nezapomněl oholit a zranění si přelepil čistou náplastí, protože po stresu se Sonnym mu začalo trvale krvácet. Po Obrovi se to ještě zhoršilo.

„Zavolal jsem Raybornové, Gwen.“

Neodpověděla hned. „Proč?“

„Chci něco vidět.“

„Ji?“

‚Ji ne, Gwen. Sebe. Chci se dozvědět něco o sobě.“

„Buď opatrný.“

„Myslím, že jsem se kvůli ní popral. Nevím to jistě.“

Cítil, že mu po krku stéká horký pramínek, pochopil, že tamponek pod náplastí je už zase nasáklý. Z kapsy košile vytáhl čistý, starý hodil z útesu. Zachytil ho větrný poryv, pak zmizel z dohledu.

„Už je to lepší,“ řekl.

Sebral křídla a položil si je na klín. Na zádech ho chladil ostrý vítr a vysoušel mu pot, který mu vyrazil pod uniformou. Barvy krajiny pod srázem se teď změnily: rostliny zčervenaly a domy dostaly světle tyrkysový odstín, který mu připomínal stavení ve vesnici Baja, kde před lety byli s Gwen na výletě, sunuli se ve starém pickupu po tekoucím asfaltu a hledali restauraci, kde by si mohli dát ústřice.

Archie vzdychl a podíval se na oblohu, kde se už brzy znovu setká se svojí ženou.

Ve složité situaci, ve které se po průstřelu hlavy nacházel, se upnul ke dvěma nadějeplným cílům: aby se co nejrychleji opět setkal s Gwen a aby zabil muže, kteří ji tak zmasakrovali. V jeho očích šlo o dvě pochopitelné tužby. Pravda, Sonnyho ušetřil, ale to považoval za spravedlivé – Sonny jen řídil, ale nestřílel. Už nikdy řídit nebude. Zvláštní ale bylo, jak málo ho to celé uspokojilo. Pamatoval si, jak Obrovi říká, tohle je za Gwen, a očekával, že se dostaví radostný pocit. Ale žádný se nedostavil. Ze všeho, co udělal, cítil racionální uspokojení, protože v detailech to provedl dobře: přemohl Charlese bez boje; branku u obra přeskočil za ranního pološera a nenadělal přitom žádný hluk; tlumič úspěšně ztlumil výstřely. Vyrobil ho s největší pečlivostí z PVC trubek různých rozměrů, drátěnky a elektrikářské pásky – všechno přilepil k hlavni pětačtyřicítky Smithe vteřinovým lepidlem, které mělo být údajně nezničitelné – a dopracoval se až komicky mohutného tvaru. Ale fungovalo to báječně. Po pěti výstřelech se roztavil jen malý kousek u ústí hlavně. Stalo se. Sonny a Obr dostali to, co si zasloužili. Ale osvobozující pocit z otupující prázdnoty se nedostavil.

Teď, když polovina jeho tužeb už byla splněna, byl Archie unavený a cítil se opuštěný, spoutaný a postrádal Gwen ještě víc než kdykoliv předtím. Přemýšlel o svém dosavadním životě, útržkovitě si pamatoval pocity, které ho provázely, ale bylo to stále obtížnější: cesty do školy s Julií, kterou něžně dětsky miloval; první krůčky v žákovské lize, kdy pochopil, že bude asi nadaný sportovec, aby pak na střední škole překonal všechny rekordy, potom Gwen a univerzitní ples a následné měsíce, kdy mu pomáhala projít akademií, a hubené první roky, kdy pracoval ve volném čase jako dozorce ve vězení a ona přizpůsobovala svůj rozvrh jeho a žili jen jeden pro druhého; potom přátelé na oddělení a normální zaměstnání a pocit, že svou práci dělá dobře; dokonce i nejistá spirála cesty k bohatství, se všemi obavami a pochybnostmi, zda peníze investovat a jestli se to nakonec vyplatí; pak dům a nová auta a Gwen, která ho pořád milovala, a všechno se zdálo dokonalé. Byly to skutečné vzpomínky, které výstřely ruských zločinců nedokázaly vymazat, ale city, které je doprovázely, se mu vybavovaly hůř a hůř. Pamatoval si sice, jaké to bylo, když poprvé spatřil Gwen Kuernerovou v kině v Riverside, ale vyžadovalo to bolestné úsilí.

Náhle mu z očí vytryskly slzy, tělem mu otřásl pocit prázdnoty jako prásknutí bičem. Jako by jeho duše pozřela samu sebe. Slyšel svůj výkřik stržený větrem, ale uvnitř byl ohlušující, jako rachot vlaku na trati vedle Willitsových, když jako kluci s Kevinem zkoušeli, jak blízko se odváží přistoupit k řítícím se vagónům, zatímco jejich dětská tělíčka strhával proud vzduchu ke smrtonosným kolejím.

„Neměli jsme se zaplést s tím hadím jedem,“ vzlykl.

„To byla hrozná chyba, Archi. Ale snažila jsem se dát věci do pořádku, Archi. Opravdu jsem se snažila.“

Po tváři mu stékaly slzy a zamženýma očima hleděl na oblohu, aniž by věděl, proč se jeho život propadl do vzduchoprázdna.

„Je to v pořádku, Archie,“ zašeptala. „Pojď. Pojď ke mně.“

Otočil se a spatřil Raybornovou, jak se škrabe na vrchol hory a míří k němu. Tři metry za ní Zamorra s kulovnicí.

Merci stoupla na uvolněný kámen, ztratila rovnováhu a zachytila se nízkého keříku. Vinou příkrého stoupání a horka ztěžka oddychovala, ale hlavně si nebyla jistá, k čemu se policista Wildcraft nahoře chystá.

Viděla ho na hraně srázu, jak ji sleduje. V místech, kde měl mít paže, se houpalo něco, co vypadalo jako dvě velká modrá křídla. Tvar poznala okamžitě: špičatý kus modré plachty, kterou našla v odpadkovém pytli hotelové uklízečky, byl malý model zařízení, které měl teď Archie na sobě. Slepené kusy trubek musely být prototypem konstrukce, která drží všechno pohromadě.

A napadlo ji: proboha, on si snad mysli, že to jsou křídla.

V tomhle ohledu jí zkušenosti chyběly, ale věděla, že je důležité přimět ho mluvit.

„Archie! Archi! Díky za zavolání.“

Znovu klopýtla, chytila se opět nějaké větvičky, přitáhla se a zastavila se na malé plošince asi patnáct metrů od něj. Zamorru slyšela dvacet kroků za sebou a uvažovala, jestli už je v dostřelu. Kvůli takhle lehkovážnému chování se na sebe zlobila, ale nemohla si pomoci. Byla trénovaná a měla takovou povahu.

Pohlédl na ni a schoval křídla, která se v nevypočitatelných poryvech větru vzdouvala.

„Díky, že jste přišla,“ řekl.

„Co tady vlastně děláte?“

„Chystám se za Gwen.“ Je tady nahoře?“

„Ano.“

„To jste si vyrobil sám?“

„Napadlo mě to v nemocnici.“

Ohlédla se po Zamorrovi, stál široce rozkročený, jednu nohu na plošině, druhá mu klouzala dolů, kulovnici zapřenou o hruď. Vypadal jako lovec ptáků. Postoupil trochu doleva, aby měl Wildcrafta ve volném výhledu.

Otočila se zpátky k policistovi. „Archi, my víme, že to udělali ti Rusové. Udělal jste, co jste musel. Oslepil jste Sonnyho a zastřelil Vorapina, je to tak?“

„Ano. Sonny mi všechno řekl. Je to na magnetofonu v koupelně. Ale pak jsem si vzpomněl i na tu tvář – na tu, kterou jsem tu noc viděl za zábleskem. Jen co jsem Obra spatřil, věděl jsem, že je to on.“

„Archie, celé oddělení si přeje, abyste se uzdravil a vrátil se do služby.“

„Nemůžu. A vy to víte.“

„Tak jděte do výslužby. Můžete si koupit malé letadlo a vykašlat se na ta legrační křídla.“

„Líbí se mi.“

„Daleko vás nedonesou.“

Nato se Wildcraft nahnul nad útes a Merci viděla, jak s ním kymácí vítr.

„Nemusím letět zvlášť daleko,“ řekl.

„Něco vám povím – kdyby byla Gwen naživu, za tohle by vám pěkně vynadala.“

„To není pravda. Mluvili jsme spolu o tom.“

„A co vám říkala?“

„Jen že je tam nahoře.“

„Kde nahoře?“

Podíval se znovu do prostoru. „Tamhle.“

„Co máma s tátou, Archi? A Kuernerovi. A Priscilla. A Damon Reese a Brad Eccles. Ty lidi vás mají rádi. Nemůžete jen tak skočit a nechat všechno plavat, když oni na vás čekají.“

Zdálo se, že o tom Wildcraft uvažuje. Podíval se do hlubiny, pak zpátky na Merci. „Mám je taky rád, ale budou to muset pochopit.“

„Co pochopit?“

„Že to nemůžu nechat jen tak vyšumět. Gwen. Všechno.“

„Samozřejmě, že nemůžete. Ale chce to čas. Uzdravíte se, Archie. Jednou vám bude zas jako dřív. Gwen by si to přála. Říkáte, že s ní rozmlouváte? Tak se jí zeptejte, jestli chce, abyste skočil. Zeptejte se jí, co by vám radila.“

Merci měla mrazivé tušení, že se dopustila osudové chyby, že Wildcraft se Gwen opravdu zeptá a v jeho představách, ve vzpomínkách na ni, s kulkou v mozku a bůhvíproč ještě mu řekne: ano, Archi, skoč.

Měla srdce až v krku, když sledovala, jak se Archie otáčí přes rameno na opačnou stranu, než stála ona, a říká něco do vzduchu. Přikývl. Pak znovu.

„Archie! Proboha, máte kulku v mozku a uvažujete zmateně. Gwen je mrtvá, Archi. Nevrátí se a není na obloze a nechce, abyste skočil a zabil se. Věřte mi, Archie. Říkám vám pravdu.“

„Jdu,“ řekl. Ale Merci nevěděla, jestli mluví k ní, nebo ne. Byl stále otočený, díval se za sebe nahoru. „Ale nejdřív musím udělat jednu věc.“

„Jakou?“ zeptala se Merci.

Archie jí odpověděl, ale vítr jeho slova strhl dřív, než k ní doletěla. Vypadalo to, jako by rozmlouval sám se sebou.

„Jdu,“ řekl Gwen. „Ale nejdřív musím udělat jednu věc.“

„Jakou?“

„Jen se podívat. Jen se podívat, co se stane, když to udělám.“ Gwen neodpověděla.

Otočil se, roztáhl modrá křídla a slétl dolů k Merci. Nemohla uvěřit, že ta věc skutečně funguje. Ladně připlachtil, kanady mu sice po štěrku sklouzly, ale nakonec se zastavil. Křídla složil za sebe. Viděla, že tampon pod náplastí je nasáklý růžovou tekutinou a zorničky má nepřirozeně rozšířené. Hlava a krk se mu leskly potem, ale uniformu měl vyžehlenou.

Přistoupil k ní. Ohlédla se na Zamorru, který ledabylým pohybem neomylného střelce přiložil zbraň k líci.

Archie přistoupil blíž, pak kolem ní roztáhl křídla. Vítr znovu zacloumal polypropylenovou plachtou a ucítila strach a kolínskou. Vytáhla zbraň z pouzdra.

Držel ji a pohyboval s ní – byla si tím jistá – do Zamorrova palebného úhlu. Ačkoliv když byl Wildcraft tak blízko, Zamorra by stejně nemohl střílet. Namířila mu hlaveň automatické pistole na žebra. Slyšela, jak se za ní Zamorra pohybuje. Pomalu vystrčila levou ruku nad rozepjatá křídla a směrem ke kolegovi natočila dlaň.

Archie se zhluboka nadechl a lehce ji políbil na pravou tvář. Pak na levou. Pak přitiskl své rty na její, dlouze vzdychl a poodstoupil.

„Nic,“ řekl.

Srdce jí tlouklo jako splašené, jen uletět, zato nohy měla jako z olova.

Stáhla zvednutou ruku a špičkou ukazováčku se dotkla jeho dolíčku ve tváři, palcem mu přejela po ostře řezané linii brady a přitiskla svá ústa k jeho. Strnul a začal se zvolna odtahovat, takže ho lehce přitáhla, ruku se zbraní teď měla za jeho zády, přitiskla ho k sobě a políbila ho, jako kdysi Hesse, aniž by přemýšlela o pohnutkách nebo důsledcích. Přestala, až když jí došel dech.

„Ne,“ zašeptal. „Nic necítím.“

„Já cítím všechno, Archie.“

„Děkuji vám.“

Sklonila zbraň, snažila se uchopit ho jednou rukou za rameno a druhou kolem pasu, ale byl příliš silný, aby ho zvládla.

Wildcraft se jí vysmekl a utekl zpátky na převis nad útesem. Ohlédl se na ni. Pak si stoupl na okraj, roztáhl křídla a skočil do hlubiny. Zachytil ho stoupavý proud. Vznesl se a znovu na ni pohlédl, pak dvěma mocnými záběry silných paží dokonce vystoupal o něco výš. Zamířil pryč, přesto zahlédla jeho soustředěný výraz plný naděje, když ladně plachtil v povětří a směřoval dál do otevřeného prostoru. Pak se zřítil. Mezitím doběhla k okraji srázu a zahlédla, jak divoce mává křídly, ale přesto rychle padá. O několik desítek metrů níž dopadl na výčnělek, s hrozivým zvukem se od něj odrazil a řítil se hlavou dolů dalších několik desítek metrů, narazil na další skalní převis, který dal jeho pádu nový směr. Zmizel v černé hlubině kaňonu a ztratil se jí z dohledu.

34

Po zbytek směny Merci vnímala jen všudypřítomné ticho. Cítila, že krev se jí proměnila v olovo, kosti v ocel.

Dobrovolně se ujala povinnosti zpravit o události Wildcraftovy a Kuernerovy. Oznámení smrti patřilo mezi její základní služební povinnosti a zkušenost jí napovídala, aby mluvila potichu, maximálně věcně a byla nápomocná.

Neohroženě jim pověděla, co se stalo, pak přetrpěla jejich otázky i následné ticho. Vypustila pasáž o tom, kdy Archie necítil nic a ona všechno. Když skončila, beze slov se Zamorrou odešli. Jako posel dobrých zpráv dvakrát neobstála, stejně tak jako detektiv podezřívaný ze špatné policejní práce.

Šerif Abelera ji požádal, aby udělala „prohlášení ve Wildcraftově případu“. Nahradí polední tiskovou konferenci, která měla původně informovat o ruské stopě a pravděpodobné Archieho nevině.

Stála v zasedacím sále soudní budovy sama jako kůl v plotě a v záři reflektorů a tváří v tvář neúnavným reportérům říkala, že i přes nejvyšší úsilí se jí ani jejímu kolegovi nepodařilo odradit policistu Wildcrafta od skoku z vrcholku Santiago Peaku. Informovala je, že záchranáři našli jeho tělo v polovině útesu. Nezmínila se o křídlech, jen o tom, že policista byl zdrcen smrtí své ženy. Slovo „zdrcen“ jí naskočilo samo, protože stále měla před očima Archieho tělo, řítící se do temného chřtánu stínů a kamení.

„Jak jste ho objevili?“ zeptal se Gary Brice. „Mám na mysli předtím, než skočil.“

„Řekl nám, kde je.“

„Proč jste s sebou nevzali vyjednavače nebo lékařský tým?“ otázala se Michelle Howlandová.

„Nezmínil se nám o svém záměru. Nebyl čas.“

„Jak dlouho jste s ním mluvila?“ zeptalo se rádio KTLA.

„Necelou minutu.“

„Jaká byla přesně jeho poslední slova?“ ozval se znovu Brice.

„Děkuji vám.“

„Za co? Co jste udělala?“

„Nic. Myslím, že byl… naprosto dezorientovaný.“

„Nebyli jste dost blízko, abyste mu v tom fyzicky zabránili?“

„Můj pokus selhal.“

„Byli jste tedy v kontaktu, přetahovali jste se?“

„Ano.“

„Jak byste popsala jeho výraz, když skočil?“

„Nemohu ho popsat.“

„Co měl na sobě?“

„Měl letní služební uniformu.“

„Byl ozbrojený?“

„Měl pistoli v pouzdře.“

Abelera jí přikázal, aby se prozatím nezmiňovala o Rusech, dokud laboratoř nevyhodnotí Wildcraftovo přiznání a důkazy.

„Oficiální tisková konference skončila,“ řekla. „Ale můžete tu zůstat a ptát se na cokoliv chcete.“

Vypnula mikrofon a spolu se Zamorrou opustili sál zadními dveřmi.

Zůstala dlouho sedět mezi čtyřmi stěnami své kanceláře, dívala se přitom na telefon, Timovu fotografii, kalendář. Na stole leželo několik dopisů, ale neměla sílu je otevřít, natož si je přečíst. Zamorra zmizel z oddělení vražd, aniž se rozloučil.

Kolem třetí se za ní stavili dva uniformovaní policisté, aby jí řekli, že je mrzí, jak to s Wildcraftem dopadlo, ale především jí chtěli poděkovat, že se postavila na Archieho stranu. Byli si jistí, že Gwen nezavraždil, ale oceňovali, že mu věřila i ona, ačkoliv důkazy svědčily v jeho neprospěch. Nabídla jim, jestli se nechtějí na minutku posadit, ale omluvili se s rozpačitou strohostí, což respektovala.

Ve čtyři jí zavolali dva další policisté – věděla, že oba patří do skupiny jejích odpůrců – a řekli jí, že jsou příjemně překvapeni, vlastně hrdí na způsob, jakým v souvislosti s Wildcraftem bránila oddělení, a že jsou potěšeni, vlastně poctěni, že přijala nominaci do Policejní asociace. Může počítat s jejich hlasy. Merci za tím tušila Mikovu práci, ale trochu ji to zahřálo u srdce, které se pod vlivem posledních událostí změnilo v kus ledu.

Přišel i Dobbs, aby se jí zeptal, jestli pro ni nemůže něco udělat. „Ten případ jste z poloviny vyřešil vy, strážníku,“ pochválila ho. „Děkuji vám.“

„Příště označím za místo činu i parkoviště.“

„Vy se nezdáte, Dobbsi.“

„Děkuji vám, seržantko. Víte, mám namířeno sem. Na vraždy. To je můj cíl. To bych si moc přál.“

„Dobře si to rozmyslete.“

„To udělám.“

Volal Gilliam.

Volal otec.

Volal Ryan Dawes, aby jí řekl, že tentokrát měla dobrý instinkt a že bylo správné, že mu naslouchala. Mluvil jako filmový kritik, který chválí podřadný, ale komerčně úspěšný brak, takže zavěsila.

Volal Al Madden, aby jí řekl, že ho mrzí, jak to s Archiem dopadlo, ale ocenil, že policista byl skutečně nevinný. Zajímal se, zda jeho vyšetřování nenapomohlo Wildcraftovi k rozhodnutí spáchat sebevraždu, a Merci odpověděla, že si to nemyslí. Madden se omluvil, že se míchal do vyšetřování, a poznamenal, že podle jeho názoru byla její práce v terénu bezchybná.

Volal Wildcraftův soused William Jones, aby se zeptal, jestli tisková konference k Archieho sebevraždě proběhla dobře a jestli by mu nemohla prozradit víc. Řekla mu, že Archie věřil, že se setká s Gwen. Jones opáčil, že kdyby byl na jeho místě, taky by si to přál. Merci se omluvila a zavěsila.

Volal George Wildcraft, aby se zeptal, jak jeho syn vypadal a v jakém byl duševním rozpoložení, než se to stalo. Řekla mu totéž co Jonesovi. Řekla mu, že se snažila ze všech sil mu v tom zabránit, přivést ho z útesu živého. Svíralo se jí přitom hrdlo, oči ji pálily a skoro nemohla mluvit.

Poděkoval jí a řekl, že obdivuje její úsilí a že vždycky věřil, že měla na srdci jen spravedlnost a jeho synovi chtěla skutečně pomoci. Omlouval Natálii za to, že se „nechala příliš unést“. Mluvil potichu a Merci usoudila, že jí volá tajně.

„Byl to dobrý člověk, seržantko. Moc hodný chlapec.“

„Ano, vím to.“

Zastavil se za ní Abelera a řekl jí, aby si vzala několik dní volna. Souhlasila.

Zamorra se objevil v půl šesté. „Byl jsem v obchodě. Rád bych vám s Clarkem a s Timem udělal večeři.“

Překvapeně se na něho podívala. „Skvělé, vezmi s sebou Kirsten.“

„Dobře. Ať přijde taky Frank.“

Uvažovala, proč se o ni nezajímal víc, když ji přitahoval, ale začal s tím, až když vycítil její náklonnost k Wilderaftovi. Nebo to byl pouhý soucit? Ať tak nebo tak, tahle otázka se teď nezdála tak důležitá, zvlášť těsně poté, co viděla padat kolegu z patnáct set metrů vysokého útesu, s kulkou v mozku a steskem v srdci. Nebo pár hodin po rozhovoru s mužem oslepeným výstražnou světlicí.

V tom okamžiku do kanceláře vstoupil Mike. Vešel tiše, jako by se bál, že je nevítaným hostem. Potřásl si se Zamorrou pravicí, podal ruku i Merci. Stiskla ji a dívala se mu přitom do hlubokých modrých očí, ve kterých se mu právě rozpadalo srdce na tisíc malých kousků.

„Chtěli jsme se s Dannym u vás večer zastavit,“ řekl. „Přinést nějaké červy ještěrce.“

„Dobře,“ souhlasila.

„Máme spoustu jídla,“ řekl Zamorra. „Přines nějaké víno, jestli chceš, a zůstaňte s Dannym na večeři.“

Mike pustil její ruku a kývl na Zamorru, jako by šlo o domluvu mezi chlapy, do které nemají ženy co mluvit. Přesto na ni tázavě pohlédl.

„Souhlasím,“ řekla. „Vezmi Lyndu, jestli chceš.“

„Nechci.“

Když odešli, sebrala Merci dopisy, strčila je do kabelky a vydala se domů.

Dorazila v šest deset. Bylo horký srpnový večer. Zatímco se k ní hnal Tim, aby se s ní přivítal, položila kabelku na odkládací stolek. Měl na sobě červené kraťasy a černé kovbojské boty, mezi nimi holá kolínka, plastový gladiátorský krunýř a baseballovou čepici Angels.

„Jen co ho spatřila, srdce jí pookřálo. Čistota. Nevinnost. Člověk. Lásku nemůže zadusit sebevětší brutalita; stojí nade vším, je nádherným ohňostrojem, který prozáří každou tmu.

Clark ji objal, aby vzápětí zaregistroval Zamorru s náručí potravin. „Gril je na verandě,“ řekl a kývl na pozdrav.

Tim nebojácně pozoroval temného Zamorru.

„Rád tě zase vidím, Time. Máš pěkné brnění.“

Chlapec přikývl. Paul mu vážně potřásl rukou a zamířil ke grilu.

Merci vzala Tima do náruče a neslyšně zašeptala směrem k otci Wildcraft a tázavě povytáhla obočí.

„Ne, myslel jsem, že to pro něj není.“ Otočil se a sledoval, jak se blíží Mikův pickup. „A hele, vidím, žes pozvala taky Mika.“

„Více méně.“

„Jsi v pořádku, holčičko?“

„Jsem, tati.“

„Kdybys chtěla být večer jenom s námi, tak já jim to vysvětlím.“

„To je dobrý.“

Pozoroval ji s odzbrojujícím klidem. V brýlích se mu odráželo světlo, oči jakoby rozšířené v němém úžasu. Naklonila se k němu, volnou rukou ho objala. Usmál se na ni a pomalu se vydal ke dveřím.

„A co tenhle mladý pán?“ obrátila se na Tima. „Jak se dnes měl?“

„Dobže,“ odpověděl Tim. „Mám se dobže. Je Awchie v helikopě?“

„S helikoptérou už dolítal.“

„I s kytkama?“

„I s kytkama.“

„Protože miluje svou ženu.“

„Ano, protože ji… miluje.“

„Danny je tady!“

Vymanil se jí z náručí a seskočil na zem s hlasitým žuchnutím kovbojských bot. Vyrazil naproti Dannymu a Mikovi, kteří právě vcházeli do dveří. Danny upustil plechovku s červy a víčko se odklopilo, takže ještěrčí potrava se vysypala na podlahu.

„Uklidím to,“ řekl Mike. „Běžte.“

Kluci vyběhli na zahrádku za domem, Clark se vydal za nimi. Mike odložil těžkou igelitku, klekl si a víčkem nahrnoval červy zpátky do plechovky. „Díky za pozvání,“ řekl.

„Není zač.“

„Třikrát nebo čtyřikrát denně…“

Zaváhala, co tím myslí.

„… ji tímhle krm,“ dodal.

„Aha, jasně.“

„Dej plechovku do ledničky, ale před krmením ohřej červy v dlani. Kdyby byli moc studení, ještěrka by mohla mít problémy se zažíváním.“

„Dobře.“

„A alespoň jednou týdně jí vyměň vodu.“

„Jistě, uděláme to.“

Mike se narovnal a zvedl plastovou tašku. „Přivezl jsem celý karton vín, takže je toho pro všechny dost.“

„Postarám se o to, Miku,“ řekl Zamorra, už bez saka, kravatu povolenou. „Mám něco namíchat?“

„Rozhodně,“ řekla Merci.

„Mně něco lehkého,“ požádal Mike.

Všichni tři se otočili k Damonu Reesovi, který se objevil na verandě s velkým pugétem a mířil do dveří. Měl na sobě nad slunce zářivější havajskou košili.

„Nerad ruším, Merci,“ řekl. „Jen jsem vám chtěl tohle předat.“

Mike na ni poněkud zmateně pohlédl.

Zamorra Reesovi otevřel a vrazil mu do ruky krabicové chablis. „Jdi s tím ke dřezu a načni to služební zbraní.“

„A já se postarám o tohle,“ přispěchal Mike, uši rudé, a sáhl po kytici.

Podíval se na Merci, protože jeho snaha obstát v rytířském souboji vyzněla trochu naprázdno a on zůstal stát uprostřed místnosti s pugétem v jedné a s plechovkou červů v druhé ruce.

Když ho Reese míjel, poplácal ho po rameni.

Merci se usmála. Bylo to jako v sitcomu. Ale cítila se báječně. Měla pocit, že takhle se nebavila už aspoň sto let.

Sedla si do stínu zadní verandy a cítila v hlavě Zamorrovo martini. Vedle toho byla její obvyklá dávka skotské dětskou přesnídávkou, citron mu dodával osvěžující vůni. Převlékla se ze služebních kalhot a bot do šortek a staré modré košile, kterou sebrala otci. Na nohou měla dřeváky, o kterých prodavač tvrdil, že dělají její nohy ještě hezčí. Svoji pozornost dělila na tři strany: část jí věnovala Timovi, Dannymu a Mikovi, kteří si hráli za plotem v pomerančovém sadu; část Zamorrovi a Reesovi, kteří se dohadovali, kolik nasypat do grilu dřevěného uhlí, aby se maso nespálilo; a část otřesnému zážitku s Archiem Wildcraftem a jeho modrými křídly.

Clark si sedl vedle ní. „Tohle pití má sílu.“

„To tedy jo.“

„Zaslechl jsem, že si vyrobil nějaká křídla nebo co.“

Podívala se na něj. Nikdy ji nepřestane udivovat, jak rychle se k otci donesou interní informace. Představila si, jak si tihle taťkové telefonují jako staré drbny.

„Žádné nebo co, tati. Byla to skutečná křídla.“

„Neblázni. Fungovalo to?“

„Zpočátku, potom jako by se propadl. Ve chvíli, kdy jsem doběhla k okraji, odkud jsem ho mohla vidět, padal opravdu rychle a přímo dolů. Narazil hrozně tvrdě.“

Clark se zamračil a kroutil hlavou. Napil se a podíval se směrem k dětem.

„Opravdu si myslel, že může letět? Nebo to byla jednoznačně sebevražda?“

„Myslím, že si skutečně myslel, že se může vznést a najít Gwen. Když mi volal na mobil, říkal, že je na cestě za ní.“

„Kdysi jsem takhle přemýšlel o tvojí matce. Nechtěl jsem létat, to jistě ne, ale chtěl jsem se podívat na druhou stranu.“

„Ten náš optimismus.“

„Kdo ví? Třeba to funguje. Nikdo z nás si nebude jistý, dokud už nebude pozdě podat o tom nějakou zprávu.“

„Třeba je to dobře.“

„Je dobře, že existují záhady. Stejně jako tohle pití.“ Znovu se napil a spiklenecky se na ni usmál. „Je trochu legrační, že se tady najednou objevili všichni ti kluci a přetahují se o tvoji pozornost.“

„Myslí si, že se o mě starají.“

„Tak je nech.“

Merci si opět vzpomněla, jak kolem ní Wildcraft rozprostřel křídla. Přemýšlela o Hessovi a o jeho rakovině. Viděla před sebou Archieho tělo řítící se z útesu, viděla svou dlaň plnou Hessových vlasů propadajících jí mezi prsty a uvědomila si, že je milovala z nějaké bláhové představy, že láskaje dokáže uzdravit.

„Jaká namyšlenost,“ řekla.

„Cože?“

„Jen přemýšlím nahlas.“

Sledovala Tima pobíhajícího v pomerančovém sadu a věděla, že cítila ještě něco. Něco víc než jen touhu vykonat zázrak a pomoci. Bylo to velké, všeobjímající a prosté. Ale co to bylo – touha? Vášeň? Jak to vyjádřit slovem? Co to bylo, po čem její srdce toužilo, čeho se chtělo nasytit, čím se chtělo obklopit, co si trvale uzmout? Jaké slovo by vyjádřilo ten obrovský hlad?

Archie to věděl, říkala si. Ať už to uměl pojmenovat, nebo ne. Protože když si někdo myslí, že je kvůli tomu schopen létat, pak to musí vědět. Když je ochoten zajít až tak daleko, pak to musí vědět. Když to udělá, pak to musí vědět. Když to cítí, pak to musí vědět. A jednu vteřinu jsem to na útesu cítila i já.

V jeden jediný čarokrásný okamžik pocítila nebetyčnou lehkost a pochopila, že Archie pro ni vykonal zázrak. Nebylo o tom pochyb.

„Dáš si další drink, tati?“

„Raději jen sodu s citronem. Jedna sklenice tohohle je na mě až dost.“

Došla do kuchyně, opřela se o chladivý kuchyňský pult a na kostky ledu nalila sodu. Vzpomněla si, jak pod konečkem prstu cítila Wildcraftův dolíček ve tváři. V okamžiku, kdy ona lehkost pominula, vybavila se jí slova marnost a zmar.

Cítila jsem všechno.

„Hele, omlouvám se, že jsem nezavolal.“

Otočila se a viděla Damona Reese, jak se na ni zubí s trochu potměšilou jiskrou v oku. Přistoupil až k ní a stejně jako tenkrát na předzahrádce jí odhrnul vlasy z čela. Tentokrát z něj však necítila ryby a benzín, ale kolínskou.

„Jste v pořádku, Merci?“

„Jsem.“

„Muselo být těžké, čím jste prošla.“

„Jo.“

„Hodně jsem na vás myslel,“ řekl. „Každý den.“

„To je hezké,“ odpověděla. Palcem zakryla hrdlo otevřené láhve se sodou, dvakrát s ní zatřásla a osprchovala Reese v obličeji.

„Nedělám si legraci,“ řekl. „To mám za to. No dobře.“

„Byl to jen okamžik.“

„Je to složité.“

„Naopak, jednoduché, Damone. Udělejte pro mě něco. Odneste tenhle drink tátovi.“

Reese vzal sklenici a podíval se na postříkanou havajskou košili. „Začněme od začátku.“

„Začněme tím, že to odnesete ven.“

„Rozhodně vás chci znovu vidět. Vezměte si s sebou láhev se sodou, jestli chcete.“

Usmál se a přistoupil o krůček blíž.

„Vy jste opravdu syčák, Damone.“

Reese to považoval částečně za kompliment. Spiklenecky na ni mrkl a odkráčel i se sklenicí.

V tom okamžiku si Merci všimla, že Mike položil vázu s Reesovou kyticí na odkládací stolek vedle její kabelky. Pugét byl ve vodě vzhůru nohama, květy byly ponořené a nahoře čouhaly zelené stonky s bílou mašlí ze supermarketu.

Hoši, hoši, pomyslela si: za dva roky mi bude čtyřicet.

Sedla si a skrz okno pozorovala Zamorru, který stále zápolil s uhlím. Ještě si nevšimla, že by volal Kirsten. Reese se posadil do stínu a zkoumal zmáčenou košili. Clark seděl tam, co předtím, v ruce plnou sklenici. Mike a kluci právě procházeli brankou na zahrádku. Představila si růžový domek na bílé pláži v Mexiku: Tim, Hess a já.

Vyndala z kabelky dopisy, které si přinesla z práce, a rychle se jimi probírala, dokud nenarazila na známé jméno a zpáteční adresu: Sean Moss, La Jolla.

Doktor Sean, uvažovala: surfař a biochemik, podnikatel a tajný ctitel Gwen Wildcraftové, zbabělec. Všimla si poštovního razítka – bylo z téhož dne, kdy jej navštívili v jeho velkopanském sídle nad oceánem.

Otevřela obálku a četla rukou psaný vzkaz.

Seržantko Raybornová, měl jsem vám to předat, když jste tu byli. Není to nic, o čem bych vám neřekl, ale je to velmi osobní a hmatatelné a v tu chvíli jsem nechtěl, aby se to dostalo do složky s vraždou. Vlastně jsem to měl někomu ukázat už dřív, třeba by to něčemu pomohlo. Neměl jsem vůbec tušení, že naše usilovná práce povede až k takovým koncům. Zítra odjíždím do surfařského kempu v Tavarue a nebudu tři měsíce k zastižení. Ten dárek, o kterém se zmiňuje, bylo CD s jejími písničkami.

SM

Přiložený dopis měl poštovní razítko z 20. srpna, ze dne Gweniných narozenin:

Milý Seane, jsem opravdu šťastná, žes našel někoho, koho můžeš milovat, a žes vydělal padesát milionů, díky nimž bude už navěky šťastná i ona. Ale teď vážně. Tady je všechno v pořádku. Archie tvrdě pracuje a doufáme, že někdy v průběhu roku postoupí z pochůzkáře na lepší post. Dům je prostě úžasný, od posledně, cos ho viděl, je hodně vylepšený. Dává to zabrat, ale dělám to moc ráda. Včera, když jsem se vracela z obchodu, jsem se strašně vyděsila, když jsem zjistila, že na mě u auta na parkovišti čekají Al se Sonnym. Říkali, abych držela jazyk za zuby, pokud jsem zaslechla něco o problémech se sérem. Ti pobudové dokonce vyhrožovali, že MÉ nahlásí na FTC za neposkytnutí informací o problémech s chřestýšem rohatým v případě – a teď poslouchej –, že nebudu pracovat pro jejich novou společnost, zabývající se nějakým molekulárním inženýrstvím, kterou rozjíždějí nahoře v Irvine. Opičák říkal, že potřebují „výběrčí peněz“. Znělo to, jako by si najímali nějakou kurvu, a taky tak se na mě dívali. Říkali, že mi budou platit dvanáct dolarů na hodinu, když to vezmu. Odpověděla jsem jim, ať se ani nedotýkají mého nového dodge a okamžitě se mi klidí z očí, nebo já ohlásím JE na FTC, FBI, INS a Ústav sér a vakcín. Vůbec se tomu nesmáli. Pravděpodobně nikdy nedocenili, co jsem udělala pro OrganiVen. A dneska je mi 26! Posílám ti jako dárek CD s mými písničkami. Je to můj den a můžu si dělat, co chci, že ano?

Brzy nashledanou,

Gwen

Raybornová vzdychla a přečetla si dopis znovu. Černý humor za tři kulky na oplátku. Výhrůžka, která stála tři lidské životy, jeden pár očí a nekonečný žal. Gwen se zapletla jednou, podruhé už odmítla. Byla chyba, že nešla na FBI nebo na policii. Ale pomohlo by to? Možná ne. Alovi se Sonnym to netrvalo ani dvacet čtyři hodiny a popravili ji.

Všechno obětovali pěknému životu, přemítala Merci. Všem těm luxusním věcem, kterých je na světě spousta. Představila si Wildcraftův dům – krásný a prázdný.

Vložila dopis zpátky do obálky a podívala se oknem na svůj život – v tuhle chvíli dost nepřehledný, ale velmi bohatý. Srdce jí tlouklo z plných sil, zčásti ze smutku nad Archiem a Gwen, zčásti s příslibem, že je ho dost i pro ostatní.

Po večeři a třetím martini se zmožený Mike natáhl na sedačku. Za hodinu ho Merci vzbudila a oznámila mu, že Clark je s Dannym odveze domů. Mike na ni opile mžoural, pak na Zamorru, který právě domýval talíře. Poděkovala mu, že přišel, za víno, červy, prostě za všechno. Objala ho a poděkovala mu i za aranžmá kytice, které se jí opravdu líbilo. Usmál se a cestou ke dveřím lehounce zavrávoral.

O několik minut později odnesla Tima do jeho pokoje, přečetla mu pohádku a konejšila ho v náručí, dokud neusnul.

Když se vrátila, zjistila, že Reese si pustil nějakou muziku a otevřel si další víno. Vítězoslavně se na ni usmíval.

Když se otec vrátil, řekl, že je unavený, a odešel do svého pokoje. Damon požádal Merci o tanec, ale vůbec se jí tančit nechtělo. Pak začal být hlučný a Zamorra mu řekl, aby odešel. V tom okamžiku se mohl buď poprat, nebo se vypařit, a Reese zvedl ruce nad hlavu, jako že se vzdává, a vypadl.

Zamorra jí poděkoval za hezký večer a oblékl si sako.

„Počkej,“ řekla. „Projdeme se.“

„To bych rád.“

Vzala baterku a vedla Zamorru chladnou travou skrz branku a pak po pěšině v pomerančovém sadu. Myšlenky měla trochu zastřené ginem a dobrým vínem, které pili k večeři. Měsíc byl téměř v úplňku, jeho paprsky se stříbřitě odrážely v zelených listech. Merci se zhluboka nadechla a cítila intenzivní vůni citrusů.

„Mám tady někoho, s kým bych tě ráda seznámila,“ řekla. Nebyla úplně rozhodnutá, jestli to chce, ale věta teď zůstala viset ve vzduchu, tak jednoznačná a hmatatelná, jako pavouk na konci vlákna.

„Měl bych si asi uvázat kravatu,“ opáčil Zamorra.

„Je to velmi neformální, Paule.“

„Namíchal jsem Mikovi extra silný drink. Promiň.“

„To je v pořádku. Když přebere, snáší to docela dobře.“

Vedla ho plevelem na konec pozemku ke škvárovým tvárnicím a jako nitky tenkým výhonkům laskavce. Když nadzdvihla překližkovou desku, všimla si Zamorrova nepředstíraného údivu nad nitkovým ornamentem. Pomohl jí přenést poklop ke garáži.

„Bublinkový igelit?“

„Však uvidíš.“

Klekla si a odstranila ochranný obal, do kolen ji tlačila hlína. Pak posvítila dovnitř.

„To je Frank.“

„Ať se propadnu.“

„Našla jsem ho tady. Je ze Španělska a je skutečný.“

„Vypadá skutečně.“

„Odhaduji ho na vojáka. Hlavně kvůli meči. Možná měl ještě jiné zbraně, ty mu ale jeho nadřízení odebrali, když se Francisco usadil a začal hospodařit. Jak to bylo doopravdy, nevím. Jen si to tak představuji.“

„Je to možné.“

„Co si o něm myslíš?“

„Že tady zapustil kořeny.“

Potichu se zasmála. „Hess říkal, že je osamělý.“

„To člověka taky napadne.“

Zamorra se nepřestával dívat do jámy. Sedl si na bobek, opřel si lokty o kolena a bradu do dlaní, přesně jako to dělal Tim.

„Kirsten je mu hodně podobná.“

Merci už chtěla zavtipkovat, jestli má i ona tak malou lebku, ale pak jí svitlo. Obestřela ji sladká předtucha. „Ne.“

„Jo.“

„Děláš si legraci.“

„Vymyslel jsem si ji.“

„Proč?“

„Abych se před tebou uchránil.“

Už téměř řekla něco jako to mění celou situaci, ale pak se rozhodla dobře vážit slova a zmlkla.

„Chtěl jsem být víc než jen zatrpklý vdovec,“ řekl. „Byl jsem na konci se silami.“

„Tohle dobře znám, člověče.“

„Já vím, že to znáš. Obdivoval jsem, jak ses dokázala vypořádat s problémy, které tě potkaly. Já se ve svých babral. Když jsem tě dneska viděl s Wildcraftem, pochopil jsem, jak jsi silná. A jak už mám dost vlastní sebelítosti. Děkuji ti.“

Chtěla udělat něco významného, ale co, vzít ho za ruku?

Pak jí to samo vylétlo z úst a bylo pozdě vzít to zpátky. „Pojeďme do Mexika. Najdeme si domek na pláži a pár dní tam zůstaneme. Růžové stěny, modré moře, buganvílie v květináči. Krásná pláž, paní na úklid.“

Podíval se na ni. V černých vlasech se mu leskl stříbrný měsíc, oči se mu leskly. Příliš brzo, pomyslela si. Akorát jsem ho vyděsila. Jsi blbá, sobecká, nenasytná, umanutá…

„Sbal se,“ řekl. „Za hodinu tě vyzvednu. Tim může spát cestou.“

„Počkej na mě. Budu mít sbaleno za půl hodiny.“

„Tím líp. Udělala bys mi kafe? Ještě tu minutku posedím s Frankem. Pak ho přiklopím.“

Vstala a oprášila si kolena, nechala baterku na zemi. Obešla hrob, a když míjela Zamorru, zajela mu prsty do vlasů. Nad očekávání ji to vzrušilo. Vždycky bude milovat mužské vlasy.

„Jak kráčela mezi stromy, honily se jí hlavou myšlenky jako vždy plné naděje i plné úzkosti: Zamorra a žraloci, Tim a komáři, láska a mexická policie.

Prošla brankou a kráčela travou. Otočila se a viděla, že Zamorra stále sedí na bobku vedle rozsvícené baterky a rozjímá nad Frankem. Přivoněla si k prstům. Cestou k domu cítila naplnění. Cítila štěstí. Cítila, jak podřimuje s hlavou opřenou o chladivé okýnko, v autě hraje tichá hudba a spolehlivý muž ji veze tam, kam už dávno toužila jet.

Cítila od všeho trochu.

1 Mozkové centrum, kde dochází k emočnímu rozlišování stimulů – pozn. překl.

2 (Dělej co musíš / Jen mě neopouštěj / Ani ve snu mě neopouštěj).

3 Americká unie za dodržování občanských svobod.

4 wild – divoký, nespoutaný, šílený, craft – řemeslo, dovednost, stroj – pozn. překl.

5 William of Ockham, středověký teolog, plamenný bojovník za oddělení vědy a mystiky, filozofie a teologie… Dílo Occam’s Razor (Occamova břitva), 14. století – pozn. překl.

6 William „Refrigerator“ Perry, bývalý profesionální hráč amerického fotbalu, měřil 188 cm, vážil 168 kg – pozn. překl.

7 Ale teď si se mnou můj rozum zahrává / Když zavřu oči, jsi to jediné, co vidím.

8 Na každý gram soužení / Mám tisíc gramů léku.

Z anglického originálu Black Water

(First published by Hyperion, New York)

přeložil (c) 2006 Martin Verner

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím

Jiří Buchal – BB/art v roce 2006

Bořivojova 75, Praha 3

V Edici Class svazek 68

První vydání v českém jazyce

Copyright (c) 2002 T. Jefferson Parker

Translation (c) 2006 Martin Verner

ISBN 807341841X

PODĚKOVÁNÍ

Chtěl bych poděkovat Larrymu Ragleovi, penzionovanému řediteli laboratoří soudního lékařství při policejním ředitelství oranžského okresu, který mě opět skvěle usměrňoval. Neunavuje tě to už, Larry?

Děkuji CroMagnon Music, že mi dovolili dvakrát vložit prorocký text Torna Bagleyho a Cat Parkerové do Gweniných úst.

Jsem též vděčný Dee Harveyové z Brain Imaging Center na Kalifornské univerzitě v Irvine, že mě pozvala na Robert and Margaret Sprague Symposium. Byla to opojná konference pro pouhého vypravěče a potkal jsem tam mnoho zajímavých lidí. Poděkování patří doktoru Samu Gambhirovi za úchvatné přednášky o molekulárním snímkování, stejně tak jako o případových studiích nebezpečí snímkování pomocí magnetické rezonance v případě obětí střelných zbraní. A zvláštní díky patří také doktoru Larrymu Cahillovi za to, že mě úžasně zasvětil do problematiky emocionálních složek lidské paměti. Ať žije amygdala.1

Pro Ritu

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai