Devátý soud - James Patterson

SARAH WELLSOVÁ STÁLA NA PŘÍSTŘEŠKU pro auto a prostrkovala ruku v rukavici otvorem, který prorazila do skla. Pulz jí duněl v uších, když odemykala svisle posuvné okno, zvedala ho a prolézala do temné místnosti.

Jakmile byla uvnitř, přitiskla se ke zdi a poslouchala.

Zezdola doléhaly hlasy a slyšela cinkot stříbra o porcelán. Dobré načasování, pomyslela si Sarah. Vlastně perfektní.

Ale načasování a provedení byly dvě zcela rozdílné věci.

Rozsvítila čelovou lampu a posvítila si po celé místnosti.

Všimla si konzolového stolu po své levé ruce, který přetékal různými krámy. Na ten stůl si musela dát pozor stejně jako na koberečky rozložené na kluzké podlaze z tvrdého dřeva.

Mrštná mladá dívka rychle prošla místností, zavřela dveře mezi ložnicí a chodbou a zamířila k otevřené šatně, která byla slabě cítit parfémem. Sarah nechala dveře pootevřené jen na škvíru a přejela světlem po rozvěšeném oblečení. Odrhnula závěs dlouhých večerních šatů pošitých korálky a před ní se objevil trezor ve zdi šatny.

Sarah na to vsázela. Jestli je Casey Dowlingová jako většina dam z lepší společnosti, převlékala se na slavnostní

večeře a brala si šperky. Existovala šance, že nechala trezor odemčený, aby mohla šperky uklidit bez toho, aby vyťukávala kombinaci. Sarah zlehka zatáhla za kličku sejfu a opravdu, těžká dvířka se otevřela.

Mohla se pustit do práce.

Ale musela si pospíšit. Tři minuty, ne víc.

Její svítilna ozářila obsah trezoru, zatímco ona měla volné ruce, aby se mohla rychle prohrabat saténovými obálkami a krabičkami potaženými hedvábím. Hluboko vzadu byla krabice zdobená brokátem o velikosti malého bochníku chleba. Odepnula sponu a zvedla víko ukrývající zlatou žílu.

Sarah zalapala po dechu.

Už celé měsíce četla vše, co se o Casey Dowlingové objevilo v novinách, a viděla desítky jejích fotografií ze společenských událostí, na kterých se třpytila šperky.

Nečekala ovšem tak ohromné množství diamantů a drahokamů a lesknoucí se hromady barokních perel.

Bylo to jako v pohádce. Tohle všechno Casey Dowlingové patřilo.

Ale ne na dlouho.

Sarah vybrala náhrdelníky, náušnice a prsteny ze šperkovnice a uložila je v jedné ze svých dvou malých tašek, jejichž popruhy se jí táhly křížem přes hruď. Zarazila se, aby si prohlédla jeden prsten v krabičce potažené kůží,

a obdivovala jeho nádheru, když tu se v ložnici jen pár metrů od místa, kde stála, rozsvítila světla.

Sarah zhasla svou svítilnu a s divoce bušícím srdcem si dřepla, když uslyšela dunivý hlas Marcuse Dowlinga, hvězdného herce z divadelního jeviště i stříbrného plátna hádajícího se s manželkou, která právě vstoupila do místnosti.

Sarah sbalila celých svých sto dvaaosmdesát centimetrů do klubíčka za pověšenými šaty a vaky s prádlem.

Bože, byla tak hloupá.

Zatímco zírala na šperky, večírek Dowlingových skončil a ona teď bude dopadena a uvězněna za velkou loupež. Ona.

Středoškolská učitelka angličtiny. Čeká ji skandál, a to bude to nejmenší.

Sarah se začal zpod pletené čapky řinout pot. Další kapky jí stékaly z podpaží po bocích pod černým rolákem, zatímco čekala, až Dowlingovi rozsvítí světlo v šatně a najdou ji, jak se tam krčí. Zloděj v noci.

Dva

CASEY SE SNAŽILA VYMÁČKNOUT ze svého manžela doznání, ale Marcus se nechtěl dát.

„O co ti sakra jde, Casey?“ vyštěkl. „Nezíral jsem Sheile na prsa, proboha. Pokaždé když přijdeme mezi lidi, vyčítáš mi, že koukám po ženských, a musím říct, že ti ten stihomam ani trochu nesluší.“

„Ach ne, Marcusi! Ty že bys zíral na jinou ženu? Tolik se stydím, že mě něco takového vůbec napadlo.“ Casey měla příjemný smích, dokonce i tehdy, když byl zabarvený sarkasmem.

„Krávo blbá,“ zamumlal Marcus Dowling.

Sarah si představila jeho pohledný obličej a to, jak mu přes husté obočí spadají šedé vlasy, když se mračí.

Představila si i Casey, její pružnou postavu, téměř bílé blond vlasy spadající ve stříbřité vlně po lopatky.

Casey se zapitvořila: „No, no. Zranila jsem tvoje city?“

„Zapomeň na to, lásko. Teď na to nemám náladu.“

„Promiň. Moje chyba.“

Sarah to odmítnutí pocítila, jako by se týkalo jí. Pak Marcus řekl: „Ale no tak, sakra. Neplač. Pojď sem.“

V pokoji se na pár minut rozhostilo ticho, dokud Sarah neuslyšela zavrzání, jak dvě těla dopadla na měkkou postel, a mumlání, kterému nerozuměla. Potom začala pelest bouchat o zeď a Sarah si pomyslela: Dobrý bože, oni to dělají.

Představila si Marcuse Dowlinga ve filmu Susan a James, kde hrál s Jennifer Loweovou, a v kasovním trháku Redboy, kde po jeho boku stála Kimberly Kerryová. Myslela na Casey v Marcusově náručí, její dlouhé nohy obtočené kolem něho. Bouchání bylo čím dál rytmičtější a sténání hlasitější, až přišel Marcusův dlouhý chroptivý výdech a celé to milosrdně skončilo.

Pak si někdo zašel do koupelny a světlo v pokoji konečně zhaslo.

Sarah se rychle a potichu přehoupla přes okenní parapet, ale jak jedna noha následovala druhou, zakopla o stranu konzolového stolu, a všechno bylo špatně.

Ozval se rachot nejrůznějších předmětů, jak se stolek naklonil a převrátil a na zem se sesypal jeho náklad rámečků na fotografie a lahviček s parfémy.

Krucinál.

Sarah se zastavily údy i myšlenky, když se Casey Dowlingová v posteli posadila a vykřikla: „Kdo je tam?“

Čirá hrůza vymrštila Sarah z okna. Vší silou svých prstů se pověsila na střechu krytého stání pro auto, pak se pustila a prolétla tři metry vzduchem.

Přistála na trávníku na pokrčených nohou, bez bolesti.

A když se v ložnici Dowlingových nad její hlavou rozsvítilo světlo, rozběhla se. Strhla si svítilnu z čela a nacpala ji do jedné z tašek, zatímco pádila luxusní sanfranciskou čtvrtí Nob Hill.

Pár minut nato našla své staré auto značky Saturn na parkovišti před lékárnou, kde ho nechala. Nastoupila, zabouchla dveře a zamkla, jako by tak mohla nechat svůj strach venku. Udýchaně nastartovala, uvolnila ruční brzdu, a jak se rozjela k domovu, měla co dělat, aby se nepozvracela.

Když vjela do jednosměrky Pine Street, stáhla si kuklu a rukavice, otřela si hřbetem ruky čelo a usilovně se zamyslela nad svým útěkem z ložnice Dowlingových.

Nenechala tam nic, žádné nářadí, otisky ani DNA.

Vůbec nic.

Alespoň prozatím byla v bezpečí.

Upřímně řečeno nevěděla, zda se má smát, nebo plakat.

Tři

CASEY VYTŘEŠTILA OČI do tmy.

Něco spadlo. Ten stůl u okna! Ucítila na tváři průvan.

Okno bylo otevřené. Tohle okno nikdy neotvírali.

Někdo je v domě.

Casey se posadila. „Kdo je tam?“ Přitáhla si pokrývku pod bradu a vykřikla: „Marku! Někdo je v pokoji!“

Její manžel zasténal: „Něco se ti zdálo. Spi.“

„Probuď se! Někdo tady je!“ sykla.

Casey zatápala po lampičce na nočním stolku, shodila na podlahu brýle, našla vypínač a rozsvítila. A opravdu.

Konzolový stolek byl převrácený, všechno bylo rozbité, záclony vlály v průvanu.

„Udělej něco, Marku. Udělej něco.“

Marcus Dowling denně posiloval. Stále ještě dokázal v benčpresu zvednout devadesát kilo a uměl zacházet s pistolí. Řekl ženě, aby byla potichu, vytáhl zásuvku nočního stolku a vzal si z ní svou čtyřiačtyřicítku. Vyklepal ji z koženého váčku, ve kterém byla uložená, a sevřel ji v ruce.

Casey popadla sluchátko telefonu vedle postele a roztřesenou rukou vytočila 911. Přehmátla se a zkusila to

znovu, když Marcus, stále napůl opilý, zařval: „Kdo je tam?“ I když to myslel vážně, znělo to jako ze scénáře.

„ Ukaž se!“ Marcus se podíval do koupelny a do chodby a řekl: „Nikdo tady není, Casey. Přesně jak jsem povídal.“

Casey vrátila sluchátko do vidlice, odhodila přikrývky a zamířila do šatny, a vykřikla.

„Co je zas?“

Nahá Casey, bílá jako křída, se obrátila k manželovi a řekla: „Proboha, Marku, moje šperky jsou pryč! Trezor je skoro prázdný.“

Markovi se objevil ve tváři výraz, který nedokázala identifikovat. Jako by dostal nějaký nápad a ten v něm začal kvasit. Ví snad, kdo je oloupil?

„Marku? O co jde? Na co myslíš?“

„No… myslím na tohle: nemůžeš si to vzít s sebou.“

„Co to povídáš? Co tím chceš říct?“

Dowling natáhl pravou ruku a namířil pistoli na mateřské znaménko mezi manželčinými ňadry. Stiskl spoušť. Prásk.

„Tohle chci říct,“ utrousil.

Casey Dowlingová otevřela ústa, zalapala po dechu a vydechla, když se podívala na svou hruď a krev stříkající z rány. Přitiskla si na ni dlaně. Pohlédla na svého muže a vypravila ze sebe: „Pomoz mi.“

Střelil ji ještě jednou.

Pak se jí podlomila kolena a svalila se na zem.

První část

ZÁLUDNÝ PETE

Kapitola 1

PETER GORDON SLEDOVAL tu mladou maminku z obchoďáku Macy’s na ulici před nákupním střediskem Stonestown Galleria. Mamince bylo kolem třiceti, hnědé vlasy měla svázané do nepořádného ohonu a na sobě hodně věcí červené barvy, nejen kraťasy, ale i tenisky a kabelku.

Nákupní tašky jí visely na madlech kočárku.

Pete se držel těsně za ní, když přecházela ulici Winston Drive, a byl jí v patách, když vstoupila do parkovacích garáží. Stále mluvila na své mimino, jako by jí snad mohlo rozumět, ptala se ho, zda si pamatuje, kde maminka zaparkovala a co asi vaří tatínek k večeři, mluvila a mluvila a všechno to její dětinské blábolaní bylo jako hořící zápalná šňůra končící v náloži Peteova mozku.

Ale Pete se nepřestával soustředit na svůj cíl. Poslouchal a sledoval, hlavu skloněnou, ruce v kapsách, jak žena odemyká zadní dveře svého auta značky RAV4 a cpe dovnitř nákupní tašky. Byl jen několik metrů od ní, když zvedla dítě z kočárku, který složila a dala též do kufru.

Žena zapínala chlapce do autosedačky, když Pete došel až k ní.

„Paní? Nepomohla byste mi, prosím?“

Žena svraštila obočí. Co chcete? měla napsané v obličeji, jen co na něho pohlédla. Seděla už na předním sedadle s klíčky v ruce.

„A jak?“ zeptala se.

Pete Gordon věděl, že vypadá slušně, úhledně a důvěryhodně. Jeho typicky americký pěkný vzhled byl přínosem, ale netrpěl marnivostí, stejně jako jí netrpí elegantní masožravka mucholapka podivná.

„Píchl jsem,“ řekl Pete a rozhodil rukama. „Opravdu vás nerad obtěžuji, ale mohl bych si zavolat z vašeho mobilu asistenční službu?“

Věnoval jí úsměv, při němž se mu ve tvářích udělaly dolíčky. Žena úsměv opětovala a vlídně pronesla: „Já to udělám, asi jste si tu zatracenou věc zapomněl nabít, že?“

Zahrabala v tašce a pak vzhlédla s mobilem v ruce. Její úsměv pohasl, když spatřila Peteův nový výraz, už ne příjemný, ale tvrdý a odhodlaný.

Podívala se na pistoli, kterou držel v ruce, napadlo ji, že to celé zřejmě špatně pochopila –, pohlédla mu znovu do obličeje a postřehla v jeho tmavých očích ledový chlad.

Trhla sebou směrem od něj a upustila klíčky a mobil na podlahu. Půlkou těla přelezla na zadní sedadlo.

„Proboha,“ vypravila ze sebe. „Nic… nic nedělejte.

Mám peníze…“

Pete vypálil, kulka hvízdla tlumičem a zasáhla ženu zezadu do krku. Chytila se za ránu a mezi prsty jí prýštila krev.

„Moje dítě,“ vydechla.

„Jen klid. Nic neucítí. Slibuji,“ řekl Pete Gordon.

Střelil ženu ještě jednou, tentokrát se strany do hrudníku, pak otevřel zadní dveře a pohlédl na toho usmrkance, který tam podřimoval s pusou ulepenou od cukrové vaty a modrými žilkami na spáncích připomínajícími silniční mapu.

Kapitola 2

NĚJAKÉ AUTO ZAHUČELO PO RAMPĚ, zakvílelo kolem rohu a mihlo se okolo Petea, když obrátil obličej k betonovému středovému ostrůvku. Byl si jistý, že si ho nikdo nevšiml, a navíc udělal všechno správně. Přesně podle návodu.

Ženina otevřená kabelka ležela v autě. S rukou v kapse bundy, kterou použil jako rukavici, se prohrabal v její veteši, aby našel rtěnku.

Objevil ji a vysunul jasně červenou tyčinku.

Počkal, až nahoru po rampě vyjede kadilak značky Escalade s posádkou upovídaných žen hledajících místo k parkování, pak sevřel rtěnku mezi palcem a ukazováčkem a zamyslel se nad tím, co má zanechat na předním skle.

Napadlo ho, že by tam mohl napsat PRO KENNYHO, ale rychle změnil názor. Zasmál se sám pro sebe, když zvážil a zavrhl i variantu PETE BYL TADY.

Pak zvážněl.

Červenými deseticentimetrovými písmeny napsal na sklo MDP a tučně podtrhl. Pak zavřel rtěnku a hodil si ji do kapsy, kde ťukla o pistoli.

Spokojeně vycouval z auta, zavřel dveře, utřel kličky měkkou flanelovou podšívkou své baseballové bundy a došel k výtahu. Postavil se stranou, když se dveře otevřely a nějaký starý muž vyvezl na vozíku svou ženu do hlavního patra garáží. Sklonil hlavu, vyhnul se očnímu kontaktu se starým párem a ten ho ignoroval.

To bylo dobře, ale přál si, aby jim mohl něco říct.

Bylo to pro Kennyho. A bylo to podle návodu.

Pete Gordon nastoupil do výtahu a vyjel do druhého patra s pomyšlením, že má opravdu dobrý den, první dobrý zhruba po roce. Trvalo to dlouho, ale konečně rozjel svůj geniální plán.

Byl nadšený, neboť si byl naprosto jistý, že bude fungovat.

MDP, vážení. MDP

Kapitola 3

PETE GORDON SJÍŽDĚL po spirálovité rampě garáží.

V přízemí minul auto mrtvé, ale ani nepřibrzdil. Byl si naprosto jistý, že na autě není žádná krev, nic, co by naznačovalo, že tam byl.

Při tom, jak byly garáže přecpané, by mohlo trvat celé hodiny, než matku s usmrkancem na tom malém místě u konce řady někdo najde.

Pete pomalu vyjel z garáží do Winston Drive a rozjel se k 19. Avenue. Když čekal na semaforech, přehrával si tu střelbu v hlavě a myslel na to, jak to bylo snadné, ani kulka nazmar, žádná chyba, a představoval si, jak to rozzuří poldy.

Není nic horšího než zločin bez motivu, co, Kenny?

Poldové si na tomhle vylámou zuby, a než jim všechno dojde, bude žít v jiné zemi a tenhle zločin zapadne mezi ostatní odložené případy, které nějaký starý detektiv z oddělení vražd nikdy nevyřeší.

Pete se vydal na dlouhou cestu domů po Sloat Boulevard a přes Portorola Drive, kde počkal, až přejede příměstský vlak plný dojíždějících, a nakonec nahoru po Clipper Street ke svému mizernému bytu ve čtvrti Mission.

Byl už skoro čas večeře a jemu bylo jasné, že jeho vlastní usmrkanci už nafukují tváře a chystají se spustit poplach. Před bytem vytáhl klíč, odemkl zámek a kopl do dveří.

Už ze dveří ucítil dětskou plenku. Ten malý smraďoch stál v ohrádce na zemi, držel se šprušlí a rozplakal se, jakmile tátu uviděl.

„Tati!“ zavolala Sherry. „Potřebuje přebalit.“

„Dobře,“ řekl Pete Gordon. „Sklapni, smradlavá bombo,“ řekl chlapci. „Hned jsem u tebe.“ Vzal dceři z ruky dálkový ovladač a přepnul televizi na zprávy.

Akcie poklesly. Ceny ropy stouply. Podíval se, co je nového v Hollywoodu. O dvou tělech nalezených v garážích v obchodním centru Stonestown Galleria ani slovo.

„Mám hlad,“ ozvala se Sherry.

„Tak o co se mám postarat nejdřív? O večeři, nebo o hovínko?“

„Nejdřív o hovínko,“ řekla.

„Tak dobře.“

Pete Gordon zvedl miminko, které mu bylo drahé asi jako pytel cementu. Nevěděl ani jistě, jestli je ten hajzlík jeho, ale i kdyby byl, stejně by mu na něm nezáleželo.

Položil chlapečka na záda na přebalovací pult a prošel celý ten rituál: podržel ho za kotníky, utřel, poprášil mu zadeček pudrem, zabalil do papírové plenky a vrátil do ohrádky.

„Párky a fazole?“ zeptal se dcery.

„Moje nejoblíbenější,“ odpověděla Sherry a dala si copánek do pusy.

„Natáhni na smradlavou bombu tričko,“ požádal ji Pete Gordon, „ať tvou matku nečeká plynový útok, hned jak přijde domů.“

Gordon ohřál pro smraďocha trochu sunaru a otevřel plechovku s párky a fazolemi. Zapnul televizi v kuchyňské lince a sporák, což za něj měla dělat manželka, ta mrcha, a vyklepal obsah plechovky do kastrolku.

Fazole se už začaly připalovat, když se rozběhlo mimořádné zpravodajství.

No to se podívejme, pomyslel si Pete.

Nějaký trouba ze stanice ABC stál s mikrofonem v ruce před knihkupectvím Borders. Za ním se tlačili středoškoláci, když zrovna říkal: „Dozvěděli jsme se, že se dnes v garážích Stonestownu střílelo. Naše zdroje hlásí hroznou dvojnásobnou vraždu, které byste nevěřili. Budeme vás dál informovat, jakmile se dozvíme podrobnosti. Předávám zpátky do studia, Yolando.“

Kapitola 4

YUKI CASTELLANOVÁ VYŠLA ze své kancelářské kóje a zavolala podél řady těch sousedních na Nickyho Gainese: „Jsi připravený, Úžasňáku? Nebo se chceš sejít dole?“

„Už jdu,“ ozval se Gaines. „Kdo říkal, že ne?“

„Jak vypadám?“ zeptala se ho ještě při cestě k výtahu, který je měl dopravit z kanceláře okresního prokurátora do soudní síně.

„Vypadáš divoce, Kočičí ženo. Miss Multikulturní USA.“

„Sklapni.“ Zasmála se svému chráněnci. „Jenom buď připravený mi napovědět, kdybych měla okno, pánbůh chraň.“

„Ty okno mít nebudeš. Pošleš Jo-Joa za katr.“

„Myslíš?“

„Já to vím. Ty snad ne?“

„No jo. Jen se musím postarat, aby to věděla také porota.“

Nicky stiskl knoflík výtahu a Yuki se znovu zabrala do myšlenek. Zhruba za dvacet minut bude mít závěrečnou řeč v případu stát versus Adam „Jo-Jo“ Johnson.

Za dobu, kterou strávila v úřadu prokurátora, byla už pověřena více než několika zapeklitými případy, které byl okresní prokurátor ochotný dovést k vítěznému konci; pracovala osmnáct hodin denně, získávala pochvaly od svého šéfa, Leonarda „Červeného psa“ Parisiho, a body od poroty. To vše v ní vzbuzovalo velké naděje.

A pak najednou prohrála.

Yuki se začínala stávat proslulou svými prohrami, a to bylo divné, protože byla bojovnice a vítěz. A strašně nenáviděla porážku. Ale nikdy si nemyslela, že prohraje, a ani tentokrát to nebylo jiné.

Její případ byl neprůstřelný. Předložila ho jako karty na pasiáns. Porotu zvládne levou zadní. Obžalovaný byl tak vinen, že to nemohlo nikomu uniknout.

Nicky jí podržel kůží pobité dveře do soudní síně a Yuki elegantně prošla středovou uličkou dubem obloženého sálu.

Všimla si, že se galerie plní diváky, hlavně novináři a studenty práv. A když se přiblížila ke stolu obžaloby, uviděla, že Jo-Jo Johnson a jeho obhájce už sedí na svých místech.

Scéna byla připravená.

Kývla na svého oponenta a neuniklo jí, jak vypadal obžalovaný. Jo-Jo byl učesaný a měl na sobě hezký oblek, ale vypadal omámený, jak jen feťák s mozkem spáleným drogami může být. Doufala, že bude brzy působit ještě horším dojmem, jen co ho usvědčí z vraždy prvního stupně.

„Jo-Jo vypadá, jako by kouřil trávu,“ zamumlal Nicky k Yuki, když pro ni od stolu vytahoval židli.

„Nebo věří svému právníkovi,“ opáčila Yuki tak hlasitě, aby ji její oponent slyšel. „Jo-Jo si možná myslí, že odejde volný, ale odtud ho čeká cesta rovnou do věznice v Pelican Bay.“

Asher na ni pohlédl a úšklebkem Yuki naznačil, co si myslí: že ji smete.

Byla to však jen póza.

Yuki mu ještě nečelila, ale za necelý rok v úřadu veřejného obhájce si Asher vysloužil pověst „bomby“, právníka zabijáka, který uměl rozbít případ obžaloby a vysekat svého klienta. Asher byl působivý, protože měl vše, co měl mít: charisma, chlapecké kouzlo a titul ze studia práv na Harvardu. A také měl otce, špičkového právního poradce, který svého syna koučoval z pomezní čáry.

Ale na ničem z toho v té chvíli nezáleželo.

Důkazy, svědkové a doznání, to všechno bylo na její straně. Měla Jo-Joa Johnsona v hrsti.

Kapitola 5

SOUDCE STEVEN RABINOWITZ naposledy pohlédl na fotografie svého prázdninového bytu v Aspenu, pak vypnul iPhone, zakřupal klouby a řekl: „Je obžaloba připravena, paní Castellanová?“

„Je, Vaše ctihodnosti,“ odpověděla Yuki.

Postavila se a lesklé černé vlasy s novým stříbrným pramenem v ofině jí spadly do očí, když si narovnávala klopu kostýmku. Pak rychle došla k řečnickému pultu uprostřed volného prostranství.

Obrátila pohled k lavici poroty a věnovala porotcům úsměv. Několik z nich jej opětovalo, ale většina se tvářila neutrálně. Nedokázala z jejich výrazů nic vyčíst.

Ale to bylo normální.

Musela jen odříkat nejlepší závěrečnou řeč své kariéry, jako by ten mrtvý darebák byl tím nejúžasnějším člověkem a jako by šlo o její poslední případ.

„Dámy a pánové,“ řekla, „doktor Lincoln Harris je mrtvý, protože tento muž, Adam J. Johnson, věděl, že je ve smrtelném nebezpečí a lhostejně ho nechal zemřít.

V Kalifornii je to považováno za vraždu prvního stupně.

Víme, co se stalo oné noci čtrnáctého března díky tomu, že pan Johnson poté, co se vzdal práva nevypovídat, poté, co se vzdal práva na obhájce, pověděl policii, jak a proč nechal doktora Harrise vydechnout naposledy, přestože mu mohl snadno zachránit život.“

Yuki nechala svá slova doznít v soudní síni a srovnala si karty s poznámkami na řečnickém pultu, než pokračovala v závěrečné řeči.

„Onoho zmíněného večera se obžalovaný, kterého doktor Harris zaměstnával jako pomocníka, vypravil obstarat kokain pro doktora i pro sebe. Obžalovaný se vrátil za hodinu a společně s obětí užili kokain; krátce nato bylo na doktoru Harrisovi patrné, že se předávkoval. Jak tohle víme?

Obžalovaný řekl policii, a lékařští specialisté to potvrdili –, že bylo jasně patrné, že je doktor Harris na pokraji smrti. Měl pěnu u úst a nakonec ztratil vědomí. Ale místo toho, aby obžalovaný zavolal záchranku, využil příležitosti a vzal doktoru Harrisovi z peněženky tisíc dolarů a platební kartu.

Pan Johnson poté platební kartu doktora Harrise použil, vybral dalších tisíc dolarů a koupil si novou koženou bundu a boty v obchodě Rochester Big & Tall.

Potom,“ pokračovala Yuki, „si obžalovaný koupil další kokain a zaplatil si prostitutku Elizabeth Wuovou, kterou si přivedl do domu doktora Harrise.

V následujících několika hodinách slečna Wuová s panem Johnsonem šňupali kokain, několikrát souložili a v jednu chvíli, podle doznání pana Johnsona, debatovali o tom, jak se zbavit těla, až doktor Harris zemře. To je, dámy a pánové, jasný důkaz, že si obžalovaný byl vědom své viny.

Adam Johnson zcela nepochybně věděl, že doktor Harris umírá, přesto však po celých patnáct hodin nezavolal pomoc,“ řekla Yuki a uhodila dlaní do řečnického pultu.

„Patnáct hodin. Nakonec na naléhání slečny Wuové vytočil 911, ale bylo již příliš pozdě. Doktor Harris zemřel během převozu do nemocnice.

Teď všichni víme, že není nic, co by se dalo uvést na obhajobu obžalovaného.

Když všechna fakta mluví proti němu, uchyluje se k divadelním výstupům a obviňování oběti.

Pan Asher vám řekl, že doktor Harris přišel o svou lékařskou licenci proto, že užíval drogy. A že podváděl manželku. To je pravda, ale co má být? Oběť nebyla svatá, ovšem i nedokonalí lidé mají právo na lidské zacházení.

A také na spravedlnost.

Obhajoba vykreslila Adama Johnsona jako neschopného poskoka, který nerozezná kóma z předávkování od normálního spánku.

To je fikce. Adam Johnson dobře věděl, co dělá. Navíc se ke všemu přiznal: k úmyslnému neposkytnutí pomoci

stejně jako k tomu, jak se té noci bavil, když kradl, nakupoval, šňupal kokain a souložil, zatímco doktor Harris umíral.

Proto je možný jen jediný verdikt. Obžaloba vás žádá, abyste shledali Adama Johnsona vinným ve třech bodech obžaloby: z krádeže, z úmyslu prodávat drogy a ze zanedbání pomoci s následkem smrti, tedy z vraždy prvního stupně.“

Kapitola 6

BĚHEM DESETIMINUTOVÉHO ODROČENÍ postávala Yuki s Gainesem na chodbě.

„Parádně jsi jim to vytmavila!“ řekl jí Gaines.

Yuki přikývla. Pátrala v paměti po chybách, ale žádné nenašla. Ani jednou neměla okno, nezakoktala se, neodchýlila se od nazkoušené verze. Nemusela ničeho litovat. Jen si přála, aby tam mohla být její matka a vidět ji.

Řekla svému asistentovi: „Jo-Jo to udělal. Přiznal se a my jsme to dokázali.“ Yukino srdce stále ještě pumpovalo adrenalin, ten příjemný, něco jako šampaňské.

Nicky do ní dloubl a Yuki vzhlédla. Uviděla, jak soudní sluha otevřel dveře potažené kůží. Dvojice se vrátila do soudní síně a posadila na svá místa. Yuki náhle vyschlo v ústech, když bylo zahájeno přelíčení.

Její sebedůvěru začal nahlodávat strach. Asher bude mít poslední slovo. Mohl by porotu přesvědčit, aby nechala Johnsona jít? Představila si ten nejhorší myslitelný výsledek, výrok ve prospěch obžalovaného. Asherův otec pak pro syna uspořádá večírek v nočním klubu Ruby Skye a ona se odplíží sama domů.

Celé ponížení padne na ni.

Nicky vedle ní načmáral její karikaturu s hvězdou na hrudi a svatozáří nad hlavou. Přinutila se k úsměvu a pak se v sále rozhostilo ticho.

Soudce Rabinowitz se zeptal Ashera, zda je obhajoba připravena na závěrečnou řeč, a ten odpověděl: „Ano, Vaše ctihodnosti.“

Asher cestou k lavici poroty div netančil jako plnokrevník před startovacím boxem. Položil ruku na zábradlí, a zatímco stál ani ne metr od porotců v první řadě, dost blízko na to, aby předseda viděl stopy po hřebeni v jeho vlasech a lesk na vybělených zubech, zahájil svou závěrečnou řeč.

„Vážení, nemám žádné poznámky, protože obhajoba Adama Johnsona je prostá a jasná jako den.

On není doktor. Neví nic o nemocných lidech ani o medicíně. Nevěděl, že doktor Harris byl v ohrožení života.

Adam Johnson byl pouhý poskok.

Lincoln Harris doktor medicíny.

A jak vám řekl soudní lékař, Lincoln Harris nezemřel na předávkování kokainem. Zemřel na kokain a dávku heroinu, kterou si sám vstříkl.

Došlo k interakci těchto dvou drog, která se ukázala být smrtící. Doktor Harris věděl, co drogy s tělem dělají, a přesto je bral. Podle všeho, co víme, se rozhodl zemřít.

Myslím, že pan Johnson bude souhlasit, že pokud by se znovu ocitl ve stejné situaci a viděl doktora v tomtéž stavu,

okamžitě by vytočil 911. Nejspíš by té noci udělal všechno jinak, dopustil se však několika chyb.

Ano, je vinen tím, že ukradl dva tisíce dolarů svému bohatému šéfovi, který mu svěřil číslo své bankovní karty.

Ano, je vinen tím, že dal drogy slečně Wuové, drogově závislé prostitutce, a přestože je to pravda, jedná se jen o formální záležitost. Neprodával drogy, byl pouze jejich konzumentem.

A co se týká vědomí viny, vězte, že můj klient a slečna Wuová jen žertovali, když se bavili o tom, jak se zbavit těla.

Nakonec to přece neudělali, že?“ položil Asher řečnickou otázku. „Pan Johnson zavolal záchranku. Tato fakta mluví jasně. Můj klient nevěděl, zda doktor Harris ten večer umírá, nebo jestli se druhý den ráno probudí s ošklivou bolestí hlavy. Není žádný génius, ale ani darebák.

A tak vás žádám, abyste ho shledali nevinným z vraždy, protože ji prostě nespáchal.“

Kapitola 7

TOHO VEČERA JSEM ODEŠLA z místnosti mužstva oddělení vražd ve spěchu, rozhodnutá zmizet Jacobimu z očí, než se nechám zatáhnout do případu někoho jiného.

Právě jsem nastoupila do výtahu, když mi zabzučel ten zatracený mobil.

Volala mi Yuki. Byla zábavná, zanícená a právě procházela těžkými časy, tak jsem přitiskla telefon k uchu a ona mě zasypala svou obvyklou slovní salvou.

„Lindsay, hlava se mi z toho všeho točí tak, že mi snad upadne. Mohly bychom se sejít u MacBaina? Nejlépe hned.“

„Co se děje?“

„Máš práci?“

„Mám něco v plánu,“ řekla jsem, „ale jedno rychlé pivo bych mohla…“

„Sejdeme se v pět.“

MacBainův bar Pivo z celého světa je oblíbený podnik policistů a právníků dva bloky od Budovy spravedlnosti.

Vyjela jsem autem z celodenního parkoviště a zamířila na východ po Bryant Street. Říkala jsem si, že se cestou domů ještě stavím pro garnáty.

Vstoupila jsem do baru, našla malý stolek u okna a právě objednala u servírky dvě corony, když jsem uviděla, jak se Yuki prodírá davem směrem ke mně. Spustila, ještě než se posadila.

„Už jsi objednala? Fajn. Jak se máš? V pohodě?“

Servírka přinesla pivo a Yuki požádala o propečený hamburger s hranolky.

„Ty nebudeš jíst?“ zeptala se.

„Dneska vařím pozdní večeři pro Joea.“

„Aha.“

Přiložila si ruku k čelu, jako by si stínila oči před světlem odrážejícím se od mého zásnubního prstenu.

„To musí být hezké.“

„To jo,“ usmála jsem se na ni.

Být zasnoubená pro mě bylo po měsících vztahu na dálku podobajícímu se horské dráze stále nové. Teď jsme žili s Joem spolu, a přesto se nám už dva týdny nepodařilo sejít se u večeře. Na ten večer jsem mu slíbila špagety s rajčaty a garnáty a těšila se na to celé: vaření, jídlo i zažívání. „Tak o co jde?“ zeptala jsem se Yuki.

Než odpověděla, vypila půl sklenice. „Moje oběť není jen hajzl a Jo-Jo je hezký a pitomý. Porotkyně se na něho dívaly, jako by ho chtěly kojit z prsu, Linds.“

Zastavila jsem se předtím v soudní síni, abych si poslechla Yukinu závěrečnou řeč, a musela jsem souhlasit.

Doktor Lincoln Harris byl mrtvý šmejd, ale přestože nebyl

Jo-Jo Johnson o nic lepší, byl naživu. A tvářil se jako neviňátko.

„Asher by mohl klidně vyhrát,“ zakvílela Yuki. „Kvůli tomuhle jsem nechala soukromé praxe? Pomoz mi, Linds.

Neměla bych si najít dobře placenou práci v nějaké právnické kanceláři?“

U boku mi znovu zavibroval mobil. Podívala jsem se na displej. Jacobi. Můj bývalý parťák a současný šéf, který na vše automaticky reagoval tím, že mi hned volal. Starých návyků se člověk těžko zbavuje. Stiskla jsem tlačítko a řekla: „Boxerová.“

„Došlo k dvojnásobné vraždě, Lindsay. Na první pohled to vypadá na nějakého psychopata.“

„Volal jsi Paulu Chiovi? Už se vrátil z dovolené. Vsadím se, že je právě teď doma.“

„Chci na to tebe,“ zavrčel Jacobi.

Po více než deseti letech spolupráce jsme jeden druhému téměř dokázali číst myšlenky. Jacobi mluvil vystrašeně, jako by se mu někdo prošel po hrobě.

„O co se jedná, Warrene?“ zeptala jsem se ho a předem viděla, jak se moje dokonalé plány na tento večer hroutí.

„Jednou z obětí je malé děcko,“ řekl Jacobi.

Dal mi adresu, parkovací garáže u nákupního centra.

„Conklin tam právě vyrazil. Bude na místě za pár minut.“

„Už jsem na cestě,“ řekla jsem.

Kapitola 8

ZAKLAPLA JSEM MOBIL a slíbila Yuki delší a lepší rozhovor o její kariéře, až se porota vrátí. Řekla jsem: „Tvoje závěrečná řeč byla úžasná, kámoško. Nenechávej toho.“ Políbila jsem ji na tvář a vyběhla z baru.

Dojela jsem ve svém exploreru k Market Street a uvízla v zácpě. Dala jsem si na střechu maják ve stylu Kojaka a zapnula sirénu. Auta neochotně uhýbala z cesty, až jsem konečně dorazila k vjezdu do garáží poblíž obchodního centra Stonestown.

Ústí garáží bylo obehnáno kordonem a zablokováno davem reptajících majitelů aut. Zvedla jsem svůj odznak, podlezla policejní pásku a podepsala se do protokolu.

Policista Joe Sorbero byl šedý v obličeji, jako by ještě nikdy neviděl smrt.

„Vy jste byl na místě činu první?“

„Ano, madam.“

„Jste v pořádku, Joe?“

„Už mi bylo líp, seržantko,“ odpověděl a chabě se usmál.

„Mám děti, víte?“ Ukázal na modrou toyotu RAV4

zaparkovanou u vzdáleného konce řady. „Vaše další noční můra je přímo tamhle.“

Sledovala jsem Sorberův prst a uviděla inspektora Riche Conklina, jak stojí mezi dvěma auty na konci uličky a nahlíží okénkem na straně řidiče do toyoty.

Když Jacobiho povýšili na poručíka, stal se Conklin mým parťákem. Je chytrý, nebezpečně pohledný a na nejlepší cestě stát se prvotřídním detektivem. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby to jednoho dne dotáhl na kapitána, ale zatím je stále mým podřízeným.

Došel ke mně, než jsem stačila dorazit na místo činu.

„Připrav se na nejhorší, Linds.“

„Podej hlášení.“

„Bílá žena, asi třicetiletá, jménem Barbara Ann Bentonová. Druhá oběť je dítě, tak roční. Oba zastřeleni z bezprostřední blízkosti. Policejní lékař a technici už jsou na cestě.“

„Kdo to nahlásil?“

„Jedna paní, která zaparkovala vedle té toyoty. Už jsem ji vyslechl a poslal domů. Nic neviděla. Vlastně to zatím vypadá, že nikdo nic neviděl. Policisté prohledávají odpadkové koše a získali jsme záznamy bezpečnostních kamer.“

„Myslíš, že to děcko zemřelo nedopatřením?“

„V žádném případě,“ odpověděl Conklin. „Vrah ho zabil úmyslně.“

Přistoupila jsem k SUV a zalapala po dechu, když jsem nahlédla dovnitř. Barbara Ann Bentonová byla zhroucená na

předním sedadle, zpola obrácená dozadu, jako by se snažila přelézt na zadní sedadlo.

Viděla jsem dvě zjevné rány po kulkách, jednu v krku a druhou ze strany v hrudníku. Pak jsem se přinutila pohlédnout kolem matky na dítě v autosedačce.

Chlapeček měl na rtech a prstech pravé ručičky tenkou lepkavou vrstvu od růžového lízátka. Zadní okno bylo potřísněné krví. Dítě bylo zastřeleno zblízka ranou do spánku.

Conklin měl pravdu.

Smrt toho děcka nebyla nehoda. Výstřel byl vlastně mířený tak precizně, že mohlo být primárním terčem.

Doufala jsem, že si ten chlapeček neuvědomil, co se děje.

Doufala jsem, že neměl čas dostat strach.

Kapitola 9

„CO Sl MYSLÍŠ o tomhle, Linds?“

Conklin mě upozornil na jasně červená písmena napsaná na předním skle. Vytřeštila jsem na ně oči a nemohla je odtrhnout. Tak tohle měl Jacobi na mysli, když říkal, že to vypadá na práci nějakého psychopata.

Nezmínil se jen o tom, že se tam pachatel podepsal rtěnkou.

Písmena MDP mi neříkala nic, kromě toho, že mi připomněla staré zlé časy v devadesátých letech, kdy San Francisco děsil Pouliční zabiják, vrah, který zmařil osm nevinných životů, zanechal po sobě podpisy a vzkazy pro policii a nebyl nikdy dopaden. Po zádech mi přeběhl mráz.

„Co ty nákupní tašky vzadu?“ obrátila jsem se na Conklina. „Jsou vyrabované?“ zadoufala jsem.

Můj parťák zavrtěl hlavou. „Vypadá to, že v peněžence oběti zbylo dobrých sto babek. Tohle nebyla loupež. Byla to poprava. Vlastně dvě.“

Hlavou se mi míhaly otázky. Proč nikdo nenahlásil výstřely? Proč si vrah vybral jako terč zrovna tyhle lidi?

Bylo to náhodné, nebo osobní? A proč zabil dítě?

Ohlédla jsem se za zvukem motoru a spatřila, jak k nám jede koronerova dodávka. Pneumatiky zapískaly, když zabrzdila šest metrů od nás.

Z dodávky vystoupila doktorka Claire Washburnová oblečená v modrém nemocničním úboru a černé větrovce s bílým nápisem POLICEJNÍ LÉKAŘ vpředu i vzadu.

Navzdory mizivé pravděpodobnosti, že v téhle profesi v době, kdy začínala, jako černoška uspěje, se to Claire podařilo. Podle mého názoru je nejlepším policejním lékařem západně od Skalistých hor. Zároveň je mou nejlepší kamarádkou, a přestože pracujeme tři patra a pětadvacet metrů od sebe ve stejné budově, neviděla jsem ji přes týden.

„Proboha, co je tohle?“ vyhrkla, když mě objala a spatřila scénu za mým ramenem.

Doprovodila jsem Claire k toyotě a zůstala stát vedle ní, když nahlédla do auta a uviděla přikrčenou mrtvou ženu zpola obrácenou k dítěti.

Claire sebou trhla dozadu, když uviděla mrtvé dítě, a její tvář odrážela stejnou hrůzu, jakou jsme cítili my ostatní, možná ještě větší. „To miminko je stejně staré jako moje Ruby,“ řekla. „Kdo by zabíjel dítě příliš malé na to, aby mohlo vypovědět, co se stalo?“

„Třeba je to nějaká odplata. Za podraz při obchodu s drogami. Za dluh z hazardu. Nebo to udělal její manžel.“

Prosím, ať je to něco takového, pomyslela jsem si.

Claire vzala ze svého kufru fotoaparát a z místa, kde stála, pořídila dva snímky Barbary Ann Bentonové. Pak obešla auto a udělala další dva.

Když začala fotografovat děcko, uviděla jsem v jejích očích slzy. Otřela si je hřbetem ruky. Nemohla jsem si vzpomenout, kdy jsem Claire naposledy viděla plakat.

„Matka vrahovi dovolila, aby se dostal takhle blízko,“

řekla. „Na tváři a krku má tečky od střelného prachu.

Pokusila se dítě zakrýt vlastním tělem, ale ten parchant ho přesto střelil do hlavy. A je tu něco nového: nepoznávám vzorec těch stop po střelném prachu.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že MDP má nějaký neobvyklý druh zbraně.“

Kapitola 10

BENTONOVI MĚLI SKROMNÝ DOMEK se dvěma ložnicemi na 14. Avenue, modrý s bílými obrubami, s výzdobou ke Čtvrtému červenci stále nastříkanou na oknech a hračkou na provázku na schodech na verandu.

Conklin zazvonil, a když Richard Benton otevřel domovní dveře, věděla jsem, že jsme svědky posledního šťastného okamžiku v životě toho muže.

V zavraždění vdané ženy má ve více než padesáti procentech případů prsty její manžel, ale viděla jsem, že ta šokující zpráva Richarda Bentona přesvědčivě zdrtila, a navíc měl alibi. Když ke střelbě došlo, byl doma s jejich pětiletým dítětem, pekl kuře k večeři a zároveň posílal plynulý proud e-mailů do své kanceláře.

Benton nám nejprve nemohl uvěřit a pak byl otřesený, ale my se ho přesto vyptávali na jeho manželství, Barbařiny přátele a spolupracovníky a snažili se zjistit, zda jí někdo nevyhrožoval. Řekl: „Barbara byla anděl. Nevím, co si teď bez ní počneme.“ A pak se znovu rozplakal.

V devět jsem se spojila s Jacobim. Řekla jsem mu, že dokud neporovnám jméno Richarda Bentona s policejní

databází NCIC, je mimo podezření, a že mu iniciály MDP

nic neříkaly.

„Barbara byla ošetřovatelka,“ pověděla jsem Jacobimu.

„Pracovala v domě s pečovatelskou službou. Hned ráno vyslechneme ostatní z její směny.“

„Tenhle případ svěřím Samuelsovi a Lemkemu,“

prohlásil Jacobi. Podruhé za dvě hodiny jsem v jeho hlase slyšela napjatý tón.

„Ty mi ho bereš? Cože? O co jde?“

„Právě se objevilo něco nového, Boxerová.“

Upřímně řečeno mi už po nepřetržitých třinácti hodinách v práci docházely síly. Za mnou, v místnosti naplněné zoufalstvím, říkal právě Conklin Richardu Bentonovi, aby přišel na soudní patologii identifikovat oběti.

„Něco nového v případu Bentonových?“ zeptala jsem se Jacobiho. Třeba má manžel záznam za domácí násilí. Možná se přihlásil svědek. Nebo snad technici objevili něco v té toyotě.

„Ne, jde o novou věc,“ odpověděl Jacobi. „Jestli chceš, abych to dal Chiovi a McNeilovi, udělám to. Ale vím jistě, že to s Conklinem budete chtít pro sebe.“

„Nebuď si tak jistý, Jacobi.“

„Slyšela jsi někdy o Marcusi Dowlingovi?“

„O tom herci?“

„Jeho ženu právě někdo zastřelil,“ sdělil mi Jacobi.

„Zrovna jedu k Dowlingovým.“

Kapitola 11

DŮM DOWLINGOVÝCH STÁL na Nob Hill. Bylo to rozlehlé sídlo zabírající většinu bloku se zdmi porostlými břečťanem a ozdobnými keři v květináčích po obou stranách velkých dubových dveří. Od skromného domova Bentonových se už víc lišit nemohlo.

Než stačil Conklin zazvonit, otevřel Jacobi dveře. Tvář měl zešedlou stresem a víčka svěšená, takže toho večera vypadal mnohem starší než té noci, kdy jsme byli oba postřeleni v Larkin Street.

„Stalo se to v ložnici,“ řekl mně a mému parťákovi.

„V prvním patře. Až si obhlédnete místo činu, přijďte za námi dolů. Budu s Dowlingem v knihovně.“

Ložnice obývaná Marcusem a Casey Dowlingovými vypadala jako vytržená z katalogu obchodního domu Neiman Marcus.

Postel uprostřed západní stěny byla velká jak ostrov Catalina, bronzovou pelest měla čalouněnou hedvábím s knoflíky a pomačkané saténové povlečení v barvě bronzu a zlata.

V tom pokoji bylo víc střapců než v zákulisí nového muzikálu Girls, Girls, Girls!!! v režii bratrů Mitchellových.

Na podlaze ležel elegantní konzolový stolek obklopený rozbitými ozdobami. U otevřeného okna se nadouvaly taftové záclony, ale i tak jsem stále ve vzduchu cítila pach střelného prachu.

Charlie Clapper, ředitel jednotky pro průzkum místa činu, zrovna fotografoval tělo Casey Dowlingové. Mávl mně a Conklinovi na pozdrav a řekl: „Zatracená škoda tak krásné ženské.“ Ustoupil, abychom se mohli podívat.

Casey Dowlingová ležela nahá na zádech na podlaze, s platinovými vlasy rozprostřenými kolem hlavy a krví na dlaních. To mě přivedlo k myšlence, že si před pádem přitiskla ruce na ránu v hrudi.

„Její manžel říká, že byl dole a myl nádobí po večeři, když uslyšel dva výstřely,“ pověděl mi Clapper. „Když vstoupil do místnosti, ležela jeho žena zde. Ten stůl byl převrácený, všechna ta veteš rozsypaná a okno otevřené.“

„Ztratilo se něco?“ zeptal se Conklin.

„Z trezoru v šatně zmizely nějaké šperky. Dowling tvrdí, že byly pojištěné na několik milionů.“

Clapper došel k oknu, nadzdvihl záclonu a odhalil otvor vyříznutý ve skle.

„Pachatel použil řezačku na sklo, pak otevřel zámek.

Trezor není otevřený trhavinou, takže buďto znal kombinaci, nebo ho spíš našel už otevřený. Kulky zůstaly v té ženě. Nikde žádné nábojnice. Byla to čistá práce, dokud

cestou ven nepřevrhl ten stolek. Právě jsme začali. Možná budeme mít štěstí a najdeme otisky nebo jiné stopy.“

Clapper je profík s pětadvaceti odslouženými lety, který byl oporou oddělení vražd, než přešel do oddělení pro průzkum místa činu. Je chytrý a umí být užitečný, aniž by se pletl do cesty.

„Takže to byla loupež, která se zvrtla?“ řekla jsem.

Clapper pokrčil rameny. „Jako všichni profesionální lupiči byl i tenhle pečlivý, dokonce puntičkářský. Možná s sebou nosí pistoli pro případ nouze, ale tohle se k němu nehodí.“

„Tak co se stalo?“ zamyslela jsem se nahlas. „Manžel v pokoji nebyl. Oběť nebyla ozbrojená, dokonce ani oblečená. Co přinutilo lupiče vystřelit na nahou ženu?“

Kapitola 12

SEŠLI JSME S CONKLINEM po točitém schodišti do přízemí. Nechala jsem se vést Dowlingovým povědomě zvučným hlasem s anglickým přízvukem a brzy našla knihovnu.

Viděla jsem všechny jeho starší filmy, ty, ve kterých hrál špiony nebo byl romantickým hrdinou, a dokonce i některé z jeho novějších, kde hrál záporné role. Vždycky jsem ho měla ráda.

Vešla jsem otevřenými dveřmi do knihovny, kde stál Dowling, bosý, oblečený v modrých kalhotách a v rozepnuté bílé košili. Musím přiznat, že jsem se před ním tak trochu styděla. Marcus Dowling, druhý nejlepší po Seanu Connerym. Když jsme vstoupili, povídal právě Jacobimu o nesmyslném zavraždění své ženy.

Jacobi nás představil a řekl Dowlingovi, že my tři budeme na případu pracovat společně.

Potřásla jsem si rukou s filmovou legendou a posadila se na kraj kožené pohovky. Dowling byl zjevně zdrcený.

A všimla jsem si ještě něčeho. Měl mokré vlasy.

Dowling se neposadil. Zopakoval svou výpověď, zatímco přecházel po místnosti obložené knihami.

„Casey a já jsme tu měli na večeři Deverausovi.

Françoise a jeho ženu; on režíruje můj nový film.“

„Budeme potřebovat čísla, na kterých se s nimi budeme moci spojit,“ řekla jsem.

„Dám vám všechna čísla, která chcete,“ slíbil, „ale když se to stalo, byli už pryč. Casey šla nahoru, aby se převlékla do postele. Já uklízel tady dole. Shora jsem uslyšel hlasitou ránu.“ Svraštil čelo. „Ani mě nenapadlo, že by to mohl být výstřel. Zavolal jsem na Casey, ale neodpověděla.“

„Co se stalo pak, pane Dowlingu?“

„Zavolal jsem na ni znovu a pak, když jsem už mířil nahoru, zazněla další rána. Tentokrát jsem si pomyslel, že to byl asi výstřel, a hned nato jsem uslyšel, jak se rozbíjí sklo.

Byl jsem v té chvíli plný emocí, inspektoři. Nevím, co se stalo pak… poté co jsem našel svou drahou ležet na podlaze.

Sevřel jsem ji v náručí,“ řekl a hlas se mu zlomil.

„Hlava jí spadla dozadu a nedýchala. Podle všeho jsem zavolal policii. Viděl jsem na telefonu své krvavé otisky. Až potom jsem si uvědomil, že je trezor téměř prázdný.

Ať to udělal kdokoliv, musel Casey znát,“ pokračoval Dowling, teď už s pláčem. „Musel vědět, že trezor často nezamyká, protože zadávání kombinace pro ni bylo prostě…

moc nudné.

Zabít Casey bylo tak šílené,“ mluvil dál Dowling.

Promnul si hrudník a řekl Jacobimu: „Jen mi povězte, co mám udělat, abych vám pomohl dopadnout tu zrůdu, která

to udělala.“ Právě jsem se chtěla zeptat Marcuse Dowlinga, proč se osprchoval, zatímco čekal na policii, když mě Conklin předběhl s dotazem: „Pane Dowlingu, vlastníte zbraň?“

Dowling na Conklina vytřeštil oči. Tvář se mu zkroutila bolestí. Chytil se za levou paži a řekl: „Něco není v pořádku.“

Pak se zhroutil na podlahu.

Kapitola 13

PROBOHA! Marcus Dowling umíral.

Conklin našel aspirin, Jacobi podložil Dowlingovi hlavu dekorativním polštářem a já zavolala na dispečink.

Zopakovala jsem adresu domu a křikla: „Padesátiletý muž!

Infarkt!“

Dowling se ještě svíjel, když dorazila záchranka.

Zdravotníci naložili toho velkého chlapa na nosítka a vynesli ze dveří. Jacobi jel s Dowlingem do nemocnice a mě s Conklinem tam nechal, abychom vyslechli sousedy.

Světla z fantastických domů v okolí prosvěcovala tmu obklopující ulici lemovanou stromy. Tenhle nový případ mi dělal starosti. Protože byla Casey Dowlingová bohatá a slavná, bude veřejnost tlačit na politiky, aby byl vrah co nejdřív dopaden, a ti budou na oplátku tlačit na nás.

Sanfranciská policie už tak trpěla nedostatkem financí a měla málo lidí. Když se k tomu přidalo přesvědčení veřejnosti, že se vražda dá vyřešit za hodinu mezi reklamami, dala se očekávat ohavná noční můra.

Doufala jsem, že Clapper v laboratoři přijde na nějakou dobrou stopu, protože kromě toho, že jsme se neměli čeho

chytit, jsem nabyla nepříjemného dojmu, že na tom, co nám Marcus řekl, něco nehraje.

„Proč by nějaký lupič zastřelil Casey Dowlingovou?“

zeptala jsem se Conklina, když jsme šli po ulici.

„Jak říkal Clapper. Ten lupič měl u sebe zbraň pro případ nouze.“

„Kdyby ho třeba překvapil majitel domu?“

„Přesně tak.“

„Casey Dowlingová nebyla ozbrojená.“

„Pravda. Třeba vetřelce poznala,“ nadhodil Conklin.

„Znáš ty reportáže, které píše Cindy o Hello Kitty?“

Cindy je Cindy Thomasová, reportérka kriminální rubriky z plátku San Francisco Chronicle a kamarádka se skvělým mozkem na rozuzlení detektivek.

V poslední době Cindy psala o „kočičím lupiči“, který pronikal do prvních poschodí domů, pokaždé když jejich obyvatelé večeřeli v přízemí a alarm byl vypnutý. Tenhle lupič mizel jen se šperky, které se už nikdy nenašly. Cindy mu dala přezdívku Hello Kitty, což dokonale sedělo.

O Hello Kitty jsme věděli jen to, že jde o lupiče silného, hbitého, rychlého a s velkou kuráží.

„Když o tom tak přemýšlím,“ řekl Conklin, „zdá se, že Hello Kitty ví, kdy tihle boháči pořádají večeře pro hosty.

Co když patří do stejného společenského kruhu? Jestli ho Casey Dowlingová poznala, možná mu nezbylo nic jiného než ji zastřelit.“

„To není špatná teorie,“ přitakala jsem, zatímco jsme kráčeli ke schodišti sousedního sídla. „Ale počkej chvilku.

Co si myslíš o Dowlingových mokrých vlasech?“

„Umyl si krev své ženy.“

„Takže skočil pod sprchu hned poté, co byla Casey zavražděna,“ řekla jsem. „To mi připadá divné.“

„A jakou teorii máš ty? Že ji zavraždil on?“

„Proč ne?“

„Protože je Dowling filmová hvězda?“

„Něco mi na něm nesedí. Pověděl Clapperovi, že slyšel dva výstřely. Nám řekl, že slyšel hluk a nějakou dobu nato další ránu, o které si byl už jistý, že šlo o výstřel.“

„Třeba to jenom tak shrnul, odvyprávěl nám to v krátkosti,“ řekl můj parťák.

„To je jedna možnost,“ řekla jsem. „A nebo si to všechno vymýšlí za pochodu a neumí se držet původní verze.“

Kapitola 14

DŮM VEDLE DOWLINGOVÝCH stál dál od ulice a měl v boční zahradě domek pro zahradníka a dvě luxusní auta na příjezdové cestě.

Stiskla jsem tlačítko a zazněla zvonkohra. Domovní dveře se otevřely, vyhlédl z nich asi desetiletý kluk v ragbyovém tričku a kalhotách od pyžama a zeptal se, kdo jsme.

„Jsem seržantka Boxerová a tohle je inspektor Conklin.

Jsou rodiče doma?“

„Kelly!“

Ukázalo se, že ten chlapec je Evan Richards a Kelly jeho paní na hlídání, asi pětadvacetiletá dívka, která se dívala v obývacím pokoji na pořad o módním návrhářství Project Runway, když uslyšela v ulici kvílet sirény.

„Casey Dowlingovou někdo zavraždil?“ zeptala se. „To je šílené. Ten lupič mohl klidně přijít sem! Evane, přinesl bys mi telefon? Musím zavolat tvým rodičům.“

„Myslím, že jsem něco viděl,“ řekl chlapec. „Díval jsem se z okna svého pokoje a zahlédl, jak někdo proběhl kolem domu. Ve stínu pod stromy.“

„Uměl bys ho popsat?“ zeptal se Conklin chlapce.

Evan zavrtěl hlavou. „Jenom jsem viděl někoho běžet.

Byl v černém. Slyšel jsem, jak při běhu funí.“

Zeptala jsem se, jestli ta osoba byla malá, nebo velká a zda bylo na tom, jak běžela, něco zvláštního.

„Myslel jsem, že prostě jen sportuje, víte? A vypadalo to, že má čepici. Díval jsem se mu shora na hlavu.“

Conklin dal chlapcově slečně na hlídání navštívenku a poprosil Evana, aby zavolal, kdyby si ještě na něco vzpomněl. Pak jsme se vydali ulicí k dalšímu domu.

Řekla jsem Conklinovi: „Tak možná máme očitého svědka toho, jak Kitty utíkal z místa činu.“ A pak mi zapípal mobil.

Yuki mi poslala textovou zprávu: Zavolej mi.

Stiskla jsem vytáčení a Yuki to zvedla.

„Bože! Já ji znám!“ vyhrkla Yuki.

„Koho znáš?“

„Casey Dowlingovou.“

Zatracená šuškanda. Jak se to k ní mohlo tak rychle donést?

„Chodily jsme spolu na práva, Lindsay. Sakra. Casey byla moc milá. Jako panenka. Až toho střelce dopadnete, ujmu se toho případu osobně a pošlu vraha Casey Dowlingové rovnou do pekla.“

Kapitola 15

SARAH WELLSOVÁ ZAVŘELA DVEŘE své ložnice a zamkla je. Stále ještě popadala dech po svém dobrodružství a třásly se jí ruce. Stoupla si před zrcadlo, načechrala si vlasy a bedlivě se na sebe podívala.

Je to na ní vidět?

Pokožku měla tak bílou, že byla skoro průhledná, a její hnědé oči byly obrovské. Vzpomněla si, jak jí manžel říkal, že by mohla vypadat dobře, kdyby se trochu snažila, ale tím ji ještě víc utvrdil v tom, že bude dál vypadat přesně takhle, jako osmadvacetiletá učitelka s druhým životem. A tím ani nemyslela loupeže.

Sarah položila obě tašky na podlahu a otevřela spodní zásuvku velkého starého prádelníku značky American Waterfall. Stejně jako ona i ten prádelník skrýval tajemství.

Sarah vyndala ze spodní zásuvky hromádku triček a tepláků a zvedla falešné dno zásuvky. Zadržela dech a jako pokaždé zadoufala, že tam šperky stále jsou.

Byly.

Každá její kořist měla svůj vlastní váček z měkké látky, pět sbírek úžasných klenotů, a ty od Dowlingových to zarovnaly na rovný půltucet.

Sarah rozepnula tašku s nejnovějším úlovkem a pohlédla na úžasnou hromádku šperků, které až donedávna patřily manželce slavného herce. Byla to neuvěřitelná směsice: naprosto šílené a skvostné safíry a diamanty, prsteny, náhrdelníky a náramky, klenoty v ceně statisíců dolarů, možná i vyšší.

Tuhle loupež zvládla opravdu s odřenýma ušima, jen o vlásek, proboha. Teď byla v bezpečí, ale stále měla velký problém: jak se toho zboží zbavit.

Maury Green, její učitel a překupník, byl mrtvý od chvíle, kdy ho na letišti zabila policistova kulka určená jeho klientovi, zloději šperků, který prchal před zákonem. Maury byl dobrý učitel a přítel. Bylo skutečně deprimující, že se nedožil toho, aby mohl oslavit její úspěch a vyzvednout si svůj podíl.

Maury jako všichni dobří překupníci vyplácel deset procent tržní hodnoty šperků. Na první pohled to ve srovnání s tím, co by se na její hlavu sesypalo při dopadení, nebylo nic moc, ale i tak šlo o spoustu peněz oproti tomu, co si vydělávala jako učitelka. A teď byl Maury mrtvý.

Čím déle si šperky nechávala, tím více riskovala, že se s nimi nechá chytit. Sarah vzala poklad Casey Dowlingové do dlaní a pohupovala jím ve světle stolní lampy, aby se světlo odráželo od plošek drahých kamenů.

Za zamčenými dveřmi ložnice upadala Sarah Wellsová do hypnotického transu vyvolaného nádherným odraženým světlem.

Kapitola 16

SARAH WELLSOVÁ NEBYLA PRVNÍ LUPIČ, který vnikal do domů, když byla večeře na stole. Studovala ty nejlepší: Lupiče k večeři a Večerní gang. Ti ukořistili dohromady šperky za desítky milionů za použití jednoduchých nástrojů, zatímco jejich oběti rozprávěly u kávy a dezertů o patro níž. Stejně jako její vzory i Sarah pečlivě prověřovala své zamýšlené cíle a studovala jejich postupy. Ale při všech těch článcích o Hello Kitty žasla nad tím, jak se její oběti mohly cítit tak bezpečné, že ani nezapnuly poplašné systémy.

Jejich magické myšlení bylo prostě úžasné. A díky bohu za něj.

Jak se Sarah kochala bohatstvím, které dříve patřilo Dowlingovým, zaujal ji jeden konkrétní předmět. Byl to prsten s opravdu velkým světle žlutým kamenem, možná dvacetikarátovým,

usazeným

v dokonale

oslnivé

společnosti.

Napočítala, že středový kámen obklopuje zhruba sto dvacet malých diamantů.

To byl ale prsten!

Ta věc byla naprostý zázrak. Přímo z něj čišela romantika. Marcus Dowling dal nepochybně ten prsten své ženě k nějaké zvláštní příležitosti a Sarah teď přemýšlela, jakou by mohl mít cenu.

Za dobu, co si přivydělávala jako lupič, se toho o drahokamech hodně naučila, ale nebyla skutečný odborník, a moc ráda by věděla, co to vlastně drží v ruce.

Uložila zbytek kořisti od Dowlingových a svou tašku s náčiním do zásuvky, dala zpátky falešné dno a narovnala na něj oblečení. Pak zastrčila zásuvku, vylovila zpod šatní skříně obrázkovou knížku o drahých kamenech a vzala si ji s sebou do manželské postele.

Při listování knihou našla několik podobných kamenů.

Na prstenu byl nejspíš topaz nebo žlutý turmalín. Ne, ten velký žlutý kámen Casey Dowlingové měl nádech zelené, což z něj nejspíš dělalo citrín, okázalý, ale nijak zvlášť cenný kámen. To byl další důvod, proč si Sarah chtěla ten prsten nechat.

I když věděla, že ponechat si kradené zboží je hrozná chyba, musela najít způsob, jak si tuhle věc uchovat. Chtěla víc než jen suvenýr. Chtěla trofej. Odměnu. A teď myslela na to, že bude nejlepší nechat si ten žlutý kámen znovu zasadit jako přívěsek.

Vzpomněla si na něco, co řekla její babička její matce, která to zase pověděla jí: „Na některých lidech vypadají

i napodobeniny jako pravé diamanty. Na jiných naopak vypadají diamanty jako napodobeniny.“

Sarah si pomyslela, že na ní, s jejím oblečením značky T. J. Maxx a nevýrazným vzhledem, bude citrín vypadat jako sklo. Postavila se před zrcadlo a podržela si žlutý kámen na svém černém roláku těsně pod klíční kostí.

Vypadal mnohem menší, než když byl součástí prstenu.

Byla si jistá, že jakmile bude kámen znovu zasazený, uchová její tajemství. Když se tak prohlížela v zrcadle, ozvalo se hlasité zaklepání na dveře. Byl to její manžel Trevor.

„Proč jsi zamčená? Co tam děláš? Hraješ si sama se sebou?“

„To jsi uhodl,“ řekla Sarah.

„Pusť mě dovnitř.“

„Ne.“

„Pusť mě dovnitř!“

Sarah položila prsten pod vypouklý stojánek lampičky na nočním stolku.

„Jdi k čertu!“ křikla.

Lomcoval dveřmi, kopal do nich. Sarah k nim došla a odemkla. Jenom další den, pomyslela si, když pouštěla Trevora do ložnice. Jenom další den v tajném životě Sarah Wellsově.

Kapitola 17

SARAH ZABOUCHLA DVEŘE BYTU a kráčela k autu.

Myslela při tom na toho zatraceného Trevora, který škemral: „Počkej ještě minutku.“ Jenže z toho bylo nesnesitelných dvacet minut pod jeho tlustým, odporným tělem a jí teď hrozilo, že přijde pozdě do práce, znovu.

Sarah řídila svůj saturn po Delores Street, a když se dostala na dálnici, začala dohánět ztracený čas. Zapnula rádio a naladila „Dobré ráno s Lisou Kerzovou a Rosemary Van Burenovou, to pravé místo pro zprávy o dopravě, počasí a místní zpravodajství“.

Lisa Kerzová říkala: „Rosemary, máme tu nejnovější informace o Casey Dowlingové, o níž jsme se právě dozvěděli, že byla včera večer zastřelena.“

Zastřelena? Co to má znamenat? Sarah křečovitě sevřela volant.

„Ví už policie, kdo ji zabil?“ zeptala se Van Burenová.

Zabil?

Sarah se divoce rozbušilo srdce v hrudi. Co je tohle za lež? Casey Dowlingová byla naživu a ječela, když z domu Dowlingových utíkala.

Casey byla naživu.

„Ne, tohle je o Marcusi Dowlingovi,“ řekla Kerzová.

„Aktuální zpráva. Právník pana Dowlinga Tony Peyser učinil před deseti minutami prohlášení.“

Sarah zírala na rádio, jako by to byl člověk, a poslouchala, jak Lisa Kerzová říká, že právník pana Dowlinga vystoupil na stanici KQED a požádal o pomoc obyvatele San Franciska. Upřela pohled zpátky na silnici právě včas, aby nenarazila do svodidel.

„Tak fajn, tady máme to prohlášení, ještě za tepla,“

dodala Van Burenová. „Stojí tu, cituji pana Peysera: ‚Pan Dowling nabízí odměnu ve výši padesáti tisíc dolarů za informace vedoucí k dopadení osoby, která zabila Casey Dowlingovou‘.“

Sarah uviděla, jak se rychle blíží její sjezd z dálnice, strhla volant bez toho, aby dala blinkr, a při odbočení nechala na asfaltu gumovou šmouhu. Když opustila dálnici, jela dál jako duchem nepřítomná, až se nakonec ocitla na parkovišti střední školy Bookera T. Washingtona.

Sarah vypnula motor, popadla batůžek, prošla červenou železnou branou, vstoupila do hlavní budovy a vešla do sborovny, aby se jako obvykle posilnila kávou před začátkem dalšího dne.

Zazvonilo. Sborovna byla skoro prázdná, až na jednu osobu, Heidi Meyerovou, která stála vedle kávovaru a míchala si nápoj v hrnku. Sarah na ni zavolala: „Ahoj, Heidi.“

„Ahoj. No teda. Stalo se ti něco, Sarah?“

„Jo. Trevor je parchant. Stačí?“

Heidi odložila hrnek a rozevřela náruč, aby Sarah objala.

Sarah vstoupila do jejího objetí a zahalila ji vůně šeříku.

Ukryla tvář v měkkém oblaku Heidiných rudých vlasů a zůstala tak.

Může Heidi slyšet, jak jí buší srdce? Bože. Důsledky toho, co právě slyšela, byly drtivé. Policie se soustředí na to, aby našla Sarah a obvinila ji z vraždy Casey Dowlingové.

To bylo prostě šílené.

„Přijdeme pozdě na hodinu,“ řekla Heidi a pohladila Sarah po zádech, „a haranti obrátí třídy vzhůru nohama.“

„Jako vždy,“ zasmála se Sarah.

Heidi ji zlehka políbila na rty, a Sarah polibek procítěně opětovala. Heidina sladká ústa se pod jejíma otevřela a Sarah do toho dala celé své srdce.

Kdyby jen mohla Heidi všechno povědět.

Kapitola 18

DRUHÝ DEN RÁNO po svém zavraždění se Barbara Ann a Darren Benton chladili spolu s Casey Dowlingovou v boxech márnice, zatímco já s Conklinem jsme se na sebe dívali přes stoly plné papírů a nevěděli, co dělat.

Pracovali jsme na případu Casey Dowlingové, protože se Jacobi vyjádřil naprosto jasně, když řekl: „Dowlingová.

trumfne Bentonovy. Dowlingová trumfne cokoliv.“ Protože Casey Dowlingová byla mediálně známá oběť, a Bentonovi ne.

Pověděla jsem Jacobimu, že z toho šíleného vraha, který nechal vzkaz v toyotě Bentonových, mám pocit, jako bych strčila prst do elektrické zásuvky. Že jsem si jistá, že tím signalizoval začátek série. A že bychom s Conklinem měli pracovat na případu Bentonových na plný úvazek.

Jacobi mi ukázal prázdné dlaně. Co ode mě chceš?

Nemám lidi. Mám malý rozpočet. Chci si udržet práci.

Udělej, co ti říkám.

Conklin vypadal odpočinutě, jeho hnědé oči se třpytily ve světle zářivek a lesklé hnědé vlasy mu spadaly do čela, když studoval zprávy o vloupáních přičítaných Hello Kitty a policejní snímky z ložnice Dowlingových.

Stahovala jsem Clapperovu zprávu o průzkumu místa činu, když do dveří vtrhla Cindy Thomasová a namířila si to ke Conklinovi a mně.

„Podívejte se na tohle!“ křikla. Blonďaté kudrny jí poskakovaly na hlavě a očima metala modré blesky.

Mávala bulvárním plátkem Oakland Tribune, menším a prolhanějším konkurentem Chroniclu. Titulek hlásal „Hello Kitty zabíjí“. Protože Cindy toho kočičího lupiče pojmenovala a informovala o jeho skutcích, považovala ho za svého.

„Všichni se teď přiživují na mých reportážích,“ řekla, přejela svým rozzuřeným pohledem na Conklina a pak znovu na mě. „Už toho mám plné zuby. Potřebuji něco, co Třib nemá.“

„Ale my nic nemáme,“ řekla jsem. „Kéž bychom měli.“

„Richi?“ oslovila mého parťáka.

Cindy je o čtyři roky mladší než já a je mi víc sestrou než má skutečná sestra. Mám ji ráda, a i když se někdy hádáme, používá také svou bystrou intuici a buldočí vytrvalost k tomu, aby mi pomáhala řešit vraždy. To je jeden z jejích kladů.

Cindy si přitáhla židli a vytvořila tak s Conklinem a mnou trojúhelník. Byla to jasná vizuální metafora, která se mi vůbec nelíbila.

„Proč by Hello Kitty zabíjel Casey Dowlingovou?“

zeptala se. „Nikdy se neprojevil jako násilník. Proč by

s sebou vůbec nosil zbraň, když by mu ozbrojené vloupání vyneslo doživotí?“

„My na tom případu pracujeme, Cindy,“ řekla jsem.

„Proboha. Nepřestali jsme. Ale je to čerstvá věc.“

„Richi?“ Cindy naklonila hlavu ke straně jako stehlík.

„Je to přesně tak, jak říká Lindsay. Nemáme nic. Otisky, zbraň ani svědky.“

„Obvyklá dohoda,“ řekla Cindy. Zamávala na Conklina řasami a věnovala mu svůj nejsvůdnější pohled. „Mimo záznam.“

Conklin chvilku počkal a pak řekl: „Co když Casey toho vetřelce znala?“

Cindy vyskočila, objala Conklina kolem krku, políbila ho na ústa a vyběhla z místnosti mužstva.

„Měj se, Cindy!“ zavolala jsem za ní.

Conklin se zasmál.

Kapitola 19

„ZAJDU SE PODÍVAT ZA CLAIRE,“ řekla jsem svému parťákovi.

„Zůstaň ve spojení,“ požádal mě.

Seběhla jsem po schodech do přízemí, prodrala se vstupní halou k zadním dveřím a zastřešenou chodbou prošla do oddělení policejního lékaře.

Claire jsem našla v pitevně. Na sobě měla květovanou sprchovací čepici a zástěru přes svůj lékařský úbor velikosti XXL; po porodu měla stále pár kilo navíc. Zavolala jsem na ni a ona vzhlédla od těla Barbary Ann Bentonově, které leželo otevřené na stole.

„Těsně ses minula se Cindy,“ řekla Claire a dala Barbařina játra na váhu.

„Ne, neminula. Vtrhla do místnosti mužstva, omámila Conklina polibkem, slíbila mu protislužby výměnou za titulek a on jí na to skočil. Co dostala z tebe?“

„Exkluzivní informaci. Casey Dowlingová byla zastřelena. Cindy má tu nejlepší práci, co? Může se soustředit na svou jedinou reportáž a pořád mít čas užívat si s inspektorem Fešákem.“

„Něco zajímavého o Barbaře Ann Bentonově?“ zeptala jsem se s pohledem upřeným do břišní dutiny mrtvé v naději, že změním nepříjemné téma. Abych byla přesná, nebylo pro mě snadné udržet Cindy dál od důvěrných policejních informací, a já s ní nespala.

„Pitva nepřinesla nic překvapivého,“ řekla Claire. „Paní Bentonová v sobě měla dvě kulky. Každá z nich ji mohla zabít, ale smrt způsobil výstřel do hrudi.“

„A to děcko?“

„Příčina smrti: kulka ráže devět milimetrů ve spánkovém laloku. Označila jsem to za vraždu. Je to podepsané, orazítkované a oficiální. Projektily jsou v laboratoři.“

Claire požádala svého asistenta, aby Barbaru Ann dokončil, pak si sundala rukavice a masku a odvedla mě z pitevny do své kanceláře. Posadila se na otočnou židli a já klesla na místo proti jejímu stolu. Vyndala z ledničky dvě láhve s vodou a jednu mi podala.

Claire měla na psacím stole fotografii a já ji otočila, abych si mohla prohlédnout nás čtyři na předním schodišti Budovy spravedlnosti. Byla tam Yuki v elegantním kostýmu, tmavé vlasy uprostřed hlavy rozdělené pěšinkou a spadající ve dvou lesklých vlnách až k bradě, usmívající se Cindy s trochu vyčnívajícími předními zuby přitahujícími pozornost k tomu, jak je ve skutečnost půvabná, a samozřejmě Claire, baculatá a okolo pětačtyřiceti stále krásná.

A byla jsem tam i já, tyčila jsem se nad nimi se svým metrem sedmdesát sedm, blonďaté vlasy svázané do ohonu a smrtelně vážný výraz ve tváři. Je zvláštní, že se považuji za lehkomyslnou. Ráda bych věděla, jak jsem na to přišla.

„Co se děje, Lindsay?“

„Člověk nedostane vždycky to, co by chtěl,“ pousmála jsem se.

„Jde o případ Bentonových? Nebo o tu druhou věc?“

„O obojí. Poslechni, dohlížím na Chiovo vyšetřování vraždy Bentonových, ale ten případ vede on.“

„Já vím. A ty víš, že by se Paul Chi přetrhl, jen aby ho vyřešil.“

Přikývla jsem. „Pověz mi, co máš o Casey Dowlingové.“

„Její útočník použil čtyřiačtyřicítku.“

„Ty si děláš legraci.“

„Taky mě to překvapilo. K čemu měl lupič takové dělo, když by mu stejně dobře posloužila malá hezká devítka?

Laboratoř nenašla shodu v databázi.“

„To byl fofr,“ poznamenala jsem.

„Zatlačila jsem na Clappera, aby to uspíšil, a teď po něm budu muset pojmenovat své další dítě.“

„Clapper Wahsburn. Drsná přítěž do života.“

Claire se zasmála a pak zvážněla. „Možná něco mám.“

„Nenech mě prosit.“

„Když jsem zjistila, že nebyla Casey Dowlingová znásilněna, našla jsem důkazy pohlavního styku. Ty malé rybičky ještě plavaly.“

Kapitola 20

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA ke svému stolu, Conklin řekl: „Zatímco jsi byla pryč, volalo dvaasedmdesát lidí s tipy o vraždě Casey Dowlingové. Podívej.“ Došla ke mně Brenda a položila na stůl několik čtvercových růžových lístků se vzkazy. „Deset dalších.“

„O co jsem přišla?“

„Dowlingův právník vystoupil v rozhlase a řekl, že byla vypsána odměna padesát tisíc babek za stopy vedoucí k vrahovi Casey Dowlingové.“

„A my se musíme ptát, Richi, zdali to Dowling myslel dobře, když tu odměnu nabídl, nebo jestli nás chce jen zahltit telefonáty nejrůznějších cvoků, aby nám bránil ve vyšetřování.“

Zavolala jsem Yuki, abych s ní probrala možnost získání záznamů o telefonních hovorech a stránkách navštívených na internetu, když si Jacobi do středu prostranství mezi stoly přinesl židli, obkročmo si na ni sedí a zjednal si pozornost mužstva.

Znovu mě zasáhlo, jak špatně vypadal. Jacobi je ve sboru veterán, má odsloužených drsných dvacet let v oddělení vražd a přežil několik fyzických útoků na svou

osobu. Co tedy bylo na tomhle útoku tak výjimečného, že ho to tolik trápilo?

Jacobi na mě kývl, pak otočil hlavu a přejel pohledem zbytek denní směny: inspektora Chiho, McNeila, Lemkeho, Samuelse a Conklina a několik posil povolaných na pomoc.

Odhadla jsem, že přemýšlí o tom, jak je nás poskrovnu, na kolika případech pracujeme a jak málo z těch případů vyřešíme.

Jacobi požádal Chiho, aby podal hlášení o případu Bentonových.

Ten vstal a oznámil, že se svým kolegou prověřil Richarda Bentona, že Bentonovo alibi sedí a že životní pojistka Barbary Ann Bentonově nebude stačit ani na její pohřeb.

Řekl: „Záznam bezpečnostních kamer z parkovacích garáží je zrnitý. Střelec měl čepici a hlavu skloněnou, ale podle odkryté části krku jsme usoudili, že to byl běloch. Zdá se, že oběti něco řekl, než na ni a na dítě vystřelil. Nic nevzal, ale možná zpanikařil. Stále to vypadá na nepodařené loupežné přepadení.“

Jacobi mu položil otázku, kterou jsme měli na jazyku všichni: „Proč střelec zabíjel to dítě? A co má proboha znamenat to MDP, Paule?“

„V databázi žádné MDP není, poručíku. Nejedná se o žádný gang ani nějakou známou teroristickou organizaci.

V telefonním seznamu jsme našli přibližně třicet kombinací

křestních jmen začínajících na W a příjmení na F, a šest z nich má prostřední jméno od C. Právě je prověřujeme.“

Další jsem byla na řadě já.

Seznámila jsem jednotku s tím ničím, co jsme věděli o smrti Casey Dowlingové, a řekla, že se zabýváme pěti nedávnými loupežemi se stejným modem operandi.

„Ve všech těch šesti případech byli obyvatelé doma, a přesto nikdo lupiče neviděl. Tentokrát máme mrtvou oběť,“ řekla jsem, „a možná i svědka. Desetiletý chlapec ze sousedství viděl z místa činu utíkat někoho v černém. Právě teď to vypadá, že oběť lupiče překvapila, a on ji zastřelil.“

Jacobi přikývl a pak odpálil bombu.

„Dnes ráno mi volal velitel. Podle něho bude efektivnější, když spojíme naši jednotku s oddělením vražd Severní divize.“

„Jak spojíme?“ zeptala jsem se zmatená představou, že nás v tom prostoru šestkrát deset metrů bude dvakrát tolik.

„Ti nahoře si myslí, že potřebujeme více sil pracujících na případu, více společného řešení problémů a také nejspíš i novou posloupnost velení.“

Tak proto Jacobi vypadal, jako by ho někdo vláčel za náklaďákem. Jeho místo bylo v ohrožení, a to mohlo mít dopad na nás všechny.

„Je to hotová věc,“ řekl Jacobi. „Musíme ty případy uzavřít. Nemohu bojovat, když prohráváme.“

Porada skončila kolektivním povzdechnutím. Poté mě a Conklina Jacobi pozval do místa, kterému žertem říkal rohová kancelář, malé cely s prosklenými stěnami a výhledem na dálnici.

Conklin se posadil na židli před stolem a já se opřela o veřeje dveří a pohlédla na vrásky, které se přes noc Jacobimu vryly do čela.

„Dowling neměl infarkt,“ řekl nám Jacobi. „Jen bolest na hrudi a zrychlený dech. Říká se tomu záchvat stresu. Mohla by to být pravda, ale třeba to jenom hrál. Možná tentokrát dostane Oskara. Už ho pustili z nemocnice.“

Pověděla jsem Jacobimu o zjištění policejního lékaře, že Casey Dowlingová před smrtí souložila. „Chystáme se vyrazit za Dowlingem.“

„Budu čekat na telefonu,“ řekl Jacobi.

Kapitola 21

MARCUS DOWLING OTEVŘEL DVEŘE a ukázal nám svůj obývací pokoj zařízený do posledního detailu v anglickém stylu pohovkami se stočenými područkami, modře malovanými porcelánovými talíři na zdech a soškami čínských hlídacích psů na krbové římse. Mayfair se prolnul s městem u Zátoky.

Žena v černých šatech, kterou nám nikdo nepředstavil, nám nabídla pití, potichu odešla z místnosti a vrátila se s lahvemi s vodou pro mě a Conklina a skotskou Chivas Regal pro našeho hostitele.

„Pane Dowlingu, povězte nám, co se stalo včera večer,“

vybídla jsem ho.

„Proboha, už jsem vám všechno pověděl, ne?“

zaprotestoval. „Myslel jsem, že jste sem přišli proto, abyste něco řekli vy mně!“

Conklin, který umí báječně hodného poldu jako protiklad k mému drsnému vystupování, řekl: „Omlouváme se, pane.

Jde o to, že když nám znovu převyprávíte, co se přihodilo, možná si vzpomenete na něco nového. Nebo vás napadne, kdo to mohl udělat.“

Dowling přikývl, opřel se v koženém křesle a pořádně si lokl skotské. „Devereausovi už byli pryč,“ začal. „Jak už jsem řekl tomu druhému policistovi, ukládal jsem nádobí do dřezu…“

„Ta paní, která nám přinesla pití, tu nebyla, aby vám pomohla?“ přerušila jsem ho.

„Vangy pracuje jenom přes den. Má dítě.“

Dowling zopakoval, jak jeho žena odešla nahoru před ním, jak uslyšel výstřely, jak našel manželku na podlaze mrtvou a jak zavolal policii.

Ujala jsem se slova: „Pane Dowlingu, včera večer jsem si všimla, že jste měl mokré vlasy. Vy jste se osprchoval, než dorazila policie?“

Odfrkl a sevřel sklenku. Vyhlížela jsem znamení, provinilý výraz, a zdálo se mi, že jsem ho spatřila. „Byl jsem zdrcený. Stál jsem ve sprše a plakal, protože jsem nevěděl, co mám dělat.“

„A vaše oblečení, pane?“ zeptal se Conklin.

„Moje oblečení?“

„Pane Dowlingu, budu k vám upřímný,“ řekl Conklin.

„Víme, že jste vlastně oběť, ale existují jisté oficiální postupy. Vezmeme vaše šaty do laboratoře, a tím předejdeme všem otázkám, které by se mohly objevit později.“

Dowling si Conklina rozzuřeně změřil a zavolal: „Vangy! Doveďte inspektora Conklina nahoru a dejte mu všechno, co bude chtít.“

Když Conklin s hospodyní odešli, zeptala jsem se: „Pane Dowlingu, kdy jste měl se svou ženou naposledy pohlavní styk?“

„Proboha. Kam tím míříte?“

„Někdo s vaší ženou souložil,“ nenechala jsem se odbýt.

„Pokud to byl její vrah, zanechal důkazy, které by nám mohly pomoci.“

„Casey se milovala se mnou!“ vykřikl Dowling. „Ještě před večeří. Co přesně z toho vyvozujete?“

O čtvrt hodiny později jsme s Conklinem odešli z domu Dowlingových se seznamem telefonních čísel jejich přátel, stěrem Marcusovy ústní sliznice a jeho veškerým nevypraným prádlem. Předpokládali jsme, že jsou mezi ním i šaty, které měl na sobě, když byla jeho žena zastřelena.

„Vzal jsem všechno, co jsem našel v koši na prádlo a na věšáku za dveřmi koupelny,“ řekl Conklin, když jsme kráčeli k autu. „Jestli ji zastřelil, najdeme střelný prach.

Najdeme skvrny od krve. Dostaneme ho.“

Kapitola 22

MĚLY JSME ZA SEBOU S CLAIRE pořádně dlouhý den, když jsme vešly z temné ulice do restaurace U Susie s jejími nápadnými stěnami s barvou nanesenou houbou, vůněmi koření a duněním bubnové kapely.

Cindy a Yuki držely náš oblíbený stůl v zadní místnosti, Yuki ve svém nejlepším kostýmku do soudní síně, zatímco Cindy vyměnila džíny za koketní model ze světlemodrého šifonu a krátké smetanové sako. Zapíjely banánové čipsy pivem a byly zabrané do debaty o Dowlingově případu.

Claire a já jsme vklouzly do boxu, právě když Cindy říkala:

„Casey

Dowlingová

vlastnila

prsten

s dvacetikarátovým žlutým diamantem za dobrý milion dolarů. Byl známý jako Slunce Cejlonu. Třeba si ho nechtěla nechat vzít. Co myslíš, Linds? Mohl by to být motiv, proč se Hello Kitty uchýlil ke střelbě?“

„Casey neměla žádná poranění způsobená při obraně,“

namítla Claire.

„A nevolala na pomoc manžela,“ dodala jsem.

Nalila jsem sobě a Claire pivo ze džbánu a pak se zeptala Cindy: „Kde ses dozvěděla o tom diamantu?“

„Mám své zdroje. Ale moc se neraduj, Linds. Ten kámen už bude touhle dobou rozřezaný na kousky.“

„Možná,“ připustila jsem. „Poslechni, Cindy, něco mě napadlo. Znáš spoustu lidí, tak bys možná mohla zalistovat ve svém adresáři a vybrat každého, kdo je dost mladý a urostlý, aby dokázal loupit v prvních patrech.“

„Ty si myslíš, že je Hello Kitty z vyšší společnosti?“

zeptala se Yuki.

„Rich si to myslí,“ odpověděly jsme se Cindy jednohlasně.

Yuki si zastrčila vlasy za uši. „Jestli Kitty patří do téhle party, musel vědět, že Casey ten obrovský žlutý diamant má, a pokud ho poznal…“

„Jo, přiznávám, že to dává smysl,“ řekla jsem. „Došlo k násilnému vniknutí oknem do ložnice Dowlingových shodné s pěti předchozími. Máme svědka, který viděl někoho utíkat z místa činu. Clapper říká, že na Dowlingově oblečení nebyl střelný prach ani krev. Takže jestli Casey lupiče znala…“

Najednou Claire uhodila pěstí do stolu, až čipsy nadskočily a pivo vyšplíchlo ze sklenic. Ihned si získala naprostou pozornost nás všech.

„Je mi líto, ale mě běhá mráz po zádech z vraždy Bentonových. MDR. Co to má být? Celé je to naprosto šílené. Záhadné stopy po střelném prachu. Záhadný motiv.

Mrtvé, v podstatě popravené děcko.

Takže to povím jasně. Je mi jedno, čí případ to je, a vím, že není správné dávat přednost jedné oběti před druhou.

Řekla jsem, že je mi to líto, ale to mrtvé dítě mě trápí.

Hluboce. A teď půjdu domů za svým mužem a malou holčičkou.“

Kapitola 23

YUKI ZAPLATILA ÚČET a řekla Lorraine, aby si nechala drobné. Náhle si uvědomila, že nesdělila ostatním své novinky. Obvykle se děvčata každý večer U Susie uvolněně smála a s chutí jedla. Ale dnes mezi všemi vládlo divné napětí, a večer skončil předčasně.

Yuki vstala, zapnula si sako a prošla kolem kuchyně do hlavního sálu. Už položila ruku na kliku, když se impulzivně otočila a vrátila k baru.

Barman měl tmavé kudrnaté vlasy, milý úsměv a jmenovku našitou na náprsence košile s divokým vzorem.

„Miles?“

„Ano, tak se jmenuji,“ opáčil. „Moment. Vás jsem už viděl. Vás a vaše kamarádky, pivo a margarity, je to tak?“

„Jsem Yuki Castellanová,“ představila se a potřásla si s ním rukou. „Co pijete, když chcete oslavit dobrý den u soudu?“

„Podařilo se vám vykroutit z placení pokuty?“

Yuki se zasmála.

„Udělejte to ještě jednou,“ vybídl ji Miles. „Bylo to, jako by právě vyšlo slunce.“

„Jsem prokurátorka,“ vysvětlila. „A dnes to vyšlo tak, že dobro zvítězilo. Tak co myslíte? Co piju?“

„Klasiku. Tradiční. Vždycky stylovou.“

„Perfektní,“ řekla Yuki, když Miles nalil šampaňské.

„Víte, dnešek byl úžasný, až na jeden kamínek v botě.“

„Povězte mi o tom.“

Yuki si objednala ostrý krabí salát a pak Milesovi vyprávěla o Jo-Jo Johnsonově případu a o tom, že oběť, mrtvý doktor Harris, byl grázl, ale Jo-Jo byl ještě horší.

Nechal toho muže umírat ve vlastních zvratcích celých patnáct hodin.

„Porotě mělo stačit pět minut, aby došla k závěru, že je vinen,“ poznamenal Miles.

„Mělo, ale trvalo jim to den a půl. Jo-Joův právník je šikovný a Jo-Jo až dojemně jednoduchý. Kdyby člověk hodně přimhouřil oči a odložil zdravý rozum k ledu, dokonce by uvěřil, že opravdu nevěděl, že Harris umírá.“

„Takže je úžasné, že jste vyhrála.“

„Jo. Tohle dělám už pár let a mnohokrát jsem prohrála.“

„Ale nepovídejte. A co ten kamínek v botě?“

„Jmenuje se Jeff Asher. Zástupce obhajoby. Přišel ke mně poté, co jeho klienta odvedli v poutech, a řekl: ‚Gratuluji k vítězství, Yuki. Ale pro vás je jenom další v řadě, co?‘“

„Prohrál a žere ho to,“ řekl barman. „Dostala jste ho, Yuki. A víte co? Vaše šampaňské je na účet podniku.“

„Díky, Milesi. Jo. Máte pravdu. Užírá se.“

„Barman má vždycky pravdu,“ podotkl Miles.

Yuki se zasmála.

„A máme tu sluníčko,“ řekl.

Kapitola 24

CINDYINA BLŮZA TVOŘILA OBLAK hedvábného šifonu v zadním prostoru pro nohy Conklinova auta. Sukni měla vyhrnutou do pasu a kalhotky jí visely na jedné noze.

Bylo to zatraceně nepohodlné, ale nic by na tom neměnila.

Položila Richovi ruku na hruď zpocenou po sexu a cítila, jak mu buší srdce. Přitiskl ji k sobě a políbil.

„To byl ale koncert!“ vydechl.

„Úžasná rytmická sekce,“ řekla a oba se rozesmáli.

Parkovali v zadní uličce nedaleko Embarcadera, kde Rich zajel s autem do stínu, protože se Cindyinou rukou na stehně už nemohl déle čekat.

Teď řekl: „Skoro slyším, jak nám nějaký polda klepe na okénko baterkou a říká: ‚Hej, co to tam děláte?‘“

„A ty přiložíš odznak ke sklu a řekneš: ‚Policista v nebezpečí‘.“

Conklin se zasmál: „Ani netuším, kde odznak mám. Ty jsi taková potvora, Cin, a myslím to jako kompliment.“

Lišácky se na něho usmála, přejela mu rukou po nahé hrudi a pokračovala dolů; políbila ho, až začal zrychleně dýchat, a potom to přišlo, znovu ztvrdl, líbal ji a přitahoval k sobě.

„Drž hlavu dole,“ vydechl. „Reflektory.“

Cindy se sklonila, přitiskla ústa na jeho, odtrhla je, zvedala a spouštěla boky a milovala se s ním s otevřenýma očima, dívala se, jak se jeho tvář mění, dovolovala mu, aby se díval na ni, aby si ji dobře prohlédl. Uklouzla mu nahoru, on ji chytil v pase a prudce strhl zpátky.

„Přivádíš mě k šílenství, Cin.“

Položila mu bradu na klíční kost, nechala ho převzít iniciativu a cítila se při tom v bezpečí a ohrožená zároveň, což byla mocně výbušná kombinace. Nakonec vykřikl její jméno a uvolnil se do ní.

„Proboha,“ vypravila ze sebe udýchaně. Pak ji přemohla únava a nejraději by Richovi usnula v náručí. Ale něco ji znepokojovalo, něco, na co se ho až dosud neodvážila zeptat.

„Richi?“

„Chceš do třetice?“ zeptal se.

„Opovaž se!“ řekla a oba se zasmáli. Pak zničehonic vyhrkla: „Richi, už jsi někdy…“

„Možná, jednou nebo dvakrát.“

„Ne, poslouchej mě. Dělal jsi tohle někdy s Lindsay?“

„Ne. Ne. No tak, Cindy. Je můj parťák.“

„Takže je to protizákonné nebo co?“

„Myslím, že mi odumírá ruka,“ poznamenal.

Cindy se posunula a pak následovalo dlouhé hledání oblečení a rozhodování, kde stráví noc.

Zkazila jsem atmosféru chvíle, pomyslela si Cindy, když si zapínala blůzu. A nebyla si ani jistá, jestli jí řekl pravdu.

Kapitola 25

PETE GORDON STÁL V KUCHYNI a míchal na sporáku nějaká instantní drcená rajčata, zatímco sledoval v televizi pod kuchyňskou linkou baseballový zápas, když do dveří vstoupila jeho žena.

„Co se tady pálí?“ zeptala se.

„Hele, princezno, nepotřebuji tvé zatracené rady při vaření. Zrovna jsem kvůli tobě propásl nadhoz.“

„Tak proč si to nepřetočíš zpátky, zlato?“

„Vidíš tu snad někde dývídýčko?“

„Pardon, pane Protivo. Já jen říkám, že by bylo lepší, kdybys do toho dal trochu mléka a stáhl plamen.“

„Proboha živého,“ řekl Pete, vypnul plyn a seškrábl rajčata do misky. „Ty mi nedopřeješ ani tu nejmenší radost, co?“

„No… mám překvapení.“

„Tak ven s ním.“ Přidal zvuk a jedl rajčata ve stoje před televizí. Odplivl si do dřezu, jak si jídlem spálil ústa, a vzhlédl právě včas, aby viděl, jak hráč soupeře doběhl na domácí metu. „NÉ!“ zařval. „Zatracení Giants! Jak mohli tenhle zápas prohrát?“

„Moje teta povídala, že by nás zítra večer vzala všechny na večeři. To je od ní velká věc.“

„Hurá. To tedy bude zábava. Tvoje teta tlustoprdka a my všichni u jednoho stolu v Olive Garden.“

„Pete.“

Žádná odpověď.

„Pete,“ zopakovala a natáhla se, aby vypnula televizi.

Otočil hlavu a zamračil se na ni.

„Nejde o tebe, fešáku. Jde o to, aby si děti užily večeři s rodinou.“

„Klidně můžete jít beze mě. Jen si leťte, princezno,“ řekl Pete a nemohl uvěřit svým očím, když vzala z linky dálkový ovladač, hodila ho do drtiče odpadků a stiskla vypínač.

„Jdi k čertu, Pete,“ řekla, když se stroj zakousl do plastu.

„A myslím to vážně.“

Pete zastavil drtičku a díval se, jak jeho zatracená manželka odchází z místnosti. V duchu si přehrál tu závěrečnou scénu, ale tentokrát byla v drtičce ruka jeho ženy. Jo. Kovové zuby se zarývaly do svalů a kostí, zatímco ona ječela, jako když ji na nože berou.

Však on ji dostane.

Jednoho dne, a to už brzy, dostane ji, Sherry i tu páchnoucí bombu.

MDP, lidi. Jen počkejte.

Kapitola 26

MOJE VÍČKA SE ROZLÉTLA přesně v 5.52. Vím to proto, že Joe má budík s projekcí, supermoderní vynález, který promítá čas a teplotu červenými čísly na strop.

Mám ráda, když se mohu tyhle údaje dozvědět, jakmile otevřu oči. Ale toho rána jsem uviděla červené číslice a pomyslela si: MDP.

Ten zatracený psychopat vraždící děti se mi usadil v hlavě a já neměla Claire ani trochu za zlé, že byla tak popuzená, vytočená a sama ve vražedné náladě. Ta zákeřná písmena napsaná rtěnkou, stopa, která nikam nevedla, byla jako nákladní vlak řítící se na dům, ze kterého není úniku.

Napadlo mě, jak jsou asi Chi a McNeil daleko se seznamem jmen z telefonního seznamu s odpovídajícími iniciálami. Bylo by skvělé, kdyby se tak dostali ke střelci.

Ale že by vrah podepsal svou práci svými skutečnými iniciálami? Ne, to ani náhodou.

Zavřela jsem oči, ale to už ke mně přiběhla Martha.

Položila čumák na matraci, upřela na mě své hnědé oči a začala bušit ocasem o podlahu. Pak se Joe převalil. Obtočil

kolem mého těla své paže, sevřel mě v medvědím objetí a řekl: „Pokus se ještě usnout, Linds.“ To bylo 6.14.

„Tak dobře,“ řekla jsem a obrátila se k němu zády, abychom mohli ležet jako dvě lžičky. Jemně mi dýchal přes rameno a já v duchu zabloudila zpět do dnů, kdy jsem žila ve svém bytě na Portero Hill. Tehdy můj život vypadal úplně jinak, skoro každé ráno jsem chodila s Marthou běhat, vedla jednotku a večer se vracela sama domů. Zavzpomínala jsem na jídla pro jednoho ohřátá v mikrovlnce, která jsem trochu moc štědře zapíjela vínem a přemýšlela, kdy se mi ozve Joe. Kdy ho zas uvidím.

Pak můj byt vyhořel.

A teď Joe žil tady a já nosila jeho prsten. V tom okamžiku jsem si skoro připadala, jako by mi četl myšlenky.

Přivinul mě k sobě těsněji a sevřel mi ňadra v dlaních.

Ztvrdl za mnou, přejel mi rukou dolů po břiše a přitiskl mě k sobě.

Jeho dech se zrychloval zároveň s mým a pak si mě obrátil, jako bych byla jen malá panenka; tenhle pocit já zbožňuji. Vrtěla jsem se pod jeho doteky a rozehřívala se tímhle novým druhem milování, které se tolik lišilo od té horské dráhy šílenství z časů, než jsme s Joem konečně začali žít společný život.

Obrátila jsem se k němu obličejem, objala ho kolem krku, přitáhla nohy k pasu, a ten úžasný, dech beroucí okamžik jako by rozkvetl. Cítila jsem napětí těch dlouhých

vteřin, než do mě vnikl. Pohlédla jsem do jeho tmavomodrých očí a poddala se mu.

„Miluji tě, blondýno,“ řekl.

Přikývla jsem, protože jsem nemohla promluvit. Oči se mi zalily slzami a v hrdle mě zabolelo, když jsme se spojili.

Držel mě a pohupoval se mnou, a já byla šťastná. Milovala jsem toho muže. Naše životy konečně splývaly v úžasné, vyvážené jednotě.

Co mě to tedy napomínalo z temného zákoutí mysli?

Proč jsem měla pocit, že jsem zklamala sama sebe?

Druhá část

SHOW ZAČÍNÁ

Kapitola 27

SARAH WELLSOVÁ OBRÁTILA na pánvi kuřecí steak a vyndala z trouby česnekový chléb s pomyšlením, že je to jídlo jako dělané pro infarkt. Nebo bylo jen přání otcem myšlenky?

Ve vedlejší místnosti běžela televize. Sarah ji viděla otvorem ve zdi a slyšela přes syčení z pánve Helen Rossovou, hezkou blonďatou moderátorku, jak zrovna vyjadřuje upřímnou soustrast Marcusi Dowlingovi nad ztrátou jeho ženy.

„No tak Helen,“ zamumlala Sarah. „Pořádně mu zatop.

Nedělej ze sebe pitomce.“

„Byla tak šťastná,“ říkal Dowling. „Měli jsme za sebou příjemnou večeři s přáteli. Chystali jsme se na dovolenou, a pak tohle. Stále tomu nemohu uvěřit.“

„Je to neuvěřitelné,“ přitakala Rossová. Natáhla se a dotkla se Dowlingovy ruky. „Casey v sobě měla takového ducha, takové charisma. Vloni jsme společně pořádaly sbírku pro Červený kříž.“

„Neexistují slova, která by mohla to utrpení popsat,“ řekl Dowling. „Stále si opakuji: Kdybych se jen byl nepustil do toho nádobí…“

Trevor přišel do kuchyně, otevřel lednici, a když se ohnul pro pivo, přepadla mu pneumatika v pase přes gumu spodního prádla. Otevřel plechovku, napil se budwaiseru, a když pak procházel za svou ženou, popadl ji za zadek.

„Hej!“ ohradila se a uhnula z jeho dosahu.

„Co je to s tebou?“

„Na,“ řekla a vrazila mu do ruky kleště na obracení masa. „Dodělej to za mě, jo?“

„Kam jdeš?“

„Měla jsem perný den, Trevore.“

„Měla by sis zajít k doktorovi, abys věděla.“

„Sklapni.“

„Protože jsi v jednom kuse na umření.“

Sarah klesla na gauč a přidala zvuk. Jediné, na co od loupeže klenotů myslela, byl Marcus Dowling. Snažila se pochopit, co se stalo poté, co uprchla oknem.

„To jste nemohl tušit,“ říkala Helen Rossová.

Do sporáku za ní uhodila pánev, jak se Trevor snažil upoutat její pozornost. Dowling právě v televizi říkal: „Policie nic neobjevila a ten vrah je zatím na svobodě.“

Sarah to konečně došlo. Nevěděla, proč to udělal, ale byl to on. Dowling zabil svou ženu! Nemohl to být nikdo jiný.

Moc se mu hodilo, že se mu Sarah vloupala do domu a on to mohl hodit na ni.

Trevor zavolal: „Jídlo je na stole, miláčku. Udělal jsem tvoje cheerios přesně tak, jak je máš ráda.“

Sarah vypla televizi a šla do kuchyňského kouta.

„Promiň, že jsem na tebe tak vyjela,“ řekla při pomyšlení, že bude lepší se omluvit, než ho ještě víc rozčílit. Někdy uměl řádit jako šílený. Když mluvila o Trevorovi s Heidi, říkala mu Teror. Byla to přiléhavá přezdívka.

Trevor odfrkl, uřízl si kus steaku a řekl: „Nedělej si s tím hlavu. Jen mě občas napadá, co se stalo s tím milým děvčetem, které jsem si vzal.“

„Jedna ze záhad života,“ opáčila.

„Vlastně jsi chtěla říct: ‚Dnes v noci ti to vynahradím.‘

Je to tak?“

Sarah sklopila oči před Trevorovým pohledem a ponořila lžíci do misky s cereáliemi. Bude asi muset svůj plán uspíšit.

Možná to nebylo správné, ale buďto zbohatne, nebo půjde do vězení.

Jinou možnost neměla.

Kapitola 28

SARAH PROŠLA DVOREM. Všude byla tma, jen na zadní verandě blikalo světlo a stromy procházela měsíční záře. To světlo signalizovalo, že zadní dveře za síťovými jsou odemčené.

Dveře se Sarah rozlétly pod rukou a ona tiše došla k ženě, která umývala ve dřezu nádobí. Sarah ji objala kolem pasu a řekla: „Nekřič.“

„Páni. Dostala ses sem rychle,“ řekla Heidi a otočila se.

„Teror usnul jako obvykle,“ vysvětlila Sarah, políbila Heidi a zakolíbala se s ní ve slabém světle kuchyně. „Kde je Hnusák?“ zeptala se. Měla na mysli Heidina manžela.

Heidi sáhla do kuchyňské linky, vyndala dvě skleničky a odpověděla: „Víš, co vždycky říká? ‚Kdekoliv, jen ne tady.‘ Podala bys mi z lednice láhev?“

Schodiště jim zapraskalo pod nohama stejně jako prkna podlahy v chodbě, když míjely dětský pokoj cestou do ložnice se šikmým stropem v zadní části prvního patra.

„Jak dlouho se můžeš zdržet?“ zeptala se Heidi. Zapnula dětskou chůvičku, pak si rozepnula světle žlutý svetr a stáhla si džíny.

Sarah pokrčila rameny. „A co udělá, když se vzbudí a zjistí, že jsem pryč? Zavolá policii?“

Heidi Sarah svlékla: pečlivě jí rozepnula na příliš velké košili jeden knoflík po druhém, stáhla jezdec zipu bokových džínů a obdivně přejela rukama po jejím štíhlém těle. Sarah byla tak silná.

„Kdybych tak vypadala jako ty,“ povzdechla si Heidi.

„Jsi dokonalá. Miluji tě od hlavy k patě.“

„To byla moje replika. A teď do postele. Šupem.“

Heidi podala Sarah sklenici a vklouzla za svou láskou, svým miláčkem. Obě ženy si udělaly pohodlí v železné posteli pod nebesy: Heidi položila ruku Sarah na stehno, Sarah si přitáhla Heidi blíž pod svou ochrannou paži.

„Tak co máme v našem cestopise na dnešní večer?“

zeptala se Heidi.

Sarah měla seznam třech míst, ale nejvíce se jí zamlouvalo Palau. „Je to odevšad daleko. Můžeš tam plavat nahá v úžasných jeskyních. Nikdo se nestará, kdo jsi,“ řekla Heidi. „Žádné problémy pro kvartet dvou žen a dvou dětí?“

„Povíme všem, že jsme sestry. Ovdovělé.“

„Aha, to proto, že jsme si tak podobné?“

„No dobře, budeme švagrové.“

„Tak jo. A jakou řečí se tam mluví?“

„Palausky, samozřejmě. Ale také anglicky.“

„Tak fajn. Na život v Palau,“ řekla Heidi a přiťukla si se Sarah. Napily se, políbily s otevřenýma očima, odložily

skleničky a objaly se. Heidi poslouchala dětskou chůvičku, Sarah upírala pohled na dveře. Strach zesiloval jejich vášeň.

Když Heidi Sarah svlékala kalhotky, Sarah si pomyslela: Můžeme uprchnout, hned jak bude poslední práce hotová.

Jakmile prodám ty šperky.

„Sarah?“

„Jsem tady, Heidi. Myslím na budoucnost.“

„Pojď ke mně.“

Sarah náhle něco napadlo. Měla by povědět Heidi o té ženě s dítětem, o nichž slyšela, že je někdo zastřelil v parkovacích garážích, varovat ji, aby byla opatrná, ale vteřinu nato ta myšlenka vybledla a nahradila ji jiná.

Prodá všechno, až na ten žlutý kámen. Jednoho dne, a to už brzy, ho dá Heidi.

Kapitola 29

BYLO OSM RÁNO, když si Jacobi přitáhl židli do středu místnosti a všechny nás svolal. Yuki si sedla vedle mě.

Claire se postavila za Jacobiho, paže zkřížené na hrudi, stejně emocionálně angažovaná v případu mladé zesnulé Darren Bentonové jako Yuki v případu Casey Dowlingové.

Všimla jsem si cizího člověka sedícího na kovové židli v koutě, opáleného bělocha okolo pětatřiceti s úzkýma modrýma očima a sluncem vybělenými vlasy staženými do ohonu. Mohl měřit necelých sto osmdesát centimetrů, vážit něco přes sedmdesát kilo a podle toho, jak se mu sako napínalo na bicepsech, vypadal na svalovce.

Ten chlap byl polda. Polda, kterého jsem neznala.

Jacobi začal tam, kde jsme předchozího dne skončili. Chi podal hlášení o případu Bentonových a řekl, že se v databázi nenašly kulky shodné s těmi nalezenými v tělech.

Poznamenal, že stopy po střelném prachu nebyly ještě identifikovány, ale že doktorka Washburnová poslala fotografie FBI.

Chi si hrál s mincemi v kapse a tvářil se nejistě, když říkal, že rtěnka, kterou byla napsána písmena MDP, byla obyčejná, k dostání v každé drogerii.

Podtrženo a sečteno: neměli jsme nic.

Vstala jsem a seznámila jednotku s faktem, že procházíme telefonní záznamy Dowlingových a že se desítky čísel vyskytují opakovaně na obou seznamech.

Řekla jsem, že jsme nenašli nic neobvyklého ani na jednom bankovním účtu Dowlingových.

„Casey Dowlingová vlastnila velmi osobitý šperk,“

pokračovala jsem. „Pracujeme na tom, ale zatím jsme o Hello Kitty nezjistili vůbec nic. Uvítáme všechny dobré nápady. Pokud někdo něco máte, zvedněte ruku.“

Samozřejmě nikdo nereagoval.

Porada už končila, když Jacobi řekl: „Seznamte se se seržantem Jacksonem Bradym.“

Policista sedící vzadu zvedl ruku a zamával, zatímco byl představován.

„Jack Brady je naše nová posila,“ vysvětlil Jacobi. „Má za sebou spoustu let služby v Miami, většinou v oddělení vražd. Velitel Tracchio ho prozatím přidělil k naší jednotce, aby nám vypomohl, než bude jeho pověření trvalé. Bůh ví, že pomoc potřebujeme. Postarejte se prosím, aby se tady cítil dobře.“

Jacobi nás propustil a Jackson Brady přišel k mému stolu a podal mi ruku. Potřásla jsem mu jí a představila sebe i Conklina.

Brady pokýval hlavou a řekl, že slyšel o těch žhářích, případu dvou chlapců, jež zapalovali domy a vraždili jejich obyvatele, který jsme s Conklinem vyřešili.

Když jsem mluvila, všimla jsem si, jak Brady přebíhá svýma bystrýma modrýma očima po místnosti mužstva.

Ohlédla jsem se a uviděla, že Claire mluví s Jacobim, Cindy si něco povídá s Yuki a televize v koutě ukazuje Marcuse Dowlinga rozmlouvajícího s tiskem.

„Čím víc mluví, tím míň jim věřím,“ poznamenal Brady a kývl směrem k obrazovce.

„Děláme na tom případu teprve pár dní,“ řekla jsem.

„Sotva jsme se do toho zakousli.“

„Slyšel jsem vaše hlášení, seržantko,“ řekl Brady.

„Nemáte žádnou stopu.“

Kapitola 30

ZASTAVÁRNA ERNIEHO COOPERA je vklíněná mezi čínskou restaurací s rychlým občerstvením a trafikou ve Valencia Street v srdci čtvrti Mission. Drahé šperky Casey Dowlingové byly mimo ligu Emieho Coopera, ale Cooper byl Vysloužilý sanfranciský polda a pomohl nám, kdykoliv jsme potřebovali.

Toho dne zaplňovala nahrbená postava bývalého policisty křeslo se širokým opěradlem se stylu art deco na chodníku před jeho obchodem. Šedé vlasy mu splývaly v ohonu po zádech, v uších měl zastrčená sluchátka i-Podu, na klíně držel rozevřený rozpis koňských dostihů a pistole mu dělala bouli pod havajskou košilí.

Cooper se usmál, když nás uviděl, a vstal, aby mně i Conklinovi potřásl rukou.

„Pracujeme na loupeži, která se zvrtla ve vraždu,“

oznámila jsem mu.

„Té manželky filmové hvězdy? Četl jsem o tom,“ řekl.

„Posaďte se.“

Přitáhla jsem si truhlu na hračky a Conklin se posadil na vratkou barovou stoličku z bambusu. „Tak povídejte,“

vybídl nás Cooper.

Podala jsem mu desky s fotografiemi od pojišťovny a on jimi listoval a často se zastavoval u snímků safírů zasazených v platině, diamantových náhrdelníků a nakonec u skutečného skvostu, prstenu se žlutým diamantem, který vypadal jako hedvábný polštář položený na trůnu posázeném diamanty.

„No páni!“ řekl Cooper. Obrátil fotografii a přečetl si popis na rubu. „Oceněný na milion. A vsadím se, že za něj stojí do poslední pence.“

„Je jediný svého druhu, že?“ zeptal se ho Conklin.

„No jasně,“ odpověděl Cooper. „Dvacetikarátový diamant jakéhokoliv druhu je vzácnost. Ale žlutý diamant?

To zasazení samo o sobě říká, že je to originál. Rád bych věděl, proč není signovaný.“

„Tak co byste udělal, kdybyste tohle ukradl?“

„No rozhodně bych to nenosil sem. Dal bych to létajícímu překupníkovi, vzal si deset procent a hotovo.“

Létající překupník byl pro mě nový termín. Požádala jsem Emieho, aby mi ho vysvětlil.

„Létající překupník je stejný jako ten obyčejný, jen s tím rozdílem, že si vezme zboží okamžitě, nasedne do letadla do Los Angeles, New Yorku nebo jiného centra černého trhu se šperky a je ve vzduchu tak do hodiny po loupeži.“

„A co pak?“

„Pak může vést cesta šperku kamkoliv. Konkrétně tenhle prsten mohl být prodán tak, jak je, ale ne v téhle zemi. Teď už nejspíš zdobí prst nějaké dámy v Dubaji.“

Cooper poklepal prsty na desky. Vypadalo to, jako by se mu nad hlavou rozsvítila žárovka.

„Víte, jeden létající překupník koupil před pár měsíci v New Yorku kulku. Jmenoval se Maury Green.

Specializoval se na hodně drahé kameny. Nebýt mrtvý, postaral by se o takový diamant on.“

„Někdo ho zabil?“

„Jo, na místě. Green přebíral zboží a poldové sledovali člověka, který ho uloupil. Nevzpomínám si na jeho jméno, ale byl hledaný pro ozbrojenou loupež. No a ten chlap vytáhl zbraň a Maury Green uvízl v křížové palbě. Tím vznikla díra v potravním řetězci.“

„Víte,“ řekl Cooper, „jestli ten váš Hello Kitty prodával zboží přes Greena, možná mu tenhle kus žlutého ledu uvízne na nějakou dobu za nehty. Mohla by to být vaše kočka na stromě, která neví, jak se dostat dolů.“

Kapitola 31

YUKI OBJALA OPÁLENOU elegantní ženu, která otevřela dveře.

„Bože, jak je to dlouho? Šest let? Vypadáš pořád stejně!“

vyhrkla Emdinová a celou dobu se na ni dívala, jako by říkala: No teda, tebe jsem neviděla od školy. O co jde?

Když procházely domem, povídaly si Yuki a Sue o jejich dnech na právech v Berkeley. Jakmile se na verandě táhnoucí se kolem domu pohodlně usadily s ledovým čajem a sušenkami, zmínila se Yuki o Casey Dowlingové i o tom, jak zemřela.

„Chceš o Casey mluvit oficiálně?“ zeptala se Sue.

„Jo. Ale jaký je v tom rozdíl, Sue? Casey je mrtvá a naší povinností je dopadnout jejího vraha.“

„Abys tomu rozuměla, Marcus a Casey jsou mí přátelé,“

řekla Sue. „Nechci nic říkat za jeho zády.“

„To chápu, a právě teď je to jen mezi námi,“ opáčila Yuki. „Jestli něco víš, musíš mi to povědět a nechat na mě, abych to posoudila. To samé bys očekávala ode mne.“

„No tak dobře. Ale snaž se mne z toho vynechat, ano?

Kdy jsem po tobě naposledy něco chtěla?“

Yuki se zasmála, Sue se k ní připojila a pak řekla: „Nikdy, že?“

„Tohle je poprvé.“

„Čistě mezi námi, Casey se mi svěřila, že si myslí, že Marcus má milenku. Tak. A je to venku.“

„Měla nějaký důkaz? Podezírala někoho konkrétního?

Zeptala se Marcuse, jak je to doopravdy?“

„Zpomal. Jedna otázka po druhé,“ krotila ji Sue.

„Promiň. Takže popořádku. Měla Casey důkaz, že ji Marcus podvádí?“

„Ne, ale měla podezření. Marcus měl vždycky choutky.

Jednou nebo dvakrát mi sáhl na zadek. Ale Casey řekla, cituji: ‚Už mě nechal.‘ Tím myslela, že ho už nevzrušuje. To bylo všechno, co měla, tedy nic, ale přesto jí to polekalo.“

„Zeptala se ho na to?“

„Yuki, nemyslíš si snad, že Casey zastřelil Marcus?“

„Vůbec ne. Je čistý. Ale je dobré vědět, zda v manželství nebyly nějaké problémy.“

„Jsem také právník, na to nezapomínej, a říkám ti, že to Marcus neudělal. On Casey zbožňoval. Obdivoval její živelnost. Říkal, že se s ní za ty čtyři roky manželství ani jednou nenudil. Včera večer jsme za Marcusem zašli a byl celý zdrcený. Povídal, že umírá žalem. A i kdyby Casey zahýbal, nikdy by ji neopustil. A už vůbec by… ne, to ani nedokážu vyslovit.“

„Rozvedla by se s ním Casey?“

Sue Emdinová si povzdechla. „Já nevím. Možná.

Pověděla mi, že kdyby mu přišla na nevěru, opustila by ho.“

„Kdy to řekla?“

„V úterý večer.“

„Sue, Casey byla zavražděna ve středu.“

„Poohlédni se někde jinde, Yuki. V tomhle mi věř. Byl to ten lupič. Marcus to neudělal.“

Kapitola 32

PETE GORDON LOVIL na Embarcaderu, třídě vedoucí po východním pobřeží zátoky, která se táhne od křižovatky Druhé ulice a King Street, kolem terminálu trajektů Ferry Building a na sever pod mostem Bay Bridge spojujícím San Francisco s Oaklandem, tepně plné místních i turistů. Lidé kolem něho proudili pěšky, na kolech i na skateboardech, zatímco zapadající slunce olizovalo indigově modrou oblohu.

Pete si vybral svůj terč před Ferry Building. Byla to jako proutek štíhlá blondýna v černé větrovce s kapucí kombinované s dlouhou černou sukní, která jí vlála ve větru.

Připomněla mu ženy v burce.

Štíhlá blondýna tlačila skládací dětskou sedačku s klidným děckem v růžovém, které jako by si pozorně prohlíželo cestující vystupující z přívozu a rozptylující se po tržišti.

Pete ji sledoval přes trh se zemědělskými produkty, díval se, jak si vybírá bochník chleba, hlávku salátu a rybí filety.

Držel se za ní v těsném závěsu od chvíle, kdy vyšla z tržnice s igelitovými taškami obtočenými kolem zápěstí, aniž by

mluvila s dcerou, která vypadala, jako že má v té dvojici hlavní slovo.

Když jeho terč dorazil na křižovatku Market Street a Spear Street, zamířil ke vchodu do metra. Žena zvedla kočárek na zadní kolečka, vjela na eskalátor a Pete věděl, že přišla jeho chvíle. Sevřel pistoli schovanou v kapse v pravé ruce a následoval ji.

„Slečno? Paní?“ křikl na ni. Když zavolal potřetí, otočila hlavu a vrhla na něho pohled: Co má být?

Naklonil hlavu ke straně a nesměle se usmál. „Měl jsem se sejít s kamarádem na rohu California Street, ale zabloudil jsem.“

Žena ho probodla pohledem a řekla: „Já vám nepomůžu.“

Pak

vytlačila

kočárek

z eskalátoru

a pokračovala k metru.

S rukama vraženýma do kapes pokračoval Pete na sever.

Ještě to neskončilo. Přemýšlel, jestli ho neprozradil jeho výraz. Tvářil se snad příliš dychtivě? Nebo nevlídně?

Takhle to v Iráku nebylo. A tady to nezkazí.

Byl klidný. Byl soustředěný. Měl poslání.

A on ho naplní.

Kapitola 33

KDYŽ PETE KRÁČEL DO BOČNÍHO VĚTRU, vzpomínal na poslední den svobodníka Kennetha Marshalla.

Pete jel v prvním autě po prašné cestě u Hadithy a jeho muži v karavanu za ním. Byli asi čtyřicet metrů od skupinky budov, když vybuchla bomba nastražená na cestě, vyhodila desátníka Lennara z posledního vozidla v řadě a utrhla Kennymu Marshallovi nohy.

Pete Kennyho miloval jako vlastního bratra. Byl to chytrý kluk s důlky ve tvářích a v helmě nosil obrázek Ježíše. Kopal si s dětmi nepřátel plechovkou, dával jim své příděly, věřil ve své poslání přinést do Iráku svobodu.

Kenny rád říkal, že až přijde jeho čas, najde si ho Bůh kdekoliv.

Poté co Bůh povolal Kennyho k sobě, poté co tohohle dobrého amerického syna a vojáka zabila nastražená výbušnina, poté co se vojáci pod velením kapitána Petera Gordona zvedli ze země, pohlédli na něho v očekávání rozkazů. Bylo to snadné. Udělal to podle příručky. Své příručky.

Pete si byl jistý, že ví, kdo nálož na dálku odpálil. Byli v autě za humveem, který řídil Kenny. Následující minuty

byly tak živé, že ještě teď cítil pach korditu, prachu a strachu. Pořád slyšel, jak nepřátelé křičeli, když na ně střílel.

Teď, toho chladného večera v San Francisku, sevřel Pete Gordon pistoli v kapse bundy a pokračoval v chůzi po Embarcaderu. Došel do uličky mezi Sansome Street a Battery Street, v níž stály plastové stolky a židle. Nějaká mladá matka uklízela poté, co se tam najedla se svým usmrkancem.

Pete následoval ji i její dítě do přízemí nákupního centra na Embarcaderu, kolem pekařství a italské restaurace, nahoru po eskalátoru a do kina, které se nacházelo stranou na konci západní části prvního poschodí.

Matka seděla na lavičce, zírala na filmové plakáty a prsty pročesávala děcku vlasy. Zrovna nezačínal žádný film, takže tam byli sami.

Pak se obrátila k Peteovi, když na ni zavolal: „Mladá paní, omlouvám se, ale mohla byste mi pomoci? Úplně jsem se ztratil.“

Kapitola 34

NEŽ MĚ POVOLALI na místo činu, parkovaly už všude po Battery Street a Clay Street policejní vozy a ambulance.

Vjela jsem se svým explorerem na chodník, zastavila vedle Jacobiho hyundaie a doběhla k prvnímu policistovi, který držel čumily dál od západního vchodu do nákupního centra.

„V prvním patře, seržantko,“ řekl mi policista. „Před kinem.“

Zavolala jsem Jacobimu, který to zvedl a řekl do telefonu: „Nahoru, Boxerová. A dej pozor, ať nevyhodíš večeři.“

Návštěvníci kina, které poslali ven zadním východem, se už vrátili k přednímu vchodu, kde se přidali k lidem dojíždějícím do práce, kancelářským zaměstnancům a turistům, kteří se shromáždili venku.

Zvedla jsem odznak a během prodírání davem odrážela otázky, na které bych neodpověděla, ani kdybych mohla.

Jeden strážník mi otevřel skleněné dveře a já vešla mezi řady obchodů označených slavnými logy, které byly teď bez zákazníků nepřirozeně prázdné.

Eskalátory stály a celé západní křídlo centra oddělovala policejní páska. Podlezla jsem ji a rozběhla se nahoru po

strnulém mechanickém schodišti. Jacobi na mě čekal nahoře a já z jeho tváře vyčetla, jak je to zlé, ještě dřív, než jsem se přiblížila k tělům na červeném koberci.

Nejprve jsem uviděla matku. Svalila se na záda. Její světlemodrý svetr byl okolo srdce černý po dvou výstřelech do středu těla a další ránu po kulce měla v hlavě. Sklonila jsem se k ní a zavřela její neživé oči.

Teprve pak jsem se podívala i na malou nehybnou postavičku ležící kousek od ní.

Sakra, on zabil i dítě.

Byla to hrůzná scéna, a přestože mnou ta brutalita otřásla, zasáhla mě metodičnost těch výstřelů. Byly to neosobní smrtící rány vypálené zblízka.

Jacobi ustoupil stranou a obešel tělo ročního chlapečka v převrácené dětské sedačce. Nemusela jsem mu říkat, že je zjevné, že tyhle vraždy a ty v garážích ve Stonestownu jsou dílem téhož vraha.

Ale kde byl jeho podpis? Kde byla písmena MDP?

Jacobi hodil peněženku mladé matky do sáčku na důkazy. „Tohle je Judy Kinská. Měla čtyřicet dolarů v malých bankovkách. Dvě platební karty. Průkazku do knihovny. Příští týden by jí bylo šestadvacet. McNeil kontaktuje její nejbližší.“

„Svědkové?“ zeptala jsem se. „Někdo přece musel vidět, jak se to stalo.“

„Chi mluví s prodavačkou lístků. Pojď se mnou.“

Kapitola 35

DÍVKA V KANCELÁŘI ŘEDITELE KINA plakala do dlaní. Když jsem vstoupila do toho stísněného prostoru, vzhlédla. Paul Chi mě té bledé ženě představil a řekl: „Tohle je Robin Roseová. Možná viděla střelce.“

„Je tady moje matka?“ zeptala se Robin.

„Je na cestě,“ odpověděl Jacobi. „Jakmile dorazí, odvedeme vás dolů.“

„Já tu střelbu neviděla,“ vypravila ze sebe dívka mezi vzlyky. „Otevírala jsem pokladnu před promítáním v sedm.“

Chi jí podal chumáč papírových kapesníčků a řekl, že je všechno v pořádku, ať nespěchá.

„Nic jsem neslyšela,“ řekla a vysmrkala se. „Ale když jsem zvedla roletu…“

Dokázala jsem to vidět jejíma očima. Poslední okamžiky její nevinnosti, když vysouvala zásuvku pokladny, kontrolovala tiskárnu vstupenek, vytahovala kovovou bezpečností roletu a očekávala, co vlastně? Pár lidí, co si chtějí koupit lístky hodně dopředu?

„Nejdřív jsem tomu nevěřila,“ řekla nám Robin.

„Myslela jsem si, že je to nějaká neobvyklá reklama před

dalším filmem. Pak mi ale došlo, že ti lidé jsou skuteční.

A že jsou mrtví.“

„ Viděla jste někoho poblíž těch těl?“ zeptala jsem se.

Přikývla a řekla: „Musel slyšet, jak jde roleta nahoru. Naše oči se na zlomek vteřiny setkaly. Zahlédla jsem zbraň a sklonila se.“

Muž, kterého Robin Roseová viděla, byl běloch v modrobílé baseballové bundě a kšiltovce stažené do očí.

Nemyslela si, že ho dokáže popsat, ale slíbila, že to zkusí.

Totéž platilo o zbrani. A neviděla, kterým východem opustil nákupní centrum.

Možná to vzal po visuté lávce do dalšího z nákupních center v Embarcaderu. Nebo mohl klidně seběhnout po eskalátoru a ven na ulici.

Požádala jsem Robin, aby zajela na stanici podívat se na záznam bezpečnostních kamer, a pak jsem s Jacobim odešla z kanceláře vedoucího. Vyhlašoval zrovna pátrání po muži v modrobílé bundě, když nahoru po eskalátoru vydusala Claire se svou asistentkou Bunny Ellisovou.

Claire měla ve tváři zuřivý výraz, když přistoupila s minoltou v ruce k obětem. Stála jsem vedle ní, když mi řekla: „Podívej se na to. Stejné podivné stopy po střelném prachu. Stejná střelba z bezprostřední blízkosti. Stejný parchant, co zabíjí děti. Bylo něco ukradeno?“

„Matčina peněženka byla plná.“

Byla to Claire, kdo našel nápis na spodní straně kočárku.

Zírala jsem na ta písmena, zatímco blesky blikaly jako stroboskopy. Vzkaz byl napsán rtěnkou. Podpis byl stejný, a zároveň jiný.

PMD

„Co to má sakra být?“ řekla jsem Claire. „Proč PMD, a ne MDP?“

„Mě se ptej, Lindsay. Tenhle chlap stopy nenechává.

Jenom se nám pošklebuje.“

Kapitola 36

NAŠE POSILA JACKSON BRADY ŘEKL, že se účastnil seminářů v centrále FBI v Quantiku.

„Strávil jsem celá dvě léta tím, že jsem se učil vytvářet profily sériových vrahů. To ze mě ještě nedělá profíka, ale něco o tom vím.“

Jacobi zabral konferenční místnost v oddělení zločinů proti životům a zdraví a všichni jsme seděli kolem dřevotřískového stolu a dívali se na Bradyho. Paul Chi mu pověděl, co jsme zjistili na prvním i druhém místě činu, a Brady si dělal poznámky.

Všechny oči byly upřené na něho, když řekl: „Zabíjení dětí může být reakcí třeba na špatné dětství, ale možná že vrah ty děti zabíjí čistě jen proto, aby se zbavil svědků.“

„Byla to ještě miminka,“ namítl Jacobi.

Brady pokrčil rameny. „Tahle logika je vrahovi nejspíš cizí. A co se týká zabíjení matek, tady vidíme skutečnou nenávist k ženám.“

„K tomu, abychom toho chlapa dopadli, snad nepotřebujeme znát jeho dětství?“ řekl Jacobi. „To, co cítí, nás k němu nedovede.“

„Máte pravdu, poručíku. Vlastně jsem chtěl říct, že se ten chlap umí skrývat všem na očích. Podívejte se na to, co nám říká způsob, jakým páchá své zločiny, jak nepozorovaně uniká. Je vysoce inteligentní, soustředěný, pečlivý a pracuje sám. A hlavně dokáže vypadat úplně obyčejně. Jen díky tomu se může dostat tak blízko ke svým obětem, že nestihnou ani vykřiknout.“

„A používá zbraň, která se nedá vystopovat,“

poznamenala jsem.

„To je zajímavý detail,“ řekl Brady. „Ten člověk se vyzná ve zbraních. To mě přivádí k domněnce, že by mohl mít vojenský výcvik.“

„Máme svědka a záznam bezpečnostních kamer,“ řekla jsem. „Udělali jsme si určitou představu, jak by mohl vypadat.“

„Nijak výrazně, mám pravdu?“

„Jo,“ přitakal Chi. „Běloch, přes třicet, na hlavě kšiltovka. Až zhlédneme záběry z nákupního centra na Embarcaderu, budeme vědět víc.“

„Jestli je ten chlap z armády, pokud je vysoce schopný a vycvičený, co by mu mohlo podrazit nohy?“ zeptal se Conklin.

„Přehnaná sebedůvěra,“ odpověděl Brady. „Mohlo by se stát, že si bude příliš jistý sám sebou a zanechá po sobě stopu. Ale bohužel může trvat hodně dlouho, než udělá takovou chybu.“

Opřela jsem se na židli. Jinými slovy to bylo totéž, co jsem si myslela od zavraždění Bentonových v parkovacích garážích nákupního centra Stonestown.

Zemřou další lidé.

Kapitola 37

PŘED DESETI DNY Dowling trumfl vše ostatní.

Teď celé oddělení vražd, posílené desítkami policistů z dalších oddělení, pročesávalo nákupní centrum Embarcadero, prověřovalo telefonáty občanů, sledovalo nikam nevedoucí stopy a pracovalo pod Jacobiho velením ve dvanáctihodinových

směnách,

poháněno

jediným

odhodláním: dopadnout „Vraha se rtěnkou“.

Byla jsem v márnici s Claire, když do její schránky spadla balistická zpráva od federálů. Musela jsem se držet, abych nekřičela netrpělivostí, když Claire odbývala nějaký telefonát, zatímco opatrně rozlupovala obálku. Konečně zavěsila a vytáhla jediný list papíru. Přelétla stránku pohledem a řekla: „No páni. Našeho případu se ujal doktor Mike osobně.“

„Odpustila bys mi mou nevědomost a dala mi už konečně tu zatracenou zprávu?“

„Vydrž, kámoško. Doktor Michael Sciarra je přední expert FBI na zbraně,“ vysvětlila. „Tak fajn, půjdu k jádru věci. Doktor Mike říká, že stopy po střelném prachu na těch mrtvých dětech jsou atypické proto, že se střílelo přes tlumič. A nebyl to žádný obyčejný šmejd.“

„A co tedy?“ zeptala jsem se.

„Muselo se jednat o profesionální pomůcku z prvotřídní oceli nebo z titanu. Takových existuje jen málo. Doktor Mike tady píše: ‚Ve Spojených státech nebyla zaznamenána žádná vražda spáchaná s tlumičem jako tento, který způsobil atypické stopy po střelném prachu na tělech dětí Bentonových a Kinských‘.“

„Co to má proboha znamenat?“

„Pro začátek to vysvětluje, proč nikdo neslyšel výstřely.“

„A proč jsme nenašli nic srovnatelného v databázi.“

„Protože ta věc nejspíš pochází z ciziny,“ říkala Claire, když mi zazvonil telefon. Podívala jsem se na displej a sevřel se mi žaludek. Ukázala jsem mobil Claire, rozevřela ho a řekla: „Boxerová.“

Co se zase stalo? pomyslela jsem si.

„Boxerová, ten zatracený magor se rtěnkou nám připravil další horor!“ křikl mi Jacobi do ucha.

„Jen to ne!“

„Bohužel ano, v parkovacích garážích na Union Square našli zavražděnou ženu s dítětem. Vypadá to úplně stejně jako ty předchozí vraždy. Jsem na místě s Chim a Cappym.

Tracchio je na cestě a teď je rozhodnutý vzít sám všechno pevně do ruky.“

Zavěsila jsem, informovala Claire, zavolala Conklinovi a pak vyběhla na parkoviště za Barákem. Conklin už na mě čekal za volantem našeho služebního auta, a jakmile jsem

zabouchla dveře, dupl na plyn. Vyrazili jsme s blikajícím majákem a kvílející sirénou a nechali za sebou gumové šmouhy na asfaltu.

Conklin přes ten kravál křikl: „Udeřil přímo uprostřed města. Co je tohle za parchanta?“

„Přesně takhle to chce, všem na očích. Je to terorista.

A zatraceně dobrý.“

Netušila jsem, do jaké míry se má slova potvrdí.

Kapitola 38

PŘÍSAHALA BYCH, ŽE CONKLIN DOSÁHL během tří vteřin přetížení tří G. Držela jsem se palubní desky, zatímco se Ford Crown Vic řítil po Leavenworth Street a pak pokračoval krkolomnými zatáčkami stoupající a klesající dráhy našeho města.

Když jsem zrovna neřídila auto ze sedadla spolujezdce, myslela jsem na Vraha se rtěnkou. Nebyl jen vyšinutý.

Byl šílený.

Zabil už čtyři lidi, a přibudou zřejmě další. Jeho podpis byl tak záhadný, až nedával smysl. Jak jsme mohli předvídat jeho jednání, když jsme neměli ani potuchy, o co mu vlastně jde?

Conklin strhl volant doprava na úpatí jednoho kopce a vlétl do ucpané křižovatky. Chtělo se mi vyskočit z auta a bušit do střech ostatních vozů, dokud nebude cesta volná, ale místo toho jsem křikla do megafonu: „Uhněte s těmi auty! Všichni ke straně!“

Rozjížděli jsme se a zastavovali, jak se ostatní auta snažila šplhat jedno na druhé, a vteřiny se vlekly, dokud jsme se konečně nedostali ze zácpy. Pár minut nato zapíchl Conklin nos auta do malého stáda policejních vozů

zaparkovaných před garážemi na Union Square. Byla jsem venku dřív, než můj parťák stačil zatáhnout ruční brzdu.

Společně jsme se prodrali davem zpanikařených nakupujících, kteří nechali auta v garážích. Viděla jsem strach v jejich tvářích a téměř slyšela jejich kolektivní myšlenku: Byl tady ten vrah. Mohl zabít mě.

S odznakem v ruce jsem si udělala cestu davem, podepsala se do deníku a požádala důstojníka Sorbera, aby mě informoval.

„Je to celé jedno velké déja vu,“ řekl Joe. „Místo činu je ve třetím patře. Vypnuli jsme výtahy.“

Conklin podržel zvednutou policejní pásku, oba jsme pod ní proklouzli a vstoupili do chladu garáží. V přízemí byly temné tunelovité chodby přicházející ze všech stran, dokonalé příležitosti pro dravce, který nenápadně pronásledoval svou oběť.

Když jsme s Conklinem prošli spirálovitou dvouproudou uličkou mezi zaparkovaná auta, obrnila jsem se proti tomu, co Jacobi nazval „dalším hororem“. Našla jsem ho na odpočívadle ve druhém patře, jak mluví s velitelem Anthonym Tracchiem. Velitel byl pobledlý a Jacobiho oči se spadlými víčky byly skoro zavřené. Oba muži vypadali, jako by se dívali přes propast přímo do ďáblova doupěte.

„Chi a McNeil jsou ve třetím,“ procedil Tracchio mezi zuby. „Ostatní pročesávají okolí. Přidal jsem k týmu

všechny policisty, kteří se přihlásili dobrovolně nebo mi zkřížili cestu.“

„Jsou nějací svědci?“ zeptala jsem se. Bylo to spíš vyslovené zbožné přání než otázka.

„Ne,“ odpověděl Jacobi. „Nikdo neviděl a neslyšel ani prd.“

Kapitola 39

CONKLIN A JÁ JSME VYSTOUPALI kolem šikmých rad zaparkovaných aut, a čím jsme byli výš, tím více sílil můj strach. Když jsme se přivítali s McNeilem a Chim na vrcholku třetího patra, měla jsem pocit, jako by si pavouci vybrali mé paže coby dálnici a cestovali mi po ní do vlasů a na zátylek.

Nechtěla jsem oběti vidět, ale nic jiného mi nezbývalo.

Přinutila jsem se sklonit zrak. A tam, na prázdném parkovacím místě mezi dvěma auty, ležela na zemi těla.

Ta žena jistě bývala hezká, a i v momentě smrti si zachovala část svého půvabu. Bílý svetr a dlouhé tmavé vlasy měla nasáklé krví, která pod ní vytvořila kaluž a stékala v dlouhých stružkách po šikmé podlaze. Okolo ní byly krvavé šlápoty a krev měla i na podrážkách svých bot.

Dítě bylo schoulené v ohybu ženina těla. Vypadalo to, jako by ho tam někdo naaranžoval.

Začala jsem vidět jako v mlze. Cítila jsem, jak se pode mnou zhoupla podlaha, a slyšela Conklinův hlas: „Linds?

Lindsay?“ Jeho paže kolem mého pasu zabránila, abych se svalila na zem.

„Co se děje? Není ti nic?“

Zavrtěla jsem hlavou a zamumlala: „Jsem v pořádku.

Ještě jsem dnes nejedla.“ Zlobila jsem se sama na sebe, že jsem dala najevo slabost. Že jsem reagovala jako žena. Mí nadřízení i členové jednotky budou očekávat, že se ujmu velení. Musela jsem se vzchopit.

Oběti ležely mezi červeným minivanem Dodge Caravan a stříbrnou toyotou Highlander. Na zemi byla otevřená kabelka oběti a její obsah rozházený všude kolem.

Všechny dveře minivanu byly dokořán. Zvedla jsem oči k přednímu sklu a uviděla červená písmena DMP.

Opět ten podivný podpis. Co jen sakra znamená?

Paul Chi na mě zezadu zavolal, já se otočila a pohlédla do jeho pobledlého obličeje. Věděla jsem, že stejně jako mě i jeho ten hrozný zločin šokoval až do morku kostí.

„Zavražděná se jmenuje Elaine Maroneová,“ řekl Chi.

„Bylo jí třicet čtyři. V peněžence měla šestapadesát dolarů, kreditky, řidičák a tak podobně. Jméno té holčičky neznáme.“

„Našli jste tu rtěnku?“ zeptala jsem se v naději, že se zakutálela pod auto a že vrah na jejím hladkém povrchu nechal otisky.

„Nenašli jsme vůbec žádný make-up,“ odpověděl Chi.

„Ale je tu něco nového. Podívej se na ty modřiny na zápěstí paní Maroneové. Třeba se pokusila střelce odzbrojit.“

Dřepla jsem si vedle Elainina těla. Jak řekl Chi, na jejím pravém zápěstí byly namodralé skvrny po prstech. V jejím

svetru jsem napočítala pět otvorů po kulkách. Eleine Maroneová se nepokusila jen o odpor. Bojovala jako lvice.

A pak se ozval křik, srdcervoucí řev rozléhající se betonovým prostorem.

„Laine! Lilly!“

Proboha, ne!

Na betonu zaduněly kroky. Jacobi křikl: „Stůjte!

Zůstaňte, kde jste!“

Bylo to jasné varování, ale kroky se dál přibližovaly.

Kapitola 40

ROZBĚHLA JSEM SE PO SVAHU ke druhému patru, oběhla roh a uviděla Tracchia s Jacobim, jak se potýkají s velkým chlapem v džínách a tričku. Ten muž byl lamželezo, útočící býk překypující adrenalinem. Setřásl Tracchia i Jacobiho, jako by to byli malí podvraťáci, a řítil se dál nahoru po rampě k místu činu. Vypadalo to, že proběhne přímo skrz mě.

Jacobi zařval: „Stůj!“ Pak vytáhl z pouzdra na opasku taser. Křikla jsem: „Jacobi, ne! Nedělej to!“ Ale bylo mi jasné, že nemá na vybranou. Uslyšela jsem zasvištění dvou elektrických kabelů se šipkami na konci a urostlý chlap se svalil na zem, jak selhalo jeho paralyzované svalstvo.

Několik vteřin klouzal po svažité podlaze, aniž se mohl pohnout nebo vykřiknout.

Jacobi k němu doběhl a křičel: „Proboha, podívejte, k čemu jste mě donutil! Už jste skončil? Skončil jste?“

Chrastění taseru vystřídalo vzlykání vyděšeného muže, a neustávalo. Stanula jsem vedle něho, zatímco mu Jacobi kroutil paže za záda a nasazoval pouta.

„Jsem seržantka Boxerová,“ řekla jsem a prošacovala ho.

Ze zadní kapsy jsem mu vytáhla doklady a porovnala jeho

tvář z fotografií na řidičském průkazu. Ten muž byl Francis Marone.

„Nechte mě vstát! Musím jít k nim!“

„Je mi líto, pane Marone, ale teď to nejde.“

„Co se stalo? Jsou v pořádku?“ vypravil ze sebe Marone.

„Před chvilkou jsem s Elaine mluvil.“ Vzlykl. „Musel jsem se zastavit pro cigarety, ale řekl jsem jí, že se sejdeme u auta.“

„Vy jste s ní právě telefonoval?“

„Slyšel jsem, jak někomu říká: ‚Co chcete?‘ a pak jsem zaslechl, proboha, řekněte, že jí nic není!“

Opáčila jsem, že je mi líto, a Marone vykřikl: „Ach ne, moje holčičky! Prosím, prosím, musím jít za nimi.“

Francis Marone mi lámal srdce a nejhorší bylo, že pokud jsme měli vraha někdy dopadnout a usvědčit, museli jsme toho muže udržet co nejdál od místa činu.

Okolo mě vyrostl les nohou, Tracchiových, Conklinových, Chiových, McNeilových. Zeptala jsem se pana Maronea, jestli má nějakého přítele nebo příbuzného, kterému bych mohla zavolat, ale on neposlouchal. Přesto jsem se musela dozvědět aspoň tohle: „Pane Marone, napadá vás někdo, kdo by mohl chtít vaší ženě ublížit?“

Marone na mě upřel krví podlité oči a vykřikl: „Já obsluhuji míchačku na beton! Elaine dělá propagaci jednomu obchodu s hračkami! Jsme nikdo. Nikdo!“

Marone krvácel z ošklivé odřeniny na čele. Položila jsem tomu chudákovi ruku na rameno a zůstala stát u něho, když mu Jacobi s Tracchiem pomáhali na nohy.

„Nechtěl jsem vám ublížit, člověče,“ řekl Jacobi.

Mávla jsem na policisty Noonana a Mackeyho a požádala je, aby odvezli Maronea do nemocnice. Slíbila jsem mu, že za ním zajdu, jakmile to půjde. Pak jsem uhnula z cesty Claiřině dodávce, která vyjela nahoru po rampě.

Kapitola 41

NEŽ JSEM SE STAČILA VRÁTIT na místo činu, uklízela už Claire fotoaparát. Pohlédla mi do tváře a já uviděla, jak se jí v obličeji odráží má hrůza. Rozepjaly jsme paže a objaly se, a tentokrát mi bylo jedno, jestli to někdo bude považovat za mou slabost.

„Ta děťátka. Nedokážu se s tím vyrovnat,“ řekla jsem.

„Tohle nebude v pořádku,“ řekla Claire s ústy u mého ramene. „I když toho parchanta chytíme, nebude to v pořádku. Už nikdy. Ty to víš, že?“

Pustily jsme se, když se jeden z Claiřiných asistentů zeptal, jestli může začít balit obětem ruce do sáčků. Ponurá práce likvidace místa činu začala. Řekla jsem Claire: „Viděla jsi ta písmena na předním skle?“

„No jo. DMP. Další obměna zavedeného schématu. C

a W jsou stále vedle sebe a F se pohybuje kolem nich. A to je všechno, co mám, kromě dvou dalších obětí, které neměly zemřít.“

Claire mě zatahala za paži a já uhnula z cesty, když nahoru vyjela Clapperova dodávka a zastavila vedle Claiřiny. Zezadu vyskákali technici, Clapper došel k té

ponuré scéně a řekl neadresně: „Člověk začne uvažovat, jestli Bůh už nad lidstvem nezlomil hůl.“

Fotoaparáty blýskaly a kamera natáčela těla a otvory po kulkách uvnitř i vně auta. Technici sbírali projektily jako důkazní materiál, rozmisťovali značky, pořizovali náčrty a dělali si poznámky.

Stála jsem stranou, sledovala je při práci a myslela na to, jak Elaine Maroneová ještě před hodinou nakupovala se svým manželem a miminkem a teď Claiřin tým balí jejich těla do čistých bílých prostěradel a zapíná je do vaků na mrtvoly. Byla jsem ráda, že Francis Marone nemůže slyšet tu chladnou definitivnost ve zvuku zavíraných zipů.

Znovu jsem zadoufala, že se vystřelené kulky podaří přiřadit k jiným v databázi, že se v té krvavé lázni najdou použitelné fyzické důkazy, když Conklin zavolal: „Linds.

Podívej se na tohle.“

Došla jsem k minivanu Maroneových a uviděla, že můj parťák ukazuje na třípísmenný podpis na čelním skle.

Obrátil ke mně své hnědé oči a řekl: „To není rtěnka.“

Posvítila jsem si baterkou na písmena a sevřel se mi žaludek.

„To je krev,“ řekl Conklin. „Napsal to prstem namočeným do jejich krve.“

Jeden z Clapperových techniků pořídil záběry zblízka.

Další setřel vzorky z písmen na skle. Můj plamínek naděje se rozhořel jasněji.

Je to možné?

Přemohla Vraha se rtěnkou zuřivost natolik, že po sobě nechal krvavý otisk pro ochránce zákona?

Kapitola 42

TOHO VEČERA O PŮL DEVÁTÉ se seržant Jackson Brady postavil před nesourodou skupinu inspektorů z oddělení vražd a hlídkových policistů, kteří se shromáždili v místnosti mužstva. Strčil do našeho starého přehrávače videokazetu a řekl: „Jestli někdo uvidí něco, co jsem přehlédl, křikněte.“

Na obrazovce se objevil černobílý obraz muže v pravém dolním rohu, který kráčel středem uličky garáží směrem k dodgi zaparkovanému u konce řady.

Záznam byl trhaný, tmavý a zrnitý následkem špatného osvětlení a laciné, stokrát přehrané pásky. Přesto jsme vraha viděli. Jako předtím měl na sobě kšiltovku a baseballovou bundu se dvěma odstíny. Hlavu měl skloněnou a odvracel tvář od bezpečnostní kamery.

Zatímco video běželo, Brady ho komentoval.

„Tady má ruce v kapsách. Když se blíží k minivanu obětí, zdraví paní Maroneovou. Co asi říká? Ptá se, kolik je hodin? Nebo potřebuje rozměnit dvacku?

Ona teď dává nákup na zadní sedadlo auta a zavírá posuvné dveře. Přechází na stranu řidiče a mluví mobilem se svým manželem.“

Sledovala jsem na obrazovce, jak se vrah blíží k postavě dosud živé Elaine Maroneové. Vypadal omluvně, když k ní přicházel, a Elaine Maroneová se nezdála být znepokojená.

Vzpomněla jsem si, jak Brady říkal, že ten chlap „vypadá obyčejně“, a pomyslela si, že ti nejkrutější sérioví vrazi, takoví, o kterých se točí filmy, a nejrůznější psychopati vypadali vždycky úplně obyčejně.

„A teď se podívejte, vytahuje zbraň,“ řekl Brady.

„Devítimilimetrová beretta. Šikovný tlumič. Ona rychle pohlédne na zadní sedadlo a sáhne po kabelce. Říká: ‚Co chcete?‘ Snaží se vraha podplatit, ale nikam to nevede. Ta toyota blokuje výhled na spodní části jejich těl, ale podle toho, jak se náhle sklonil, si myslím, že ho kopla.

Teď mu buší kabelkou do ruky a tady je první výstřel.

Přitiskla si dlaň k hrudi.“

Brady mluvil dál, ale já viděla sama, jak se Elaine Maroneová vrhla po vrahově ruce svírající pistoli. Volnou rukou ji popadl za zápěstí, pevně ho stiskl a vykroutil se. Od toho jí na zápěstí zůstaly modřiny. Okamžik nato sebou tělo Elaine Maroneové čtyřikrát trhlo, pak se zhroutilo a zmizelo ze záběru.

Zadní dveře minivanu byly otevřené a vrah jednou vypálil na zadní sedadlo. Pak se ztratil z obrazovky.

„Podívejte,“ řekl Brady. „Tady máme střelce znovu.

Levou paží objímá tělo Elaine Maroneové kolem pasu

a ukazováčkem její pravé ruky píše svůj podpis na sklo.

Neměla rtěnku,“ dodal Brady, „takže improvizoval.“

Požádala jsem Bradyho, aby přetočil pásku zpátky, a znovu jsem sledovala, jak vrah rukou mrtvé a její krví napsal DMP. Použil její prst, ne svůj, a navíc měl ten parchant rukavice. Má naděje na otisk prstu pohasla.

Brady dále říkal: „Nechal dveře auta otevřené a naaranžoval těla. A teď je tady, kráčí ke čtvrtému patru, kde ho zachytila další kamera, když nastupoval do výtahu.

Máme i její pásku. Je na ní desetivteřinový záběr zblízka na jeho čepici, bez loga. Teď vystupuje na úrovni ulice.

Tři minuty a čtyřicet vteřin,“ konstatoval Brady, namířil dálkové ovládání na televizor a vypnul ho. „Tolik času uplynulo od okamžiku, kdy tasil zbraň, do chvíle, kdy zmizel.“

Kapitola 43

SEDĚLI JSME NA ŠIROKÉ KOŽENÉ POHOVCE

v obývacím pokoji a čekali na zprávy v jedenáct. Nohy jsem měla v Joeově klíně a Martha pochrupovala na koberečku vedle mě. Byla jsem frustrovaná a k smrti vyčerpaná. Chtělo se mi spát, ale můj mozek pracoval na plné obrátky.

„Do Baráku včera přišla nějaká žena,“ řekla jsem Joeovi.

„Pověděla Jacobimu, že k ní toho večera, kdy byli zabiti Kinští, před terminálem přívozu přistoupil nějaký muž.

Tvrdil, že zabloudil. Na sobě měl kšiltovku a modrobílou baseballovou bundu.“

„Byla důvěryhodná?“

„Jacobi říkal, že se třásla a ret měla rozkousaný do krve.

Pověděla Jacobimu, že ten člověk naháněl strach. Řekla mu, že mu nemůže pomoct, a když s miminkem odcházela, křikl za ní: ‚Díky za váš zatracenej čas!‘ Viděla záznam bezpečnostních kamer a napadlo ji, že by to mohl být on.“

„Dobrá zpráva, Linds. Aspoň nějaký svědek.“

„Lepší než nic, ale mohl to být vlastně kdokoliv v baseballové bundě. Joe, MDP, PMD. A teď DMP. Ty jsi fanatik přes hádanky. Napadá tě něco?“

„Městský dopravní podnik. Posedlý masakrováním dětí.

Debilní maniacký psychopat. Mám pokračovat?“

„Ne, máš pravdu,“ řekla jsem. „Tohle nikam nevede.

Ten střelec nás jenom vodí za nos.“

„Poslouchej, předtím jsem ti zapomněl říct…“

„Tady,“ řekla jsem, popadla z kávového stolku dálkový ovladač a zesílila zvuk, když se na obrazovce objevila povědomá tvář nové komentátorky Andrey Costellové, která mluvila nad proužkem textu se „zvláštní zprávou“.

„Dnes večer vám přinášíme nové informace o Vrahovi se rtěnkou, který byl natočen bezpečnostními kamerami na Union Square, když odcházel z místa další hrůzné dvojnásobné vraždy,“ řekla.

Rozběhl se asi desetivteřinový záznam se střelcem vstupujícím do kabiny výtahu, tisknoucím tlačítko rukou v rukavici a stojícím na jednom místě, dokud se neotevřely dveře a on nezmizel kdesi venku.

„Jeden anonymní svědek popsal střelce policii, jež vytvořila portrét, který pak poskytla této stanici,“ řekla Costellová. Videozáznam vystřídala kresba.

„Vidíš?“ obrátila jsem se na Joea. „Pan Obyčejný. Oči i vlasy nevýrazné barvy. Pravidelné rysy, běžné kulky ráže devět milimetrů, které se neshodují se žádnými v databázi.

Co se však diváci nedozvěděli, používá profesionální tlumič.“

„To vypadá, že by mohl být z armády. Zvláštní operace.

Nebo pro armádu pracuje. Případně sehnal ten tlumič na černém trhu nebo v cizině.“

„Jo. Tahle teorie ohledně armády dává smysl. Ale kolik může být ve městě bývalých vojáků? Tisíce. A polovina z nich odpovídá popisu toho chlapa. Moment, co je tohle?“

zeptala jsem se, když se na obrazovce objevilo další video.

S otevřenými ústy jsem sledovala, jak kamera zabrala Claire vycházející z patologie a kráčející k nedalekému parkovišti. Reportéři po ní pálili otázky a ptali se, zda by mohla něco sdělit obyvatelům San Franciska.

Claire se obrátila ke kamerám zády a nastoupila do své nové toyoty Prius. Nastartovala a mě napadlo, že to má znamenat Ztraťte se, vy supové, ale ona stáhla okénko, opřela lokty o rám a pohlédla zpříma do kamer.

„Ano, chtěla bych obyvatelům San Franciska něco povědět, ale teď nemluvím jako hlavní soudní lékař. Mluvím jako manželka a matka. Je to jasné?“

Zaznělo sborové ano.

„Maminky, mějte oči otevřené,“ řekla Claire. „Nikomu nevěřte. Neparkujte na opuštěných místech a nepřibližujte se ke svému autu, pokud u něho bude někdo jiný. A zcela vážně, pořiďte si zbrojní pas. A noste zbraň při sobě.“

Kapitola 44

PETE GORDON BYL V KUCHYNI, před sebou měl na červeném umakartovém stole položený notebook a seděl zády k verandě, kde Sherry hrála svému bratrovi stupidní loutkové divadlo. Páchnoucí bomba ječela nadšením nebo strachy, to Pete nepoznal, ale bylo to pro něho jako šroubovák zaražený do ušního bubínku.

Pete zařval přes rameno: „Ztište se, Sherry! Ještě chvilku, a odepnu pásek!“

„Budeme potichu, tati.“

Gordon se vrátil k dopisu, který sepisoval, jisté žádosti o výkupné. Jo. Rád o tom takhle uvažoval. Byl v psaní docela dobrý, ale tohle muselo být křišťálově jasné a beze stop o jeho identitě.

„Otevřený dopis občanům San Franciska,“ psal. „Musím vám povědět něco důležitého.“

Zamyslel se nad slovem „občané“, usoudil, že je příliš formální, a nahradil ho slovem „obyvatelé“. Mnohem lepší.

„Otevřený dopis obyvatelům San Franciska.“ Pak změnil další větu. „Mám pro vás jistý návrh.“ Náhle se z verandy ozval pronikavý jekot, Sherry tišila páchnoucí bombu a pak

zavolala dovnitř oknem: „Tati, omlouvám se, nenaštvi se, prosím. Stevie to neudělal naschvál.“

Mimino kvílelo při nádechu i výdechu a nebylo k utišení.

Pete zaťal pěsti při pomyšlení, jak moc nenávidí je a celý život, kterým teď žije. Jen se podívejte, dámy a pánové, kapitán Peter Gordon, bývalý výsadkář, teď manžel v domácnosti první třídy.

Taková zatracená tragédie.

Jediné, co mu teď přinášelo radost, byl jeho plán.

Myšlenky na to, jak si poté, co se zbaví Sherry a páchnoucí bomby, vychutná to úžasné potěšení, až ukáže princezně, kdo je doopravdy. Nemohl se dočkat, až utiší její neustálé: Pete, zlato, nezapomeň koupit mléko a vzít si svoje prášky, ano? Ahoj krasavče, uvařil jsi dětem oběd? Ustlal jsi?

Zavolal jsi chlapovi od kabelovky?

Představil si Heidin obličej, bledý, rámovaný rudými vlasy, oči jako dvě joja, až si uvědomí, co udělal. A co se chystá udělat jí.

Jo, jo, Heidi. Sbohem.

Třetí část

PAST

Kapitola 45

SARAH WELLSOVÁ SE KRČILA V ŽIVÉM PLOTĚ

mezi obrovským domem v tudorovském slohu a ulicí a její oblečení splývalo s tmou. Před očima měla stále živé obrazy z vloupání k Dowlingovým: jak se schovávala v šatně, zatímco se manželé milovali, a pak shodila stolek při tom zatraceně těsném útěku. A potom ta nejhorší část, obvinění z vraždy, které jí viselo nad hlavou.

Zvažovala, že toho nechá, dokud má ještě náskok před policií. Na druhou stranu byl dům Morleyových hotovou lahůdkou.

Ten trojpodlažní bílý

dům

s tmavými trámy

a francouzskými okny patřil Jimovi a Dorian Morleyovým, těm Morleyovým, kteří vlastnili řetězec se sportovními potřebami Sports Gear s pobočkami po celém pobřeží.

Dočetla se o nich všechno na internetu a viděla desítky fotografií. Dorian Morleyová se oblékala tak, aby udělala dojem, a vlastnila oslňující sbírku šperků, které neustále nosila.

Sarah si udělala zvláštní poznámku o tom, co paní Morleyová řekla reportérovi Chroniclu, že ráda nosí diamanty každý den, „dokonce i po domě“.

Představte si to. Diamanty pro každý den.

A kvůli tomu dala Sarah Morleyovy na seznam svých budoucích obětí, několikrát projela okolí, aby zjistila, jaký tam v devět večer bývá provoz, a rozhodla, kde nechá auto a kde se schová. Při jedné z takových projížděk v uplynulém týdnu dokonce zahlédla Jima Morleyho, jak odjíždí od domu ve svém mercedesu. Byl podsaditý a svalnatý, typ člověka, kterým se říká „pořez“.

Sarah toho večera rozhodně nechtěla na Jima Morleyho narazit. A ani nenarazí. Morleyovi pořádali na zahradě velkou party a budou bavit své hosty živým vystoupení znovuzrozené rockové skupiny ze šedesátých let. Slyšela už první sérii, elektrické kytary brnkající přes reprobedny.

Ten zvuk dokonale přehluší veškeré její počínání.

Před čtvrthodinou jeden člen personálu zaparkoval poslední auto dole pod kopcem a teď postával na ulici se svým kolegou. Sarah slyšela jejich tlumený smích a cítila cigaretový kouř.

Půjde do toho. Už se rozhodla. A nebude lepší čas než teď.

Sarah vzhlédla k oknu ložnice Morleyových, zadržela dech, vyběhla z úkrytu v křoví a překonala sedm metrů k základům domu. Jakmile tam byla, provedla manévr, který nacvičovala mnohokrát na lezecké stěně v tělocvičně.

Opřela se špičkou levé lezecké boty o prkenný obklad zdi,

pravou rukou se chytila okapové roury a přitáhla se k parapetu okna.

V půli třímetrového výstupu jí uklouzla levá noha a ona zůstala viset s bušícím srdcem na zdi. Pravou rukou se držela okapové roury a modlila se, aby se neutrhla a nezpůsobila hluk, který by končil výstřelem nebo pevnou rukou na jejích zádech.

Nech toho, Sarah. Jdi domů.

Sarah visela na zdi a vteřiny se nekonečně vlekly.

Předloktí měla pevná jako ocelová lana díky tvrdému tréninku, dlouhým hodinám zavěšování za ruce na vodorovné tyči ve dveřích své šatny, dokud to už nemohla vydržet, její svaly nepovolily a ona nespadla. Při řízení auta, sledování televize a kterékoliv volné chvilce si posilovala prsty mačkáním gumového kroužku. Ale tady samotná síla a odhodlání nestačily, měsíc stále trochu svítil a Sarah Wellsová nebyla neviditelná.

Zatímco se Sarah držela na zdi, slyšela, jak za rohem domu zastavuje auto, a hlasy nových hostů na cestě ke vchodu. Počkala, až vstoupí do domu, a když usoudila, že je to bezpečné, pustila se okapové roury a natáhla se k římse pod oknem. Když se pevně chytila, vytáhla se nahoru, až se jí podařilo zaháknout nohu za parapet nejzápadnějšího okna ložnice Morleyových.

Byla uvnitř.

Kapitola 46

SARAH SE PŘEKULILA přes parapet a dopadla na koberec.

Hlava se jí točila po vysokooktanové směsi euforie, naléhavosti a strachu. Pohlédla na digitální hodiny na nočním stolku vedle obrovské postele s nebesy. Bylo 9.14

a Sarah se zapřisáhla, že než modré číslice ukážou 9.17, bude pryč.

Prostorný pokoj slabě ozařovalo světlo z chodby. Sarah přelétla pohledem nábytek z javorového dřeva z období vlády královny Anny, důkaz rodové příslušnosti stejně jako hromada peněz, které Morleyovi vydělali na sportovním zboží. Na stěnách vedle postele visely malé olejomalby, ve vysoké skříni stála obrovská plazmová televize a fotografie na zdech, které se teď třásly rokenrolovým duněním, ukazovaly pohledný klan Morleyových na jachtách.

Sarah byla na značce připravená vyrazit. Přeběhla dlouhou podlahu pokrytou kobercem, pak zavřela dveře do chodby a zamkla je. Až na slabé modré světlo z digitálních hodin se ocitla v naprosté tmě.

Bylo 9.15.

Sarah hmatala po zdi, našla dveře šatny, otevřela je a rozsvítila čelovou lampu. Šatna velká jako pokoj byla fantastická, přesně jak u Morleyových předvídala. Byly tam nekonečné police s oblečením, jejím na jedné straně a jeho na druhé, trojdílné zrcadlo od stropu k podlaze na zadní zdi, vše, co by člověk mohl od šatny požadovat, až na trezor.

Kde asi je?

Sarah pracovala rychle, dívala se za večerní šaty, přejížděla prsty po lištách a policích a cítila, jak čas při prohlídce té zatracené šatny letí rychlostí blesku.

Bude muset odejít. S prázdnýma rukama.

Sarah právě zhasla lampu a vyšla ze šatny, když uslyšela kroky na podlaze z tvrdého dřeva. Zastavily se před ložnicí.

Knoflík na dveřích se otočil tam a zpátky a pak mužský hlas křikl: „Hej! Kdo zamkl dveře?“

Sarah strnula. Má se schovat? Rozběhnout se v té tmě k oknu?

Muž zavolal znovu: „Tady je Jim. Potřebuji na záchod.“

Jeho smích byl nasáklý alkoholem. Nasadil vysoký, medový tón: „Hello Kitty? Jsi to ty?“

Sarah se skoro zastavilo srdce. Byl to Jim Morley a bušil na dveře své ložnice.

„Hej! Otevři!“

Kapitola 47

SARAH SE ROZBĚHLA K OKNU bez ohledu na to, co by jí mohlo stát v cestě. Už pokládala ruku na parapet, když se dveře pokoje otevřely a dovnitř proniklo světlo. Morley vstoupil do koupelny z vedlejšího pokoje a jeho mohutná postava se rýsovala ve světle za ním.

Když tápal po vypínači na zdi ložnice, zavolal: „Je tu někdo?“

Sarah přehodnotila situaci. Bez světla ho viděla lépe než on ji. Musela dělat jako by nic. „Jime,“ řekla, „mohli bychom poprosit o trochu soukromí?“

„Laura? To jsi ty, Lauro. Proboha, omlouvám se. Dejte si s Jessem na čas. Nemusíte spěchat.“

Dveře koupelny se zavřely. Tma se vrátila. Dejte si na čas, povídal Morley, ale až se vrátí na party, uvidí tam Lauru s Jessem a rozpoutá poplach.

Bylo 9.20.

Sarah měla už nohu na parapetu, když si vzpomněla na něco, co prve zahlédla koutkem oka. Spěchala, aby se dostala do šatny, ale všimla si malby obilného lánu napravo od postele. Byl zavěšený na zdi na pantech?

Třicet vteřin, víc ne, ale musela to prověřit.

Sarah se nechala dovést k posteli s nebesy bledou modrou září hodin. Přejela prsty po rámu malého obrázku a zatáhla za něj směrem k sobě.

Vydechla, když se obrázek odklopil. Za ním byla studená kovová schrána s odemčeným visacím zámkem.

Sarah jednala rychle. Vytáhla schránu ze zdi, položila ji na postel a zvedla víko. Pak otevřela prázdnou tašku přes rameno, kterou si přinesla na lup, a začala do ní přemisťovat malé vyboulené obálky z trezoru.

Když byla taška plná, zapnula ji a vrátila prázdnou schránu do jejího úkrytu ve zdi.

A teď pryč!

Sarah pohlédla z okna a uviděla nějakého muže věnčícího rotvajlera. Zastavil se, aby si promluvil s mladíkem parkujícím auta, a pak pokračoval v chůzi ulicí.

Sarah se vyhoupla na parapet a otočila se obličejem do místnosti. Položila ruce na římsu mezi svýma nohama a spustila se dolů po vnější zdi. Opřela se lezeckými botami o omítku a pak skočila.

Jednou nohou dopadla do prohlubně v trávníku a podvrtla si kotník.

Sarah potlačila vyjeknutí a zaťala zuby v bolestné grimase. Potom, chráněná mraky zakrývajícími měsíc, se začala belhat tmou ke svému autu.

Kapitola 48

SARAH SKORO VYKŘIKLA ÚLEVOU, když uviděla svůj červený saturn zaparkovaný v ulici nedaleko domu Morleyových. Nasedla, sundala si jedním pohybem čelovou lampu i pletenou čepici a stáhla si rukavice. Nacpala je do tašky ke šperkům a zastrčila ji pod přední sedadlo.

Seděla v uklidňující noční tmě, svírala volant a v kotníku jí cukalo, zatímco žasla nad svým celé minuty dlouhým, dech beroucím dobrodružstvím.

Bylo to neuvěřitelné.

Jim Morley na ni zavolal „Hello Kitty.“

Otevřel dveře koupelny a díval se přímo na ni. A ona se přesto nenechala chytit.

Ještě nenechala chytit, připomněla si Sarah. Pod sedadlem převážela dost důkazů na to, aby skončila ve vězení na dvacet let, a to jen v případě, že by nebyla obviněna z vraždy.

Sarah si načechrala vlasy, oblékla si modrou prošívanou košili, kterou měla na zadním sedadle, a nastartovala. Vyjela na Columbus Avenue a dávala si pozor, aby nepřekročila povolenou rychlost, když mířila k Bay Street, minula Chestnut a Francisco Street, a s hlavou plnou svého

úspěšného lovu začala uvažovat o tom, že by navštívila Heidi.

Představovala si, jak jí poví pravdu o sobě, o tom, jak jim lup, který nashromáždila, zajistí svobodu možná až do konce života, že se jejich sny o tom, že budou žít spolu jako rodina, splní.

Zatímco si Sarah malovala, jak Heidi nadšeně spráskne ruce a pak ji obejme, začala si uvědomovat vzdálené kvílení, které už nemohla dál ignorovat. Pronikavý kolísající zvuk se blížil zezadu a byl čím dál hlasitější. Ve zpětném zrcátku viděla červené majáky.

Poldové.

Ti přece nemohou jet za ní? Že by Jim Morley přece jen zavolal policii? Třeba ji mladík parkující auta viděl kulhat po ulici, když Morley spustil poplach. Přesto si byla jistá, že ji k autu nikdo nesledoval.

Kde udělala chybu?

Sarah pracoval mozek na plné obrátky a srdce jí div nevyskočilo z hrudi, když zastavovala na krajnici. Zastrčila tašku ještě hlouběji pod sedadlo a pak ve zpětném zrcátku pozorovala, jak policejní auto zajíždí za ni a zastavuje.

Kapitola 49

V OKAMŽICÍCH, kdy si Sarah potřebovala vymyslet důvěryhodné alibi, její mozek selhal. Byla daleko od svého bydliště a věděla jistě, že vypadá provinile. Celé tělo měla pokryté potem, když se dvířka policejního auta otevřela, vystoupil z nich muž v klobouku a kráčel k ní.

Oči měl zastíněné krempou klobouku, ale Sarah postřehla jeho hranatou čelist, rovný nos a vážná ústa.

Vypadal přesně jako policista, se kterým nejsou žerty.

„Řidičský a technický průkaz, prosím.“

„Ano, pane,“ řekla Sarah, zašátrala v přihrádce na rukavice, našla na hromádce map svou peněženku a rozevřela ji. Ze zpocených prstů jí na podlahu vypadly kreditní karty. Sarah se sklonila, aby z nich vybrala řidičský průkaz, sáhla ještě jednou do přihrádky pro technický průkaz a podala oba doklady policistovi.

„Udělala jsem něco, pane? Jela jsem moc rychle?“

Policista si posvítil baterkou na dokumenty, řekl, že bude hned zpátky, a vrátil se do auta, aby prověřil její jméno v počítači.

Ve zpětném zrcátku jí blikaly červené majáky. Sarah dokázala myslet jen na to, že vloupání k Morleyovým byla

ta největší pitomost, jakou kdy udělala. Představovala si, jak jí policista přikáže vystoupit z auta a položit ruce na střechu.

Viděla, jak snadno najde šperky Dorian Morleyové.

Jak se čas vlekl, představovala si, jak přijíždějí další hlídkové vozy, policisté ji obkličují a smějí se, jak se nechala chytit i s lupem. Měla před očima výslech, který bude trvat tak dlouho, dokud se nepřizná, což bude hned, protože důkazy budou mluvit jasně.

Bolest v kotníku byla mučivá a k ní se přidala závrať, která přešla v žaludeční nevolnost.

Co se s ní stane? Co bude s Heidi?

Oslnil ji paprsek světla. Policista se vrátil, v jedné ruce držel baterku a druhou jí podával doklady.

„Máte rozbité zadní koncové světlo,“ řekl. „Musíte si ho hned nechat opravit.“

Sarah se až příliš provinilým hlasem omluvila, řekla, že nevěděla, že je světlo rozbité, slíbila, že zajede do servisu, a tím to skončilo. Když policejní auto projelo kolem ní, otevřela Sarah dveře a vyzvracela se na ulici. Potom si položila čelo na volant.

„Děkuji ti, bože,“ řekla nahlas.

Ruce se jí ještě třásly, když znovu nastartovala a rozjela se k Marina Boulevard. Jak ujížděla po ulici, obrátila pohled k mostu Golden Gate s řetězy zářících lamp. Bylo to znamení, ten náhrdelník světel, a Sarah se vrátil její optimismus, tentokrát v podobě euforie.

Neudělala žádnou zásadní chybu. Dobře si Morleyovy prověřila a provedla prvotřídní loupež, která ji hodně přiblížila k cíli. A teď dostala skvělý nápad.

Kromě toho, že si nechá co nejdřív opravit koncové světlo, zavolá vdově po Maurym Greenovi. Udělá paní Greenové nabídku, odměnu, když najde Sarah jiného překupníka.

A následovaly další myšlenky, tentokrát týkající se obálek od Dorian Morleyová plných diamantů pro každý den. Nemohla se dočkat, až uvidí, co to vlastně vzala z trezoru.

Kapitola 50

SARAH OTEVŘELA DVEŘE BYTU s jednou ložnicí, který sdílela se svým odporným, věčně podrážděným manželem. Chvilku stála v malé chodbě a naslouchala, a když slyšela chrápání, vešla do obývacího pokoje. „Teror“

byl zhroucený ve svém hnědém koženém křesle, jak tam usnul v nátělníku a šortkách s rozepnutým poklopcem.

Znechuceně se ušklíbla nad mlčky souložícím párem v pornu na obrazovce a proklouzla kolem manžela do ložnice. Zavřela za sebou dveře a tiše otočila klíčem v zámku.

Teprve potom cítila, že se může bezpečně nadechnout.

Trhnutím zatáhla závěsy a rozsvítila. Pak otevřela tašku plnou lupu a vysypala nadité obálky na postel.

Sarah zrychleně dýchala a oči se jí leskly, když otvírala každou malou obálku a vysypávala její obsah. Diamantové náhrdelníky se sypaly ven jako proudy broušených ledových krystalů. Dotýkala se každého náramku posázeného diamanty, každé brože, všech náušnic a prstenů špičkami prstů, užaslá nad svou troufalostí a zároveň fascinovaná každým z těch uměleckých děl.

Dorian Morleyová měla skvělý vkus. Diamantové náhrdelníky byly nové, ale balíčky s jemně propracovanými starými klenoty se zdály být součástí soukromé sbírky.

Sarah napadlo, jestli Dorian Morleyová ten poklad zdědila, nebo zda ho nashromáždila kousek po kousku.

A poprvé od chvíle, kdy takto začala okrádat boháče, věděla jistě, že majitelka těchto šperků bude skutečně zdrcená, jakmile tu ztrátu objeví.

Nebyla to vhodná myšlenka pro lupiče šperků, proto ji vyhnala z hlavy a připomněla si, že Morleyové tohoto světa mají pojištění a majetek, zatímco ona s Heidi nemají žádná zadní kolečka, jsou odkázané jen samy na sebe a každý další den, který prožijí se svými manžely, bude odporný a velmi riskantní.

Sarah vrátila šperky do sáčků a otevřela spodní zásuvku prádelníku. Odhrnula stranou trička a tepláky, zvedla tenkou desku falešného dna a vyndala tašku na nářadí.

Než uložila klenoty Dorian Morleyová, musela se ještě jednou podívat na to. Sáhla do pravého zadního rohu tajné skrýše a nahmatala malou koženou krabičku ve tvaru truhly s vypouklým víkem.

Krabička se přesně vešla do sevřené ruky. Zvedla víčko a pohlédla na úžasný prsten Casey Dowlingové. Třpytil se ve světle, jako by byl živý.

Ten žlutý kámen. Páni. Byl fantastický.

Kapitola 51

KDYŽ JSME ZAPARKOVALI služební auto před sídlem v tudorovském slohu na Russian Hill, Conklin se ke mně obrátil a zamumlal: „To je ale náhoda, co? Hello Kitty zapracoval stejný večer, kdy Vrah se rtěnkou zaútočil na Elaine Maroneovou a její dítě.“

„Richi, já už ani neudržím oči otevřené. Po třech hodinách spánku je toho na mě trochu moc, tahle práce se mi dostává pod kůži a měla bych jí nechat, než mě zabije.

Ale na druhou stranu se ptám sama sebe, co bych dělala potom.“

„Když na mě přijdou tyhle myšlenky, uvažuji o tom, že si otevřu obchod s potápěčskými potřebami na Martiniku.“

„No tak to buď milý na Morleyovy. S tímhle plánem by ti nejspíš mohli pomoct.“

Conklin potlačil smích, když se otevřely masivní domovní dveře. Dorian Morleyová byla vysoká, asi čtyřicetiletá atraktivní žena v květované tunice a černých kalhotách, s vlasy stočenými do uzlu a sepnutými klipsem.

Měla zarudlé oči a vypadala otřeseně. Pozvala nás do kuchyně, rozlehlé, jasně osvětlené místnosti s deskami kuchyňské linky z akvamarínového skla a se spoustou

nerezové oceli všude kolem. Její manžel seděl u stolu s hrnkem kávy ve velké ruce. Když nás představovala, vstal.

„Připadám si jako pitomec,“ řekl Jim Morley, když jsme se posadili ke stolu. „Dveře ložnice byly zamčené. To bylo divné. Řekl jsem: ‚Hello Kitty? Jsi to ty?‘“ Vydal dávivý zvuk a potřásl hlavou. „Proč člověka nikdy nenapadne, že by se něco takového mohlo stát i jemu?“

Pak nám Morley pověděl, že prošel pokojem pro hosty a odtamtud se dostal do ložnice.

„Viděl jste lupiče?“ zeptala jsem se, i když jsem v kladnou odpověď příliš nedoufala.

„Ne, v ložnici bylo zhasnuto,“ odpověděl Morley. „Ta žena mě poprosila o trochu soukromí, a to mě přesvědčilo, že je to naše přítelkyně Laura Chenowethová. Ona a její manžel mají teď těžké období a já si myslel, že se zrovna usmiřují, víte… intimně.

Ale v novinách se přece o Hello Kitty psalo jako o muži, ne?“

Tahle nová informace mě vyvedla z míry.

Jestli byla Hello Kitty žena, šlo o naši první skutečnou stopu. Sice moc daleko nevedla, ale aspoň něco!

„Jen jsem hodila šperky z večírku na desku prádelníku,“

řekla Dorian Morleyová. „Nevěděla jsem ani, že nás někdo vyloupil, dokud jsem je nešla uložit do sejfu.“

Sklopila hlavu do dlaní a tiše se rozplakala. Její manžel nám řekl: „Hodně z těch šperků patřilo Dorianině matce.

Některé byly po babičce. Jaká je šance, že je dostane zpátky?“

Stále jsem se vyrovnávala s představou, že náš kočičí lupič je žena. Slyšela jsem Conklina říkat, že se žádné šperky z předchozích loupeží Hello Kitty ještě neobjevily, a pak Dorian Morleyová zvedla hlavu a řekla: „Nejde jen o ty šperky, Jime. Jde o to, že v našem domě byl vrah. Přímo v ložnici.

Co kdybys ji chtěl zadržet, místo abys odešel? Proboha, Jime, mohla tě zastřelit!“

Kapitola 52

BÝT POVOLÁN DO TRACCHIOVY KANCELÁŘE je vždycky napínavé. Nikdy nevíte, jestli se vám dostane pochvaly, nebo lístků do první řady ke sledování roztavení jádra reaktoru.

Tracchio zavěsil telefon, když jsme se Jacobi, Chi a já rozesadili okolo oblouku jeho mahagonového stolu a dívali se, jak si uhlazuje příčesek. Ne že bych neměla Tracchia ráda, ale nikdy nezapomenu na to, že je to byrokrat, který dělá práci určenou pro skutečného poldu.

„Starosta mě má nastaveného na rychlém vytáčení,“ řekl, když mu sekretářka přinesla nový hrnek čaje. „Jsem na seznamu jeho ‚oblíbenců‘, víte, v první pětici. A dneska ráno jsem to dotáhl na číslo jedna, když viděl tohle.“

Tracchio před nás položil ranní Chronicle s fotografií Claire vyklánějící se z okénka auta pod titulkem: „Pořiďte si zbraň.“

Zrudla jsem, jak jsem se lekla a zároveň zastyděla za svoji kamarádku.

„Když jeden z nás vysloví něco takového,“ pozvedl Tracchio hlas, „když řekne občanům, aby se ozbrojili, prohlásí starosta, že ani jeden z nás, a to znamená vás, vás

a hlavně vás,“ řekl a ukázal tlustým prstem na Jacobiho, „neví o své práci vůbec nic!“

Jacobi se pozvedl, aby se začal bránit, ale Tracchio ho umlčel zvednutou rukou.

„Nic neříkejte, Jacobi. Nemám na to náladu. A chci vám ukázat ještě něco.“

Tracchio otevřel desky na svém stole, vytáhl kopii novinové stránky, otočil ji a přistrčil před nás. „Tohle vyjde zítra v ranním Chroniclu. Vydavatel poslal kopii v předstihu starostovi a ten ji předal mně.“

Přečetla jsem si titulek: „Otevřený dopis obyvatelům San Franciska.“ Tracchio se opřel na židli. „Jen dál, Boxerová.

Přečtěte to nahlas.“

„‘Otevřený dopis obyvatelům San Franciska‘,“ četla jsem poslušně. „‘Mám pro vás jistý návrh. Je to velmi prosté. Chci dva miliony dolarů v hotovosti a kontaktní osobu, které mohu důvěřovat. Jakmile dostanu ty peníze, odejdu jednou provždy ze San Franciska a zabíjení žen a dětí přestane. Očekávám otištěnou odpověď, potom se dohodneme na podrobnostech. Přeji hezký den.‘ Není to podepsané, ale asi víme, kdo to napsal.“

Při tom pomyšlení mě rozbolela hlava.

„Pane, snad neuvažujete o tom, že Vrahovi se rtěnkou zaplatíme?“ zeptala jsem se Tracchia.

„Samozřejmě ne z našeho rozpočtu, peníze už nabídla jedna soukromá osoba.“

„Veliteli, nesmíme nikomu dovolit, aby platil vrahovi.

To jen poskytne inspiraci každému šílenci s pistolí a úchylnými nápady.“

„Ona má pravdu,“ ozval se Jacobi. „A vy to víte, Tony.

Podvolit se mu je to nejhorší, co můžeme udělat.“

Tracchio se naklonil dopředu, rázně položil dlaň na novinovou stránku a řekl: „Teď mě všichni dobře poslouchejte.

V uplynulých pár týdnech bylo zavražděno několik nevinných lidí. Čtyřicet mužů a žen na tom případu pracuje čtyřiadvacet hodin denně, a přesto stále nic nemáme. Vůbec nic. Jen hlavní policejní lékařku, která vyzývá lidi, aby se začali ozbrojovat. Mám snad na vybranou? Ne. Tenhle dopis vyjde v tisku,“ řekl velitel a podíval se postupně na každého z nás, „a já tomu nemohu zabránit. Takže vymyslete, jak toho psychopata zastavit. Nastražte past. Jak to uděláte, je na vás. Vím, že je to těžké. Proto se tomu říká ‚práce‘. Teď odejděte. Musím zavolat starostovi.“

Kapitola 53

SEBĚHLA JSEM S CHIM A JACOBIM ze schodů, všichni tři ponořeni v šokovaném mlčení. Ano, Tracchiovo peskování bylo ponižující, ale mnohem horší byla skutečnost, že ten psychopat drží celé město jako rukojmí.

A Tracchio byl pod takovým tlakem, že se chystal splnit jeho podmínky.

A na splnění těch požadavků se už podle všeho pracovalo. Kdosi ze starostova okruhu nabídl dva miliony dolarů na vyplacení Vraha se rtěnkou, ještě než jeho dopis vůbec vyjde. Bylo šílené uvěřit, že když vrah dostane své peníze, odejde z města. A i kdyby, kam by šel? A co by tam dělal? A kolik dalších šílenců by inspiroval, aby začali vraždit kvůli výkupnému?

Když jsme Jacobi, Chi a já vešli do místnosti mužstva, všechny oči se k nám obrátily a ve vzduchu visela nevyslovená otázka jako bouřkový mrak.

Co říkal velitel?

Jacobi se postavil do čela místnosti. Byl sinalý vzteky a usekával slova, když svým lidem, kteří na něho upřeně hleděli, říkal: „Vrah se rtěnkou chce dva miliony dolarů, aby přestal vraždit. Velitel si přeje, abychom nastražili past.“

Lapání po dechu a komentáře byly tak hlasité, jako by se bouřkový mrak protrhl v liják. „To stačí,“ utišil všechny Jacobi. „Velení má Boxerová. Seržantko, budete mě neustále informovat. Každou hodinu.“

Posadila jsem se ke svému stolu čelem ke Conklinovi a Chi si k nám přitáhl židli. Informovala jsem Conklina o výprasku, jehož se nám dostalo od Tracchia, a zároveň vytočila číslo Henryho Tylera. Automat mě přepojil na jeho asistentku a pak se rozezněla náladová hudba, zatímco já čekala na spojení.

Henry Tyler je mocný muž, spoluvydavatel novin San Francisco Chronicle. Před nějakou dobou byla unesena jeho dcera Madison, předčasně vyspělá holčička, něco jako hudební génius.

Díky mé a Conklinově práci nebyla Madison Tylerová nalezena mrtvá v příkopu. Místo toho dál hrála na klavír, chodila do školy a bavila se se svým pejskem.

Tyler a jeho žena byli Conklinovi a mně velice vděční za to, že jsme Madison zachránili život, a Tyler prohlásil, že je naším velkým dlužníkem. Zadoufala jsem, že si na svůj slib vzpomene, a pak už jsem ho měla na lince.

Kapitola 54

„PANE TYLERE,“ řekla jsem do telefonu a vybavila si podobu toho vysokého šedovlasého muže. Když jsem ho viděla naposledy, byl v parku se svou holčičkou. Smál se.

„Lindsay, povídal jsem vám přece, abyste mi říkala Henry,“ řekl Tyler. „Čekal jsem, že zavoláte. Jenom škoda, že to musí být kvůli tomuhle chlapovi.“

„Jsme rádi, že se ozval,“ řekla jsem Tylerovi. „Je to příležitost, ale jen v případě, že budeme mít čas vypracovat plán. Mohl byste ho zdržet, Henry? Co kdybyste ten dopis zítra neotiskli a dali nám ještě jeden den?“

„Jak bych to mohl udělat? Jestli ten dopis neotisknu a on zabije další lidi, bude to moje vina, a s tím bych nedokázal žít. Ale můžu sehnat ty peníze, Lindsay. Doufal jsem, že byste mohla být náš prostředník.“

„To vy mu chcete vyplatit ty dva miliony?“

„Je to láce, ať už se na to díváte jakkoliv,“ řekl Tyler.

„Mohl žádat pětkrát tolik, a pořád by bylo správné ho vyplatit. Bude dál zabíjet děti a jejich matky, dokud nedostane, co chce, to přece víte. Jsem si jistý, že tohle vydírání plánoval od samého začátku.“

Vyděsilo mě, když jsem slyšela, že má Henry Tyler v úmyslu vrahovi zaplatit, a ještě víc mě překvapil jeho závěr, že v řádění Vraha se rtěnkou jde od začátku o peníze.

„Henry, jenže já se obávám, že to výkupné vraha nezastaví, ale naopak ještě povzbudí další, aby přišli s podobnou hrozbou.“

„To chápu, Lindsay. Budeme mu nějak muset podrazit nohy. Proto budu spolupracovat s vámi.“

Bolest hlavy se mi přesunula přímo mezi oči. Byla jsem policistka, nic víc. Neviděla jsem skrz zeď nebo do hlavy psychopata. I když bylo lichotivé, že si Henry Tyler myslel, že dokážu zastavit Vraha se rtěnkou, bylo zjevné, že je ten vrah chytrý, příliš chytrý na to, aby se nechal nachytat na nějakou dodávku plnou poldů, kteří na něho budou čekat, až si přijde pro kufřík s penězi.

Ten

nejhorší

scénář

se

mi

jevil

jako

nejpravděpodobnější: vrah dostane peníze, unikne a bude zabíjet dál, což nepochybně inspiruje další teroristy po celé zemi. V Americe nebylo dost policistů na to, aby zastavili epidemii psychopatů vraždících pro peníze.

„Chci se ujistit, že rozumím dobře,“ řekla jsem Tylerovi.

„Vy nejste s Vrahem se rtěnkou v kontaktu. Takže netuší, že mu chcete peníze dát?“

„Vůbec o mně neví. Zaplatil nám, abychom otiskli ten dopis, a bude čekat na odpověď v podobě dalšího dopisu

v našich novinách. Mohu to pozdržet, sehnat peníze a otisknout odpověď pozítří.“

„Takže máme dva dny.“

„Ano, tak nějak.“

„Od zítřka budete mít novou sekretářku,“ oznámila jsem Tylerovi, „Budu s vámi čtyřiadvacet hodin denně.“

Kapitola 55

V KUCHYŇCE BYLA HROMADA KOBLIH a já si tam pro pár došla. Pořádné jídlo jsem neměla už skoro dva týdny a za celou tu dobu jsem nespala déle než pět hodin v kuse.

A cvičení bylo úplně na nule, když nepočítám, že mi mozek běžel neustále na plné obrátky.

Osladila jsem si kávu, vrátila se do místnosti mužstva a uviděla, že na mé židli sedí Cindy, usmívá se přes stůl na Conklina a potřásá zlatými kudrnami.

„Linds,“ řekla a vstala, aby mě objala.

„Ahoj Cindy,“ řekla jsem a objala ji trochu moc silně.

„Rich a já ti musíme něco říct, neoficiálně.“

„Že Hello Kitty je žena?“

Probodla jsem svého parťáka pohledem a on jen pokrčil rameny.

„Tohle se nesmí objevit v novinách,“ zdůraznila jsem, sedla si na své místo a dívala se, jak si Cindy přitahuje židli.

Koblihy jsem si narovnala na papírový ubrousek a kávu postavila na pořadač.

„Musela jsem dát dohromady celý tenhle seznam mužů z vyšší společnosti, kteří by uměli vylézt po zdi,“ řekla Cindy a vytáhla z tašky s notebookem list papíru. „Duke

Edgerton, William Burke Rufallo a Peter Carothers jsou horolezci. Byli na prvních místech seznamu, ale teď to vypadá, že mají špatné pohlaví, co? Když je Hello Kitty holka.“

„Nemáme tušení, jestli ta žena v ložnici Morleyových byla Hello Kitty, nebo nějaký host na večírku, o kterém Jim Morley nevěděl,“ řekla jsem Cindy, „takže není potřeba bláznit a hned to zveřejňovat, jasné?“

„Hm.“

„Cindy, nebudeme se ti moct svěřit ani s jedinou novou stopou, pokud zveřejníš, že je Hello Kitty žena.“

„Morleyovi měli toho večera padesát hostů,“ řekla Cindy. „Myslíš, že to neprosákne ven?“

„Je rozdíl mezi fámou a potvrzenou policejní zprávou,“

namítla jsem. „Ale to ty už víš.“

Cindy si odfrkla. „A co kdybych napsala ‚Zdroje blízké policejnímu oddělení potvrdily Chroniclu, že se objevily nové informace vedoucí k odhalení identity lupiče známého jako Hello Kitty‘?“

„Dobře,“ souhlasila jsem, „napiš to takhle. A teď, pro případ, že ti to tvůj šéf ještě neřekl.“

„Henry? No ano, řekl. To je ale trhák, co? Dopis od Vraha se rtěnkou na titulní straně!“

„No hlavně, že tě to těší. Máš ještě něco, Cindy, drahoušku?“

„Jedu dělat rozhovor s Dorian a Jimem Morleyovými.

Dám vám vědět, kdyby si ještě na něco vzpomněli.“

„Díky,“ řekl Conklin.

„Tak už běž,“ pobídla jsem Cindy. „A dobře se bav.“

„Tebe něco naštvalo?“

„Vůbec ne. Díky za ten seznam.“ Zamávala jsem jí.

„Uvidíme se později,“ řekla Conklinovi. Odvrátila jsem hlavu, když se lehce dotkla jeho tváře a políbila ho. Jakmile byla Kudrlina pryč, zvedla jsem kávu, otevřela pořadač a rozložila po stole fotografie z pitvy Elaine a Lily Maroneových.

„Vrátíme se zase k práci,“ řekla jsem Conklinovi. „Co ty na to?“

Na každém mém slově visel rampouch.

Kapitola 56

„NIC JSEM Jí NEŘEKL,“ hlásil hned Conklin.

„To je jedno,“ odsekla jsem. Nevěděla jsem, na co mám myslet dřív. Na Hello Kitty? Na Vraha se rtěnkou?

Vrah se rtěnkou přebil všechno ostatní.

„Ani jsem se před Cindy o Morleyových nezmínil.“

„Věřím ti. Teď už na tom nesejde. Zveřejní informaci, že Hello Kitty je žena, a zase se nám zavaří telefonní linky.“

„Cindy dostala tip od jednoho z přátel Morleyových.

Všechno si zjistila sama.“

„Můžeme prosím pokračovat?“

Nezdálo se mi, že by Conklin tu novou informaci před Cindy nevytrousil, ale věřila jsem mu. Je upřímný. Jsme parťáci už přes rok a za tu dobu jsem svěřila svůj život do jeho rukou už několikrát, a on mi zase svěřil ten svůj.

Kecy. Zaplavily mě obrázky nás dvou, jak pracujeme uprostřed bombových útoků a palby a kryjeme jeden druhého při přestřelkách s gangy.

Jako parťáci jsme spolu byli téměř srostlí a pak tu byla „ta druhá věc“, jak říkala Claire.

V našem vztahu, který jsme nikdy úplně nedořešili, to pořád ještě hodně jiskřilo. Vzpomněla jsem si, jak jsme se

polonazí objímali na hotelové posteli při akci, kterou jsem zastavila já, dřív než mohlo být příliš pozdě. Vybavila jsem si, jak jsme se jeden druhému svěřili se svými pocity a pak si vzájemně slíbili, že se o nich už nikdy nebudeme bavit a náš vztah bude dál fungovat čistě na profesionální bázi, jak jsme to považovali za nejlepší.

A teď byl Rich po uši zamilovaný do Cindy. To musel být důvod, proč jsem se chovala jako idiot. Milovala jsem přece Joea, a Cindy s Richem se k sobě dokonale hodili.

Rozebrala jsem svou pyramidu z koblih a podala jednu s čokoládovou náplní Conklinovi.

„Páni, čokoládová. To je pro mě?“

„Omlouvám se. Vzbouřily se mi hormony. Jako obvykle.“

„Jenom to ber s nadhledem, ano, Linds?“

„Snažím se.“

Conklin se zvedl, došel na mou stranu našich stolů postavených proti sobě a posadil se na židli, kterou právě opustila Cindy.

„Jsi si Joem jistá?“ zeptal se.

Na okamžik jsem byla jako hypnotizovaná. Takhle na mě působí Conklinovy pohledné rysy, a něco je také na tom, jak voní. Ať už používá jakékoliv mýdlo.

„Ano,“ odpověděla jsem a odvrátila zrak.

„Je ten pravý?“

Přikývla jsem a řekla: „Je ten pravý.“

Ucítila jsem na krku Conklinovy rty, přímo v místnosti mužstva, což rozhodně nebylo gesto obvyklé pro parťáky, ale bylo mi jedno, jestli nás někdo viděl.

„Tak dobře,“ řekl.

Vrátil se na svou židli a položil nohy na stůl.

„Jestli je Hello Kitty žena, co se tím mění? Proč by zabíjela Casey Dowlingovou?“

Kapitola 57

MĚLI PAUZU NA OBĚD a Sarah odešla z budovy jako první. Teď Heidi vstoupila do jídelny a uviděla Sarah v boxu u okna.

Heidi se usmála a protáhla se podél červené koženkové lavice, aby se mohla posadit vedle Sarah a vzít ji za ruku.

Letmo ji políbila a pak se jí podívala přes rameno, aby se ujistila, že okolo nejsou žádní další učitelé.

„Všechno nejlepší k narozeninám, miláčku,“ řekla Sarah.

„Jsi sexy třicítka.“

Heidi se zasmála. „Cítím se tak, jako když mi bylo dvacet devět. Nepozoruji žádnou změnu.“

Přinesli jim jídelní lístky a obě ženy kvapně snědly dva otevřené krůtí sendviče, protože přestávka na oběd byla krátká a ony toho měly hodně na srdci. Heidi vyhrkla: „Nemyslíš si, že kdybychom mohly být spolu beze strachu z toho, že nás vyhodí z práce nebo že Terorovi či Hnusákovi rupnou nervy, cítily bychom k sobě něco jiného?“

„Jako že bychom se s pocitem bezpečí tolik nemilovaly?“

„Jo.“

„To jistě ne. Myslím, že by to bylo naopak lepší. A bude to lepší, to ti slibuji. Poslechni, Heidi…“

Z kuchyně vyšly tři servírky, ta první nesla dort a chránila rukou třicet malých růžových svíček. Servírky se postavily do čela stolu a zazpívaly: „Hodně ště-stí, zdra-ví, hodně ště-stí, zdra-ví, hodně ště-stí, milá Hei-di, hodně štěstí, zdra-ví!“

Po celé délce úzké jídelny se rozlehl potlesk a Heidi pohlédla na Sarah, stiskla jí ruku a pak sfoukla svíčky, všech třicet na první pokus.

„Neříkej mi, co sis přála,“ požádala Sarah.

„Nemusím. Ty to víš.“

Objaly se a Sarah ucítila, jak se jí zrychluje tep, když pomyslela na dárek v kapse svých džínů.

„Mám něco pro svou oslavenkyni,“ řekla Sarah. Sáhla do kapsy a vytáhla balíček tak malý, že v něm mohlo být jen něco opravdu pěkného. Heidi si s ní vyměnila šibalský pohled, stáhla stříbrný balicí papír a pohlédla na malou koženou krabičku ve tvaru truhly s klenutým víkem.

„Netuším, co by to mohlo být,“ řekla.

„Tak nehádej.“

Heidi sevřela krabičku v obou rukou, zvedla víčko a vytáhla řetízek s přívěskem, třpytivým žlutým kamenem s množstvím facet. Zalapala po dechu, objala Sarah kolem krku a poprosila ji, aby jí pomohla šperk připnout.

Sarah se rozzářila, odhrnula Heidi ze šíje jemné rudé vlasy a zacvakla sponu. Klenotník na Fisherman’s Wharf odvedl skvělou práci, když zasazoval kámen do přívěsku, na nic se neptal a ani se na ni nepodíval, když si za svou práci vzal dvacet dolarů.

„Je to nádhera! To je ten nejkrásnější dárek, jaký jsem mohla dostat, Sarah. Co je to za kámen?“

„Je to citrín, ale považuj ho za kámen příslibu.“

Heidi pohlédla Sarah do očí a přikývla.

Sarah se dotkla drahokamu zavěšeného na Heidině krku a zařekla se, že udělá poslední práci na svém seznamu, sežene nového překupníka, dostane Heidi, Sherry a Stevena ze San Franciska a nějak zařídí, aby se Heidi a děti přestaly bát každého dalšího dne ve svém životě.

Kapitola 58

ODPOVĚĎ NA ŽÁDOST o výkupné Vraha se rtěnkou vyšla v Chroniclu a během několika hodin dupla celá země na brzdy a všechny oči se upřely na San Francisco. Zástupci médií všech druhů se zjevili v dodávkách i pěšky, obklopili Budovu spravedlnosti a Chronicle Building, zahltili Tylerovy linky žádostmi o interview a obtěžovali policisty i zaměstnance novin na ulici. Každý muž, žena i dítě s nějakým

názorem

a počítačem

posílali

dopisy

šéfredaktorovi.

Rozhovory byly odmítnuty a starosta žádal tisk slovy: „Nechte nás dělat naši práci. Po skončení celé záležitosti poskytneme kompletní vyjádření.“

Rich Conklin, Cappy McNeil a já jsme se usadili v Chroniclu, pověřeni vyhrabat ze všech přicházejících podnětů něco skutečného: odpověď od vraha s instrukcemi pro předání dvou milionů ve špinavých penězích výměnou za to, že nechá San Francisco na pokoji.

Byla to nesnesitelná situace bez vyhlídek na dobrý konec, kterou jsme mohli zvrátit ve svůj prospěch jen tím, že bychom chytili vraha do pasti. Měli jsme jednoduchý plán.

Sledovat ty peníze.

Ve čtvrt na tři odpoledne dojel do patra vedení vozík s poštou, v němž byla silná hnědá obálka adresovaná H.

Tylerovi. Navlékla jsem si latexové rukavice a zeptala se mladíka z příjmu pošty: „Kdo doručil tohle?“

„Hal ze Speedy Transitu. Znám ho.“

„Podepsal jste převzetí?“

„Asi před osmi nebo deseti minutami. Spěchal jsem s tím hned nahoru.“

„Jak se jmenujete?“

„Dave. Hopkins.“

Požádala jsem Davea Hopkinse, aby prošel chodbou a poprosil inspektora McNeila, toho velkého chlapa v hnědém saku, aby Hala rychle vyslechl. Pak jsem zavolala na Conklina, který vyšel z kancelářské kóje přes chodbu a následoval mě k Tylerovým dveřím.

„Henry, tohle by mohlo být ono,“ řekla jsem. „Nebo by to mohla být dopisová bomba.“

„A chcete to hodit do záchodu, nebo otevřít?“ zeptal se Tyler.

Pohlédla jsem na Conklina.

„Já jsem klikař,“ řekl.

Položila jsem balíček do středu Tylerova stolu potaženého kůží. Všichni jsme zírali na obálku s Tylerovým jménem a slovem URGENTNÍ napsaným velkými černými písmeny. Tam, kde měla být zpáteční adresa, stála tři rudá písmena: WCF.

Vrahův charakteristický podpis jsme médiím zatajili, takže jsem prakticky nepochybovala o tom, že je ten balíček od něho. Tyler zvedl nůž na dopisy, prořízl obálku a lehce ji naklonil, aby její obsah vyklouzl na stůl.

Prvním předmětem byl mobilní telefon. Byl to model s předplacenou kartou velký jako kostka mýdla, kompletní s popruhem na krk, sluchátky, mikrofonem a vestavěným fotoaparátem.

Druhým předmětem byla obyčejná obálka, bílá, se jménem „H. Tyler“ na místě adresáta. Otevřela jsem ji a vyklepala přeložený bílý list papíru. Vzkaz byl vytištěný na inkoustové tiskárně. Stálo tam: „Tylere, použijte ten telefon a zavolejte mi.“

Dále tam bylo číslo a podpis: WCF.

Kapitola 59

„DOKÁŽETE VYSTOPOVAT předplacený telefon?“

zeptal se Tyler.

Zavrtěla jsem hlavou. „V podstatě ne. A když v něm není GPS, nedá se zjistit ani jeho poloha.“

Tyler vzal mobil do ruky a vytočil číslo. Sklonila jsem se za ním a přiblížila ucho k jeho. Ozvalo se vyzvánění a pak mužský hlas řekl: „Tyler?“

„Ano, tady je Henry Tyler. S kým mluvím?“

„Máte, o co jsem žádal?“

„Mám.“

„Zapněte fotoaparát. Ukažte mi ty peníze.“

Henry zvedl kufřík na svůj stůl, odklopil víko, namířil telefon na dva miliony dolarů v úhledných balíčkách, pořídil snímek a zeptal se: „Přišel vám ten obrázek?“

„Ano. Žádal jsem, abyste vybral prostředníka.“

„Vaší kontaktní osobou budu já.“

„Jste moc známá osoba.“

„Mám dobrého člověka z prodeje inzerce,“ řekl Tyler.

„A přes můj odpor se dobrovolně nabídla moje sekretářka.“

„Jak se jmenuje?“

„Judy. Judy Priceová.“

„Dejte mi ji k telefonu.“

Tyler mi podal telefon. „Tady Judy Priceová.“

„Judy, tenhle telefon dokáže tři hodiny posílat video na můj počítač. Doufám, že náš obchod stihneme uzavřít za kratší dobu. Pověs si telefon na krk tak, aby objektiv kamery mířil ven. Nech ji běžet, dokud nebudu mít peníze. Cestou tě budu navigovat. Rozumíš?“

„Ano, mám mít telefon u sebe objektivem ven, aby vám mohl posílat video.“

„Hodná holka. Jednou zaváháš splnit můj příkaz nebo se mě pokusíš podvést, a já zavěsím. Potom zabiji několik dalších lidí, a jejich smrt padne na tvoji hlavu.“

„A co když mi vypadne signál?“ zeptala jsem se.

„Zavolám ti zpátky. Postarej se, aby byla linka volná.

Nezkoušej s tím telefonem žádné pitomé triky, Judy.“

„Jak vám mám říkat?“

„Říkej mi ‚pane‘. Všechno jasné?“

„Ano, pane.“

„Dobře. Teď si pověs telefon na krk a otoč se kolem své osy, ať vidím, kdo je tam s tebou.“

Obrátila jsem se na patě a zabrala postupně celou kancelář.

„Tylera poznávám. Kdo je ten druhý chlap?“

„To je Rich z inzertního.“

„Zapni hlasitý odposlech,“ poručil vrah.

Našla jsem patřičné tlačítko a stiskla ho.

„Richi, nechoď za Judy. To se týká i vás, Tylere.

A rozumí se samo sebou, že pokud uvidím poldy nebo cokoliv, co mě přivede k domněnce, že Judy někdo sleduje, zavěsím a hra skončí. Jasné?“

„Ano.“

„Namiř kameru na sebe, Judy.“

Následovala pauza. Delší, než jsem čekala. Pak se vrah znovu ozval.

„Vypadáš dobře, Judy. Doufejme, že jsi chytrá blondýna.

Teď připoj sluchátka k telefonu a dej si je do uší. Slyšíš mě?“

„Ano.“

„Dobře, fešando, sjeď výtahem dolů na ulici. Až zajdeš za roh Mission Street a Páté ulice, dám ti další instrukce.“

„Nemůžu se dočkat,“ zamumlala jsem.

„Slyším tě hlasitě a zřetelně,“ řekl vrah podrážděným hlasem. „Ještě jednou tě varuji, Judy. Tohle je velká šance pro celé město. Nezmař ji.“

Kapitola 60

TELEFON, KTERÝ MI VISEL NA KRKU, mě tížil jako bomba. Vrah se rtěnkou viděl všechno co já, a když bude ten odporný krutý psychopat s něčím nespokojený, zmaří další nevinné životy.

Varoval nás.

Vyšla jsem z Chronicle Building do šedého odpoledne.

Prohlížela jsem si nakupující a řidiče projíždějící křižovatky na žlutou a přemýšlela, jestli Vrah se rtěnkou poznal neoznačená auta v Páté ulici a Mission Street. Viděla jsem Jacobiho a Bradyho, Lemkea, Samuelsona a Chiho.

Tou dobou už Conklin rozšířil zprávu, že jsem prostředník a pracuji v utajení. Přesto, abych zabránila prozrazení, jsem zachytila Jacobiho pohled a opatrně, aby se moje ruka neocitla v záběru kamery, jsem si ukázala dvěma prsty na oči a pak na telefon, čímž jsem dala Jacobimu signál, že jsem pod dohledem.

V tom okamžiku jsem spatřila Cindy. Měla vytřeštěné oči, opírala se o zeď Chronicle Building a dívala se na mě, jako bych šla pod gilotinu. Hrdlo se mi sevřelo láskou k ní.

Chtěla jsem ji obejmout, ale místo toho jsem zamrkala a pozvedla zkřížené prsty.

Přinutila se k úsměvu.

Obrátila jsem se zpátky k ulici a sevřela v pravé ruce Tylerův kufřík ZERO Halliburton. Pochopitelně jsem se bála. Jakmile předám kufřík „pánovi“, nebude stát o svědky.

Bylo pravděpodobné, že mě zastřelí. Pokud já dříve nezastřelím jeho.

Řekla jsem do mikrofonu: „Jsem na rohu Páté a Mission.

Co teď?“

„Hoď svoji kabelku do popelnice. A ukaž mi, že tam je.“

„Svoji kabelku?“

„Udělej to, princezno.“

Protože jsem hrála roli Tylera vy sekretářky, ukryla jsem pistoli a mobil do kabelky pověšené na rameno. Hodila jsem ji do popelnice a naklonila kameru, aby vrah viděl, že jsem to udělala. Ten parchant.

„Hodná holka. A teď zamíříme ke stanici metra v Powell Street.“

Metro v Powell Street bylo půldruhého bloku daleko.

Když jsem přešla Market Street, uviděla jsem Conklina, jak jde za mnou mimo záběr kamery, a pocítila nával úlevy.

Neměla jsem zbraň, ale můj parťák byl se mnou.

Seběhla jsem ze schodů a došla na nástupiště souprav směřujících na letiště. Vlaky metra jsou jako elegantní kulky, které při příjezdu do stanice vydávají varovný hvizd, což se dělo právě teď.

Zaskřípěly brzdy. Otevřely se dveře. Nastoupila jsem do vlaku označeného SFO a uviděla Conklina na druhém konci téhož vagónu. Vlak se rozjel a v uchu se mi ozval vrahův hlas, trochu zkreslený špatným signálem: „Zaber celý vagón.“

Pomalu jsem otáčela rameny, abych Conklinovi poskytla čas odvrátit se. Vlak zpomaloval před další zastávkou, když se z reproduktoru ozval kovový hlas. Ohlašoval další zastávku, Civic Center.

Vrah řekl: „Teď vystup, Judy.“

„Říkal jste na letišti.“

„Vystoupíš teď.“

Conklin byl zaklíněný v rohu a mezi námi byly desítky lidí. Věděla jsem, že mě neviděl vystupovat, dokud jsem nebyla venku z vagónu a dveře se nezavřely. Když vlak odjížděl ze stanice, spatřila jsem v jeho tváři znepokojený výraz.

„Sundej si sako a hoď ho do odpadkového koše,“ poručil vrah.

„Mám v kapse klíče od bytu.“

„Hoď sako do koše. Neodporuj mi, zlato. Udělej, co říkám. Teď jdi ke schodům. Na prvním odpočívadle se otoč, abych viděl, že tě nikdo nesleduje.“

Udělala jsem to a vrah byl spokojený.

„Jdeme dál, princezno. Máme rande v hotelu Whitcomb.“

Kapitola 61

VYŠLA JSEM Z METRA do Civic Center Plaza, upraveného, stromy obklopeného parku, kolem něhož stály vládní budovy, banky a kulturní instituce, pěkného veřejného místa zabraného beznadějně závislými.

Cestou od metra k hotelu Whitcomb jsem přejela pohledem zaparkovaná auta v naději, že uvidím posily.

Uslyšela jsem auto rychle odbočující doleva do Market Street a zahlédla, jak tam ostře zabrzdil obyčejný šedý ford.

Nemohla jsem se otočit, aniž bych kameře ukázala řidiče, tak jsem mohla jen doufat, že mi je Jacobi nebo někdo jiný v patách.

Přešla jsem Market Street k hotelu Whitcomb, elegantní budově ve viktoriánském slohu se čtyřmi sty pokoji pro hosty, a vstoupila do honosné haly třpytící se křišťálovými lustry. Pod nohama jsem měla mramorovou podlahu, všude kolem sebe dřevěné obložení a v chladném vzduchu visela vůně z obrovských kytic.

Můj osobní průvodce mě svými instrukcemi poslal do krásné restaurace Market Street Grill, jež byla skoro prázdná. Upravená mladá žena za recepčním pultem měla

tmavé vlasy a na modrém saku od kostýmu jmenovku, na které stálo SHARRON.

Sharron se mě zeptala, jestli budu večeřet sama, a já řekla: „Vlastně jsem přišla vyzvednout dopis pro svého šéfa, pana Tylera. Myslí si, že ho tu nechal při snídani.“

„No ano,“ řekla Sharron. „Našla jsem tu obálku a uložila ji. Počkejte chvilku.“

Hosteska sáhla pod pult a s tichým výkřikem „Mám ho!“

mi podala obálku, na níž bylo černým fixem napsáno „H.

Tyler“.

Chtěla jsem se zeptat, jestli neviděla muže, který tam tu obálku nechal, ale v hlavě mi jasně znělo vrahovo varování: „Jestli se mě pokusíš podvést, zavěsím. Potom zabiji několik dalších lidí, a jejich smrt padne na tvoji hlavu.“

Poděkovala jsem hostesce a prošla chodbou z restaurace do hotelové haly.

„Otevři tu obálku, zlato,“ vybídl mě vrah a já se skřípěním zubů poslechla.

Uvnitř jsem našla útržek lístku a pětadvacet dolarů v nových bankovkách. Na lístku bylo natištěno TRINITY

PLAZA. Znala jsem to místo, nedaleké celodenní parkoviště.

„Bavíte se dobře?“ zeptala jsem se Vraha se rtěnkou.

„Skvěle,“ odpověděl. „Jestli se nudíš, pověz mi něco o sobě. Jsem jedno ucho.“

„Radši bych mluvila o vás. Proč jste zastřelil ty lidi?“

zeptala jsem se.

„Pověděl bych ti to,“ řekl, „ale víš, co se říká: pak bych tě musel zabít, Lindsay.“

„Kdo je Lindsay?“ zeptala jsem se, ale byla jsem v šoku.

Podlomila se mi kolena a málem jsem spadla ze schodů před hotelem. Jak mohl znát mé jméno?

„Myslíš, že jsem tě nepoznal? Ale no tak, princezno, v tomhle městě jsi něco jako celebrita. Samozřejmě jsem věděl, že na tuhle práci nasadí poldu. Ale k mému potěšení jsi to ty. Seržantka Lindsay Boxerová, moje děvče na vodítku.“

„No když vám to dělá radost.“

„Radost? Jsem nadšením bez sebe. A teď poslouchej, Lindsay. Stačí mi kliknout myší na Googlu, abych zjistil, kde bydlíš, kdo jsou tví přátelé, koho miluješ. Takže si myslím, že máš o důvod víc zařídit, abych dostal své peníze, že, zlato?“

Představila jsem si v záběru kamery Cindy, Conklina, Joea pracujícího ve své domácí kanceláři s Marthou u nohou. Viděla jsem sebe s glockem v ruce namířeným mezi bezvýrazné oči muže v baseballové bundě. Stiskla jsem spoušť.

Problém byl v tom, že jsem glock neměla.

Kapitola 62

„JSI NĚJAK POTICHU, princezno,“ řekl hlas v mém uchu.

„Co chcete slyšet?“

„Ne, máš pravdu. Moc nepřemýšlej. Jenom splň tenhle úkol.“

Ale já přesto přemýšlela. Kdybych viděla jeho tvář a přežila, v případě nutnosti bych se třeba i vzdala své práce, jen abych tohle dokončila. Podívala bych se na fotografie všech těch tisíců bývalých vojáků, námořníků, příslušníků pobřežní stráže a mariňáků v San Francisku.

A kdyby nežil v San Francisku, hledala bych dál, dokud bych ho nenašla, i kdyby to měla být poslední věc v mém životě.

Ale on mi samozřejmě nedovolí spatřit jeho tvář a odejít.

Tenhle chlap ne.

Šla jsem kus cesty po Market Street, zabočila a konečně uviděla to parkoviště. Muž v budce se se zavřenýma očima opíral o zadní stěnu, zabraný do poslechu iPodu. Zaklepala jsem na okénko, podala mu útržek lístku a on se na mě sotva podíval.

„Dělá to pětadvacet dolarů,“ řekl.

Přistrčila jsem mu bankovky a on mi podal klíčky.

„Které auto je to?“ zeptala jsem se vraha přes mobil na hrudi.

„Zelený Chevrolet Impala. O čtyři auta dál po tvé pravé ruce. Je kradený, Lindsay, takže se netěš, že vás ke mně dovede.“

Auto vypadalo tak staře, že mohlo pocházet z osmdesátých let, rachotina, jejíž zmizení nejspíš ani nikdo nespěchal nahlásit. Otevřela jsem dveře a na zadním sedadle uviděla ležet zbrusu nové pouzdro na zbraně značky Pelican, dost dlouhé, aby se do něho vešla útočná puška.

„Na co to je?“ zeptala jsem se Vraha se rtěnkou.

„Otevři to,“ vybídl mě.

Firma Pelican je známá svými ochrannými pouzdry. Jsou vyložené molitanem, mají spolehlivé zámky a odolají jakémukoli ohni, vodě nebo výbušnině.

Otevřela jsem pouzdro. Bylo prázdné.

„Vlož do něj peníze,“ řekl Vrah se rtěnkou.

Opět jsem se řídila jeho pokynem, přeložila bankovky z Tylerova speciálního kufříku a zacvakla zámky. Celou dobu jsem zuřila, pomáhala jsem uniknout psychopatovi, který držel v šachu celé město. Napadlo mě srovnání s nacisty okupujícími za druhé světové války Paříž.

„Zastrč kufřík pana Tylera pod ten lexus vlevo,“ poručil vrah. „Jen další bezpečnostní opatření, princezno. Pro případ, že by v něm bylo sledovací zařízení.“

„Nic takového tam není,“ řekla jsem, ale nebyla to pravda. Tylerův kufřík měl v držadle zabudované GPS.

„A zuj se,“ dodal vrah. „Boty strč pod to auto s kufrem.“

Udělala jsem, co chtěl. Myslela jsem při tom na Jacobiho, kterého signál GPS dovede na tohle parkoviště, kde najde kufřík a další slepou uličku.

„Jak by se ti líbila malá projížďka?“ zeptal se mě můj neodbytný společník.

„Hrozně moc,“ řekla jsem s předstíraným nadšením.

„Hrozně moc co?“ opáčil WCF.

„Hrozně moc, pane,“ odpověděla jsem.

Posadila jsem se za volant a nastartovala.

„Kam mám jet?“ zeptala jsem se a znělo mi to, jako bych už byla mrtvá.

Kapitola 63

„VÍTEJ NA MÉM TAJNÉM VÝLETĚ,“ řekl mi vrah.

„Kudy mám jet?“

„Zahni doleva, princezno.“

Podívala jsem se na hodinky. Zdálo se mi, že mám toho ďábla na krku už celou věčnost, a přesto jsem o něm nic nevěděla, netušila jsem, co má v úmyslu. Protože náš „geniální“ plán na sledování peněz vrah překazil, běžel mi mozek na plné obrátky a snažil se vymyslet nějaký další.

Ale co jsem mohla dělat? Nevěděla jsem, kde ten chlap chce provést předání.

Vyjela jsem z parkoviště a projela kolem Muzea asijského umění. Vrah mi řekl, abych pokračovala po Larkin Street. Podívala jsem se do zpětného zrcátka, ale neviděla nic, co by vypadalo jako neoznačené policejní auto.

Nikdo mě nesledoval.

Dojela jsem po Larkin Street do Tenderloinu, řídila impalu nejdrsnější částí San Franciska s temnými ulicemi plnými malých špinavých barů, striptýzových podniků a hodinových hotelů. V nedaleké uličce jsme byli s Jacobim postřeleni a málem umřeli.

Míjela jsem ulice, ve kterých jsem pracovala jako pochůzkářka, prvotřídní pizzerii, kam jsem před časem vzala Joea, a bar, do něhož jsme si s Conklinem občas zašli oddechnout po dvojité směně. Zahnula jsem do Geary Street a minula restauraci U Mela pro zákazníky v autech, kam jsem chodívala s Claire, když jsme byly zelenáči u policie, a kde jsme smíchem zaháněly frustraci žen snažících se prosadit v mužském světě.

Cítila jsem, jak se mi oči naplnily slzami, které nepřivolaly kruhy, jimiž mě vrah nutil proskakoval, ale nostalgie, bolestné vzpomínky na časy s mými dobrými a milovanými přáteli, a pocit, že tyto sladké scény své minulosti vidím naposledy v životě.

Hlas bez těla patřící muži, který zabil tři mladé ženy a jejich děti, znovu promluvil.

„Pověs telefon na zpětné zrcátko tak, aby objektiv mířil na tebe.“

Stála jsem na semaforech na křižovatce Van Ness Avenue a Geary Street. Jakmile jsem pověsila telefon na zrcátko a podívala se do čočky kamery o velikosti hrášku, Vrah se rtěnkou řekl: „Sundej si blůzu, kočko.“

„Co má být tohle?“

„Jak jsem řekl. Žádné otázky.“

Pochopila jsem. Kontroloval, jestli nemám ukrytou vysílačku. Nejdřív moje kabelka, pak sako, boty a kufřík.

Teď tohle.

Svlékla jsem si blůzu.

„Vyhoď ji z okénka.“

Poslechla jsem. Žádný z pobudů na chodníku ani nezvedl hlavu.

„Udělej totéž se sukní.“

„Mám zelenou.“

„Zajeď k chodníku a zastav. Chytrá holka,“ řekl vrah.

„Svlékni si sukni a zahoď ji. A teď podprsenku.“

Dělalo se mi zle, ale neměla jsem na vybranou.

Rozepnula jsem si podprsenku a vyhodila ji z okna, jak poručil. Vrah hvízdl chlípným obdivem, ten psychopat, a každý kousek mojí psyché mě tím ponížením doslova rozbolel. Jako by nestačilo, že mě ten zabiják nenávidící ženy a děti zahnal do kouta a setřásl celou sanfranciskou policii.

Nikdo nevěděl, kde jsem.

„Hodná holka, Lindsay. Moc dobře. Teď si zase pověs telefon na krk a pojedeme dál. To nejlepší teprve přijde.“

Kapitola 64

HNALA JSEM IMPALU klikatými ulicemi k Lombard Street odbočující dolů z Hyde Street, nejklikatější ulicí ze všech a magnetu na turisty, která mi poskytla nádherný výhled, jeden z důvodů, proč by San Francisco mělo být jedním ze sedmi divů světa.

Viděla jsem to panorama už nesčetněkrát, ale dnes poprvé mě širokoúhlý výhled na Sanfranciskou zátoku, Alcatraz a Angel Island neuchvátil. Okamžitě jsem se jako blesk vrhla dolů a vybírala zatáčky příkré Lombard Street.

V uchu mi zněly další instrukce a poznámky, jak je skvělé, když řídím, zatímco on se může rozhlížet kolem a přemýšlet o svých penězích. Já zatím zastavovala na každé křižovatce, hrbila se a modlila, aby si nikdo nevšiml polonahé ženy řídící auto po jedné z nejmalebnějších ulic v zemi.

Dívala jsem se do zrcátek a na křižovatkách se rozhlížela na všechny strany ve snaze zahlédnout Jacobiho, Chiho…

kohokoliv.

Musím přiznat, že jsem na chvilku ztratila nervy. Jedna věc je dát život v sázku kvůli věci, ve kterou věříte. Další

věc je nechat se řídit jako robot vrahem, být jedinou obětí v akci, ve kterou nevěříte a považujete ji za šílenou.

Vrah znovu promluvil. Řekl mi, abych otočila auto směrem k Presidiu, a já to udělala, pokračovala jsem na Richardson Avenue a po nájezdu na most Golden Gate.

Opouštíme snad město?

Můj strach se rozplynul, znovu se mi vrátil zdravý rozum a uvědomila jsem si, že se celá jednotka zoufale snaží zjistit, kde jsem. Jak by mě mohli najít, když řídím starou zelenou impalu?

Když jsem se zařadila do rychlého proudu aut jedoucích přes most, přestal Vrah se rtěnkou žertovat. Ručička palivoměru visela těsně nad nulou.

„Budeme muset natankovat,“ upozornila jsem ho.

„Ne,“ řekl vrah. „Asi za minutu budeme uprostřed mostu. Řeknu ti, kdy zastavíš.“

„Mám zastavit? To se na mostě nesmí!“

„Ale může, když ti to přikážu,“ opáčil.

Kapitola 65

POT MI STÉKAL DO OČÍ, když vrah odpočítával od deseti k jedné.

„Teď zastav,“ řekl.

Pravý blinkr jsem měla zapnutý od okamžiku, kdy jsem vjela na most Golden Gate, ale každý, kdo ho viděl, si musel myslet, že bliká nedopatřením.

„Zastav!“ zopakoval.

Žádné místo k zastavení tam nebylo, tak jsem zpomalila a pak zastavila v pruhu nejblíže zábradlí mezi silnicí a úzkým chodníkem.

Zapnula jsem výstražná světla, naslouchala jejich cvakání a představovala si hrozný náraz zezadu, který by mohl zabít posádku auta za mnou a rozmáčknout mě o volant. Snížila jsem své šance, že to přežiji, z padesáti procent na deset. Jak je možné, že tohle je den, kdy zemřu?

„Vezmi to pouzdro ze zadního sedadla, Lindsay,“ poručil vrah.

Odepnula jsem si pás, sáhla za sebe pro dlouhé neohrabané pouzdro a vytáhla ho na přední sedadlo.

„Dobře. Teď vystup z auta.“

Vystoupit na straně řidiče byla čirá sebevražda. Kolem se vysokou rychlostí míhala auta, některá troubila a z okének jiných na mě pokřikovali řidiči. Odsunula jsem pouzdro na pušku, natáhla se k páčce na straně spolujezdce, zatáhla za ni a otevřela dveře.

Byla jsem skoro nahá, ale nemohla jsem se dočkat, až se dostanu z auta. Uhodila jsem se pouzdrem do holeně, přelezla zábradlí a stanula na chodníku. Kolemjedoucí auta stále uhýbala a troubila. Někdo vykřikl: „Skoč, skoč!“

a zazněly další klaksony.

„Most je dobře střežený,“ řekla jsem vrahovi. „Každou chvíli tu bude policie.“

„Sklapni,“ umlčel mě. „Jdi k zábradlí.“

Hlava se mi zatočila, když jsem pohlédla dolů na třpytící se vodu. Donutí mě, abych skočila. Z tohohle mostu skočilo už zhruba třináct set lidí, z nichž přežilo jen asi dvacet. Bylo mi jasné, že umřu, aniž bych se dozvěděla, zdali jsem někoho zachránila, nebo jestli si vrah vzal peníze a zabíjel dál.

Ale jak si chce ty peníze vzít?

Zírala jsem dolů na pevnost Fort Point pod jižním koncem mostu a můj pohled zabloudil k pobřežnímu parku Crissy Field. Kde vrah je? Kde může být? A pak jsem uviděla malý motorový člun plující od pevnosti Fort Baker u úpatí severního nosníku na druhém konci mostu.

„Je čas se rozloučit, Lindsay,“ řekl hlas v mém uchu.

„Hoď telefon z mostu a pošli to pouzdro za ním. Chovej se dál jako poslušná holka, všechno bude v pořádku, když teď nic nepokazíš.“

Vítr mi vál vlasy do obličeje, když jsem hodila přes zábradlí telefon a pak i pouzdro na pušku. Dívala jsem se, jak padá z výšky osmdesáti metrů do zátoky.

Kapitola 66

POUZDRO NA PUŠKU DOPADLO na hladinu, zvedlo spršku vody, potopilo se a znovu se vynořilo. Pokud jsem dobře viděla, byl v motorovém člunu jeden muž, který kormidloval malé plavidlo k pouzdru.

Probrala jsem se z transu, byla jsem volná.

Došla jsem za kufr impaly a zvedla ruce. Muž v modré hondě se opřel o klakson, když prolétl kolem mě následován corvettou, jejíž řidič na mě vyvalil oči, ale nezastavil. Co si myslel? Že jsem prostitutka?

Stála jsem na dálnici v kalhotkách, ruce zvednuté ve snaze někoho zastavit a po celém těle jsem měla husí kůži ze strachu, že mě rozmáčkne nějaký pitomec, co za volantem uvažuje zadnicí, když tu jedno bleděmodré BMW

zpomalilo, zajelo za impalu a zastavilo.

Sklonila jsem se k okénku na straně řidiče. „Jsem polda.

Potřebuji si od vás zavolat.“

Zpoza volantu na mě valil oči asi osmnáctiletý kluk.

Podal mi telefon a já ukázala na noviny na sedadle za ním.

Dal mi je a já si je podržela titulní stranou před prsy, zatímco jsem volala na dispečink, kam jsem udala své jméno a číslo odznaku.

„Proboha, Lindsay! Jste v pořádku? Co potřebujete? Kde jste?“

Znala jsem tu dispečerku. Jmenovala se May Hessová a říkala si Královna pohotovostní linky. „Jsem na mostě…“

„S tou nahou sebevražedkyní?“

Chraplavě jsem se zasmála a pak se vzpamatovala, než se mě zmocnila hysterie. Řekla jsem May, aby co nejrychleji poslala nad zátoku vrtulník a proč, že potřebuji, aby pobřežní stráž zatkla muže v motorovém člunu Boston Whaler. May řekla: „Rozumím, seržantko. Mostní stráž u vás bude do půl minuty.“

Uslyšela jsem sirény. S novinami třepotajícími se na hrudi jsem se naklonila přes zábradlí a sledovala, jak se malý motorový člun blíží k pouzdru na pušku. Nad hlavou mi zakroužil vrtulník a pilot klesl k motorovému člunu, aby ho zahnal k jižnímu břehu.

Boston Whaler kličkoval doleva a doprava jako kůň na závodech ve svazování telat, zajel pod most a ujížděl pod ním. Vrtulník následoval člun pod mostní konstrukci a hnal plavidlo před sebou, dokud nepřirazilo ke břehu u Crissy Field.

Vrah se rtěnkou vyskočil ze člunu a pomalu utíkal vodou, která mu sahala až k bokům. A pak se k němu přiblížilo plavidlo pobřežní stráže.

Zařval megafon a přikázal vrahovi, aby padl na zem a dal ruce tak, aby na ně bylo vidět. Po pláži se přiřítila policejní auta a obklíčila ho.

Hra skončila, psychopate.

Kapitola 67

SLEDOVALA JSEM, JAK POBŘEŽNÍ STRÁŽ

vytahuje pouzdro z vody, a pak mě obklopil ohlušující řev sirén.

Obrátila jsem se a uviděla kolonu aut, neoznačených i černobílých, zastavujících s kvílením brzd za impalou.

Z vozidel vyskákali snad všichni poldové, které jsem kdy potkala, a mířili přímo ke mně.

Mou pozornost upoutal land rover zastavující v protějším pruhu, který nějak pronikl na most před jeho uzavřením. Z místa řidiče vyskočil vousatý muž s fotoaparátem vybaveným teleobjektivem. Začal cvakat snímky, jak jsem tam stála s vyděšeným výrazem ve tváři jen v růžových kalhotkách a s Chroniclem přitisknutým k hrudi.

Nalevo ode mě zazněl výkřik: „Hej!“

Ze zadního sedadla jednoho hlídkového vozu vyskočil ramenatý muž stavěný jako hráč amerického fotbalu.

Přeběhl silnici k muži s fotoaparátem a zařval: „Dejte mi to!“

Ten statný chlap byl Joe.

Muž se odmítl fotoaparátu vzdát, tak ho Joe popadl za krk, vytrhl mu přístroj z ruky a hodil ho přes zábradlí.

Nechal fotografa sedět na kapotě land roveru a křikl přes rameno: „Žalujte mě.“

Poté muž, kterého tak miluji, doběhl ke mně s úzkostným výrazem ve tváři. Rozevřel náruč, já se k němu přitiskla a rozplakala se. „Máme ho,“ řekla jsem.

„Neublížil ti ten parchant?“

„Ne. Máme ho, Joe.“

„Dostala jsi ho, miláčku. Skončilo to.“

Joe mi hodil kolem ramen své velké sako a já se znovu schoulila do jeho objetí. Conklin s Jacobim vystoupili ze šedého neoznačeného auta, došli k místu, kde jsem stála s Joem, a zeptali se jednohlasně: „Jsi v pořádku, Lindsay?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ utrousila jsem, tváře mokré od slz.

„Jeď domů,“ řekl Jacobi. „Dej se do pořádku, najez se a vrať se do Baráku. Dáme si s tím parchantem na čas. Mělo by trvat asi tři hodiny, než mu sejmeme otisky a všechno sepíšeme. Je jen tvůj, Boxerová. Před tebou s ním nikdo mluvit nebude.

Dobrá práce.“

Kapitola 68

S VLASY JEŠTĚ MOKRÝMI ze sprchy jsem se vrátila do Budovy spravedlnosti, napumpovaná a připravená stanout tváří v tvář muži, který mě ponížil a vyděsil a zabil šest nevinných lidí.

Vstoupila jsem do Jacobiho kanceláře a zeptala se: „Tak co víme?“

„Podle jeho dokladů je to Roger Bosco, bývalý zaměstnanec

Správy

parků,

v současnosti

údržbář

sanfranciského jachtklubu. Žádná vojenská minulost, bez záznamu v rejstříku. Nepožádal o obhájce.“

„Tak jdeme na to,“ řekla jsem.

Pozorovací místnost za sklem byla plná policistů, velících důstojníků a lidí z kanceláře okresního prokurátora.

Kamery běžely. Mohli jsme začít.

Když jsme s Jacobim vstoupili do výslechové místnosti, vzhlédl podezřelý ze svého místa za stolem a mě překvapil jeho vzhled i chování.

Roger Bosco se zdál být starší a menší než muž, kterého jsme viděli na záznamu kamer v parkovacích garážích, a vypadal zmateně. Obrátil ke mně své světlomodré oči

a řekl: „Bál jsem se toho vrtulníku. Proto jsem se snažil utéct.“

„Vezmeme to od začátku, Rogere. Můžu vám tak říkat?“

„Jasně.“

„Proč jste to udělal?“

„Pro peníze.“

„Od začátku jste měl v plánu požádat o výkupné?“

„Jak to myslíte ‚výkupné‘?“

Přitáhla jsem si židli, posadila se vedle Bosca a snažila se za maskou „obyčejného člověka“ zahlédnout arogantního vraždícího psychopata. Jacobi prošel pomalu za námi, obrátil se a kráčel zpátky.

„Chápu, že dva miliony je spousta peněz,“ řekla jsem.

Snažila jsem se držet svůj vztek na uzdě, ukázat, že se mi dá věřit, že ta několikahodinová cesta s tajemným cílem je zapomenuta.

„Dva miliony? Měl jsem dostat pět set, ale mám jenom prvních dvě stě pade.“

Pohlédla jsem na Jacobiho, ale z jeho bezvýrazných šedých očí jsem nic nevyčetla. Ignorovala jsem nový pocit porážky. Bosco seděl ve člunu plujícím přímo k penězům.

To bylo nepopiratelné.

„Rogere, musíte mi pomoct. Vysvětlete mi, jak jste naplánoval ty vraždy. Musím uznat, že jste geniální.

Potřebovali jsme veškeré policejní síly, abychom vás dopadli, a před tím smekám. Jestli mě provedete každým

svým krokem, ukážete mi, že jste ochotný plně spolupracovat, přimluvím se za vás u prokurátora.“

Boscovi klesla brada. Podíval se na mě s přesvědčivým úžasem, ohlédl se na Jacobiho a pak obrátil hlavu zpátky ke mně.

„Nevím, o čem to mluvíte. Přísahám bohu, že jsem v životě nikoho nezabil. Chytili jste nepravého.“

Kapitola 69

TRVALO NÁM CELÉ HODINY, po které jsme s Jacobim a Conklinem volali lidem domů a procházeli dokumenty v temných kancelářích, než se nám podařilo potvrdit Boscovu totožnost i alibi.

Ano, Roger Bosco pracoval v jachtklubu. Odpíchl si a viděli ho v práci, když byli zavražděni Bentonovi, Kinští a Maroneovi.

Odvedla jsem Bosca z cely předběžného zadržení zpátky do výslechové místnosti, kde na něho tentokrát čekala káva, šunkový sendvič a balíček sušenek Oreo.

A on pověděl Jacobimu celý příběh od samého začátku: jak ho v přístavu oslovil nějaký muž, který mu pověděl, že je filmový producent natáčející akční film a potřebuje skutečného odborníka, který by vylovil ze zátoky nějaký balík.

Bosco nám řekl, že tím byl nadšený. Odpověděl tomu muži, že si vezme v práci den volna, půjčí si člun Boston Whaler a moc rád si zahraje ve filmu. „Producent“ tedy Bosca instruoval, aby se plavil na člunu okolo Fort Baker a rozhlížel se po pouzdře, které někdo odpoledne shodí z mostu.

Dal Boscovi zálohu dvě stě padesát dolarů spolu s příslibem druhé poloviny při předání pouzdra na pušku a řekl, že na něho počká před restaurací Greens ve Fort Mason.

Opravdu mu to Bosco všechno věřil? Byl darebák, nebo jen hlupák?

„Představil se vám ten producent?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě. Tony něco, začínalo to na T. Vypadal docela obyčejně,“ pokračoval Bosco. „Měřil asi metr osmdesát a byl urostlý. Nevšiml jsem si, co měl na sobě.

Moment. Teď jsem si vzpomněl. Mám jeho navštívenku.“

Nechali jsme z Boscových osobních věcí přinést jeho peněženku a vyndat z ní vizitku.

Byla to jedna z těch předpřipravených karet potištěných na inkoustové tiskárně. U většiny lidí ve městě by neprošla testem důvěryhodnosti, ale Roger Bosco byl moc rád, že může podpořit jeho příběh. Zubil se na nás, jako by na svém dvorku objevil ropu.

„Povídejte,“ řekl a ukázal mozolnatým prstem na rozpité červené logo. „Anthony Tracchio. WCF Productions.“

Jacobi a já jsme odnesli vizitku z místnosti.

„To se bude veliteli moc líbit,“ konstatoval Jacobi unaveně, když ji balil do sáčku na důkazy. „Zavolám mu a řeknu mu, že Vrah se rtěnkou je pořád na svobodě. Jo, a že máme ty peníze.“

Kapitola 70

BYLI V CINDYINĚ LOŽNICI, žaluziemi dovnitř pronikalo světlo z ulice a kreslilo ostré čáry na pokrývku. Cindy se přitulila k Richiemu a položila mu paži kolem pasu.

„No páni,“ řekl Rich. „Nikdy mě nenapadlo, že něco takového řeknu, ale tohle se mi ještě nestalo. Promiň, Cin.“

„Ale prosím tě, to nic. Nedělej si s tím hlavu,“ řekla Cindy, lehce s ním zatřásla a políbila ho na tvář. „Není ti něco?“

„Myslím, že je. Je mi něco málo přes třicet.“

„Víš, co si myslím? Jsi myšlenkami někde jinde. Na co myslíš, Richi? Rychle. První věc, která tě napadne.“

„Lindsay.“

„Dala bych milion babek, kdybys to vzal zpátky.“ Cindy se od Riche odtáhla a zahleděla se na strop. Byl Rich do Lindsay zamilovaný? Či snad je totéž být jejím partnerem jako být zamilovaný, jen v jiné podobě?

Jedno věděla jistě: Rich a Lindsay si byli blízcí. A znovu ji napadalo, zda jejich vztah není červený praporek, který jí říká, že ty koleje dál nevedou a měla by vystoupit z vlaku.

„Ach jo, to vyznělo špatně.“ Rich si ji přitáhl zpátky k sobě. „Nemyslel jsem na ni tak, jak tě hned napadlo. Jde

o to, jak ji ten magor se rtěnkou přinutil, aby se svlékla. Že ji mohl kdykoliv zabít. Jsem její parťák, Cindy, a nechal jsem ji ve štychu.“

Cindy si povzdechla, uvolnila se z jeho náručí a prsty mu zlehka poklepala na ploché břicho.

„Udělal jsi, co se dalo. Ale chápu, jak to myslíš. Lindsay na mě zamrkala před Chronicle Building cestou na dostaveníčko s tím šílencem. Snažila se mě ujistit, že bude v pořádku, i když si tím nijak nemohla být jistá. Připadala jsem si úplně bezmocná.“

„Přesně jako já.“

„Chtěla jsem něco udělat, ale nebylo co.“

Rich ji políbil na dlaň. „Pokaždé žasnu nad tím, jak jsou ženy odvážné,“ řekl. „Jako ty, Cin. Píšeš o zločinech. Bydlíš tady.“

Cindy se zamyslela nad narážkou na její bydlení.

Přestěhovala se do toho slunného bytu v Blakely Arms ve velké budově na okraji „slušné“ čtvrti, a jen co jí nastěhovali nábytek, dozvěděla se, že bylo několik obyvatel domu zavražděno.

„Jsem v jednom kuse vyděšená,“ řekla Cindy. „To, čemu říkáš odvaha, je u mě potlačování strachu ze všeho možného. Takhle se starám sama o sebe.“

„Tak tohle chceš? Starat se sama o sebe?“

„Jasně. Ale to neznamená, že chci být sama.“

„Ne?“

Rich ji k sobě pevně přitiskl a ona zaklonila hlavu, aby viděla do jeho pohledného obličeje. Záleželo jí na něm tolik, že to skoro bolelo.

„Měli bychom spolu bydlet, víš?“ řekl Rich. „Cítil bych se líp, kdybys tady nebyla v noci sama.“

„Chceš se sem nastěhovat, abys mě mohl chránit?“

„Počkej, počkej. Chci říct, že jsem do tebe blázen, Cindy. Randit s tebou je skvělé. Ale chci s tebou být. Chci víc.“

„Opravdu?“

Rich se na ni usmál. „Čestné skautské. To chci.“

Kapitola 71

SARAH PÁLILY PAŽE, jako by je měla v jednom ohni, ale dokázala viset na hrazdě, dokud jí svaly nevypověděly službu.

Dopadla na nohy a pět minut třásla rukama. Poté co posilování skončilo, šla do obývacího pokoje a usadila se v Trevorově ošklivém, ale neuvěřitelně pohodlném křesle.

Otevřela notebook a pustila se u televize do známkování testů, když vtom uslyšela Kathryn Winsteadovou, nejlepší reportérku stanice Crime TV, jak se vyptává Marcuse Dowlinga v emocionálním rozhovoru.

Při pohledu na Dowlinga se Sarah roztřásla čirou nenávistí. Přesto zesílila zvuk a sledovala, jak moc se ta zrůda změnila. Dowling si nechal narůst plnovous, shodil pár kilo, a přestože vypadal ztrhaně, stále měl vystupování filmové hvězdy, když hrál z plných sil roli truchlícího vdovce.

Dowlingovi se lámal hlas a koktal, když líčil Kathryn Winsteadové, jak je „uvnitř prázdný“.

„Probudil jsem se celý zpocený,“ říkal reportérce. „Na okamžik jsem si myslel, že Casey leží vedle mě, a pak se mi

všechno vybavilo a já ji slyšel, jak volá: ‚Marku! Někdo je v pokoji!‘ A potom ty výstřely. Prásk, prásk.“

Sarah popadla ovladač a vrátila zpátky digitální videozáznam.

Cože to řekl?

Znovu poslouchala, jak Dowling cituje Casey, když na něj volala. Pokud Sarah věděla, ještě nikdy na veřejnosti nemluvil o Caseyiných posledních slovech. Překvapující na tom bylo, že Casey opravdu volala manžela. To byla pravda.

Ale žádná střelba se neozvala.

Sarah odložila notebook a šla do kuchyně. Pod kohoutkem si umyla obličej, vzala si z lednice láhev čaje a vypila ji. Ten herec měl neuvěřitelnou kuráž. Počítal s tím, že nepůjde na policii, protože by jí nikdo nevěřil. Bylo by to slovo Marcuse Dowlinga proti jejímu, a ona byla lupič.

Sarah se vrátila k televizi, pustila si znovu celý rozhovor a sledovala, jak se sympatická Kathryn Winsteadová ptá Dowlinga: „A policie stále nemá žádné podezřelé?“

„Už se mi několik dní neozvali a Caseyin vrah je mezitím na svobodě s bohatstvím ve špercích.“

Sarah vypnula televizi.

Tohle byl klasický příběh Samsona a Dalily.

„Teror“ přijde domů nejdříve za dvě hodiny, a pokud Sarah ten čas využije efektivně, podaří se jí Marcusi Dowlingovi přistřihnout křídla. Nedovolí, aby mu prošla vražda.

Kapitola 72

SARAH ZAMÍŘILA K TELEFONNÍ BUDCE na Fisherman’s Wharf, jedné z největších turistických atrakcí v Kalifornii. Kolem ní procházely rodiny a skupiny studentů spěchající k obchodům a restauracím v Cannery, a nikdo si ani nevšiml mladé ženy v pytlovitých šortkách a růžové mikině z nápisem „Život je dobrý“ házející čtvrťáky do automatu.

Vyťukala číslo. Ozvala se operátorka a přepojila ji na policejní stanici v Jižním distriktu a Sarah požádala o spojení s inspektorem z oddělení vražd.

„O co se jedná?“ zeptala se žena v ústředně.

„O Casey Dowlingovou,“ řekla Sarah. „Vím, kdo ji zastřelil.“

„Moment, prosím. Seržantka Boxerová právě končí jeden hovor.“

Sarah tušila, že se telefonát z budky dá vysledovat, ale neměla v úmyslu se moc rozpovídat a ze svého výhodného místa se mohla kdykoliv ztratit v davu dřív, než se k ní přiblíží nějaký polda.

„Tady seržantka Boxerová,“ řekl ženský hlas.

„To já se vloupala k Dowlingovým. Casey Dowlingovou jsem nezastřelila, ale vím, kdo to udělal.“

„Jak se jmenujete?“

„To vám nepovím,“ řekla Sarah.

„Jsem vážně v šoku.“

„Haló? Mluvíte se mnou?“ Hodila do škvíry další čtvrťák.

„Povězte mi něco, čemu uvěřím,“ požádala policistka.

„Nebo zavěsím.“

„Poslechněte,“ řekla Sarah, „mluvím pravdu. Já jsem ten lupič. Vybírala jsem trezor v šatně, když do ložnice přišli Marcus s Casey. Pohádali se. Pak souložili. Čekala jsem asi dvacet minut, dokud Marcus Dowling nezačal chrápat, a pak jsem chtěla utéct oknem, jenže jsem cestou převrátila stolek.

O tom stolku nikdo neví, že? Stačí vám tenhle důkaz?

Protože Marcus Dowling pořád prohlašuje, že Casey zabila Hello Kitty. Ale já to neudělala.“

„Dobře. Dobře, beru na vědomí. Ale potřebuji víc než nějaké anonymní tvrzení. Přijďte udělat výpověď. Pak vám pomůžu z toho maléru, abychom dostali toho, kdo paní Dowlingovou zabil.“

Sarah skoro viděla, jak policistka někomu signalizuje, aby zjistil, odkud volá. Byla na lince už příliš dlouho.

„Děláte si legraci? Mám přijít, abyste mě zatkli?“

„Nemusíte chodit sem. Přijdu za vámi. Řekněte, kde se sejdeme, a promluvíme si tam.“

„Marcus Dowling zabil svou ženu. Tak. Už jsme si promluvily.“

Sarah zavěsila.

Kapitola 73

CONKLIN A JÁ JSME ZAVĚSILI TELEFONY

současně a pohlédli na sebe přes zeď z květin na mém stole.

„To byla Hello Kitty,“ řekl Conklin. „Tohle bylo skutečné.“

„Proč jsme neudělali Dowlingovi test na stopy po střelném prachu?“ zeptala jsem se ho.

„Protože jsem ho nenařídil, sakra,“ odpověděl Conklin.

„Byla jsem tam taky,“ řekla jsem a hodila do koše oschlý žitný sendvič s tuňákem. „I Jacobi. Zvorali jsme to všichni.“

„Měli jsme rozkaz zacházet s filmovou hvězdou v rukavičkách,“ připomněl Conklin. „A Dowling navíc dostal infarkt, pamatuješ?“

„Takzvaný infarkt,“ zamumlala jsem.

„A mimochodem, osprchoval se. Teď už víme proč.

Chtěl smýt stopy po střelném prachu.“

Popadla jsem své vlasy u kořínků, našla gumičku a svázala je do ohonu. Takhle neschopná jsem se naposledy cítila jako zelenáč.

Předchozího večera vydal Tracchio prohlášení, že se Vrah se rtěnkou neobjevil na místě předání a že jeho dopis uveřejněný v Chroniclu byl pouhým podvrhem. Cindy

napsala sloupek, který vyšel v ranních novinách. Úsporným hemingwayovským slohem nazvala Vraha se rtěnkou zbabělcem a mě hrdinkou. Od té doby mi chodily hromady květin, které zaplňovaly místnost mužstva.

Necítila jsem se hrdinsky. Měla jsem pocit, jako bych udělala vše, co bylo v mých silách, ale bohužel ani to nestačilo.

O kus dál v Golden Gate Avenue teď pracovala na případu Vraha se rtěnkou FBI spolu se styčným důstojníkem z naší jednotky, naší posilou Jacksonem Bradym. Byl na tu práci dokonalý, odpočatý, celý žhavý blýsknout se před Tracchiem. O takové příležitosti předvést, co dovede, se mu za celá léta u miamské policie ani nesnilo. A já upřímně doufala, že FBI přijde s nějakým novým nápadem, jak toho psychopata dopadnout, protože jsem si byla stoprocentně jistá, že pokud Vraha se rtěnkou nezastavíme, bude zabíjet znovu.

Mezitím na mě Jacobi tlačil, abych dál pracovala na případu Dowlingových, což bylo zcela správné. Museli jsme ho s Conklinem vyřešit, abychom si zachovali zdravý rozum a sebeúctu. Telefonát od Hello Kitty byl náš první a jediný průlom od chvíle před dvěma týdny, kdy byla Casey Dowlingová zastřelena. Konečně jsme měli něco, s čím jsme mohli pracovat.

Řekla jsem Conklinovi: „Dowling nám pověděl, že se s Casey milovali před večeří, je to tak? Kitty ale tvrdí, že to

dělali, když vylupovala trezor. To znamená po večeři. Takže jestli ta volající mluvila pravdu,“ skládala jsem k sobě dílky skládanky, zatímco jsem mluvila, „víme, proč se na Dowlingových šatech nenašly stopy po střelném prachu.

Marcus Dowling byl nahý, když zastřelil svou ženu.“

„Od začátku sis myslela, že to udělal on,“ konstatoval Rich nešťastně.

„Na tom nesejde. Upustila jsem míč.“

Kapitola 74

PŘEŠLA JSEM MÍSTNOST k Jacobiho kanceláři a zůstala stát ve dveřích. Vzhlédl ke mně, oblečený v šedé stejného odstínu jako jeho obličej a s černou náladou.

Pověděla jsem mu o telefonátu od Hello Kitty.

„Ta historka nám připadá důvěryhodná,“ dodala jsem.

„Vystopovali jste ten hovor?“

„Warrene, to nás nikam nedovede. Slyšela jsem dopadnout minci do pokladničky. Volala z veřejného automatu.“

„Prostě to udělejte, dobře?“ zavrčel Jacobi. „Co je to s tebou, Boxerová?“

„Já nevím,“ rozhodila jsem ruce. „Asi jsem pitomá.“

Vrátila jsem se ke stolu. Conklin hleděl do prázdna a houpal se na židli. Luskla jsem prsty, zavolala na něho a on řekl: „Dobře, víme, co dělat. Došlápneme si na Marcuse Dowlinga. Nečeká to.“

Zazvonil mi telefon a Brenda řekla: „Linka jedna, seržantko. Znovu ta žena. Říká, že jí vypadlo spojení.“

Vytřeštila jsem oči na blikající červený knoflík, stiskla ho a řekla: „Tady seržantka Boxerová.“

„Seržantko, neodepisujte mě jako cvoka. Byla jsem falešně obviněna z vraždy. Víte, co bylo u Dowlingových ukradeno?“

„Mám seznam.“

„Dobře. Tak se do něj podívejte. Vzala jsem dva dlouhé diamantové řetězy, tři náramky se safíry a diamanty, velkou diamantovou brož ve tvaru chryzantémy a další věci včetně zdobného prstenu s velkým žlutým kamenem.“

„Kanárkový diamant.“ Následovalo mlčení.

„To je diamant?“

„Co čekáte, že s touhle informací udělám, Kitty?

Potřebuji vaši výpověď, jinak nemám nic.“

„Jste inspektorka z oddělení vražd. Dělejte svoji práci a mě z toho vynechte,“ řekla a znovu zavěsila.

Kapitola 75

YUKI ZAJÍŽDĚLA DO GARÁŽÍ pod svým bytem, když jí zazvonil mobil. Na displeji se objevilo jméno Sue Emdinové, ženy, se kterou se ona i Casey Dowlingová znaly na právech v Berkeley. Emdinová byla „drsňačka“, ale když teď promluvila, slyšela Yuki, že má hlas napjatý a chybí mu jen málo k tomu, aby se jí zlomil.

„Sue, co se stalo?“

„Je toho spousta. Viděla jsem Marcuse večeřet s nějakou ženou v Rigoletto’s. Je to tmavý italský podnik se šesti stoly a domácí kuchyní v Chestnut Street, o jakém se kritici restaurací nezmiňují. Seděli v zadním koutě, smáli se a muckali. Ta ženská nevypadala, jako by mu vyjadřovala soustrast.“

Yuki zajela autem na své parkovací místo, vypnula motor, vystoupila a zamířila k výtahu. Sue jí podávala své hlášení se všemi živými detaily.

„Měla jsi tu holku vidět. Obepnutá minisukně a výstřih až po pupík, takže jí bylo vidět velká rozhoupaná prsa.“

„Takže říkáš, že Dowling měl žhavé rande?“

„Žhavé a se šlehačkou na vrchu. Můj manžel by mě zabil, kdyby věděl, že jsem ti volala. Řekl by, že to není

moje věc, ale tohle hned po pohřbu? Po té řeči, kterou tam Marcus pronesl? Jasně, byl to jenom tyátr, a i když jsem přísahala, že to neudělal, celou dobu jsem se bála, že se v něm mýlím. Proboha, co když Casey zabil? A já se za něj zaručila. Z toho pomyšlení se mi dělá zle.“

„Jasně, to chápu. Ale i když je takovéhle rande krajně nevhodné, zločin to není.“

„Tím si nejsem tak jistá.“

„Jak to myslíš, Sue?“ Yuki vylétl hlas o jednu oktávu.

„Jak to přesně myslíš?“

„Sleduji Marka od pohřbu. Sleduji ho celou dobu. Yuki, já to musela udělat. Doufala jsem, že je takový, za jakého jsem ho měla, ale něco mi říkalo, že Casey opravdu zabil a že jsem byla natolik v jeho moci, že jsem to nepoznala.

Casey mi řekla, že si myslí, že se s někým schází, pamatuješ? Ach bože, to je k nevydržení. Řekni mi, že jsem blázen, a pomoz mi z mého zoufalství, nebo udělej něco pro ubohou Casey.“ Yuki žonglovala svou kabelkou a kufříkem.

Rozhovor se Sue Emdinovou ji vyvedl z míry. Ruce se jí třásly, když vytahovala klíče a odemykala domovní dveře.

„Kde jsi teď?“

„Před jeho domem. Jsem tady už přes hodinu. Ta krasavice je pořád s ním a vsadím se, že se domů nechystá.

Aspoň ne dnes večer.“

„Pověz mi to ještě jednou. Co to dokazuje?“

„Dokazuje to, že Markovy řeči o tom, jak truchlí nad ztrátou Casey, jsou jenom kecy. Jestli lže o tomhle, znamená to, že může lhát i o dalších věcech.“

„Jaké máš auto?“ zeptala se Yuki.

„Zlatý lexus. Parkuji přímo před domem na druhé straně ulice.“

„Takového auta si určitě nikdo nevšimne.“

„Jeho čtvrť jich je plná.“

Yuki postavila kufřík na podlahu, skopla lodičky na podpatku a rozhlédla se po botách s plochou podrážkou.

Byla stejně rozčilená jako Sue.

„Budu tam za dvacet minut,“ řekla.

Kapitola 76

MŮJ TŘETÍ HRNEK KÁVY byl ještě horký, když Yuki v půl desáté dopoledne prošla brankou v místnosti mužstva a zamířila přímo k místu, kde jsem seděla za hradbou z květin.

„Možná mám něco na Marcuse Dowlinga,“ oznámila.

Conklin vstal, nabídl jí svou židli a řekl: „Máš naši plnou pozornost.“

Yuki nám pověděla jednou dlouhou větou, že Caseyina spolužačka ze školy Sue Emdinová sleduje Dowlinga už přes týden a předchozího večera ho viděla v restauraci jako stvořené pro tajné schůzky večeřet se ženou, která se k němu chovala přátelštěji než kamarádka.

„Sue je sledovala z restaurace a pak mi zavolala, že stojí před Dowlingovým domem. Jela jsem si tam sednout s ní.“

„Proboha, Yuki!“

„Jenom poslouchejte, dobře? Žádný zákon jsme neporušily. Asi v jedenáct večer vyšel Dowling s tou ženou z domu v objetí. Je jí tak okolo třiceti, tělo vypracované cvičením, dlouhé vlasy. Naprosto úžasná.“

„Takže říkáš, že rozhodně jeho milenka,“ poznamenal Conklin.

„Vypadalo to tak. Dowling ji usadil do svého auta a odjeli.“

„A vy jste je sledovali?“ řekla jsem.

„No jo.“

„Hele, Yuki,“ řekla jsem a vyhodila do vzduchu propisovačku, „bylo to pitomé a nebezpečné a ty to dobře víš. Každý chce být polda, jenom nedokážu pochopit proč.“

„Je to báječná práce, ne?“ utrousila Yuki a mávla rukou, aby poukázala na okázalost naší šedé, neútulné kanceláře.

„Takže jste byly před jeho domem. Co se dělo pak?“

zeptala jsem se.

„Sledovali jsme Dowlingovo auto do Cow Hollow,“

řekla Yuki. „Pak najednou zastavil a my jsme samozřejmě musely projet kolem. Objely jsme blok a při zpáteční cestě jsem viděla slečnu Úžasnou kráčet samotnou k jednomu nádhernému domu. Dowling zůstal v autě. Neodjel, dokud nebyla jeho přítelkyně uvnitř, ale jde o to, že ji nedoprovodil ke dveřím. Zjevně nechtěl, aby ho tam někdo viděl.“

Yuki se odmlčela, aby se nadechla, vytáhla svou navštívenku a obrátila ji, aby mi ukázala adresu napsanou na rubu.

Conklin řekl: „Máme záznamy o jeho telefonních hovorech.“

Zadala jsem do počítače adresu, kterou mi dala Yuki, a získala jméno a telefonní číslo.

„Graeme Henley,“ řekla jsem Conklinovi a přečetla mu to číslo.

Můj parťák sjel o něco níž na svém monitoru. „Tady to je. Volal na to číslo třikrát nebo čtyřikrát denně celý minulý měsíc.“

„Graeme Henley není žena,“ podotkla jsem.

„Takže je jeho přítelkyně vdaná,“ řekla Yuki. „Proto zůstal v autě. Lindsey, Casey si myslela, že Marcus někoho má. Jestli to byla pravda a bylo to vážné, mohl se Casey zbavit. Ta milenka může být motiv.“

„Je tu ještě něco,“ řekla jsem Yuki. „Mám svědka, který říká, že Casey Dowlingová byla naživu, když Kitty utekla z domu Dowlingových.“

„Máš podepsanou výpověď?“

„Je to anonymní zdroj, ale důvěryhodný.“

„Jo,“ řekla Yuki. „Máš anonymní, ale důvěryhodný zdroj, který říká, že Casey byla naživu, když Kitty utekla od Dowlingových. Kdo by to mohl být? Proboha! Kitty se ti ozvala?“

„Přesně tak. A pověděla mi něco, co může vědět jenom Kitty. Máme důvod pro odposlech?“

„Je to trochu nepřesvědčivě,“ řekla Yuki. „Budu muset na Parisim zapracovat. Nic neslibuji, ale udělám, co bude v mých silách.“

Kapitola 77

YUKI TO DOKÁZALA.

Podepsané povolení k odposlechu jsem držela v ruce do oběda příštího dne a během několika hodin provedl technik patřičný zákrok v ústředně pár bloků od Dowlingova domu.

Od tří odpoledne se Dowlingovy telefonáty přesměrovávaly do malé místnosti bez oken ve třetím patře Budovy spravedlnosti.

Místnost byla až na dva otlučené psací stoly se židlemi, několik registratur a zastaralý telefonní seznam prázdná.

Conklin a já jsme si tam přinesli kávu a usadili se za zamčenými dveřmi. Byla jsem napjatá a téměř optimistická.

Pravděpodobnost, že Dowling řekne něco usvědčujícího, nebyla velká, ale nedalo se to vyloučit.

Následujících pět hodin jsem se svým parťákem monitorovala Dowlingovy příchozí i odchozí hovory. Byl to pilný chlapík, nechával si do druhého dne posílat scénáře z Hollywoodu, klábosil se svým agentem, právníkem, bankéřem, manažerem, člověkem pro styk s veřejností, burzovním makléřem a, konečně, se svou přítelkyní.

Rozhovor s Caroline Henleyovou byl plný „miláčků“

a „zlatíček“ z obou konců linky. Plánovali si společnou

večeři na příští týden, až bude Graeme Henley na služební cestě v New Yorku.

Poté co jsem si už byla jistá, že rozhovor skončil, začalo to být opravdu zajímavé.

„Nevíš, jaké to je, Marku. Graeme ví, že něco není v pořádku, a teď chce, abychom chodili do manželské poradny.“

„Naprosto tě chápu, Caroline, ale musíš to ještě vydržet.

Čekáme už dlouhé dva roky. Ve srovnání s tím už na nějakém tom měsíci nesejde.“

„Tohle mi říkáš pořád.“

„Ještě tři nebo čtyři měsíce, víc ne,“ ujišťoval ji Dowling. „Buď trpělivá. Říkal jsem ti, že to vyjde. A vyšlo.

Musíme jen počkat, až ta historka přestane veřejnost zajímat, a pak už bude všechno v pořádku.“

Conklin se usmál. „Dva roky. Táhne to s ní už dva roky.

Není to, jako bychom ho načapali s vražednou zbraní v ruce, ale něco máme.“

Kapitola 78

ZAVOLALA JSEM Z YUKINY KANCELÁŘE Jacobimu a řekla mu, že Marcus Dowling má už dva roky nemanželský poměr s jistou ženou.

„Zmáčkněte je,“ řekl Jacobi.

Dojeli jsme s Conklinem ke Caroline Henleyové, která bydlela v moderním dvoupodlažním domě jen pár bloků od Presidia.

Paní Henleyová přišla otevřít s blond vlasy spletenými do dlouhého copu, na sobě černé legíny a pánskou košili s modrými pruhy, velký prsten s diamantem vedle snubního.

V obývacím pokoji za ní si hráli s nákladními auty dva malí kluci.

Představila jsem sebe a svého parťáka, zeptala se paní Henleyové, jestli můžeme jít dál a promluvit si, a ona otevřela dveře dokořán.

Conklin opakovaně dokazoval, že dokáže přimět každou ženu, aby si mu vylila srdce, takže jakmile jsme se usadili na příliš čalouněné pohovce, přenechala jsem mu slovo.

„Marcus Dowling říkal, že jste velmi dobří přátelé.“

„Tohle nikdy neřekl. Ale no tak. Jenom jsme se potkali na pár večírcích, to je všechno.“

„Paní Henleyová, víme o vašem poměru,“ řekl můj kolega. „Jenom si potřebujeme ověřit, kde se v určitou dobu nacházel. Nechceme vám dělat problémy. Nebo,“ dodal rozumně, „se můžeme vrátit, až bude manžel doma.“

„Prosím, to ne,“ řekla.

Caroline Henleyová nám řekla, abychom počkali.

Sklonila se, aby si promluvila s chlapci, vzala je za ručičky, odvedla do pokoje a zavřela za nimi dveře.

Vrátila se do svého křesla, sepnula ruce v klíně a řekla mému parťákovi: „Casey ho dusila. Ničila ho svou žárlivostí a nekonečnými požadavky. Marcus čekal na pravý čas, chtěl se rozvést a já chtěla odejít od Graemea. Vezmeme se. Tak to prostě bude.“

Obešla jsem obývací pokoj, zatímco Caroline Henleyová říkala Conklinovi „pravdu“. Všude byly fotografie, rozestavěné na stolech, pověšené na zdech. Caroline Henleyová byla na každé buď ve středu skupinky, nebo sama a na sobě měla něco malého, co zdůrazňovalo její postavu a krásnou tvář.

Přemýšlela jsem, co ji může tak přitahovat ke stárnoucí filmové hvězdě o dvacet let starší než ona. Možná její marnivost požadovala nějakého atraktivnějšího partnera, než byl obyčejný burzovní makléř.

„Takže jestli tomu správně rozumím, vy a Marcus Dowling jste už dva roky milenci,“ řekl Conklin.

Caroline Henleyová se zatvářila překvapeně, když si uvědomila, proč jsme přišli. „Počkejte chvilku. Vy si myslíte, že měl něco společného s Caseyinou smrtí? To je šílené. Věděla bych o tom. Marcus by něčeho takového nebyl schopný. Že ne?“

Přitiskla si dlaně na ústa a pak je spustila. Vypadala skoro potěšeně, když se Conklina zeptala: „Myslíte si, že zabil Casey kvůli mně?“

Když jsme se vrátili do auta, řekla jsem svému parťákovi: „Takže se možná chtěl vykroutit z manželství, ale neměl dost kuráže říci to Casey. Potom se u nich v ložnici objevila Hello Kitty. Dowling by to sám líp nenaplánoval.“

„Dá se na to dívat i jinak,“ prohlásil Conklin. „Rozvod přijde draho. Ale vražda, pokud ti projde, je za pakatel.“

Kapitola 79

SARAH WELLSOVÁ BYLA NA SVOU NOČNÍ PRÁCI oblečená celá v černém a řídila auto směrem k Pacific Heights. Zapnula blinkr a odbočila do Divisadero Street, právě když naskočila červená. Zahoukala kakofonie klaksonů a ona jen těsně unikla srážce s kombíkem plným dětí.

Proboha, soustřeď se, Sarah!

Měla se soustředit na práci, která ji čekala, ale myšlenky jí stále odbíhaly k začátku toho večera, kdy uviděla dokonalé modré otisky prstů na měkké pokožce Heidiných paží a stále zřetelné stopy po kousnutí na krku.

Heidi se snažila zamluvit důkazy Hnusákova útoku.

„Nedokáže se ovládat,“ řekla. „Ale není to jeho vina.“

„A čí je to vina? Tvoje?“

„Je to kvůli tomu, čím si prošel v Iráku.“

„Na příčině nezáleží,“ odsekla Sarah. „Tohle nemusíš snášet.“

Nechtěla se na Heidi utrhnout, ale byla rozzuřená a vyděšená z toho, co by Pete Gordon mohl udělat. Heidi musela od Hnusáka odejít pro své vlastní dobro a pro dobro svých dětí.

„Já vím, já vím,“ rozplakala se Heidi a položila Sarah hlavu na rameno. „Takhle to dál nejde.“

Ne, takhle to dál nejde a nepůjde, zařekla se Sarah, když jela po Bush Street. Příští týden se měla setkat s Lynette Greenovou, vdovou po Maurym. Lynette Sarah slíbila, že od ní šperky koupí a prodá je sama. Sarah se nemohla dočkat, až dostane peníze.

Odbočila do Steiner Street a pak do California Street a nakonec zaparkovala svůj saturn mezi další auta na parkovišti supermarketu Whole Foods. Několik minut jí trvalo, než zkontrolovala, jestli má všechno vybavení, pak zamkla peněženku do přihrádky na rukavice, vystoupila z auta a zamkla ho také. Teď už myslela jen na Dianu Kingovou, svůj poslední terč.

Paní Kingová byla ovdovělá filantropka, velké kolečko v charitativním

soukolí,

a články

doplněné

jejími

fotografiemi se pravidelně objevovaly v drahých časopisech a každý měsíc v Chroniclu.

Podle internetových stránek Lifestyle pořádala paní Kingová toho večera ve svém dokonale restaurovaném smetanovém domě ve viktoriánském slohu malou oslavu zásnub svého syna a budoucí snachy. A stejně dokonale restaurované byly i její šperky od Tiffanyho, Van Cleefa a Harryho Winstona.

Pokud se je Sarah podaří ukrást, Lynette Greenová je koupí a postará se, aby zmizely. A pak to celé skončí.

Tenhle lup bude pro Sarah velké finále, poslední akce.

Před domem paní Kingové parkovalo půl tuctu aut, když k němu Sarah došla ve svých lezeckých botách s gumovými podrážkami. Vplížila se na boční zahradu chráněnou před zraky sousedů vysokým živým plotem z ptačího zobu.

Nahlédla do jednoho z oken v přízemí a uviděla hosty u jídelního stolu zabrané do živého hovoru.

Sarah se zrychlil tep, když se připravovala na výstup.

Pak si všimla něčeho, co jí ho usnadní, klimatizační jednotky připevněné vodorovně pod oknem hlavní ložnice.

Sarah naplánovala, že v domě stráví jen čtyři minuty. Co za tu dobu popadne, bude muset stačit.

Využila klimatizační jednotku jako oporu pro nohy, chytila se rukama a prolezla otevřeným oknem do domu.

Dostat se dovnitř bylo až příliš snadné.

Kapitola 80

SARAH STÁLA V LOŽNICI Diany Kingové vonící po růžích a rozhlížela se po čemkoli, co by jí mohlo překážet při rychlém úniku. Přešla pokoj a zavřela táflované dveře na chodbu. Pak rozsvítila čelovku.

Místnost měla zhruba pět na pět metrů, šikmý strop a střešní okno směřující k ulici. Sarah přejela paprskem svítilny po starožitném nábytku, tapetách s natištěnými růžemi a pak si posvítila na prádelník. Už se chystala prohlédnout jeho zásuvky, když spatřila temnou postavu s baterkou. „Bože! Kdo…?“ vyjekla a pak si uvědomila, že je to její odraz v zrcadle.

Seber se, Sarah.

Přelétla paprskem po místnosti a zachytila matný zlatý odraz na toaletním stolku. Došla blíž a uviděla hromady šperků, téměř tuny, ležící na desce z třešňového dřeva.

Sarah se už tak dost koupala v adrenalinu, ale při pohledu na takovou hromadu zlata ji zaplavila další vlna.

Otevřela tašku a hranou roztřesené ruky do ní shrnula šperky. Pár kousků, prsten a náušnice, dopadly na podlahu.

Sarah je sebrala, ještě než se přestaly kutálet. Podívala se na hodinky.

Získala skvělou kořist v čase něco přes tři minuty. Její osobní rekord. A teď už byl čas jít.

Sarah došla k oknu, spustila se ven a znovu se postavila na klimatizační jednotku. Seskočila dolů a s točící se hlavou prošla mezi živým plotem a domem na slabě osvětlenou ulici.

Zvládla to.

Už je venku.

Sarah si strhla z hlavy čelovou lampu, hodila ji do tašky s náčiním a zahnula na chodníku doprava do vedlejší ulice, a náhle strnula na místě. Chválila den před večerem.

Zakvílela siréna a Sarah uviděla, jak za roh zahýbá policejní auto a míří přímo k ní.

Nebylo podstatné, jak na ni přišli, nebo zda policie vůbec jde po ní. Sarah měla u sebe šperky v hodnotě několika set tisíc dolarů a plnou tašku lupičského náčiní.

Nesměla se nechat chytit.

Sarah se rozběhla na opačnou stranu a vřítila se na zadní zahradu západně od domu paní Kingové. V duchu si označila místo, hodila tašku se šperky do okénka v suterénu a utíkala dál. Oběhla něco, co vypadalo jako základy zahradní chatky, a odhodila tašku s náčiním do pytle se stavebním odpadem.

Stále za běhu si strhla čepici a rukavice a hodila je pod živý plot. Slyšela, jak se siréna zastavila jen pár metrů za ní, a někdo vykřikl: „Policie, stůj!“

Sarah ve tmě neviděla, kam má běžet, takže si dřepla na bobek a strnula u hrubě omítnuté zdi domu. Zahradu přelétly paprsky baterek, ale ani jeden se jí nedotkl. Praskaly vysílačky a policisté volali jeden na druhého, jak se snažili odhadnout, kudy mohla běžet, a Sarah se po ty nekonečné minuty tiskla ke zdi a bojovala s nutkáním dát se do běhu.

Když hlasy umlkly kdesi v dálce, rozběhla se šikmo přes zahradu plnou dětských hraček ke kovové brance, kterou otevřela. Cvakla petlice. Za nějakými dveřmi se rozštěkal velký pes. Rozzářila se bezpečnostní světla.

Sarah to vzala po okraji osvětlené plochy do stínů další zahrady, kde zakopla o kolečko a upadla tak tvrdě, že se jí zula pravá bota. Hmatala po ní ve tmě, ale nemohla ji najít.

Pronikavý ženský hlas zaječel: „Artie, venku někdo je!“

Sarah se přehoupla přes plot, znovu se rozběhla a za běhu si svlékla černý svetr. Vytáhla z kalhot podolek jasně zeleného trička a vyšla ze stínů na ulici, kterou neznala.

Zoufalá a s pocitem, že bude zvracet, si zula druhou botu, stáhla ponožku a hodila je do popelnice u jedné příjezdové cesty. Potom zamířila pravidelnou chůzí na sever, kde mělo stát její auto.

Až příliš pozdě si uvědomila, že měla klíčky v tašce s náčiním a že zamkla peněženku do přihrádky na rukavice.

Byla bez bot a bez peněz kilometry daleko od domova.

Co teď?

Kapitola 81

SARAH UŽ MĚLA NA DOHLED rozsvícené výkladní skříně supermarketu Whole Foods, když ji na temné ulici pomalu dojelo auto. Vozidlo s ní srovnalo rychlost a jeho reflektory vrhaly na asfalt její dlouhý stín.

Poldové?

Napůl šílená strachem bojovala s nutkáním ohlédnout se.

Ve tváři by jí byla vidět panika. A kdyby to byli poldové a zastavili ji kvůli výslechu, byla by vyřízená.

Kdo to je? Kdo ji sleduje?

Zatroubil klakson a pneumatiky zahvízdaly, když se auto, staré stříbrné SUV, rozjelo a prolétlo kolem. Z okénka vykřikl nějaký pitomec: „Pěknej zadek, kočko!“ Sarah sklopila hlavu, zatímco se smích vzdaloval.

Její červený saturn stál tam, kde ho nechala. Když se podívala do výloh Whole Foods, viděla, že je obchod skoro prázdný.

Mladík s pískovými vlasy zavíral poslední otevřenou pokladnu. Když k němu Sarah došla, vzhlédl. Řekla: „Zabouchla jsem si v autě klíčky. Nemohla bych si od vás zavolat?“

„Venku je telefonní automat,“ řekl a ukázal palcem přes rameno. Pak se jeho výraz změnil.

„Paní Wellsová. Jsem Mark Ogrodnick. Asi před pěti lety jsem chodil do vaší třídy.“

Sarah se znovu rozběhlo srdce na plné obrátky. Jak mohla ze všech obchodů v Pacific Heights padnout zrovna na ten, kde ji někdo zná?

„Marku. Ráda vás vidím. Půjčil byste mi telefon? Musím zavolat manželovi.“

Mark se podíval na její bosé nohy a krvácející šrám na holeni. Otevřel ústa a zase je zavřel, pak vylovil ze zadní kapsy mobil a podal ho Sarah. Poděkovala mu, poodešla uličkou, vytočila číslo a poslouchala, jak to na druhém konci několikrát zazvonilo. Konečně to Heidi zvedla.

„To jsem já,“ řekla Sarah. „Jsem ve Whole Foods.

Zabouchla jsem si klíčky v autě.“

„Proboha, Sarah!“ řekla Heidi. „Nemůžu přijet. Děti spí.“

„Kde je Hnusák?“

„Je venku, ale mohl by se každou chvilku vrátit.

Promiň.“

„To nic. Miluji tě. Brzy se uvidíme.“

„Také tě miluji.“

Ogrodnick vzhlédl a zhasl neonové světlo ve výloze v průčelí obchodu. Sarah neměla na vybranou. Vytočila

číslo domů a poprvé v životě se modlila, aby to Trevor zvedl. „Sarah, kde sakra jsi?“ zeptal se Trevor podrážděně.

Sarah mu to pokorně sdělila.

Kapitola 82

POTÉ CO Jí TREVOR CHVÍLI VYHROŽOVAL, opil se a uplatnil své manželské právo, dopil balení šesti plechovek piva a šel spát. Sarah seděla s rudýma očima a vyděšená v jeho křesle a mačkala posilovací míček. Vyměnila ruku a pracovala prsty, dokud v nich téměř neztratila cit. Potom chvilku třásla rukama, aby je uvolnila, a zapnula notebook.

Jakmile byla na webu, klikla na Google News a do kolonky pro vyhledávání zadala „Hello Kitty“.

K její úlevě tam nebyla jediná zmínka o vloupání do domu Diany Kingové. Ještě ne. Ale Sarah dělalo starosti náčiní, které odhodila při svém dostihu přes Pacific Heights.

A hlavně, měla rukavice, když vyměňovala baterii v čelové svítilně? Nemohla si vzpomenout.

A tak dál pátrala v paměti. Odhodila náčiní do pytle s odpadky nedaleko malého staveniště. Třeba ho někdo najde a řekne si: Bezva. Nářadí zadarmo. Nebo třeba pytel zavážou a odnesou k silnici.

Sarah pomyslela na ostatní věci, které nechala za sebou jako chlebové drobky: svetr, ponožky a boty. Samy o sobě nic neznamenaly, ale pokud se na té baterii najdou její

otisky, použije policie vše ostatní k podpoření obvinění, které proti ní bude vzneseno.

Vážená poroto, pokud jí ty boty padnou, musíte ji zavřít na dvacet let bez možnosti podmínečného propuštění.

Sarah zasténala a sjela kurzorem dolů po stránce odkazů na heslo Hello Kitty. Přečetla si několik článků o svých loupežích a rostoucí proslulosti, ale nijak ji nepotěšily. Za pravým okem jí vykvetla bolest hlavy, když přešla na reportáže o Dowlingových. Mezi ty nejnovější patřily citace jeho prohlášení a rozhovory, ale ona se vrátila k dřívějším stránkám, kde našla články ze dne poté, co se k Dowlingovým vloupala.

Jeden titulek upoutal její pozornost.

„Při loupeži s tragickými následky ukradeno Slunce Cejlonu.“

Sarah si vybavila několik slov, na něž po svém rozhovoru se seržantkou Boxerovou už téměř zapomněla.

Policistka jí řekla, že ten žlutý kámen je diamant. Teď to vypadalo, že ten diamant má i jméno. Sarah klikla na odkaz článku a začala číst.

Dvacetikarátový žlutý diamant Slunce Cejlonu byl ukraden herci Marcusi Dowlingovi a jeho ženě Casey Dowlingové, která byla zavražděna při ozbrojeném vloupání. Když byl tento okázalý kámen naposledy spatřen, byl zasazený do ručně vyrobeného zlatého prstenu se sto dvaceti menšími bílými diamanty.

Slunce Cejlonu má dlouhou historii poznamenanou náhlými úmrtími. Kámen, který jako první vlastnil mladý farmář, jenž ho našel na prašné ulici na Cejlonu, přecházel od chudáků ke králům a nechával za sebou jednu tragédii za druhou.

Sarah měla pocit, jako by jí srdce sevřela silná ruka.

Našla si příběh Slunce Cejlonu a vše, co se stalo lidem, kteří ho vlastnili, dlouhý seznam krachů a zostuzení, náhlého šílenství, sebevražd, vražd a tragických nehod.

Jak si Sarah četla o drahokamech, narazila na další kameny jako Slunce Cejlonu. Diamant Koh-i-noor, známý jako „Hora světla“, přinášel všem lidem, kterým patřil, buď velké neštěstí, nebo rozpad království. Marie Antoinetta nosila diamant Naděje a byla sťata, říkalo se, že ten drahokam provází šňůra úmrtí a tragédií.

A byly další kameny, na nichž lpěla kletba: černý diamant Orloff, purpurový safír Dillí, rubín Černá princezna.

A Slunce Cejlonu.

Casey Dowlingová ho vlastnila, a teď byla mrtvá.

Sarah dala ten kámen Heidi jako dar z lásky, ale co když do jejího života přinese zlo?

Jsem opravdu tak pověrčivá? ptala se sama sebe.

Zkřížit prsty, hodit špetku soli přes rameno, to všechno jsou nesmysly. Ale ať už to bylo stresem, nebo iracionalitou, tomuhle Sarah naprosto věřila. Bylo to zdokumentované.

Lidé, kteří vlastnili prokleté drahokamy, zemřeli.

Musela ten diamant Heidi vzít dřív, než jí Pete opravdu ublíží.

Kapitola 83

TO POLICEJNÍ AUTO KROUŽILO po parkovišti v Crissy Field jako sup. Sarah strnula, když ho sledovala ve zpětném zrcátku, jak pomalu objíždí parkoviště, zatímco přemýšlela, zda její bývalý student Mark Ogrodnick řekl policii, že byla ve Whole Foods bosá, poškrábaná a vyděšená.

Sarah zadržela dech a pohybovala jen očima do okamžiku, kdy černobílý sedan dojel k výjezdu a vzdaloval se po ulici.

Bože, Sarah, uklidni se.

Není možné, aby ji poldové hledali tady. Vyloučeno!

Sarah si nasadila sluneční brýle a vystoupila z auta.

Přešla cestu na stranu u pláže a posadila se na prázdnou lavičku obrácenou k vodě.

Blížila se tlaková níže a mraky zahalovaly odpolední slunce, ale to nemohlo zastavit surfaře, kteří na sebe pokřikovali, když se převlékali na asfaltu.

Sarah pocítila chlad uvnitř i venku a zapnula si bundu.

Jak říci někomu, koho milujete, že vedete tajný život, a v jejím případě život zločince? Bude muset Heidi přesvědčit o tom, že ví, že krást je špatné a nebezpečné, ale

pokud tím pro ně zajistí prostředky, aby mohly uniknout Terorovi a Hnusákovi, dokáže s tím žít.

Sarah si představila, že se na ni Heidi podívá, jako by byla mimozemšťan, sebere děti, nasedne do auta a odjede.

Zkřížila paže na hrudi a předklonila se. Drtila ji představa, že by měla Heidi ztratit. Pokud se to stane, všechno, co udělala, bude k ničemu.

Pak jí zazvonil mobil. Zvedla to.

„Kde jsi, Sarah? Jsme na parkovišti.“

Sarah se postavila a zamávala. Sherry vykřikla: „Sarah, Sarah!“ a rozběhla se k maminčině kamarádce. Sarah zvedla holčičku do náručí.

Heidi se usmála. Držela si na hlavě měkký klobouk a balancovala se Steviem přitisknutým k boku. Vítr jí tiskl sukni těsně k tělu. Heidi byla moc krásná. A to bylo to nejmenší, proč ji Sarah tak milovala.

Heidi k ní došla a objala ji s dětmi uprostřed. Sherry pohlédla Sarah do obličeje a zeptala se: „Co se stalo, Sarah?

Neublížil ti někdo?“

Sarah postavila Sherry na zem a rozplakala se.

Kapitola 84

HEIDI SE SARAH PŘEŠLY MALEBNÝ MŮSTEK přes přítok vedoucí od zátoky do hezkého parčíku. Sherry vzala Stevieho napřed k dřevěnému molu, kde zapomněli na dospělé a začali sbírat kameny, aby je mohli házet do vody.

Dvě ženy se posadily na lavičku a Heidi se zeptala: „Co se děje, zlato?“

Sarah pohlédla Heidi do obličeje a řekla: „Neexistuje dobrý způsob, jak ti tohle říct. Chtěla jsem tě toho ušetřit.

Nechtěla jsem tě do toho vůbec zatahovat.“

„Páni,“ vyhrkla Heidi. „Teď jsi mě opravdu vylekala.“

Sarah pokývala hlavou a zeptala se s pohledem upřeným na své nohy: „Slyšela jsi o lupiči zvaném Hello Kitty?“

„To je ten, co zabil ženu Marcuse Dowlinga, že?“

„Jo, jenže já to neudělala.“

Heidi se zasmála. „No jasně že ne. O čem to mluvíš?“

„Heidi, já jsem Hello Kitty.“

„Sklapni! To nejsi!“

„Tohle bych si přece nevymyslela. Věř mi, Heidi, já jsem ten lupič. Nech mě domluvit a pak ti povím, co budeš chtít.“

„Dobře. Ale… dobře.“

„Už jsem ti vyprávěla, že můj dědeček byl klenotník,“

začala Sarah. „Ale neřekla jsem ti, že měl přítele překupníka. Když jsem byla s Sherryině věku, vyslechla jsem spoustu historek, zatímco jsem si hrála s věcmi v dědečkově dílně.

Takže když jsem přemýšlela, jak nás odsud dostat, uvědomila jsem si, že bych vlastně mohla rychle zbohatnout.

Začala jsem lézt na horolezeckou stěnu v tělocvičně, posilovat a prověřovat si potenciální terče. Vybírala jsem si lidi, kteří by se ze ztráty šperků snadno vzpamatovali.

Nejdřív jsem si nebyla jistá, jestli se k tomu vůbec odhodlám.

A pak mě Trevor znásilnil.“

Sarah ztěžka polkla a přinutila svůj mozek, aby tu vzpomínku přeskočil.

„Mých několik prvních loupeží bylo poměrně snadných,“ pokračovala Sarah. „Získala jsem v tom cvik a mohla se spolehnout, že Teror usne u televize na dost dlouho, abych stihla odvést svoji práci, vrátit se domů a jít spát dřív, než se probudí.

A pak přišlo to vloupání k Dowlingovým.“

Heidi vypadala zdrceně, jako by chtěla něco říct, ale nemohla najít ta pravá slova. Místo toho jen zírala. Sarah mluvila dál. Pověděla Heidi o Dowlingových odporných lžích a o další práci, té, při které přišel do ložnice Jim Morley, když měla ruce zabořené po zápěstí do šperků jeho

ženy. A potom přešla k loupeži u Diany Kingové, poslední akci, kterou měla v plánu.

„Muselo se to stát,“ řekla. „Už jsem si myslela, že jsem to zvládla. A pak vyjelo ze tmy policejní auto, namířilo na mě světla a pronásledovalo mě. Tak jsem všechno zahodila: šperky, většinu oblečení a, naprosto geniálně, i tašku s náčiním, ve které jsem měla klíčky od auta. Když jsi pro mě nemohla dojet, musela jsem zavolat Terorovi.“

„Mrzí mě to, Sarah.“

Sarah zavrtěla hlavou. „Není to tvoje vina. No a Terorovi se nijak nezamlouvalo moje vysvětlení, proč se nemůžu dostat do auta a jsem bosa v Pacific Heights,“ pokračovala Sarah. „Nenapadla mě žádná lež, která by nebyla naprosto k smíchu, a pravdu jsem mu pochopitelně říct nemohla. Tak jsem řekla, že mu nic vysvětlovat nebudu, že mám právo na vlastní život.“

„Ach ne, ach ne,“ zamumlala Heidi.

„Obvinil mě, že jsem se vykradla ven za nějakým chlapem. A pak mi dal lekci.“

Sarah si stáhla límeček košile a otočila hlavu, aby Heidi viděla otisky prstů na jejím hrdle.

Heidi si přitiskla ruku k ústům.

„Proboha, Sarah!“ vydechla. Položila ruku kolem ramen ženy, kterou milovala, a přitáhla ji k sobě. „Tak mě napadá, jestli tě vůbec znám.“

Kapitola 85

WARMING HUT JE JASNĚ BÍLÝ DOMEK

s občerstvením a upomínkovými předměty na křižovatce Crissy Field a Presidia, odkud sahá přes zátoku natažená paže mostu Golden Gate.

Sarah a Heidi poobědvaly polévku a sendviče, zatímco děti seděly u okna, dloubaly se v jídle a foukaly brčky do limonády.

„Je tu ještě něco,“ řekla Sarah. „Ten drahokam, co jsem ti dala.“

„Nech mě hádat. Je horký.“

„Velice horký. Je to diamant. Se jménem a děsivou minulostí.“

Heidi zvedla přívěsek na řetízku tak, aby na něj viděla.

„Povídala jsi, že je to něco jiného. Citrin.“

„Jmenuje se Slunce Cejlonu a lpí na něm kletba.“

„Kletba? To je bláznivé.“

„Já vím, já vím, ale ten příběh sahá tři století do minulosti. Nezapomínej, že patřil Casey Dowlingové, když ji zabil ten parchant její manžel. Musím říkat víc?“

Sherry k nim přišla a opřela se o Heidi. „Co je to kletba, mami?“

„To je přání něčeho moc špatného, víš.“

„Jako kdybych si třeba přála, aby se něco špatného stalo tátovi?“

„Sherry, Steviemu je do pláče. Buď hodná holčička a obejmi ho.“

„Nechci, abys ho nosila,“ řekla Sarah, když Sherry odešla. „Je to pokoušení osudu, chápeš?“

„Opravdu?“ zasmála se Heidi. „Tohle je pokoušení osudu? Proboha, to je nářez.“ Rozepnula řetízek a podala ho i s přívěskem Sarah. „Takže Slunce Cejlonu? No na mě je stejně trochu moc nóbl.“

„Díky,“ řekla Sarah, vzala si náhrdelník, strčila ho do kapsy kalhot a pustila se do zbytku svého líčení, plánu, jak se setká s Lynette Greenovou a vymění šperky za peníze, které budou potřebovat pro nový život ve čtyřech.

„Musím ti něco říct, Sarah.“

„Dobře, ale nebuď na mě moc tvrdá. Jsem úplná troska.“

„Nemohu uvěřit, že jsi to udělala.“

„Pohoršilo tě to, jen to řekni.“

„To ne. Přiznávám, že mi to vzalo dech. Ale jsem ti moc vděčná, že jsi pro nás něco takového dokázala udělat.

Riskovala jsi život, Sarah. Kdyby tady nebyly děti, políbila bych tě. Nikdy jsem nikoho tak nemilovala jako tebe.“

„Také tě miluji.“

„A co teď? Myslíš, že po tobě jde policie?“

„Je to možné,“ odpověděla Sarah a promnula si spánky.

„Ten kluk v supermarketu o mně mohl říct poldům. Na něčem z toho, co jsem zahodila, mohl být otisk prstu. Čas nám dochází na všech frontách, Heidi. Jestli odsud máme vypadnout, musíme to udělat brzy.“

„Já vím. Jsme tým. Cokoli uděláš, bude mít dopad na nás všechny.“

Sarah přikývla a chvilku mlčela, zatímco zvažovala každou možnost, jednu děsivější než druhou, ale stejně tak lákavou.

„Sarah?“

„Vím, co uděláme.“

Kapitola 86

PETE GORDON ZAPARKOVAL u vnějšího okraje obchodního centra mimo světla a kamery a čekal, až se k němu připojí Heidi s dětmi.

Byl napjatý, ale ovládal se a vnímal vše kolem sebe: pach nově namalovaných pruhů na asfaltu parkoviště, nakupující kráčející ke svým autům, světla obchodů Mervyns a Toys „R“ Us a prohlubující se soumrak na obloze.

Adrenalin, který mu proudil v žilách, mu zostřil smysly, když čekal posledních pár minut, než provede nejkritičtější fázi svého plánu. Jakmile se zbaví těch tří, pojede domů a natáhne se před televizi. Bude doma ještě dřív, než někdo zavolá policii.

V duchu si zopakoval tři krátké věty pro Chronicle: „Tak už mi věříte? Cena se zvedla na pět milionů.

Nepokazte to zase.“

Jasněji už by se vyjádřit nemohl.

Ten dopis vyjde, až ho poldové a média budou utěšovat pro tu hroznou ztrátu a shazovat jeden na druhého vinu za další tři „nesmyslné vraždy“ Vraha se rtěnkou.

Byl to geniální plán a musel se za něj pochválit, protože od nikoho jiného se pochvaly nedočká.

Vtom uslyšel Heidino kdákání a uviděl ji ve zpětném zrcátku, jak si nadhazuje páchnoucí bombu na boku, zatímco tlačí nákupní vozík. Uslyšel také další hlas, ksakru. Byla to Angie Weiderová, jejich sousedka s obličejem jako psí čumák, a už ji také viděl, jak veze v golfkách toho svého spratka.

Heidi zavolala na Angie „Ahoj!“ a dotlačila vozík k zadní části auta.

„Pete?“

Heidi otevřela zadní dveře, připoutala děti na sedadlo a zavolala na něho přes opěradlo: „Pete, naložil bys nákup?“

„Není problém, princezno. Stačí říct.“

Pete si natáhl rukavice, vyskočil z auta, odemkl kufr a počkal, až z parkoviště odjede jedno auto. Když byl vzduch čistý, naskládal nákup úhledně vedle lékárničky a krabice od bot, ve které měl nabitou zbraň.

„Hej, Pete,“ zavolala na něho Angie Weiderová, „co kdybyste jeli na večeři s námi? Chystáme se do Blue Jay Café.“

„Až jindy, dobře?“ řekl Pete a hodil pistoli zpátky do krabice. Zaplavil ho vztek, přílivová vlna nenávisti k děvce, která ho jednou ranou připravila o příležitost i alibi. Chvilku zvažoval, že by zabil ji a jejího parchanta, ale Heidi by

ječela a Sherry utíkala a on by je nedokázal pozabíjet všechny, aniž by ho někdo viděl.

Heidi ho ignorovala. „Děti, chcete se navečeřet v restauraci?“

Sherry vyjádřila souhlas vysokým hláskem a páchnoucí bomba nesrozumitelným zahuhláním. Pete zabouchl kufr a se stěží potlačovaným vztekem řekl: „Jeďte samy. Za deset minut je v televizi fotbal.“

Heidi řekla: „Nezapomeň dát zmrzlinu do lednice, o ostatní se postarám, až přijedeme domů.“

Zvedla páchnoucí bombu z autosedačky a Sherry naskočila do minivanu Weiderových. Odjeli se zahoukáním klaksonu.

Pete prudce zařadil rychlost a vycouval.

Změna plánu. Nakonec domů nepojede.

Kapitola 87

BYL TO UŽ TÝDEN, co jsem zastavila dopravu na mostě Golden Gate s titulní stránkou Chroniclu přitisknutou na hrudi, a deset dní, co ten psychopat, kterému jsme říkali Vrah se rtěnkou, zabil Elaine Maroneovou a její dítě. Stále jsem cítila, jak mě na krku tíží vrahův mobil a slyšela jsem posměšky a urážky, když mi nařizoval, abych se odzbrojila a svlékla cestou na místo předání, k němuž nakonec nedošlo.

Ulevilo se mi, že nám federálové Vraha se rtěnkou odebrali. V případu Dowlingových začalo být horko. Měli jsme přepis odposlechu, který mohl vést až k obvinění. A ve skladu důkazů jsme měli lezeckou botu, svetr značky Banana Republic a tašku s nářadím, které pravděpodobně patřilo Hello Kitty.

Líbil se mi pocit, že konečně víme, kam směřujeme, takže mě nijak nepotěšilo, když mi v šest ráno zavolal Jackson Brady, že mě FBI žádá o pomoc v případu trojnásobné vraždy.

Dvacet minut po Bradyho telefonátu jsme s Conklinem stoupali po chladné rampě parkovacích garáží. Bylo to několik pater betonové spirály, která byla napojená

nadchodem na Pier 39, obří nákupní centrum plné restaurací a obchodů, dokonalé místo pro zmizení po krvavé vraždě.

Brady nás představil zvláštnímu agentovi Dicku Benbowovi, ramenatému, asi čtyřicetiletému muži s vlasy na ježka a botami naleštěnými jako zrcadla. Benbow nám potřásl rukou a pak nás dovedl na místo činu, které právě zkoumal asi tucet agentů FBI.

Benbow řekl: „Seržantko Boxerová, nikdo nezná tu zrůdu tak dobře jako vy. Chci vědět, co tady vidíte. Co je stejné jako u předchozích vražd? Co je odlišné? Jakou máte o tomto případu teorii?“

Napjala se mi kůže pod vlasy a zježily všechny chlupy na těle, když jsme došli k mladé černošce ležící v záři jasných halogenových reflektorů s očima doširoka otevřenýma a s otvorem po kulce uprostřed čela.

Měla na sobě drahé oblečení: dlouhou značkovou sukni s potiskem, modré sako a bílou blůzu se sámky a zdobnými knoflíky. Byla oblečená jako na návštěvu, ne na pouhý nákup.

Dva metry za ní se nacházela převrácená sedačka pro dvojčata. Dvě mrtvé děti zakrýval kočárek, ale viděla jsem dost, aniž bych musela udělat krok: dvě kaluže krve, nožku obutou do bílé botičky vyčnívající nalevo od kočárku, ručku druhého děcka napravo a dudlík jen kousek od ní.

Dítě se možná natáhlo pro tu malou útěchu, než zemřelo.

Benbow řekl: „Oběti jsou Veronica Williamsová, její dcera Tally a syn Van. Přijeli z L. A. Už jsme uvědomili rodinu.“

Potlačila jsem rozhořčený výkřik, když jsem stála nad mrtvými těly obětí číslo sedm, osm a devět. Nebyla to jen vražda. Byla to jatka.

Upřela jsem na Benbowa bezmocný pohled a pak došla k chevroletu Blazer se značkami půjčovny. Dveře na straně řidiče byly otevřené a na zemi ležela drahá černá kožená kabelka. Vysypala se z ní peněženka, otevřená kosmetická taštička, letenka, aspirin, mobil a balíček vlhčených ubrousků.

Naklonila jsem se do auta. Nápis rtěnkou na skle vypadal ve světle zvenčí jako černý. Místo třech záhadných písmen tam tentokrát byl zrovna tak nepochopitelný nápis: MATKY A DĚTI PRVNÍ. CHÁPETE?

Nechápala jsem nic.

Byl chytrý a kluzký jako úhoř a nenáviděl ženy a děti, to mi bylo jasné. Ale co spouštělo jeho agresi? Jak mohl nepozorovaně spáchat devět vražd? Jak ho dopadneme?

Nebo se případ Vraha se rtěnkou zařadí mezi ty nevyřešené záhady, které nedají policistům spát ani v hrobě?

Obrátila jsem se k Benbowovi. „Není pochyb, že se jedná o stejného pachatele. Prozradil, co znamená ta zkratka.

Je to jeho podpis. V tomhle případě nemám žádnou teorii.

Kéž bych měla aspoň jednu zatracenou stopu.“

Opřela jsem se zády o betonový sloup a zavolala Claire.

Nechala jsem jí vzkaz v hlasové schránce: „Jsem v garážích nákupního centra Pier 39. Další tři oběti, z toho dvě děti.“

Claire to zvedla. Nekleje nijak často, ale teď vypustila pozoruhodný proud nadávek, než řekla, že už jede. Když zavěsila, uslyšela jsem kroky na betonu. Obrátila jsem se a uviděla, jak nahoru po rampě kráčí Jackson Brady se dvěma muži: policistou v uniformě a šlachovitým bělochem s prošedivělými vlasy. Bradymu zářily oči a ve tváři měl nový výraz, který mi dodal naději.

Usmál se.

Měla jsem pocit, jako by se bouřkové mraky roztrhaly a betonu se dotkl boží prst světla, když mi Brady řekl: „Tohle je pan Kennedy. Říká, že je svědek.“

Kapitola 88

MUŽE JMÉNEM DANIEL KENNEDY obklopilo šest policistů. Stáli jsme tak blízko, že jsme mu skoro vydýchali všechen vzduch, ale zdálo se, že ho naše pozornost těší.

Kennedy řekl, že se zajímá o kriminalistiku a přečetl si o Vrahovi se rtěnkou vše dostupné. Pověděl nám, že je majitelem firmy s telefony U-Tel v Pier 39, a pak šel rovnou k věci.

„Do mého obchodu přišel běloch něco přes třicet,“ řekl Kennedy, „a mně bylo hned jasné, že s ním něco není v pořádku.“

„Jak jste to poznal?“ zeptal se Benbow.

„Šel rovnou k regálu s předplacenými telefony a vybral si jeden s kamerou a dvougigovou kartou. Levnými předplacenými mobily přetékají stojany, ale drahými? Kdo by zahodil drahý telefon? Ale tenhle chlap věděl, co chce.

A měl hlavu stále skloněnou, dokonce i v momentě, kdy platil.“

„Měl na hlavě čepici?“

„Jo, modrou baseballku bez loga, ale jinou bundu než tu na kresbě v televizi. Tahle byla hnědá, kožená a dost obnošená, s americkou vlajkou na pravém rukávu.“

„Pilotní bunda,“ poznamenal Conklin. „Jaké barvy měl vlasy?“

„Hnědé, podle toho, co jsem z nich viděl. Takže jakmile si ten chlap koupil telefon, odešel, a já řekl svému prodavači, aby to na chvilku vzal za mě.“

„Vy jste toho chlapa sledoval?“ zeptal se Brady.

„No jasně. Držel jsem se pár metrů zpátky, takže si mě nevšiml, a za chvilku jsem ho viděl mluvit s jednou mladou hezkou Afroameričankou s dvojčaty v sedačce. Gestikuloval na ni, jako by se jí ptal, jestli jí může pomoct s nákupem.

Pak mi prodavač jako na potvoru zavolal, abych přišel podepsat stvrzenku jednoho velkého nákupu. Na chvilku jsem se obrátil, a když jsem se otočil zpátky, byl pryč; kolem byla spousta lidí, víte? Vrátil jsem se do obchodu a hned nato uslyšel, jak se blíží sirény. Naladil jsem si policejní frekvenci a dozvěděl se o té střelbě.“

„Dokázal byste toho muže identifikovat podle fotografií?“ zeptala jsem se.

„Mám něco lepšího. Všechno, co ten chlap dělal v mém obchodě, je natočené digitální kamerou s velkým rozlišením.

Hned teď vám to můžu vypálit na cédéčko.“

„Měl rukavice?“

„Ne,“ odpověděl Kennedy. „Neměl.“

„Jak zaplatil za ten telefon?“ zeptal se Conklin.

„Hotově,“ řekl Kennedy. „Vrátil jsem mu drobné.“

„Podíváme se do vaší pokladny,“ řekla jsem.

Kapitola 89

MOBIL MI ZAZVONIL v nějakou kalnou hodinu před rozbřeskem. Zašátrala jsem po něm ve tmě a vzala si ho do obývacího pokoje, aby mohl Joe spát. Volal mi Jackson Brady. Navzdory únavě v jeho hlase jsem postřehla vzrušení, když mi říkal, že strávil celou noc v policejní laboratoři a díval se, jak technici snímají otisky ze všech bankovek v pokladně z U-Tel.

„Našli něco?“ zeptala jsem se a troufla si doufat.

„Jenom několik částečných otisků odpovídajících jednomu bývalému mariňákovi.“

„Fakticky? To potvrzuje vaši teorii.“

„Je to kapitán Peter Gordon. Odsloužil si dvě období po sobě v Iráku.“

Stála jsem tam v modrém flanelovém pyžamu a dívala se dolů na tichou krásu Lake Street, zatímco mě Brady informoval o tom bývalém mariňákovi, který po propuštění z armády zmizel z dohledu. V jeho vojenských záznamech nebylo nic neobvyklého, žádná hospitalizace po ukončení služebního poměru, ale ani žádné oslavy po návratu domů.

„Po propuštění se Gordon vrátil do Wallkillu ve státě New York, kde žil několik měsíců se svou ženou a dcerkou.

Pak se rodina přestěhovala do San Franciska.“

„Tak co myslíte, Brady? Vypadá na našeho vraha?“

„Rozhodně ano,“ odpověděl Brady. „Ty záznamy kamer z garáží jsou samozřejmě mizerné a ten z U-Tel není usvědčující. Gordon si koupil předplacený telefon dvacet minut předtím, než byla zabita Veronica Williamsová a její děti. To je všechno. S tím moc nenaděláme.“

„Počkejte chvilku. Máme svědka, že Gordon s Veronikou Williamsovou mluvil,“ řekla jsem. „Měla v kočárku dvojčata, proboha!“

„Nevíme, jestli žena, kterou Kennedy viděl, byla skutečně Veronica Williamsová. Právě teď šest lidí prohlíží nahrávky všech bezpečnostních kamer v centru Pier 39,“

řekl Brady. „Poslechněte, Lindsay, moc rád bych ho sebral, ale až to uděláme, musíme ho mít čím usvědčit.“

Brady měl pravdu. Kdyby byly naše role obrácené, udělala bych mu úplně stejnou přednášku.

„Máme něco na Gordona od doby, co se přestěhoval do San Franciska?“

„Jeden soused dvakrát nahlásil domácí násilí, ale nebylo vzneseno obvinění.“

„Máte fotku toho člověka?“

„Není nejnovější, ale už je na cestě k vám.“

Na mobil mi přišla fotografie obyčejného pohledného muže, asi třicetiletého, s hnědými vlasy a očima a symetrickými rysy bez zvláštních poznávacích znamení.

Byl to ten muž, který nosil dvoubarevnou baseballovou bundu a ukrýval obličej před bezpečnostními kamerami v nákupním centru Stonestown Galleria? Cítila jsem v kostech, že ano.

Pete Gordon byl Vrah se rtěnkou.

Věděla jsem, že je to on.

Kapitola 90

SARAH WELLSOVÁ A HEIDI NIEYEROVÁ se spolu s půltuctem svých kolegů o pauze na oběd tísnily před televizí ve sborovně. Na obrazovce běželo roztřesené video s hlavní policejní lékařkou doktorkou Claire Washburnovou snažící se odjet z místa hrůzné trojnásobné vraždy, k níž došlo předchozího večera v garážích nákupního centra Pier 39.

Autu stál v cestě dav čumilů, reportérů a policie, která uzavřela vjezd do garáží. Jedna kamera se zaostřila na Kathryn Winsteadovou z Crime TV, když volala na doktorku Washburnovou: „Kolik lidí bylo zastřeleno?

Spáchal to tentýž vrah?“

„Uhněte stranou. Nežertuji. Uvolněte cestu!“ křikla místo odpovědi doktorka.

„Nedávno jste poradila ženám, aby se ozbrojily,“

pokračovala Winsteadová. „ Veřejnost to potřebuje vědět.“

„Už jsem se vyjádřila jasně,“ odpověděla Washburnová.

Pak s troubením projela mezerou v davu ven na ulici.

Pokračovalo vysílání ze studia a Kathryn Winsteadová řekla: „Pro ty, kteří si nás právě zapnuli, tu mám sdělení, že jsme získali záznam bezpečnostní kamery od pana Daniela

Kennedyho, majitele obchodu U-Tel v nákupním centru Pier 39. Muž na něm je zřejmě tentýž, jehož jsme viděli na videu z garáží centra Stonestown Galleria. Zdroje blízké sanfranciské policii potvrdili, že by se mohlo jednat o Vraha se rtěnkou.“

Heidi úžasem otevřela ústa, když sledovala svého manžela, jak si kupuje mobil.

Ale to musí být omyl. Pete přece není Vrah se rtěnkou.

Jak by mohl být?

Sarah vzala Heidi za paži a odvedla ji ze sborovny na chodbu. Zeptala se: „Kde byl Pete včera večer?“

„Pete? Jeli jsme nakupovat a pak jsem šla se sousedkou do Blue Jay Café…,“ řekla Heidi, zbledla a oči se jí rozšířily hrůzou. „Pete řekl, že pojede domů dívat se na fotbal. Když jsem tam přišla, seděl na gauči. Nemohl udělat to, co říkají.“

„Od vašeho domu k Pier 39 je to kousek.“

„Ta večeře nám nějakou dobu trvala. Ach bože! Ale to nemohl být on. To bych přece věděla, ne?“

„Heidi, je zlý. Je to násilník. Zachází s tebou a s dětmi…

poslechni, kam Pete jezdí, když říká, že chce být ,kdekoli, jen ne tady‘, a pak zmizí na celé hodiny? Víš to?“

„Proboha. Ty to myslíš vážně?“ Heidi pohlédla do vážné tváře své přítelkyně a podlomila se jí kolena. Sarah ji podepřela a vyhrkla: „Heidi, Heidi, jsi v pořádku?“

„Co když je to pravda? Co budu dělat?“

„Kde jsou děti?“

„Sherry je ve škole. Stevie ve školce, pokud…

proboha! Kolik je hodin? Pete už Stevieho vyzvedl. Musím zavolat policii. Kde mám kabelku? Potřebuji telefon. Musím okamžitě zavolat policii.“

Kapitola 91

PETE ČISTIL U TELEVIZE PISTOLI a sledoval sám sebe, jak si v nákupním centru kupuje mobil.

To video běželo poslední půlhodinu ve všech zprávách a reportér CNN teď říkal: „Zdroje blízké FBI potvrdily, že je tento muž podezřelý z nedávných vražd v parkovacích garážích ve městě. Jeho jméno ještě nebylo zveřejněno, a pokud toho muže znáte nebo potkáte, nepřibližujte se k němu.

Byl

označen

za

ozbrojeného

a velmi

nebezpečného…“

„No pěkně děkuju,“ utrousil Pete, když šrouboval tlumič na hlaveň beretty. Zastrčil si pistoli za kalhoty a vyšel ven do garáže. Tašku s nejnutnějšími věcmi měl už v kufru spolu s lékárničkou a lahví vody.

Nasedl do auta, dálkovým ovládáním vytáhl vrata garáže a okamžitě uslyšel hukot rotoru vrtulníku. Neměl ponětí, jestli ta helikoptéra patří FBI, nebo nějaké zpravodajské stanici, ale v každém případě jeho posádka věděla, kdo je on, a šla po něm.

Musel se uchýlit k plánu B. A ten byl zatraceně dobrý.

Pete stáhl vrata garáže. Vystoupil z auta, vzal z vysoké police polystyrénový chladicí box a odnesl ho do domu.

Odmontoval zvonek a zručně přepojil dráty. Rozbušky byly v malé krabičce přelepené izolepou a označené SPONKY

NA PAPÍR, která ležela vzadu v zásuvce s nejrůznějšími krámy. Hodil zvonek a jednu rozbušku do chladicího boxu, vyšel na chodník a postavil ho vedle schránky na dopisy.

Zpátky v domě dal Pete ostatní rozbušky do kartonové krabice, zakryl je starými novinami, vynesl krabici na zadní verandu a nechal ji hned za zadními dveřmi.

Vrátil se do obývacího pokoje a vyhlédl mezi závěsy.

Před cestou k domu parkovalo černé SUV a několik dalších se sjíždělo ze všech stran do ulice. Už nebylo pochyb.

Federálové.

Pete roztáhl závěsy, aby na něho bylo dobře vidět, a dal jim tak najevo, že on vidí je. Pak zvedl miminko z postýlky.

„Jdeme, páchnoucí bombo.“

Stevie vykřikl a zakroutil se Peteovi v náručí, tak s ním Pete zaklepal a okřikl ho. Z kuchyňské linky vzal krabici džusu a pytlík Cheerios. Pak zamířil průchodem z domu do garáže a nastoupil do auta s páchnoucí bombou na klíně.

Pete si představil zběsilou komunikaci v éteru mezi týmy v jednotlivých SUV a velitelským stanovištěm, které už tou dobou muselo být zbudováno asi blok daleko. Zatímco čekal v temnotě garáže a nepřátelské jednotky se shromažďovaly okolo jeho domu, zabloudil kapitán Pete ve vzpomínkách několik let zpátky ke dni, kdy se svými podřízenými cestoval nedaleko Hadithy.

Byl to den, kdy byl zavražděn jediný člověk, na němž mu v životě záleželo.

Kapitola 92

PETE GORDON JEL V PRVNÍM VOZE v čele karavany šesti vozidel převážejících vybavení a zásoby do Zelené zóny. Seděl vedle řidiče, desátníka Andyho Douglase, a právě komunikoval vysílačkou s velitelstvím základny, když se před nimi otevřela země.

Exploze vyřadila všechny jeho smysly, ohluchl a oslepl kouřem. Jeho autem zmítaly tlakové vlny, zvedaly podvozek a zase ho pouštěly dolů. Vypotácel se do chaosu na cestě, kde se mu sluch vrátil, jen aby uslyšel srdcervoucí řev umírajících a raněných.

Pete se prodral mezi pokroucenými kusy dýmajícího kovu a našel poslední vozidlo v karavaně. Výbuch ho převrátil a hořelo. Uviděl tři své muže. Desátník Ike Lennar ležel na zemi a svíjel se. Vojín Oren Hancock si oběma rukama přidržoval vnitřnosti, které mu vyhřezly do prachu.

Dalším mariňákem byl Kenny Marshall s Peteova rodného města, kterému exploze utrhla nohy nad koleny.

Peteovi se při vzpomínce na ten den zalily oči slzami.

Padl vedle svého drahého kamaráda, strhl mu přilbu a položil si jeho hlavu do klína. Ježíš na obrázku v Kennyho přilbě jako by vrtěl hlavou, jak se helma převalovala po

svém okraji. Pete zamumlal příteli, který vždy říkal, že ať si ho Bůh povolá kdykoliv, bude připraven, několik prázdných slov útěchy. Kenny na Petea překvapeně pohlédl a pak z něho vyprchal život.

Pete se cítil zoufale prázdný a pak se do té prázdnoty vlil proud zuřivého vzteku. Strhl si košili, zakryl Kennymu obličej a křikl na své vojáky, že nálož byla odpálená na dálku z auta za jejich karavanou. To, co z jeho jednotky zbylo, deset dobrých chlapů, obklopilo bezvýrazný šedý vůz a pozotvíralo dvířka.

Na předních sedadlech seděli dva zbabělci a vzadu ječela žena s dítětem. Pete vytáhl ženu z auta i s dítětem, které svírala v náručí. Nerozuměl, co říkala, a bylo mu to jedno.

Když vzbouřenci leželi tváří dolů na zemi, Pete se na ně rozkřikl, zatímco mířil samopalem na ženu s dítětem, která ležela jako černý pytel hadrů u jeho nohou.

„Máte rádi tyhle dva?“ zařval na ty muže. „Máte?“

Namířil samopal na tu mrchu a ona se otočila a pohlédla na něj, její ruce se vynořily se záhybů látky s dlaněmi nahoru, aby zastavily kulky. Vypálil salvu a díval se, jak sebou cuká a zmítá se. A zatímco umírala, zastřelil i jejího kvílejícího spratka. Pak obrátil zbraň k nepřátelským vzbouřencům, ale jeho vojáci na něho skočili, odzbrojili ho, srazili na zem a seděli na něm, dokud nepřestal vzlykat.

O tom incidentu nikdy nepadlo ani slovo. Ale Gordon ve své mysli stále žil na té prašné cestě před Hadithou. Bylo to naposledy, kdy k někomu něco cítil.

Řev klesajícího vrtulníku vrátil Petea do přítomnosti.

Seděl v autě ve své garáži obklopené nepřáteli v dychtivém očekávání nadcházející akce. Poplácal páchnoucí bombu po bříšku, plesk, plesk, plesk, a čekal, až bude na tahu.

Kapitola 93

BRADYHO TELEFONÁT MĚ ZASTIHL v půl druhé odpoledne u mého stolu. Křičel do telefonu, řekl mi, že náš svědek všechno zvoral a že Peter Gordon je v obklíčení FBI.

„Ten parchant drží svého syna jako rukojmí. Agent Benbow vás potřebuje na místě, Lindsay. Pete Gordon říká, že bude mluvit jen s vámi.“

Jacobi stál za mnou. Rychle jsem ho informovala ani ne v deseti slovech a spatřila v jeho tváři nerozhodnost.

„Tak běž. Budeme ve spojení,“ vyštěkl. „A buďte opatrní,“ křikl za námi, když jsme s Conklinem odcházeli z místnosti mužstva.

Trvalo mučivě dlouhou dobu, než jsme se prodrali hustým provozem od Budovy spravedlnosti okolo Městského centra na místo, kde bydlel Gordon. Projeli jsme kordonem na konci ulice a uviděli shluk černých SUV

parkujících

před

hnědým

dvoupodlažním

domem

s připojenou garáží stojící uprostřed vyschlého trávníku.

Agent Benbow na mě zamával, došel k okénku na straně spolujezdce

a zeptal

se

mě:

„Máte

zkušenosti

s vyjednáváním o propuštění rukojmích?“

„Ne dostatečné,“ odpověděla jsem.

„Dejte do toho všechno, seržantko,“ řekl. „Spřátelte se s ním. Neodporujte mu. Snažte se ho přimět, aby vyšel s tím chlapcem ven.“

„Co mohu nabídnout?“

„Co chcete. Jakmile dostaneme to dítě, bude náš.“

Benbow mi podal neprůstřelnou vestu. Oblékla jsem si ji a vzala si megafon. Zavolala jsem na Gordona: „Pete, tady je Lindsay Boxerová. Jsem tady, protože jste o mě požádal, a chci, aby to pro všechny dopadlo dobře. Pomalu otevřte domovní dveře, dejte ruce za hlavu a vyjděte ven, dobře?

Nikdo nebude střílet.“

Nepřišla žádná odpověď, tak jsem to zkusila ještě jednou a obměnila svou žádost. Potom jsem si vzala od Benbowa telefonní číslo a zavolala Gordonovi domů. Nezvedl to. Pak se zapnul záznamník a dívčí hlas řekl: „Tady je dům Gordonových. Zanechte prosím vzkaz.“

Nevěděla jsem co dál a přemýšlela, proč o mě Gordon vlastně požádal, když mi zazvonil mobil. Odepnula jsem ho z opasku a podívala se na displej. Číslo volajícího bylo blokováno, ale věděla jsem, kdo to je.

„Boxerová.“

„Zdravím, zlato,“ řekl Vrah se rtěnkou.

Kapitola 94

ZVUK GORDONOVA HLASU MINUL ROZUM

a zamířil přímo do mých adrenalinových žláz. Okamžitě jsem cítila, jak mi po bocích, mezi prsa a přes obočí stéká pot. Prožívala jsem déja vu několika nejděsivějších hodin ve svém životě, ale nějak se mi podařilo zachovat klidný hlas.

„Gordone, nikdo vám nechce ublížit. Víme, že tam máte svého syna, a je pro nás všechny velice důležitý.“

„Je důležitý pro vás. Já na něho kašlu. Zeptejte se mé ženy. Nejspíš ani není můj.“

„Jak můžeme všichni získat, co chceme?“

„Je jen jeden způsob, ten můj. Odhoď zbraň,“ řekl Gordon. „Odvolej vrtulníky. Jestli uslyším rotory, tenhle rozhovor skončil. V domě jsou nálože připravené k výbuchu. Uvnitř i venku jsou nastražená odpalovací lanka.

Bezpečná je jen cesta k domovním dveřím. Pojď sem, Lindsay, pěkně pomalu.“

Řekla jsem Gordonovi, aby počkal, a informovala Benbowa, který zavrtěl hlavou a řekl: „To ani náhodou.“

„Nepůjdu dovnitř, Gordone,“ řekla jsem. „Potřebuji, abyste vyšel se Stevenem ven. Zaručuji vám bezpečnost.

Máte moje čestné slovo, že nikdo nebude střílet.“

„Lindsay, jestli chceš toho kluka, musíš přijít za mnou.

Použiji tebe a to dítě jako štít. Nastoupíme do tvého auta a nikdo nás nebude sledovat. Jestli uvidím zbraň, zastřelím kluka i tebe. Stejně tak když uslyším vrtulník. Pokud někdo rozbije okno nebo vstoupí na trávník, vyletí dům do vzduchu. Rozumíš?“

Benbow mi vzal telefon z ruky a řekl: „Gordone, tady zvláštní agent Richard Benbow, FBI. Nemůžu seržantce Boxerové dovolit, aby šla dovnitř, ale přijdu neozbrojený k vašim dveřím a odvedu vás do bezpečí. Dejte nám to dítě a já vás osobně odvezu do Mexika. Co vy na to?“

Benbow si poslechl Gordonovu odpověď a zaklapl telefon. „Řekl mi, že chce Boxerovou. Jinak všechno skončilo a já se můžu dát vycpat. Zavěsil.“

Vrah nám jasně oznámil, že existuje jediná možnost, ta jeho, jinak vyhodí všechno do vzduchu včetně svého dítěte.

Vytáhla jsem z pouzdra svůj glock a položila ho do trávy. Poprosila jsem Boha o ochranu a zamířila po cestě ke dveřím domu Petera Gordona.

Kapitola 95

UPÍRALA JSEM OČI NA VCHOD do strašidelného domu, stála ve starém bloku ve tvaru podkovy, jenž byl možná tím posledním, co v životě uvidím. Zabušila jsem na dveře. Nic. Zabušila jsem silněji. Žádná odezva.

Co to má sakra znamenat?

Ohlédla jsem se na Conklina a pokrčila rameny. Pak jsem natáhla ruku a stiskla zvonek.

Slyšela jsem Conklina vykřiknout: „Ne, Lindsay, NÉ!“

a v tom okamžiku zazněly dvě hlasité exploze jen zlomek vteřiny po sobě.

Vzduch jako by popraskal. Země se zhoupla a já na ni upadla. Měla jsem pocit, jako by do mě narazil náklaďák.

Zahalil mě hustý oblak černého dýmu. Vdechla jsem hořkou chuť korditu a rozkašlala se, až jsem dostala křeč do žaludku. Z ulice na mě křičeli muži a ozýval se hlasitý praskot vysílaček. Slyšela jsem Conklina volat mé jméno.

Pohlédla jsem skrz kouř a spatřila svého parťáka ležet pět metrů za sebou. Vykřikla jsem „Richie!“, vyhrabala se na nohy a doběhla k němu. Krvácel ze šrámu na čele.

„Jsi zraněný!“

Osahal si čelo a řekl: „Nic mi není. A tobě?“

„Já se cítím fakt skvěle.“

Pomohla jsem Richovi vstát. Položil mi ruku na rameno.

„Proboha, Linds, už jsem myslel, že nás zabil.“

Oheň stravoval jedno SUV u obrubníku. Zranění muži krvácející z ran po šrapnelech se opírali o svá auta nebo leželi na ulici. Stopy po výbuchu u vozovky mi napověděly, že Gordon nastražil bombu na chodník. Další explodovala vzadu za domem, a ten začal hořet. Měly ty nálože někoho zabít? Nebo jen vyvolat chaos?

Kde je Gordon teď?

Za sebou jsem uslyšela nezaměnitelný skřípot zvedajících se garážových vrat. Obrátila jsem se a uviděla Gordona za volantem modrého kombíku Honda, jak vyjíždí z garáže a míří po příjezdové cestě k ulici.

Rich tasil svou devítku a já věděla, že to není jediná zbraň, která na hondu míří. Na dům byla obrácena spousta hlavní, a já stála přímo v palebné linii.

„Nestřílejte!“ vykřikla jsem směrem k ulici.

Zvedla jsem ruce nad hlavu a kráčela ke Gordonovu autu. Když jsem okénkem na straně řidiče pohlédla dovnitř, zjistila jsem, že se dívám do tváře vyděšeného dítěte.

Gordon držel synka u skla, mířil mu na hlavu pistolí a používal ho jako štít.

Okénko sjelo o pár centimetrů dolů a zazněl Gordonův až příliš povědomý hlas.

„Páchnoucí

bombo,“

řekl,

„pozdrav

seržantku

Boxerovou.“

Kapitola 96

ODTRHLA JSEM ZRAK od vyděšeného chlapečka, otočila se k ulici a znovu křikla: „Nestřílejte. Proboha, má tady dítě! Nestřílejte.“

Zpoza jednoho vozidla se jako šmouha mihla nějaká postava a pokračovala rovnoběžně s vozovkou k příjezdové cestě. Byl to Brady. S hrůzou jsem sledovala, jak zabrzdil před Gordonovým autem, zaujal postavení, pozvedl pistoli v obou rukách a namířil na čelní sklo.

Brady zařval na Gordona: „Vylez z toho auta. Okamžitě vylez z auta.“

Gordon se opřel o klakson a pak zavolal na mě: „Pověz tomu chlapovi, že držím smraďochovi u hlavy pistoli. Až napočítám do tří, vystřelím. Jedna.“

Vykřikla jsem chraplavým hlasem: „Brady, skloňte zbraň. Zastřelí toho kluka. Bude střílet!“

Gordon byl sériový vrah s rukojmím. Brady jednal podle předpisů, a pokud by Gordona dostal, byl by nejspíš považován za hrdinu, i kdyby Steven zemřel.

Pak mě podpořil Benbow.

„Brady, skloň tu zbraň.“

Brady zaváhal, ale nakonec poslechl. Dojala mě Benbowova lidskost, i když jsem se modlila, aby to bylo správné rozhodnutí.

Gordon řekl: „Lindsay? Žádné zbraně. Žádné vrtulníky.

Nikdo mě nebude sledovat. Rozuměla? Dvě.“

Nahlásila jsem Gordonovy požadavky vysílačkou na ulici a vrtulník odletěl z dohledu. Uslyšela jsem kvílení gum na asfaltu, a když jsem se obrátila, uviděla jsem, jak Gordonovo auto vystřelilo z příjezdové cesty. Vyhnul se ostnatému pásu, narazil do jednoho SUV, odhodil ho z cesty, pak vyjel na chodník a rozjel se směrem k dálnici.

V několika vteřinách se předměstská čtvrť změnila v cosi jako bojovou zónu. Ze všech stran se ozývalo kvílení sirén, jak se na místo sjížděli pyrotechnici, ambulance a hasiči.

Prodrala jsem se na ulici, kde Benbow právě nařizoval sledovat hondu ze vzduchu.

Conklin mě spojil po telefonu s Jacobim a já mu řekla, že jsem v pořádku, i když se mi po výbuchu stále točila hlava, nemohla jsem popadnout dech a měla poruchy vidění.

Když jsme si s Conklinem navzájem pomohli do auta, stále jsem měla před očima rudou vyděšenou tvář toho chlapečka křičícího bezhlesně přes okénko auta.

Zvedl se mi žaludek, zlomila jsem se v pase a vyzvracela se do trávy.

Kapitola 97

PROBRALA JSEM SE NA POHOTOVOSTI, kde jsem ležela na posteli se zábradlím v kóji se zataženými závěsy.

Joe vstal ze židle vedle mě a položil mi ruce na ramena.

„Ahoj miláčku. Už je ti dobře? Nebolí tě něco?“

„Nikdy mi nebylo líp.“

Joe se zasmál a políbil mě.

Stiskla jsem mu ruku. „Jak dlouho jsem byla mimo?“

„Dvě hodiny. Potřebuješ se vyspat.“ Joe se znovu posadil a stále svíral mou ruku v dlaních.

„Jak je na tom Conklin? A co Brady?“

„Conklin vyvázl s řádkou stehů na čele. Ta jizva mu bude slušet. Brady je na sto procent v pořádku, jen pořádně naštvaný. Říká, že měl Gordona odprásknout.“

„Nebo mohl nechat zabít mě, sebe, Conklina i to dítě.“

„Udělala jsi dobře, Linds. Nikdo neumřel. Jacobi je v čekárně. Objal mě.“

„To že udělal?“

„Jako medvěd.“ Joe se ušklíbl a já se zasmála. Nejsem si jistá, jestli Jacobi někdy objal mě.

„Nějaké zprávy o Gordonovi?“

„Než se na místo dostal vrtulník, byla jeho honda už jen jedním z milionu stejných modrých kombíků. Ztratili ho.“

„A ten kluk?“

Joe pokrčil rameny. Znovu se mi udělalo špatně od žaludku. Celý ten pečlivě natrénovaný manévr, a Gordon z nás přesto udělal blázna. „Bude držet Stevena jako rukojmí až do chvíle, kdy ho už nebude potřebovat.“

„Myslím, že se toho dítěte už zbavil, zlato. Jakmile se odtamtud dostal, začalo mu řvoucí batole překážet.“

„Chceš říct, že ho zabil?“

Joe pokrčil rameny. „Řekněme, že ho někde vysadil.“

Joe sklopil zrak.

Vešla sestra a informovala mě, že doktor dorazí za chvilku. „Mohu vám něco přinést, drahoušku? Třeba džus?“

„Ne, díky. Nic nepotřebuji.“

Když odešla, Joe řekl: „Ten výbuch měl jen odvést pozornost. Tohle je chlap, který umí vyrobit bombu.“

„Odpálila jsem ji já?“

„Ten zvonek. Když jsi stiskla tlačítko, šel proud do dvou rozbušek, z nichž jedna byla v chladicím boxu u obrubníku.

Druhá vybuchla za domem, nebo za tím, co bývalo domem.“

„Vyžádal si mě, Joe. Chtěl, abych přišla ke dveřím. Měl v plánu, že nálože odpálím já. Proč já? Byla to odplata za to, že nedostal peníze?“

„Myslím, že ano. Jsi pro něho ztělesněním jeho bóje s městem.“

Vstoupil doktor a Joe vyšel ven. Doktor Dweck mě požádal, abych sledovala očima jeho prst. Ťukl mi kladívkem do kolen a nechal mě natáhnout ruce. Pověděl mi, že mám na rameni úžasnou modřinu velkou jako dlaň a že se mi škrábance na rukou dobře zahojí.

Poslechl si můj dech a srdce, obojí zrychlené, jak jsem myslela na to, že touhle dobou už může být Peter Gordon kdekoli s tím chlapečkem i bez něho, a nikdo netuší kde.

Kapitola 98

OPŘELA JSEM SE NA SEDADLE spolujezdce a Joe se rozjel domů. Jacobi mi řekl, abych si vzala pár dní volna a v pondělí se zastavila, aby zjistil, jestli mě nechá příští týden pracovat.

Joe řekl: „Dáš si léčbu spánkem, slyšíš, blondýno?

Jakmile budeš doma, máš domácí vězení.“

„Dobře.“

„Přestaň se se mnou hádat.“

Zasmála jsem se a otočila hlavu, abych viděla jeho mužný profil rýsující se v kobaltově modrém šeru. Dovolila jsem odstředivé síle, aby mě přitiskla na dveře auta, když Joe odbočil na Arguello Boulevard, a sledovala jsem, jak se kolem mihly věže kostela svatého Jana. Musela jsem zavřít oči, protože mě probudil až Joe, když mi říkal, že už jsme doma.

Pomohl mi vystoupit na chodník před naším domem a podepřel mě, abych získala rovnováhu.

Joe se mě zrovna ptal, co budu chtít k večeři, když jsem spatřila něco, co musela být jen pouhá iluze. Na protější straně ulice stál modrý kombík Honda s pomačkaným pravým blatníkem.

„Co to je?“ zeptala jsem se a ukázala na auto.

Nečekala jsem na Joeovu odpověď. To auto jsem znala.

I na vzdálenost šesti metrů jsem rozeznala nápis na čelním skle. Projel mnou strach, jako by mi Pete Gordon zapálil rozbušku přímo pod nohama.

Jak přišel na to, kde bydlím?

Proč mi nechal své auto přede dveřmi?

Vběhla jsem do provozu v Lake Street a uskakovala před auty míhajícími se kolem mě. Dorazila jsem k hondě, přiložila dlaně spojené do trychtýře ke sklu a nahlédla dovnitř. Na zadním sedadle jsem uviděla ležet malého chlapce. I v tom slabém světle byla kulatá temná skvrna na jeho spánku řvavě červená.

Ten psychopat zastřelil svého chlapečka.

Zastřelil ho, přestože jsme udělali všechno, co chtěl!

Vykřikla jsem: „Ne!“ a trhnutím otevřela dveře. Rozsvítilo se světlo na stropě a já popadla děcko za rameno. Chlapeček měl otevřené oči a s výkřikem přede mnou ucukl.

Byl naživu. Zadrmolila jsem: „Stevie, jsi v pořádku, jsi v pořádku? Všechno už bude dobré.“

„Chci mámu.“

Palcem jsem setřela ze Stevenova spánku rtěnku, znamení tak odporné, že jsem se na něj nemohla ani podívat.

Vyndala jsem děcko z auta, posadila si ho na bok a pevně ho objala. „Jasně, chlapečku. Maminka tady bude za chvilku.“

Joe se nakláněl nad přední sedadlo a upíral oči na nápis na čelním skle.

„Co to je? Co je tam napsané?“ zeptala jsem se ho.

„Kruci, Linds. Ten chlap je magor.“

„Mluv.“

„Stojí tady: ‚Teď chci pět milionů. Nepokazte to zase.‘“

Pokud nedostane peníze, bude zabíjet dál. Už to udělal.

Zapotácela jsem se a Joe objal mě i chlapečka v mém náručí.

„Je zoufalý,“ řekl Joe. „Je to terorista. Nedovol mu, aby se ti dostal pod kůži. Tohle všechno jsou jen kecy.“

Přála jsem si, aby měl Joe pravdu, ale když mu město naposledy nepředalo výkupné, zabil Gordon tři další lidi.

Věta „Nepokazte to zase,“ nebyl posměšek. Byla to výhrůžka, namířená zbraň na obyvatele San Franciska.

A protože jsem se zřejmě stala Gordonovým spojením se zbytkem světa, patřila ta výhrůžka i mně.

Joe mi položil ruku kolem ramen, odvedl mě zpátky k autu a posadil i se Stevenem na zadní sedadlo. Vklouzl za volant a zamkl dveře. Hladila jsem chlapečka po zádech a Joe se zatím spojil s Dickem Benbowem. Myslela jsem na Stevieho otce, vraždícího maniaka, který nemá co ztratit.

Kde sakra může být?

Tušila jsem, že se nevyspím, dokud nebude mrtvý.

Čtvrtá část

ZRŮDA

Kapitola 99

JACOBI MI POLOŽIL NA RAMENO mohutnou ruku a pohlédl mi do očí. „Peter Gordon je problém FBI, Boxerová. Udělala jsi maximum. Ten chlapeček je v bezpečí. Teď si vezmi pár dní volna. Kolik jen budeš potřebovat.“

Věděla jsem, že má Jacobi pravdu. Potřebovala jsem odpočinek, fyzický i emocionální. Došlo to už tak daleko, že jsem sebou trhla, i když zasyčel překapávač kávy.

V neděli jsme s Joem dorazili do Monster Parku v polovině první čtvrtiny utkání v americkém fotbalu. 49ers šlapali na paty Rams ze San Louis, ale mně to bylo jedno.

Byla jsem s Joem. Byl to den jako stvořený k tomu, aby se člověk posadil na stadion a vychutnal si zápas. I když měl u sebe pistoli a pod bundou neprůstřelnou vestu.

Uvaděč musel vyhodit vetřelce z našich drahých míst, na které jsme dostali lístky od FBI, ale já na ten drobný konflikt zapomněla, jakmile se pod námi rozběhla hra a přišlo první krátké podání.

Amaz Battle chytil míč, sevřel ho pod ramenem a utíkal po hřišti před soupeři, kteří ho blokovali. Na

čtyřicetiyardové čáře Rams odbočil doprava k postranní čáře a volně pádil ke gólové čáře.

Poskakovala jsem nahoru a dolů. Joe mě objal a vlepil mi obrovský polibek, nejmíň pětihvězdičkový. Uslyšela jsem, jak na nás někdo volá z řady nad námi. Nějaký tlučhuba překřičel jásot davu: „Běžte si na pokoj!“

Obrátila jsem se a uviděla, že je to jeden z vetřelců, které jsme vykázali. Byl opilý, a navíc pitomec. „Sklapni!“

okřikla jsem ho a on se k mému úžasu zvedl ze svého místa a zamířil dolů, kde jsme seděli s Joem.

Zůstal stát a tyčil se nad námi.

„Co si sakra myslíte?“ zařval na nás, až mu z úst vystříkly sliny. „Myslíte si, že když máte nárok na tahle sedadla, můžete si dělat, co chcete?“

Nevěděla jsem, o čem mluví, ale nijak se mi nelíbilo, co jsem viděla. Když se na stadionu takhle rozvášní jeden chlap, může s sebou strhnout lavinu dalších.

„Co kdybyste se vrátil na místo, které jste si zaplatil?“

řekl Joe a vstal. Můj snoubenec měří skoro metr pětaosmdesát a je silný, ale do sto třiceti rozměklých kil toho velkohubého grázla mu dost chybělo. „Utíká nám zápas a rušíte tady dámu.“

„Jakou dámu?“ opáčil ten idiot. „Vidím tady děvku s velkou prdelí, ale žádnou dámu.“

Joe se natáhl, popadl chlapa za bundu a pevně mu ji sevřel pod bradou. Strčila jsem mu před oči odznak a řekla: „Chtěl jsi říct policistku s velkou prdelí.“

Zamávala jsem na ochranku stadionu, která k nám rychle seběhla. Když před sebou žvanila strkali do schodů za doprovodu povzbuzujících výkřiků fanoušků kolem nás, uvědomila jsem si, že lapám po dechu, jak mi žilami znovu proudil adrenalin.

Jen zlomek vteřiny mě dělil od tasení zbraně.

Joe mě objal kolem ramen a řekl: „Tak co, Linds?

Nepůjdeme na pokoj, jak říkal ten chlap?“

„Skvělý nápad,“ řekla jsem. „O jednom bych věděla.“

Kapitola 100

ZÁCLONAMI V NAŠÍ LOŽNICI pohyboval lehký vánek přicházející pootevřeným oknem. Joe nám oběma uvařil, připravil koupel, obdivoval můj „dokonalý zadek“ a zabalil mě do froté osušky.

Nedovolil mi udělat vůbec nic.

Ležela jsem na zádech uprostřed postele, dívala se na něho, obrovského a úžasného v měkkém světle vycházejícím z lampičky na psacím stole a pouličních lamp.

„Nehýbej se, blondýno,“ řekl Joe.

Aniž by ze mě spustil oči, odhodil svůj ručník ke dveřím.

Zrychlil se mi dech a nahmátla jsem pásek, který mi přidržoval župan.

„Co jsem říkal, Linds? Doktorovy instrukce. Nehýbej se.“

Zasmála jsem se a on se natáhl vedle mě na obrovskou postel.

„Svědí mě nos,“ postěžovala jsem si.

„Taky mě něco svědí.“

„Tak jo, ty blázínku.“

„Tak já jsem blázínek?“

Převalil se na bok a políbil mě na krk takovým způsobem, který mě dokáže rozjet z nuly na sto. Natáhla jsem ruce, abych ho objala kolem krku, ale on mi je položil zpátky. „Lež klidně.“

Sundal mi župan a posunul mě, a pak už jsme byli oba nazí pod přikrývkou.

Leželi jsme propletení tváří v tvář, já měla nohy zaháknuté na Joeových bocích, on paže obtočené kolem mě a brada mi spočívala v prohlubni na jeho krku. Cítila jsem se v bezpečí a měla zázračný pocit z toho, že jsme se po všech těch peripetiích, kterými jsme prošli, dostali do tohohle úžasného stadia.

Joe spojil mé vlasy do jednoho pramene, obtočil si ho kolem ruky a políbil mě na krk. Pak si mě přitáhl blíž.

Trochu jsem pohnula boky, aby do mě mohl vniknout. Na okamžik jsem zapomněla dýchat. Stála jsem na okraji propasti a chtěla jít dál.

„Počkej chvilku,“ řekl Joe a natáhl se přese mě k zásuvce nočního stolku. Uslyšela jsem zašustění celofánu, položila mu ruku na paži a řekla: „Ne.“

„Jenom se obléknu tam dole.“

„Ne. Opravdu. Doktorovy instrukce. Nedělej to.“

„Miláčku? Víš to jistě?“

„Naprosto.“

Joe mě hluboce políbil, a zatímco mě pevně svíral, převalil nás oba tak, že jsem ležela na něm. Zvedla jsem se,

stiskla mu boky koleny, položila své dlaně na jeho hruď a pohlédla mu do tváře. Uviděla jsem v jeho očích světlo, lásku, kterou ke mně cítil. Sevřel mi rukama boky a s očima doširoka otevřenýma jsme se pomalu pohupovali, zvolna, beze spěchu, bez starostí.

Na světě nebylo místo, kde bych chtěla být raději.

A člověk, s nímž bych byla raději.

Kapitola 101

SEDĚLA JSEM ZA SVÝM STOLEM, když zabzučel interim a Brenda řekla: „Lindsay, dole máte balíček. Kevin ho nechce poslat nahoru, dokud ho nezkontrolujete.“

Seběhla jsem po schodech do haly a našla člena naší ochranky, jak stojí u detektoru kovu. V ruce držel obyčejné silonové pouzdro na notebook obtočené několika metry průhledné izolepy a s mým jménem na nálepce. Žádný balíček jsem nečekala. A tenhle se mi ani za mák nelíbil.

„Projel jsem ho detektorem,“ řekl člen ochranky. „Je v něm kov, ale nepřišel jsem na to, co to je.“

„Odkud to pouzdro přišlo?“

„Pouštěl jsem dovnitř celou třídu školáků, nahlížel do pouzder s foťáky a tak podobně, a když jsem se otočil, tohle leželo na stole. Nikdo se k tomu nehlásil.“

„Neberte to osobně, ale zavolám pyrotechniky,“ řekla jsem.

„Neberu,“ opáčil Kevin. „Já seženu šéfy ochranky.“

Znovu jsem se třásla, oblečení se mi lepilo k tělu a v modřině na rameni mi cukalo. V uších mi znělo hlasité prásknutí bomby a myslela jsem na Joeova slova, jak děsivě snadné je vyrobit nálož.

Zavolala jsem Jacobimu zpoza mramorového sloupu na druhém konci haly a pověděla mu o tom záhadném balíčku.

Řekla jsem, že Peter Gordon by nejspíš dokázal vyhodit do povětří Budovu spravedlnosti.

„Zmiz odtamtud, Boxerová,“ řekl Jacobi.

„A ty taky,“ já na to. „Evakuujeme budovu.“

Zatímco jsem mluvila, spustil se v budově alarm a z reproduktorů se ozval hlas šéfa ochranky, který posílal požární hlídky na jejich místa.

Budova byla prázdná, soudci, porotci, žalobci, policisté a celé patro zatčených ji opustili po zadním schodišti na ulici. Vyšla jsem hlavním vchodem a poslouchala, jak mi srdce buší tříčtvrťovým rytmem do ušních bubínků. Během sedmi nebo osmi minut byl dům vyklizený a venku parkoval kamion pyrotechniků.

Sledovala jsem zpoza policejního kordonu, jak robot s rentgenovými deskami v „pažích“ vyjíždí nahoru na rampě pro vozíčkáře a hlavním vchodem dovnitř. Conklin a Chi přišli dolů, aby tam počkali se mnou, a společně jsme se dívali,

jak

pyrotechnici

v maskách

a ochranných

skafandrech kráčejí za robotem na dálkové ovládání.

S jistotou jsem očekávala výbuch. Čas se nekonečně vlekl. Když už se mi chtělo křičet, Conklin řekl: „Můžeme tu být celou noc.“

Tak jsme šli k McBainovi.

Tam to vypadalo jako na firemním večírku. Policejní personál všeho druhu to tam během čekání na návrat do kanceláří pořádně roztočil. Sáhla jsem do misky se slanými oříšky, když mi zazvonil telefon.

Byl to poručík Bill Berry od pyrotechniků. „Ukázalo se, že vaše takzvaná bomba je bezpečná.“

Došla jsem s Conklinem a Chim ke kamionu, který teď parkoval za Budovou spravedlnosti. Zaklepala jsem na dveře, a když se otevřely, vzala jsem si od poručíka Berry ho balíček.

„Tak co v něm je?“ zeptala jsem se ho.

„Vánoce v září,“ odpověděl. „Myslím, že se vám to bude líbit.“

Kapitola 102

„MYSLÍM, ŽE SE VÁM TO BUDE LÍBIT,“ zopakoval Chi. „Co by to mohlo být?“

„Doufám, že štěňátka,“ řekla jsem.

Conklin podržel dveře a všichni tři jsme se připojili k davu zaměstnanců vracejících se do kanceláří. Vystoupali jsme do třetího patra, odbočili do oddělení vražd a zaplnili Jacobiho kancelář, když si přitáhl otočnou židli a ztěžka se posadil.

V Jacobiho kanceláři to jako obvykle vypadalo jak v prasečím chlívku. Odklidila jsem stoh spisů ze židle vedle stolu, Conklin si sedí vedle mě a narazil koleny do stolu a Chi se ve svém elegantním šedém obleku s tenkou kravatou opřel o veřeje.

„Tahle věc podle všeho nevybuchne,“ řekla jsem a položila pouzdro na notebook na Jacobiho stůl.

„Otevřeš to, Boxerová? Nebo čekáš na vyrytou pozvánku?“

„No tak dobře.“

Vytáhla jsem z kapsy latexové rukavice, nasoukala do nich ruce, prořízla izolepu Jacobiho nožem na dopisy a rozepnula zip na celém pouzdru.

Nejprve jsem nechápala, na co se to vlastně dívám.

Pouzdro bylo vycpané malými semišovými váčky, krabičkami a sametovými obálkami a další byly nastrkané do obou kapes. K jedné z těch kapes byla přicvaknuté obyčejná bílá obálka adresovaná mně.

Ukázala jsem obálku svým kolegům, pak ji rozlepila a vytáhla list bílého papíru přeložený na třetiny.

„Je to zajímavé?“ zeptal se Jacobi.

Odkašlala jsem si a přečetla dopis nahlas.

„‘Zdravím, seržantko Boxerová. Casey Dowlingovou jsem NEZABILA. V té tašce jsou všechny její šperky i šperky těch ostatních. Povězte prosím každému, že se moc omlouvám. Udělala jsem několik velkých chyb, protože jsem si myslela, že nemám na vybranou, ale už nikdy krást nebudu. Marcus Dowling zabil svou ženu. Musel to být on.‘

Je to podepsané ‚Hello Kitty‘.“

Obrátila jsem pouzdro, aby Jacobi viděl, jak otvírám malé balíčky. Do mých rukou v rukavicích proudily neuvěřitelné šperky. Diamanty a safíry, v nichž jsem poznala majetek Casey Dowlingové, viktoriánské brože a perly, které patřily Dorian Morleyové, a další klenoty odcizené ostatním obětem Hello Kitty.

Prohrábla jsem se těmi úžasnými klenoty, které jsem viděla na fotografiích v seznamech uloupeného majetku ve spisech, a pak si všimla pět centimetrů dlouhé kožené

krabičky ve tvaru pirátské truhly. Otevřela jsem ji a zrak mi padl na zmačkaný kousek papírového kapesníku.

Rozbalila jsem ho a z dlaně na mě zamrkal samostatný žlutý kámen velký jako kulička hroznového vína. Dívala jsem se na Slunce Cejlonu.

„To je on?“ zeptal se Conklin. „Prokletý diamant Casey Dowlingové?“

Jacobi se na něj sotva podíval. Sáhl po telefonu a stiskl tlačítko rychlého vytáčení, velitelovo číslo. „Je tam Tony?

Tady Jacobi. Povězte mu, že mám novinu. A dobrou.“

Koutkem oka jsem zahlédla, jak se k nám rychle blíží Brady. Udýchaně na mě zavolal.

„Boxerová, vy si nevyzvedáváte vzkazy? Manželka Petera Gordona dnes ráno kontaktovala FBI.“

Kapitola 103

HEIDI MEYEROVÁ SEDĚLA SAMA ve výslechové místnosti, vyčerpaná fyzickými i emocionálními následky nepředstavitelného traumatu, jímž prošla. Její svět se změnil.

Ona se změnila. Jak mohla žít s Peterem Gordonem a nevědět, co je zač? Hlavou se jí honily obrázky, jak Peteovi vařila, hádala se s ním, snažila se, aby nevybuchl.

Porodila mu děti, vyrovnávala jeho nedostatky a duševní zranění. Uplynulých deset let spala skoro každou noc po jeho boku.

A teď její manžel doslova i obrazně vyhodil jejich životy do povětří.

Poté co ji agent Benbow tři hodiny vyslýchal, nechal ji samotnou s čerstvým hrnkem čaje. Heidi přemýšlela o výslechu, o tom, jak vyprázdnila každou kapsu své paměti, aby mu pověděla všechno, co mohlo pomoci najít jejího manžela dřív, než znovu někoho zabije.

Řekla, že se Pete choval divně od té doby, co se vrátil z Iráku. Byl v jednom kuse vzteklý, děsil děti, přechovával v domě zbraně a uměl zacházet s výbušninami.

Heidi ukázala agentu Benbowovi modřiny na pažích a dovolila jedné agentce vyfotografovat černomodré skvrny na vnitřní straně stehen.

A když seděla v místnosti bez oken, konečně jí začalo být jasné, jak ji i děti Pete ve skutečnosti nenáviděl a že ty matky a jejich děti zabil proto, že v nich viděl ji, Stevena a Sherry.

Přemýšlela, kde by mohl Pete být a zda ji sleduje, jestli ji viděl vcházet do budovy FBI a počká si na ni, až vyjde ven.

A co bude dělat teď, poté co všechno řekla FBI? Proč jí někdo neřekl, co má dělat?

Heidi vzhlédla, když se dveře otevřely a vešel agent s nějakou vysokou blondýnou. Představil ji jako seržantku Lindsay Boxerovou ze sanfranciské policie. Heidi se zalily oči slzami. Vstala, sevřela oběma rukama seržantce pravici a potřásla jí s ní.

„To vy jste našla Stevieho? Proboha. Ani vám nemohu dost poděkovat.“

„Moc rádo se stalo, Heidi. Smím vám tak říkat?“

„Jistě.“

Benbow odešel z místnosti a seržantka Boxerová si přitáhla židli. „Popište mi prosím, jaká je teď situace,“ řekla.

„Nemám kompletní informace. Kde jsou teď Steven a Sherry?“

„S mojí kamarádkou Sarah Wellsovou. Pracujeme spolu ve střední škole Bookera T. Washingtona.“

„A kde je Sarah?“

„Jezdí po okolí a čeká, až mě bude moci vyzvednout.

Domů jet nemůže. Její manžel… opustila ho. Nemáme kam jít. I kdyby náš dům nezničila bomba, musím uniknout před Petem co nejdál.“

„Jen si trochu promluvíme,“ řekla seržantka Boxerová.

„Jistě. Povím vám, co budu vědět.“

„Mluvila jste s manželem od té události s vaším domem?“ zeptala se seržantka Boxerová.

„Poslal mi hlasovou zprávu. Povídal, že se jen tak projížděl a měl v plánu Stevieho zabít, když tu něco spatřil v jeho obličeji. Řekl: ‚On vypadá přesně jako já. Ale ty, Heidi, jako já vůbec nevypadáš‘.“

„To bylo dost hnusné. Co ještě řekl?“

„Abych vyřídila policii, že jestli nedostane těch pět milionů, najde mě i děti a zastřelí nás. Pak jsem kontaktovala agenta Benbowa. Dala jsem mu svůj mobil, ve kterém byl ještě Peteův vzkaz.“

Seržantka Boxerová přikývla a řekla: „Skvělé.“ Pak se zeptala: „Kde žijí vaši rodiče?“

„Moje matka byla samoživitelka a zemřela před pěti lety.

Seržantko, co mám dělat?“

Dveře výslechové místnosti se otevřely a vrátil se agent Benbow. Byl nakrátko ostříhaný, měl vojenské držení těla, ale sympatický, skoro vřelý výraz. Posadil se do čela stolu.

„Heidi, slyšela jste o programu na ochranu svědků?“

zeptal se. „Chci vás a děti dát do toho programu. Dostanete dokumenty s novými jmény, nové identity a místo k životu.“

„Ale já nejsem dobrý svědek. Nic nevím.“

„Dáváme lidi do toho programu z méně závažného důvodu, než že je má na mušce Peter Gordon. Musíte dovolit, abychom vás ochránili, Heidi. Jestli ho najdeme, výborně nám jako svědek posloužíte. Choval se k vám násilně a můžete to popsat z první ruky.“

Heidi se rozběhl mozek na plné obrátky. Benbow jí říkal, že v zájmu jejího bezpečí musí její život jako Heidi Meyerové skončit. Aby ochránila své děti, musí zmizet a začít jako nový člověk. Bylo to skoro nemyslitelné.

Tohle jí mohla usnadnit jen Sarah.

Heidi pověděla seržantce Boxerové a agentu Benbowovi o Sarah Wellsové, své blízké přítelkyni a důvěrnici, Stevieho kmotře. A byla neoblomná. Sarah půjde do programu s nimi.

Benbow se zatvářil znepokojeně, možná podrážděně. „Je to riskantní, Heidi. Pokud Sarah kontaktuje svého manžela nebo někoho z okruhu svých známých, uvede vás i vaše děti do smrtelného nebezpečí.“

„Já Sarah důvěřuji. Miluji ji. Je to má jediná blízká osoba.“

Benbow zabubnoval prsty na desce stolu a řekl: „Dobře.

Odvezeme vás do střeženého bytu, než se všechno zařídí.

Odjedete okamžitě, Heidi. Žádné telefonáty. Žádná loučení.

S sebou si můžete vzít jen to, co máte na sobě.“

Heidi vyrazila dech nesmírnost jejího okamžitého a naprostého rozchodu s minulostí, a představa budoucnosti bez Petea. Jaké to bude žít beze strachu, být se Sarah každou noc a za denního světla?

Mohly by žít plnohodnotnými životy.

Heidi se znovu zalily oči slzami, které jí stékaly po tvářích. Zakryla si tvář dlaněmi a nechala je téct. Když mohla znovu promluvit, řekla Boxerové a Benbowovi: „Děkuji vám. Bůh vám oběma žehnej. Děkuji.“

Kapitola 104

VYPROVODILA JSEM HEIDI NA ULICI. Vzhlédla ke mně očima zarudlýma pláčem a řekla: „Nevím, co mám říct dětem.“

„Vím, že najdete ta pravá slova. Heidi, rozumíte všemu, co se bude dít dál?“

„Strávíme noc ve střeženém bytě FBI v L. A., dokud se nezařídí vše potřebné. Pak nás dopraví letadlem…“

„Neříkejte mi, kam poletíte. Neříkejte to nikomu.“

„Zmizíme z povrchu zemského.“

„Přesně tak. Tohle je vaše přítelkyně Sarah?“ zeptala jsem se, když u chodníku zastavil červený saturn.

„Ano, to je ona.“

Heidi ode mě poodešla a naklonila se do auta okénkem na straně spolujezdce. Promluvila na řidičku a pak řekla: „Seržantko, představuji vám svou kamarádku Sarah Wellsovou.“

Sarah byla pohledná, asi třicetiletá bruneta bez make-upu; na sobě měla o pár čísel větší oblečení. Odložila na sedadlo růžový gumový balonek a podala mi ruku. Měla pozoruhodný stisk. Řekla: „Moc ráda vás konečně poznávám. Díky za všechno.“

Sarah měla ve tváři zvláštní výraz, jako by se mě bála.

Měla snad oplétačky s policií?

„Konečně mě poznáváte?“

„Myslím tím… že jste našla Stevieho.“

„Samozřejmě.“

Stevie seděl na zadním sedadle vedle malé holčičky.

Položil dlaň na okénko a řekl ponuře: „Dobrý den, paní.“

„Ahoj, Stevie,“ řekla jsem, položila ruku na druhou stranu skla a zakryla tak jeho. Holčička oznámila: „Stevie vás miluje.“

Usmála jsem se na obě děti a pak mě Heidi vášnivě a v slzách objala. Nasedla do auta a vzala mě za ruku.

„Buďte šťastná,“ řekla jsem.

„Vy také.“

Vedle saturnu zastavil černý sedan a z jeho okénka se vyklonil agent Benbow. Řekl Sarah, že pojede jako první.

Druhé auto se zařadilo za saturn a pak se karavana ze tří aut rozjela, aby dovezla Heidi, Sarah a děti k nové kapitole jejich životů.

Doufala jsem, že k té lepší.

Dívala jsem se za auty, dokud nezmizela z dohledu.

Myslela jsem na Heidi a přemýšlela, jak bude Pete Gordon reagovat na její zmizení s jeho dětmi. A uvažovala jsem, jak ho proboha najdeme, než bude znovu zabíjet.

Kapitola 105

LEONARD PARISI VYPADAL příštího rána, když jsme s Yuki vstoupili do jeho kanceláře, mimořádně uštvaný.

Parisi, známý podle tmavorudých vlasů jako Červený pes, se přehraboval ve fotografiích ukradených šperků zhruba za čtyři miliony dolarů, vedle nichž ležela kopie dopisu od Hello Kitty.

„Máte nějaké stopy vedoucí k té Kitty?“

„Ukryla se v davu přicházejícím hlavním vchodem.

Bezpečnostní kamera zachytila celý ten zmatek, ale nedalo se poznat, kdo tam to pouzdro nechal,“ řekla Yuki.

„Seržantko?“

„O její totožnosti nevíme vůbec nic,“ sdělila jsem mu.

„Šperky jsou v laboratoři. Zatím jsme na ničem nenašli otisky. Víme jen, že je Kitty vrátila do posledního. Myslím, že to dodává na důvěryhodnosti jejímu tvrzení, že nezabila Casey Dowlingovou.“

„K čemu sakra ty bezpečnostní kamery jsou?“ zavrčel Parisi.

Stejně jako my ostatní i Parisi čelil spoustě výtek za malý počet usvědčených jeho oddělením tváří v tvář stoupající zločinnosti v San Francisku. Dávalo se to za vinu

nám, policii, která nepřinesla žalobci dostatek důkazů, na nichž by mohl postavit neprůstřelný případ.

„Takže co vlastně máme, seržantko? Nepodstatnou výpověď anonymní lupičky, která tvrdí, že nevraždila? Vy si opravdu myslíte, že to udělal Dowling?“

„V obou případech, kdy jsem s ní mluvila, trvala Kitty na svém a připadala mi přesvědčivá.“

„Na ní nesejde. Ona je nikdo. Je to duch. Co Dowling?“

Pověděla jsem Parisimu, co jsme věděli o Caroline Henleyové, jež byla po dva roky Dowlingovou milenkou.

Vysvětlila jsem mu, že Dowling má hodnotu desítek milionů a rozvod by ho stál balík, takže měl docela dobrý motiv svou ženu zabít. Řekla jsem také, že Dowlingova verze událostí toho večera v mnohém neseděla. Jeho vysvětlení zvuků, výstřelů, toho, zda na něho žena zavolala, či ne, se stále měnilo.

„Co ještě?“

„Měl mokré vlasy, když jsme ho hned po střelbě vyslýchali.“

„Takže se osprchoval, aby se zbavil důkazů.“

„Přesně to si myslíme.“

Červený pes odstrčil desky s fotografiemi přes stůl mým směrem. „Sprcha není dostatečný důvod. Než prohledáte dům té filmové legendy, chytí se toho média a vynese nám to žalobu za ublížení na cti. Měli byste mít něco silnějšího

než lupičku, která tvrdí, že to neudělala, a fakt, že se Dowling osprchoval.

Není to dostatečný důvod pro povolení k domovní prohlídce, Yuki,“ uzavřel to Parisi. „Takhle to nepůjde.“

Kapitola 106

TRHLA JSEM ŽIDLÍ U SVÉHO STOLU a uhodila jí do odpadkového koše. Pak jsem to zopakovala kvůli uspokojení, které mi ten rachot přinesl. Řekla jsem Conklinovi: „Červený pes nepožádá o povolení k domovní prohlídce beze zbraně, ze které se ještě kouří.“

Conklin na mě pohlédl a řekl: „Zajímavé, že to říkáš.

Včera večer jsem se díval na pár starých Dowlingových filmů. Koukni na tohle.“

Conklin ke mně obrátil monitor svého počítače.

Posadila jsem se, dojela na kolečkové židli ke stolu a podívala se na monitor. To, co tam bylo, vypadalo jako upoutávka na nějaký starý špionážní flák.

„Noční hlídka,“ vysvětlil Conklin. „Natočil ho před desítkami let s Jeremym Cushingem. Příšerný film, ale trefili se do vkusu diváků a stala se z toho kultovní záležitost.

Mrkni se na tohle.“

Byl tam Dowling, černý oblek, licousy, oči přimhouřené před sluncem, a v ruce držel zbraň. „Ty si děláš legraci! Není to čtyřiačtyřicítka?“

„Ruger Blackhawk. Je to jednočinný revolver, šestiraňák,“ řekl můj parťák a klikl na další obrázek. Slavný

a už zesnulý Jeremy Cushing mu dával tu zbraň na památku před objektivy fotoaparátů. Téměř jsem slyšela lupání blesků.

Conklin stiskl klávesu a z tiskárny vypadly vytištěné fotografie. Zvedla jsem telefon a zavolala Yuki. „Zadrž Červeného psa, než někam odejde. Jdu k vám dolů.“

Do Dowlingova honosného sídla na Nob Hill jsme dorazili před obědem, tři auta plná policistů z oddělení vražd dychtících po zásadním průlomu v případu. Zazvonila jsem a Dowling přišel otevřít v džínách a rozepnuté bílé košili.

„Seržantko Boxerová!“ řekl.

„Zdravím. Inspektora Conklina si pamatujete. A ráda bych vám představila asistentku okresního prokurátora Yuki Castellanovou.“

Yuki podala Dowlingovi povolení k domovní prohlídce.

„Víte, chodila jsem s Casey do školy,“ řekla a prošla kolem Dowlinga do rozlehlé pozlacené vstupní haly.

„Myslím, že se o vás nikdy nezmínila. Hej, nemůžete…“

Chi, McNeil, Samuels a Lemke se valili do domu hned za námi s odhodláním poldů provádějících razii v ilegálním lokálu za prohibice. Projel mnou záblesk paniky. Navzdory tomu, co jsem řekla Parisimu, že by Dowling nikdy nezahodil suvenýr z posledního filmu Jeremyho Cushinga –, jsem si teď nebyla tak jistá.

„Moment,“ řekl Dowling. „Co hledáte?“

„To se dozvíte, až to uvidíte,“ opáčila jsem.

Zamířila jsem po točitém schodišti nahoru do hlavní ložnice, zatímco se zbytek mého týmu rozptýlil po domě.

Slyšela jsem zvonění telefonu a pak Dowlingův křik nasycený podrážděním.

„No Peysere, od toho právníci jsou. Okamžitě se vraťte z Napy.“

Vstoupila jsem do pokoje filmové hvězdy. Čtvrt hodiny nato tam nebyla jediná zásuvka nebo police, která by nepoznala mou ruku.

Právě jsem z postele stahovala matraci, když se mi zdálo, že jsem v místnosti zaslechla někoho dalšího. Vzhlédla jsem a uviděla snědou ženu v černých šatech hospodyně.

Pamatovala jsem si ji. Den poté, co byla Casey Dowlingová zavražděna, v den, kdy jsme s Conklinem přišli vyslechnout Marcuse, nám tahle žena přinesla vodu.

„Vy jste Vangy, že?“

„Jsem ilegální přistěhovalec.“

„Chápu… ale to není můj obor. Co mi chcete říct?“

Vangy mě požádala, abych ji následovala do prádelny v suterénu. Když jsme tam přišly, rozsvítila světlo nad pračkou a sušičkou. Popadla pračku po obou stranách a odtáhla ji ode zdi.

Ukázala na čtyřpalcovou ohebnou rouru, jež odváděla páru ze sušičky ven z domu.

„Schoval to sem,“ řekla mi. „Slyšela jsem to rachotit.

Myslím, že to, co hledáte, je tam.“

Kapitola 107

BYLI JSME VE VÝSLECHOVÉ MÍSTNOSTI číslo dvě, té větší a vybavené lepší elektronikou. Zkontrolovala jsem kameru a přesvědčila se, že se páska točí, než jsem dovnitř přivedla Dowlinga a nabídla mu židli obrácenou proti skleněné stěně.

Chtěla jsem jeho plné doznání, pro sebe, pro Conklina, pro Yuki a pro Červeného psa Parisiho. Chtěla jsem rychlou a jistou spravedlnost pro Casey Dowlingovou. A chtěla jsem ten případ uzavřít pro Jacobiho.

Dowling si už zapnul košili a oblékl sako a zdálo se, že se dokonale ovládá. Musela jsem obdivovat jeho chladnokrevnost, protože jeho revolver ležel v igelitovém sáčku na stole.

Conklin vypadal také zcela uvolněný. Napadlo mě, že se musí krotit, aby se neusmíval. Měl na to právo, ale já ještě nejásala. Dowling miloval sám sebe natolik, že byl nejspíš přesvědčený, že ho nikdo nemůže porazit.

„Můj právník je na cestě sem,“ oznámil nám.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Otevřela jsem Carlu Loomisovi, balistikovi z policejní laboratoře. Ukázala jsem

na zabalenou zbraň, on ji zvedl, obrátil se k Dowlingovi a řekl: „Moc rád se dívám na vaše filmy, Dowlingu.“

„Loomisi, tahle balistická zkouška má přednost před vším ostatním,“ řekla jsem.

„Do hodiny budete mít výsledky, seržantko,“ ujistil mě a odnesl sáček s důkazem z místnosti.

Otočila jsem se k Dowlingovi, který dával najevo svou nonšalanci tím, že se opíral na židli a houpal se na jejích zadních nohách.

„Pane Dowlingu, ráda bych se ujistila, že chápete svou situaci. Až v laboratoři vystřelí z vašeho revolveru, porovnají projektil s tím, co byl vyjmut s těla vaší ženy.“

„Jak myslíte.“

Conklin řekl: „No věřila bys tomu chlapovi? Je tady kvůli podezření z vraždy. Máme ho. Skončil.“

„Povězte nám, co se stalo,“ vybídla jsem Dowlinga.

„Jestli nám ušetříte čas a snížíte náklady na proces, vezme okresní prokurátor v úvahu vaši ochotu spolupracovat.“

„Ach. Čestné skautské?“

„Čistě pro vaši informaci, prokurátor jde domů v pět.

To je za čtvrt hodiny. Váš čas na uzavření dohody se rychle krátí.“

Dowling si pohrdavě odfrkl a Conklin se zasmál.

Vyšel z místnosti a vrátil se se třemi kelímky kávy, teatrálně do nich přidal mléko a cukr a po celou dobu si zpíval ústřední melodii z filmu Noční hlídka. Byla to

chytlavá melodie, která se umístila v žebříčcích i přes problematickou

kvalitu

Dowlingova

a Cushingova

špionážního filmu.

Všimla jsem si, jak se Dowlingův výraz při Richieho broukání změnil. Nonšalance vyprchala. Přední nohy židle klesly na zem. Zdálo se mi, že ta melodie změnila Dowlingův pohled na věc jako nic jiného.

Kapitola 108

DOWLINGOVI ZAZVONIL MOBIL. Podíval se na displej, otevřel ho a řekl: „Tak kde jste, Peysere? Co děláte?

Jdete sem?“

Odmlčel se, poslechl si právníkovu odpověď a vyrazil ze sebe: „Jste k ničemu. K ničemu.“ Zaklapl telefon a podíval se na hodinky. Bylo přesně pět.

„Zavolejte prokurátora. Budu mluvit ze své svobodné vůle,“ řekl Dowling. „Nemám co skrývat. Potřebuji něco písemně od vás nebo prokurátora?“

„Ne,“ odpověděla jsem. Ukázala jsem na kameru v rohu nad svou hlavou. „Všechno se natáčí.“

Dowling přikývl. Před objektivem kamery se cítil jako ryba ve vodě.

„Lhal jsem, abych chránil Caseyinu pověst,“ řekl.

„Casey zjistila, že mám milenku. Vytáhla na mě revolver.

Snažil jsem se jí ho vykroutit z ruky a vtom spustil.“

„Předtím než ten lupič utekl oknem, nebo potom?“

zeptala jsem se.

„Lupič utekl. To ji přivedlo na ten nápad. Chytila se příležitosti mě zastřelit. Popadla revolver z nočního stolku

a začala na mě ječet. Pokusil jsem se jí ho vzít a on spustil.

Tak to bylo.“

„Pane Dowlingu, opravdu trváte na téhle verzi? Vaši ženu zasáhly dvě kulky, pamatujete? Jedna do hrudi a druhá do krku. Byla nahá a neozbrojená. Na její kůži se nenašly stopy po střelném prachu. To znamená, že jste stál nejméně půldruhého metru daleko. Ukazuje na to i úhel výstřelů.“

„Takhle se to nestalo.“

„Přesně tak se to stalo, pane Dowlingu,“ řekla jsem.

„Váš ruger je jednočinný revolver. Musel jste pokaždé natáhnout kohoutek, než jste vypálil.“

Udělala jsem z ruky revolver. Natáhla jsem kohoutek představovaný palcem. Řekla jsem prásk. Celé jsem to zopakovala a znovu řekla prásk. Pak jsem se zeptala: „Chcete přesvědčit porotu, že to byla sebeobrana?“

„Byla. Přesně tak, jak jsem to popsal,“ trval na svém Dowling. Teď už drmolil a začínal šišlat, ale držel se svého příběhu. „Pokusila se mě zabít. Vzal jsem jí zbraň a ta spustila. Možná jsem zpanikařil a vystřelil z ní dvakrát. Už se nepamatuji. Byl jsem vyděšený,“ řekl a v očích se mu objevily slzy. „Je mi to tak líto,“ vypravil ze sebe. „Miloval jsem ji. Zeptejte se kohokoliv. Nikdy jsem ji nechtěl podvést, ale bylo to těžké, chápete? Ženy mě v jednom kuse uháněly. Casey tohle nechápala.“

Dveře se znovu otevřely, tentokrát bez klepání, a objevil se v nich Tony Peyser, Dowlingův právník s taxou tisíc dolarů za hodinu.

„Nic neříkejte, Marcusi. Jak zní obvinění?“ zeptal se mě právník.

Hlava se mi točila ze směsice vzteku a nadšení.

Dowlingovu výpověď jsme měli natočenou a obžaloba ji použije, aby ho roznesla na kopytech.

Ani jsem se na právníka nepodívala. Řekla jsem: „Vstaňte, pane Dowlingu. Zatýkám vás pro vraždu Casey Dowlingové. Máte právo nevypovídat.“

Conklin mu nasadil pouta, zatímco jsem mu odříkávala jeho práva. Dowling stále protestoval: „Byla to sebeobrana!“

„Kdo ví? Třeba vám porota uvěří,“ utrousila jsem a pohlédla do tváře, která si získala srdce mnoha tisíců žen.

„Ale víte, co si myslím? Jste špatný herec. Skutečná šmíra.“

Kapitola 109

NEVÍM, KDY JSEM SE POTŘEBOVALA víc napít.

Cindy na mě o půl sedmé čekala dole a já nás odvezla svým explorerem k Susie. Byla jsem ráda, že můžu se Cindy strávit trochu času, a měla jsem pro ni šťavnatou, exkluzivní informaci.

Začalo hustě pršet, obvyklý večerní slejvák. Zatímco mé stěrače s pískáním stíraly vodu ze skla, pověděla jsem Cindy, jak se „bomba“, kterou někdo zanechal v Baráku, změnila ve šperky za čtyři miliony dolarů.

„Myslím, že Kitty šperky vrátila proto, že jí nad hlavou viselo obvinění z loupežné vraždy.“

„Co v jejím dopise přesně stálo?“ zeptala se Cindy.

„Cindy, můžeš pustit ven tu část o Kitty, ale my jsme také obvinili Dowlinga z vraždy. Ale tohle je mimo záznam, jasné?“

„Fajn,“ řekla Cindy. „Dopoledne budu mít tu novinu o Dowlingovi z jiného zdroje. Ale to první je neuvěřitelné.

Kitty vrátila lup.“

Usmála jsem se na Cindy a ocitovala jí Kittyin dopis.

Pak jsem zaparkovala tak blízko Susie, jak to jen šlo. Obě

jsme vystoupily z auta a s pištěním vhodným spíš pro malé holky uběhly blok ve vlnách deště.

Vstoupit k Susie je pokaždé vrcholný zážitek. Chodíme tam už léta, takže je to místo plné vzpomínek. Ve vzduchu visela vůně Susieiny speciality, dušené ryby. Kapela to začínala rozjíždět a u baru postával dav nezadaných.

Uviděla jsem na jedné stoličce sedět Yuki a se Cindy jsme se začaly prodírat davem, dokud jsem jí nemohla poklepat na rameno. Obrátila se a obě nás objala. Pak nás představila barmanovi. Musela překřičet hluk.

„Lindsay, Cindy, tohle je Miles La Liberte. Milesi, tohle jsou moje kamarádky Lindsay Boxerová a Cindy Thomasová.“

Potřásla jsem si s Milesem rukou, a když jsme se rozloučily, naklonila se Yuki přes bar a políbila ho na ústa.

Ona ho políbila!

„Byla jsem příliš dlouho mimo obraz,“ řekla jsem Yuki, když jsme prošly kuchyní do zadní místnosti. „Co jsem to právě viděla?“

„Fešák, co?“

Yuki se zasmála, vzala od Lorraine jídelní lístky a všechny tři jsme vklouzly do boxu. Jedno místo vedle sebe jsem podržela Claire.

„Zatraceně pěkný chlap,“ řekla jsem. „A jak dlouho už tohle trvá?“

„Pár týdnů.“

„Takže je to… vážné?“

„Jo,“ odpověděla, usmála se a zároveň začervenala.

„Páni!“ řekla Cindy. „Takže tys to tajila?“

„Gratuluji, Yuki. Nový případ a nový přítel zároveň.

Džbán piva, prosím,“ požádala jsem Lorraine. „A čtyři sklenice.“

„Taky mám novinu,“ ozvala se Cindy, sepjala ruce a naklonila se přes stůl, div mi nespadla do klína. „Rich a já spolu bydlíme.“

„No teda! To j e fantazie,“ vyhrkla jsem, a myslela to vážně. Na sto procent. „Nezmínil se mi o tom.“

„Chtěla jsem ti to povědět já,“ řekla.

Dorazilo pivo s miskou banánových čipsů a Cindy mluvila o místu v šatně a o tom, jak je postel na Riche moc měkká, a já přemýšlela, jak je to dávno, jestli vůbec někdy –, co jsme byly všechny spokojené zároveň. Přála jsem si, aby tam byla Claire a mohla si to vychutnat s námi.

Obrátila jsem se, pohlédla přes rameno a uviděla ji, jak se řítí uličkou přímo k našemu boxu.

Výraz v její tváři se dal popsat jen jako zatmění slunce.

Blížila se bouře.

Kapitola 110

CLAIRE DOKONCE ANI NEPOZDRAVILA.

Vklouzla do boxu, nalila si sklenici piva a řekla: „Omlouvám se, že jdu pozdě. Procházela jsem databázi policejního lékařství a snažila se rozlousknout tu katastrofu s Vrahem se rtěnkou. Edmund říká, že bych měla sundat fotky těch mrtvých dětí z nástěnky v mé kanceláři, ale já je tam chci nechat, dokud nebudeme mít toho ďábla za katrem.“

„Nic jsi nenašla?“ zeptala jsem se.

„Nemohu najít v databázi nic, co by se shodovalo s naším případem. Žádné další vraždy matek s dětmi. Žádné vzkazy psané rtěnkou. Ten vzorec stop po střelném prachu je unikátní. Jaká je jeho motivace, problém, co spouští to vraždění? Nemám tušení. Cindy, podala bys mi ty čipsy?“

„Tvrdí, že to dělá pro peníze,“ poznamenala Cindy.

Claire přikývla a zvedla ruku na znamení, že má stále slovo. Hodila si do úst čipsy, napila se a navázala tam, kde skončila.

„Dobře. Je to neobvyklé, že, Linds? Psychopat motivovaný penězi. Ale stejně tak můžeme vzít v úvahu ten vzkaz, který Gordon napsal na čelní sklo svého auta: ‚Teď

chci pět milionů. Nepokazte to zase.‘ Jak se bude na tohle reagovat?“ zeptala se Claire mě.

„To auto má FBI a je to jejich případ. Jsem na telefonu, ale vede ho Benbow.“

Cindy řekla: „Co by se stalo, kdybychom něco zveřejnili? Kdyby Chronicle zareagoval na ten vzkaz na čelním skle otevřeným dopisem vrahovi, jako jsme to udělali předtím?“

„Buď konkrétní. Co máš na mysli?“ zeptala se Yuki.

„Řekněme, že by ten dopis napsal Henry Tyler. Stálo by v něm: ‚Máme těch pět milionů a chceme zorganizovat předání.‘ A na závěr by vraha popíchl jeho vlastními slovy: ‚Nepokazte to zase‘.“

„A co pak?“ chtěla vědět Yuki. „Další past? Jak by to mohlo skončit jinak?“

Doufala jsem, že bych s další pastí už neměla co do činění. Nevěděla jsem, zda bych si dokázala zopakovat ten hrozný den s mobilem pověšeným na krku, aniž bych věděla, kdy si Gordon vezme peníze a zastřelí mě.

Ale musela jsem uznat, že na tom návrhu něco bylo.

Řekla jsem: „Ty tedy tvrdíš, že pokud FBI brzy něco neudělá, Gordon zabije další lidi, aby svým slovům dodal na váze?“

„Další matky a děti,“ řekla Cindy.

„Jo, přesně to si myslím,“ přitakala Claire. „Mám zajímavý návrh, jiný než posledně. Myslím, že by mohl vyjít.“

Kapitola 111

BYLA TO MÁ TŘETÍ NOC PO SOBĚ ve sledovací dodávce s Conklinem a Jacobim. Vozidlo bylo nevětrané a zvukotěsné a bezdrátově spojené se dvěma agentkami v přestrojení nedaleko obchodu Nordstrom v nákupním středisku San Francisco Centre, které tlačily kočárky s panenkami velkými jako miminka. Poslouchala jsem, jak si má přidělená návnada agentka Heather Thomsonová brouká „Can’t Touch Me“ a Conklin měl na uchu Connie Casaseovou, nevinně vypadající dvacetiletou elévku s proříznutou pusou z mravnostního.

Po celém městě bylo rozmístěných sedm dalších dodávek plných policistů a agentů FBI a každé vozidlo sledovalo volavky s kočárky v různých nákupních centrech.

Zatímco média neustále varovala před Vrahem se rtěnkou, sanfranciská policie a FBI zamítly publikovat vzkaz Peteru Gordonovi. A ten se také neozval.

Byl Gordon rozzuřený? Ve stresu? Dával si na čas? Kde mohl být?

Pokud se měl držet svého schématu, měl by znovu vraždit.

Naše dodávka parkovala v Sutter Street, blok od Nordstromu a dva bloky od Macy’s na Union Square.

Jacobiho sluchátka byla naladěná na policejní ústřednu a on sám byl ve spojení se zvláštním agentem Benbowem, jenž parkoval dva bloky odtud v mobilním velitelském centru.

Claiřin plán dával smysl, ale zdaleka nebyl bezchybný.

Všichni jsme byli připraveni zasáhnout, ale neměli jsme proti komu. Jacobi zrovna mluvil s Benbowem, když jsem ve sluchátkách uslyšela výstřely. Heather si přestala broukat.

„Heather!“ křikla jsem do mikrofonu. „Mluv!“

„Byla to střelba?“ zeptala se.

„Vidíš něco?“

„Jsem ve Stockton Street. Myslím, že to šlo z garáží.“

Zavolala jsem na Jacobiho a Conklina: „Střelba!

Agentka Thomsonová je v pořádku. Richie, jsi v kontaktu s Connie? Jak je na tom?“

„Connie nic není.“

„Nevím, co se sakra stalo, ale určitě něco zlého. Zůstaňte ve spojení,“ řekla jsem Jacobimu.

Nasoukala jsem se do neprůstřelné vesty, doběhla na konec dodávky, rozrazila dveře a vyskočila ven. Conklin hned za mnou.

Udeřil snad Peter Gordon?

A pokud ano, co udělal?

Kapitola 112

PETER GORDON SLEDOVAL TU ŽENU po obchodě a díval se, jak přikrývá svoje mimino dekou až po bradu, než vyšla s kočárkem do chladného večera.

Jeho terčem nebyla žádná královna krásy, ale upoutalo ho, jak pohupovala a vrtěla zadnicí. Pete ji pojmenoval Wilma Flinestonová, což dokonale sedělo. Puntíkované minišaty, vlasy sepnuté nahoru a Pebbles v sedačce. Wilma položila kabelku do kočárku, sestoupila k chodníku a pokračovala k parkovacím garážím na rohu Sutter a Stockton Street.

Pete ty garáže znal. Byly to obrovské kryté prostory, několik pater s otevřenou střechou, viditelné ze všech okolních věžáků. Udržoval mezi sebou a Wilmou třímetrovou vzdálenost a sledoval skupinku hlídačů na rohu, když se za ni pověsila čtyřčlenná rodina nějakých pitomců a zabrala jeho bezpečnostní zónu.

Pete se držel zpátky. Stáhl si do očí štítek čepice a sledoval svůj terč do garáže, kde pokračoval po úzkém chodníku na okraji příjezdové rampy. Rodina, která mu bránila ve výhledu, se odpojila a Pete přidal do kroku a hledal mezi řadami aut Wilmu v puntíkovaných šatech.

Všude kolem byli chodci, ozývalo se škytání startovaných aut a pískot pneumatik, jak vozidla sjížděla dolů k ulici. Pete si už začínal dělat starosti, že ji ztratil, když na něho ty výrazné šaty téměř vyskočily. Žena tlačila kočárek do výtahu.

Dveře se za ní zavřely, na displeji nad nimi se vystřídala čísla od nuly po dvojku. Pete spěchal ke schodišti, vyběhl dvě patra a dorazil do druhého poschodí, aniž se zadýchal.

Řidiči slídili v uličkách po prázdných parkovacích místech, ale žádní chodci se v okolí nepohybovali. Pete přejel rukou po pistoli zastrčené za opaskem, obešel jeden sloup a otevřel se mu výhled na Wilmu.

A ona spatřila jeho.

Ve Wilmině tváři se zračily obavy. Hodnou chvíli na něho zírala vytřeštěnýma očima, pak otočila kočárek a chvatně ho tlačila ke svému auta, až jeho kolečka divoce skřípala.

„Mladá paní!“ zavolal Pete. „Měla byste minutku?“

Wilma křikla přes rameno: „Držte se ode mě dál. Držte se dál.“

Wilma ho prokoukla, ale nemohla uniknout, zvlášť když ji zdržovalo děcko.

„Paní, špatně jste to pochopila. Vybil se mi mobil.

Podívejte.“

Opírala se zády o svůj volkswagen Passat, jednu ruku na držadle kočárku a ústa otevřená, jak se rozhlížela po

pomoci. Miminko vykřiklo, Wilma sáhla do kočárku, a když se napřímila, Pete uviděl, že na něho míří pistole ráže 22.

Chtěl vytáhnout svoji zbraň, ale zachytila se mu za košili. Zvedal hlaveň, když uslyšel výstřel a ucítil náraz do pravého ramene. Pistole mu vypadla z ruky a zarachotila na betonové podlaze.

Vykřikl: „Blbá děvko!“ a skočil po zbrani. Pár centimetrů od jeho nosu se od podlahy odrazila kulka.

Převalil se na záda s pistolí v levé ruce.

„Nehýbej se, Wilmo,“ řekl a snažil se namířit. Viděl však rozmazaně a světla se mu točila před očima. Vypálil několik ran, ale netrefil ji. Wilma znovu vystřelila.

A střílela dál.

Kapitola 113

BĚŽELA JSEM PO SUTTER STREET a Jacobi mi křičel do sluchátka mobilu v uchu: „Není to nikdo z našich!“

„Zopakuj to.“

„Není to žádný z našich lidí. Máme hlášení na lince 911.

Střílelo se v garážích na rohu Sutter a Stockton. Druhé patro.“

Přes kvílení sirén jsem to zavolala na Conklina. Byli jsme několik metrů od garáží a pak uvnitř a naše nohy duněly na kovových schodech, jak jsme vybíhali nahoru s pistolemi v rukou.

Dorazili jsme ke vchodu do druhého patra a já uslyšela dětský pláč. Zamířila jsem za tím zvukem. Uviděla jsem ženu strnule stojící jen pár metrů od muže ležícího s rozpaženýma rukama na zádech. V ruce držela zbraň.

Pomalu jsem se k ní blížila se zvednutým odznakem a řekla: „Jsem seržantka Boxerová. Všechno je v pořádku.

Dejte mi prosím zbraň.“

„To je on, že jo?“ vypravila ze sebe s vytřeštěnýma očima. Za ní plakalo miminko. „Ta koronerka říkala,

abychom se ozbrojily, a já to udělala. Je to on, že jo? Ten vrah.“

Musela jsem zasunout pistoli do pouzdra, popadnout střelkyni za zápěstí a páčit jí prsty, dokud jsem neuvolnila její dvaadvacítku. O pár metrů dál vykopl Conklin zbraň z bezvládné ruky muže na podlaze.

Došla jsem ke Conklinovi a položila prsty na mužovu krční tepnu.

„Richi, mám puls.“

Conklin zavolal záchranku a po rampě se nahoru s kvílejícími sirénami řítila policejní auta. Nemohla jsem odtrhnout zrak od Gordonovy tváře.

Tak tohle byla ta zrůda, která popravila devět lidí, z toho pět dětí, vrah, který týral svou rodinu a držel celé město jako rukojmí.

Jeho krev stříkala na betonovou podlahu.

Nechtěla jsem ho ztratit. Přála jsem si vidět ho v oranžové kombinéze připoutaného želízky ke stolu obhajoby. Toužila jsem poslechnout si jeho zvrácený pohled na svět. Doufala jsem, že si odsedí devět doživotních trestů, jeden za každého člověka, kterého zabil. Chtěla jsem, aby pykal.

Přitiskla jsem ruku na gejzír krve tryskající z jeho stehenní tepny. Skoro jsem nadskočila, když Gordon otevřel omámené oči a řekl: „Zlato. Myslím, že jsem to koupil.“

Naklonila jsem se tak blízko k jeho obličeji, že jsem málem ucítila vánek, když otevřel a zavřel oči.

„Proč jsi je zabil, ty parchante?“ zeptala jsem se.

Usmál se a řekl: „A proč ne?“ Pak přerývaně vydechl a zemřel.

Epilog

911

t

Kapitola 114

BYLO 25. ZÁŘÍ a já s Joem jsme pozvali přátele, abychom si připili na dobré dny před námi.

V troubě se pekla šunka pod pikantní mangovou polevou. Martha místo toho škemrala o psí suchar. Měla jsem na sobě kimono a avokádovou masku a škrábala brambory, zatímco Joe krájel jablka na ovocný nákyp. 49ers hráli proti Cowboys a z televize vycházel jásot diváků, když Joeovi zazvonil mobil.

„Neber to, miláčku,“ poprosila jsem ho.

Nedělala jsem si legraci, ale on se na mě usmál a zvedl telefon.

Už celé týdny jsem neměla telefonát, který by mě neuvrhl do tunelu hrůzy, a ve skutečnosti jsem byla tak napjatá ze své práce, že mě vyvedla z míry i prasklá žárovka… nebo zlomený nehet… dokonce i pokles teploty.

Takhle už to dál nešlo.

Joe si vzal telefon do obývacího pokoje a já umyla brambory a dala je vařit. Byla jsem v koupelně a smývala si z obličeje pleťovou masku, když na mě Joe zavolal.

Zastavila jsem vodu, utřela si oči nadýchaným ručníkem,

a když jsem se otočila, díval se Joe na mě šedý v obličeji a zachmuřený.

„Na ploše Dullesova mezinárodního letiště stojí letadlo plné lidí,“ řekl. „Na palubě je jeden chlap, kterého jsem před lety využíval jako informátora. Propašoval tam v příručním zavazadle plastickou trhavinu. Vyhrožuje, že vyhodí letadlo do povětří.“

„Proboha. A federálové tě chtějí jako poradce?“

„Ne tak úplně. Ten chlap s výbušninou, Waleed Mohammad, chce mluvit jen se mnou.“

Když jsme se seznámili, byl Joe zástupcem ředitele Úřadu pro národní bezpečnost, a poté co se přestěhoval z Washingtonu do San Franciska, stal se prvotřídním bezpečnostním konzultantem na volné noze.

„Tak tomu člověku zavolej,“ řekla jsem. „Přemluv ho.“

„Musím odletět do Washingtonu,“ prohlásil Joe, došel ke mně a sevřel mě v náručí. „Vyzvedne mě auto. Hned teď.“

Měla jsem pocit, jako by se mi zastavilo srdce.

Bylo to hloupé, ale chtělo se mi rozbrečet se v Joeově objetí, říct mu, že nikam nepojede, a jestli ano, budu plakat, dokud se nevrátí.

„Udělej, co musíš,“ řekla jsem.

Kapitola 115

KDYŽ DORAZILA YUKI S MILESEM, byla jsem už oblečená. Miles, ten nevýslovně pohledný barman, mi dal láhev vína a vyprávěl mi o jeho mimořádné kvalitě. Skoro jsem ho neslyšela, ale mám za to, že jsem určitě poděkovala.

Yuki se zeptala, kde je Joe, a já pověděla zadrhávajícím hlasem a se slzami v očích, že musel spěšně odjet do Washingtonu.

Odvrátila jsem se, aby se nemusela dívat na můj ostudný ubrečený výraz. Šla za mnou do kuchyně a pomohla mi dát na talíř olivy a sýr. „Co se děje, Lindsay?“ zeptala se mě.

„Nedívej se na mě. Prostě se to na mě všechno sesypalo.

Však víš. Všechno.“

„Kdy se Joe vrátí?“

Pokrčila jsem rameny a vtom zazvonil zvonek. Martha radostně zaštěkala, když jsem otevřela Edmundovi a Claire.

Claire mě popadla do svého mohutného objetí a zadusila květinami.

Edmund řekl: „Lindsay, červená ti moc sluší. Jsi úžasná pokaždé, ale červená je rozhodně tvoje barva.“

Edmund si přisedl k Milesovi před televizi, aby se seznámili u fotbalu, zatímco Claire šla do kuchyně hledat vázu.

Když se ukázali Cindy a Rich, uvědomila jsem si, že je to poprvé, co je vidím spolu na rande. A možná to bylo prvně, co si spolu někam veřejně vyrazili. Bylo fajn, že se jejich debut odehrával zrovna u mě doma. Pověděla jsem jim, že je Joe momentálně nepřítomný, a proč.

„Mám vybrat nějakou hudbu?“ zeptal se Rich.

„Díky. To by bylo prima.“

Richie se prohraboval cédéčky a já vytahovala šunku z trouby, když se rozezvonily všechny telefony, v každé místnosti jeden.

„Vezmeš to?“ zeptala se Claire.

„Nejsem s telefonem kamarád.“

„Mohl by to být Jacobi.“

„Ten by mi zavolal na mobil.“

V kabelce se ozval můj mobilní telefon. Sáhla jsem pro něj a uviděla na displeji číslo, které jsem neznala. Možná je to telefon Jacobiho tajemné přítelkyně, napadlo mě.

„Warrene, ty ses ztratil?“

„Seržantka Boxerová?“

„Ano. Kdo je to?“

„Tady velitel John Jordan. Obávám se, že došlo k nehodě. Chtěl jsem s vámi mluvit, než se to dozvíte ze zpráv.“

Myšlenky mi poskakovaly v hlavě jako jehla na staromódní vinylové desce. Nemůže jít o tu krizi s rukojmími ve Washingtonu. Joe se tam ještě nemohl dostat. Jeho letadlo teprve vzlétlo. Podívala jsem se na televizi skrz průchod z kuchyně do obýváku.

Fotbalový zápas vystřídali komentátoři a já si přečetla titulek s mimořádnou zprávou: V KALIFORNII SE

ZŘÍTILO LETADLO CHARTEROVÉHO LETU.

Objevil se přenos z vrtulníku, z něhož bylo vidět zelené údolí poseté troskami letadla a veliký oblak kouře.

Velitel na mě mluvil, ale já jeho slova nevnímala. Už mi to došlo. Joeovo letadlo. Nevěděli, co se stalo, jestli vybuchlo, nebo zda se jen zřítilo.

Udělalo se mi černo před očima a svalila jsem se na zem.

Kapitola 116

VYPLULA JSEM Z TEMNOTY, slyšela Claire mluvit na Cindy, cítila něco chladného na čele a Marthiny tlapky na hrudi. Víčka se mi zvedla. Dívala jsem se na strop své ložnice.

Kde je Joe?

Claire řekla: „Jsem tady, zlato. Všichni jsme tady.“

„Joe? Kde je Joe…?“ Zasténala jsem. „Ach ne. Bože, ne!“

Claire na mě bezmocně pohlédla a po tváři jí stékaly slzy. Cindy mě popadla za ruku a Yuki chodila sem a tam a plakala.

Zmocnila se mě strašlivá prázdnota, bolest tak hluboká a šokující, že se mi chtělo umřít. Převalila jsem se na bok, abych nikoho neviděla, a zakryla si hlavu polštářem.

Vyvalily se ze mě vzlyky.

„Jsem u tebe, drahoušku,“ řekla Claire.

„Řekni všem, ať jdou domů. Prosím,“ požádala jsem ji.

Neodpověděla mi. Dveře se zavřely a já objala Joeův polštář a ukolébala se do spánku, který byl spíš pádem do bezedné propasti než odchodem do říše snů.

Probudila jsem se a nevěděla, proč se topím v hrůze.

„Kolik je hodin?“ zeptala jsem se polštáře.

„Skoro pět,“ odpověděla Claire.

„Odpoledne?“

„Ano.“

„To jsem spala jen hodinu?“

„Přinesu ti něco na usnutí,“ slíbila mi. „Zavolala jsem pro recept.“

Přetáhla jsem si přikrývku přes hlavu.

Znovu jsem se vynořila z hlubin, tentokrát do řevu hlasů a jásání. Co to sakra je? Zdá se mi to? Dveře ložnice se rozlétly a rozsvítila se světla. Nade mnou stál Joe.

Vykřikla jsem jeho jméno.

Je to skutečně on? Opravdu? Nebo jsem se zbláznila?

Joe rozepjal náruč a já se do ní vrhla, cítila, jak mě na tváři škrábe vlna jeho saka, slyšela, jak na mě mluví jeho hlas.

Odtáhla jsem se a podívala se znovu, abych se ujistila, a viděla jsem, že je pokoj plný mých přátel.

„Jsem v pořádku, nic mi není, miláčku. Jsem u tebe.“

S pláčem jsem požádala Joea, aby mi pověděl, co se stalo.

„Byl jsem na letišti,“ řekl Joe. „Na našem, sanfranciském, když mi zavolala moje kontaktní osoba ve Washingtonu, že jeden cestující v tom letadle Waleeda přemohl. Skončilo to. Mohl jsem se vrátit domů.

Sháněl jsem auto. Nevěděl jsem, že se to letadlo zřítilo, Lindsey, dokud můj řidič nezapnul rádio a neřekl mi tu novinu.“

Odvedli mě z ložnice a posadili ke stolu. Joe si sedl vedle mě. Jídlo bylo gumové a studené, ale bylo to to nejlepší, co jsem v životě jedla.

Nalilo se víno. Udělaly toasty. Rozhlédla jsem se okolo stolu a konečně si všimla, že tam chybí Jacobi.

„Richi, nemluvil jsi s Jacobim?“

„Nevolal mi,“ odpověděl Rich.

Pozvedli jsme sklenku na Jacobiho novou přítelkyni.

S chutí jsme snědli Joeův jablečný nákyp a mimochodem, 49ers vyhráli. Byla jsem oslabená emocemi, a ani jsem se nepokusila přátelům zabránit, aby sklidili ze stolu.

V osm jsem už zase byla v posteli s pažemi obtočenými kolem Joea.

Kapitola 117

TÉ NOCI NĚKOLIKRÁT ZAZVONIL TELEFON a ráno také. Řekla jsem Joeovi, že jestli ho zvedne, bude z něho mrtvola, a pak vytáhla šňůru ze zásuvky, uložila oba mobily do trezoru ve zdi a změnila kombinaci.

Joe a já jsme vzali Marthu proběhnout, a když jsme se vrátili, připravil Joe ze zbytků omeletu se šunkou a sýrem.

Bylo po poledni, tak jsme si otevřeli víno, které přinesl Miles. Joe si usrkl, podíval se na láhev a řekl: „Páni!“

Už dávno jsme si koupili jednu kompletní sérii Ztracených, kterou jsme si ještě neměli čas pustit, takže jsme si přitáhli křesla před televizi a absolvovali šest epizod, došli si pro pizzu a pivo a přepnuli na zprávy. Dozvěděli jsme se, že pád toho letadla nezavinila sabotáž. Způsobila ho chyba pilota, strašná proto, že zemřeli čtyři lidé, ale ulevilo se nám, že nešlo o útok na Joeův život.

Na dalších pět hodin jsme se ponořili do Ztracených, a nejspíš by někdo řekl, že to byl ztracený den, ale Joe, pivo a fantasy v televizi v tomto pořadí bylo přesně to, co jsem potřebovala. Usnula jsem Joeovi v náručí při sledování Billa Mahera v noční show Craiga Fergusona. Vypnula jsem televizi a zatřásla Joem, abych ho probudila.

„Copak?“

„Miluji tě,“ řekla jsem.

„Jasně že miluješ. Také tě miluji. Přál bych si, aby existoval nějaký více nóbl způsob, jak ti to říct. Škoda že nemůžeš vklouznout do mé kůže a cítit, jak moc tě miluji.“

Zasmála jsem se.

Byl to úžasný pocit, smát se.

„Věřím ti, miláčku,“ řekla jsem.

Když jsem se znovu probudila, bylo už ráno. Vzala jsem Marthu na procházku, a když jsem se vrátila, dívala jsem se, jak Joe spí, zatímco jsem se oblékala. Znovu jsem zapojila telefony a nalila si sklenici pomerančového džusu.

Připnula jsem si zbraň, otevřela trezor v šatně a vyndala naše mobily. Políbila jsem Joea a položila ten jeho na noční stolek.

Otevřel své modré oči.

„Jak se cítíš, blondýno?“

„Nikdy mi nebylo líp,“ řekla jsem. „Pak mi zavolej.“

Martha skočila do postele k Joeovi a já šla k autu.

Teprve když jsem se posadila za volant, vzpomněla jsem si, že bych měla zkontrolovat telefonní vzkazy.

Propásla jsem čtyři hovory, všechny od Jacobiho.

Polekalo mě to a zmocnil se mě pocit viny. Měla jsem Jacobiho ráda jako otce, kterého bych si přála mít. Co se mu stalo? Jak moc jsem ho zklamala?

Stiskla jsem tlačítko a poslechla si Jacobiho první vzkaz.

„Boxerová,“ řekl, „omlouvám se, že nemůžu přijít na tvůj večírek, protože jsem se zasekl v Baráku s Tracchiem a starostou. Šlo o tohle: Tracchio už toho měl plné zuby a rezignoval. Mě povýšili na kapitána.“

Otevřela jsem ústa a zamračila se, když ho přerušilo pípnutí. Pustila jsem další vzkaz.

„Jak jsem říkal, Boxerová, můžeš dostat zpátky svoji starou práci,“ sděloval mi Jacobi ve vzkazu starém několik hodin.

„Bude z tebe zase poručík se všemi výhodami, chá chá.

Ale můžeš si být jistá, že budeš o všem rozhodovat. Dám ti víc lidí, to ti slibuji. Jestli nebudeš mít zájem, dám to Jacksonu Bradymu. Volal jsem ti jako první, ale musíš se rozhodnout hned. Velitel to chce oznámit v úterý ráno.“

Další dva telefonáty od Jacobiho byly stručné: „Boxerová, zavolej mi.“ Poslední byl z minulé noci.

Propásla jsem lhůtu, aniž bych o ní věděla.

Co se Jacobi rozhodl udělat? Nahradit sebe mnou? Nebo Jacksonem Bradym? Zjevně jsem přišla o možnost o tom rozhodnout. Vytočila jsem Jacobiho, ale měl obsazeno.

Napodruhé to bylo stejné.

Nastartovala jsem auto a rozjela se k Budově spravedlnosti, ale kam jsem vlastně jela? Neměla jsem ponětí.