Vzrušující děj se odehrává přímo v nitru podsvětí San Franciska. Děsivé vraždy, které městem otřásly, nemají na první pohled nic společného, pojítkem je pouze mimořádná brutalita. Detektivka Lindsay Boxerová přesto neomylně vytuší, že mezi nimi jistá souvislost existuje. Je nesporné, že její nadřízení a kolegové nějakou závažnou indicii přehlédli či podcenili…

Lindsay svolá své přítelkyně ze Ženského vyšetřovacího klubu. Rozbíhá se spletité vyšetřování. Už už se zdá, že ženský tým potřebnou stopu odhalil, Lindsay se až zděsí, když se její tušení potvrdí. Oběti vražd se sice liší věkem, místem bydliště i tím, jaká vražedná zbraň je připravila o život, každá z nich však měla blízkého příbuzného pracujícího v určité profesi, profesi, z níž běhá mráz po zádech.

Podaří se jim nastražit past? Pokud se Lindsay zmýlí v odhadu, následky by mohly být strašlivé. A druhou šanci už ženský tým nedostane.

Prolog

DĚTSKÝ SBOR

NA NĚKOLIK NÁSLEDUJÍCÍCH MINUT Aaron Winslow nikdy nezapomene. Poznal ty strašidelné zvuky, jakmile zazněly večerem. Strnul a po zádech mu přeběhl mráz.

Nemohl uvěřit, že někdo v téhle čtvrti střílí z automatické pušky velké ráže.

Prásk, prásk, prásk… prásk, prásk, prásk.

Jeho sbor právě vycházel z kostela v La Salle Heights.

čtyřicet osm malých dětí proudilo kolem něj na chodník.

Právě skončila jejich poslední zkouška před vystoupením v San Francisku. Vedly si při ní výborně.

Pak se ozvala střelba. Ne jen pár výstřelů. Souvislá palba.

Prásk, prásk, prásk… prásk, prásk, prásk.

„K zemi!” vykřikl z plných plic. „Lehněte si všechny na zem! Kryjte si hlavy! Kryjte se!” Skoro nemohl uvěřit, že mu tahle slova opravdu vyšla z úst.

Nejprve jako by ho nikdo neslyšel. Dětem musely výstřely znít jako bouchací kuličky. Pak jedna salva roztříštila krásné vitrážové okno kostela. Obraz Krista žehnajícího dítěti se rozlétl na tisíce střepů, z nichž některé dopadly na hlavy zpěváků.

„Někdo střílí!” zařval Winslow. A možná je jich víc. Co to má znamenat? Prodíral se hloučkem dětí, křičel, mával rukama a snažil se je přimět, aby se přitiskly k trávníku.

Když sbor konečně ležel na zemi, zahlédl Winslow dvě dívky, Chantal a Tamaru, které stály strnulé hrůzou u dveří kostela. „K zemi, Chantal! Tamaro!” křičel, ale ony tam zůstaly stát v křečovitém obětí. Slyšel, jak vystrašeně sténají. Byly to nejlepší kamarádky. Znal je odmalička, kdy ještě skákaly na chodníku panáka.

Nezaváhal ani na okamžik. Doběhl k děvčatům, popadl je za ruce a strhl k zemi. Pak si lehl na ně a zakryl je vlastním tělem.

Kulky mu hvízdaly jen několik centimetrů na hlavou.

Ušní bubínky ho bolely. Třásl se stejně jako holčičky pod ním. Byl si skoro jistý, že zemře. „To bude dobré, děti,”

šeptal jim.

Palba ustala stejně náhle, jako začala. Vzduch naplnilo strašidelné ticho, jako by se celý svět zastavil a naslouchal.

Když vstal, naskytl se mu neobvyklý obraz. Všude kolem se zvedaly na nohy děti. Několik jich plakalo, ale neviděl žádnou krev, nezdálo se, že by byl někdo zraněn.

„Jste všichni v pořádku?” volal Winslow a prodíral se davem. „Není někdo zraněný?”

„Nic mi není… nic mi není,” ozývalo se kolem něho.

Nevěřícně se rozhlížel. Vypadalo to jako zázrak.

Pak uslyšel jedno děcko sténat.

Otočil se a spatřil dvanáctiletou Mariu Parkerovou.

Maria stála na kamenných schodech do kostela. Z úst jí vycházelo tlumené štkaní.

Potom pohled Aarona Winslowa spočinul na tom, co ji tak vyděsilo. Srdce mu vyskočilo až do krku. Ani ve válce, ani když vyrůstal na ulicích Oaklandu, nepocítil nikdy takovou hrůzu, smutek a bezmocnost.

„Ach, bože, ne. Jak jsi mohl tohle dopustit?”

Teprve jedenáctiletá Tasha Catchingsová ležela stočená do klubíčka nedaleko zdi kostela. Její bílá školní blůza byla nasáklá krví.

Reverend Aaron Winslow se rozplakal.

První část

ŽENSKÝ VYŠETŘOVACÍ KLUB

Kapitola 1

JEDNOHO ÚTERNÍHO VEČERA jsem hrála prší se třemi obyvateli dětského domova na Hope Street. Milovala jsem tyhle sedánky.

Naproti mně seděl na odřeném gauči Hector, chlapec z chudé španělské čtvrti, který bude už za dva dny označován jako „mladistvý”; Alysha, tichá a pohledná, ale s rodinnou historií, kterou by si člověk ani nepřál znát, a Michelle, jež se už ve čtrnácti rok prodávala v ulicích San Franciska.

„Červené,” oznámila jsem a položila na stůl srdcového svrška v okamžiku, kdy se Hector už chystal vynést.

„Kruci, policajtko,” postěžoval si, ,jak je to možný, že mi pokaždý změníš barvu, když bych moh vynýst sedmu?”

„Nikdy nevěř poldovi,” zasmála se Michelle a spiklenecky zamrkala mým směrem.

Už měsíc jsem takhle trávila jeden nebo dva večery v měsíci v domově na Hope Street. Po případu vražd novomanželských párů, které jsem vyšetřovala minulé léto, jsem se dlouho cítila naprosto ztracená. Vzala jsem si v práci měsíc volna, chodila běhat do přístavu a dívala se na zátoku z bezpečí mého bytu na Portero Hill.

Nic nepomáhalo. Ani terapie, ani bezvýhradná podpora mých kamarádek, Claire, Cindy a Jill. Dokonce ani návrat do práce. Pořád se mi vracel obraz mého umírajícího parťáka, kterému jsem nebyla schopná pomoci. Cítila jsem se zodpovědná za jeho smrt ve službě. Pak jsem přišla sem,

na Hope Street. A zdálo se, že mi to trochu pomáhá. Zvedla jsem oči od karet a pohlédla na Angelu, novou příchozí, která seděla na kovové židli v rohu místnosti a chovala v náručí svou tříměsíční dcerku. Chudák dívka, které nemohlo být víc než šestnáct, toho za celý večer moc nenamluvila.

Měla bych si s Angelou zkusit promluvit, než odejdu.

Otevřely se dveře a vešla Dee Collinsová, jedna z vedoucích vychovatelek domova. Následovala ji upjatá černoška v konzervativním šedém kostýmu. Na čele jako by měla napsáno Odbor pro děti a rodiny.

„Angelo, přišla za tebou tvá sociální pracovnice,” řekla Dee a klekla si vedle Angely. „Nejsem slepá,” odsekla dívka. „Vezmeme si teď to miminko,” přerušila je sociální pracovnice, jako by ji tenhle úkol zdržoval od sledování oblíbeného seriálu v televizi.

„Ne!” Přitiskla si dítě ještě těsněji k sobě. „Můžete mě držet v týhle díře, můžete mě poslat zpátky do Claymoru, ale svoje děcko vám nedám.”

„Ale no tak, zlatíčko, jenom na pár dní,” snažila se ji přemluvit Dee Collinsová.

Nezletilá dívka chránila pažemi své mimino, které vycítilo nějaké problémy a rozplakalo se.

„Nedělej scény, děvenko,” varovala ji sociální pracovnice. „Víš dobře, jak to chodí.”

Když se k ní přiblížila, vyskočila Angela ze židle. V

jedné ruce svírala kojence a ve druhé sklenici, ze které pila džus. Jedním rychlým pohybem jí udeřila o stůl a v dlani jí zůstal ostrý střep.

„Angelo!” Vyskočila jsem od karetního stolku. „Polož to, prosím. Nikdo ti holčičku nevezme, pokud nám ji nedáš sama.”

„Tahle svině mi chce zničit život,” procedila mezi zuby.

„Nejdřív mě nechá trčet v Claymoru vo tři dni dýl a pak mě nepustí domu k mámě. A teď mi chce sebrat moji dceru.”

Přikývla jsem a pevně se jí zadívala do očí. „Nejdřív musíš odložit tu sklenici,” řekla jsem. „Jinak to nejde, Angelo.”

Sociální pracovnice udělala krok kupředu, ale já ji zadržela. Pomalu jsem přistoupila k dívce, odebrala jí sklenici a pak jí jemně vzala z náručí miminko.

„Vona je to jediný, co mám,” zašeptala mladá maminka a rozplakala se.

„Já to vím, ” přikývla jsem. „A proto změníš pár věcí ve svém životě, abys ji dostala zpátky.”

Dee Collinsová děvče objala a ovázala jí kapesníkem krvácející ruku. Sociální pracovnice se marně snažila ukonejšit děťátko.

Změřila jsem si ji pohledem a řekla: „To dítě bude umístěno někde nablízku a matka bude mít právo ho denně navštěvovat. A ještě něco, nestalo se tady nic, co by mělo být uvedeno v záznamech… A vy?” Žena na mě znechuceně pohlédla a odvrátila zrak.

Náhle se ozval můj operátor, vzduch prořízla tři nelibozvučná pípnutí. Vytáhla jsem ho z kapsy a přečetla si číslo. Jacobi, můj bývalý parťák na oddělení vražd. Co může chtít?

Omluvila jsem se a odešla do kanceláře personálu.

Podařilo se mi dovolat se mu do auta.

„Stalo se něco ošklivýho, Lindsay,” pronesl pochmurně.

„Myslím, že bys o tom měla vědět.”

Řekl mi o hrozné střelbě před kostelem v La Salle Heights. Zemřela při ní jedenáctiletá holčička.

„Proboha…,” vypravila jsem ze sebe.

„Napadlo mě, že by ses toho třeba chtěla ujmout,” řekl Jacobi.

Zadržela jsem dech. Uplynuly už tři měsíce od chvíle, kdy jsem naposledy stála na místě činu.

„Nic neslyším,” ozval se netrpělivě parťák. „Tak jdeš do toho, poručíku?” Bylo to poprvé, co mě oslovil mou novou hodností.

Uvědomila jsem si, že má dovolená skončila. „Jo,”

zamumlala jsem. „Jdu do toho.”

Kapitola 2

KDYŽ JSEM PŘIJELA do La Salle Heights a zaparkovala svůj explorer před kostelem v Harrow Street, spustil se studený déšť. Nacházela jsem se v převážně černé části Bay View. Už se tam shromáždil rozčílený dav, kombinace truchlících matek z okolí a podmračených výrostků, který se snažilo udržet v rozumné vzdálenosti několik policistů.

„Todle není žádný zatracený Mississippi,” vykřikl někdo, když jsem prodírala davem ke kostelu.

„Kolik mrtvých ještě?” zabědovala postarší žena. „Kolik ještě?”

Ukázala jsem odznak jednomu z nervózních policistů a byla vpuštěna na místo činu. Co jsem tam spatřila, mi dočista vyrazilo dech.

Bílá omítka kostela byla posetá dírami po kulkách. Po vitrážovém okně zbyla ve zdi jen velká díra. Ostré barevné střepy na jejích okrajích jako by se chvěly strachy. Trávník byl plný dětí a pracovníků záchranky.

„Ach, bože,” vydechla jsem.

Na schodech do kostela se sklánělo pár lidí ze soudního lékařství nad tělem mladé dívky. Kolem nich postávalo

několik postav v civilu. Byl mezi nimi i můj bývalý parťák Warren Jacobi.

Přistihla jsem se, že váhám. Tohle jsem dělala už stokrát.

Před několika měsíci jsem vyřešila jeden z největších případů sériových vražd za poslední dobu, ale od té doby se leccos přihodilo. Měla jsem pocit, jako bych stála na místě činu poprvé. Sevřela jsem ruce v pěst, zhluboka se nadechla a přistoupila k němu.

„Vítám tě zpátky, poručíku,” pronesl Jacobi s důrazem na mou novou hodnost.

To slovo mnou projelo jako zásah elektrickým proudem.

Stát v čele oddělení vražd bylo mým cílem po celou mou kariéru; byla jsem první ženou na oddělení vražd v San Francisku a teď i první ženou v hodnosti poručíka. Když můj bývalý nadřízený Sam Roth odešel do ústraní na pohodlný post v Bodega Bay, zavolal si mě velitel Mercer.

Mám na výběr ze dvou věcí, oznámil mi. Můžu vás přeložit do administrativy, dokud se nebudete cítit na návrat ke své původní práci. Nebo vám mohu dát tohle, Lindsay. Položil přede mě na stůl zlatý odznak poručíka. Bylo to nejspíš poprvé, co jsem spatřila na Mercerově tváři úsměv.

„Odznak poručíka ti to moc neusnadnil, že, Lindsay?”

řekl Jacobi, aby zdůraznil, že se náš tříletý partnerský vztah změnil.

„Co tady máme?” zeptala jsem se ho.

„Vypadá to na jednoho člověka, střílel nejspíš z támhle těch keřů.” Ukázal na husté křoví vedle kostela, asi padesát metrů daleko. „Ten hajzl si počkal, až budou děti vycházet ven a pak spustil palbu.”

Povzdechla jsem si a rozhlédla se po plačících, šokovaných dětech na trávníku. „Viděl toho člověka někdo?”

Zavrtěl hlavou. „Všichni hned padli k zemi.”

Poblíž dětského těla vzlykala zoufalá černoška na rameni své přítelkyně. Jacobi si všiml mého pohledu upřeného na mrtvou dívku.

„Jmenovala se Tasha Catchingsová,” zamumlal.

„Chodila do páté třídy, do školy svaté Anny. Dobře se učila.

Ve sboru byla nejmladší.”

Sklonila jsem se nad dívčiným tělem. Tashina blůza byla nasáklá krví, která se mísila s padajícím deštěm. Nedaleko ležel pestrobarevný batoh.

„Jen ona?” zeptala jsem se nevěřícně. Rozhlédla jsem se kolem. „Je opravdu jediná, kterou zasáhl?”

Všude byly díry po kulkách, střepy a třísky. Z kostela vycházelo několik desítek dětí… Tolik výstřelů a jen jedna oběť.

„Klika, co?” odfrkl si Jacobi.

Kapitola 3

PAUL CHIN, jeden z mých podřízených na oddělení vražd, vyslýchal na schodech kostela vysokého černocha oblečeného do černého roláku a džínsů. Už jsem ho viděla v televizních zprávách. Znala jsem dokonce jeho jméno,

Aaron Winslow.

I přes šok a hrůzu, kterými prošel, neztratil Winslow svou přirozenou eleganci, byl hladce oholený, černé vlasy ostříhané na ježka a postavu fotbalového zadáka. Každý v San Francisku věděl, co dělá pro tuhle farnost. Byl považován za skutečného hrdinu a musela jsem uznat, že na něj i vypadá.

Přistoupila jsem k nim.

„To je reverend Aaron Winslow,” představil nás Chin.

„Lindsay Boxerová,” podala jsem mu ruku.

poručík Boxerová,” řekl Chin. „Bude dohlížet na vyšetřování.”

„Vím, co děláte,” řekla jsem. „Udělal jste toho pro tuhle čtvrť hodně. Je mi moc líto, co se stalo. Nenacházím slov.”

Jeho oči spočinuly na těle zabité dívky. Promluvil tím nejtišším představitelným hlasem. „Znal jsem ji odmalička.

Jsou to dobří, zodpovědní lidé. Její matka… vychovávala Tashu a jejího bratra sama. Tohle všechno jsou malé děti.

Měli jsme zkoušku sboru, poručíku.”

Nerada jsem ho obtěžovala, ale nic jiného mi nezbývalo.

„Mohu vám prosím položit několik otázek?”

Nepřítomně přikývl. „Samozřejmě.”

„Zahlédl jste někoho? Alespoň koutkem oka?”

„Viděl jsem, odkud se střílelo,” odpověděl Winslow a ukázal na husté křoví, do kterého už se ponořil Jacobi.

„Viděl jsem, jak létají stopovky. Snažil jsem se všechny přinutit, aby si lehli. Bylo to šílené.”

„Vyhrožoval někdo vám nebo vaší farnosti?” zeptala jsem se.

„Výhrůžky?” Winslow se zamračil. „Možná před lety, když jsme se snažili získat peníze na přestavbu těchhle domů.”

Nedaleko od nás se ozvalo zasténání Tashiny matky, když tělo její dcery nakládali na nosítka. Bylo to tak smutné.

Okolní dav začínal ztrácet trpělivost. Začaly z něj zaznívat podrážděné výkřiky. „Proč tam jenom postáváte? Běžte hledat toho vraha!”

„Měl bych s nimi promluvit,” řekl Winslow, „než se to celé nějak zvrtne.” Zamířil směrem ke shromážděným lidem, ale pak se ke mně obrátil s nešťastným výrazem ve tváři. „Mohl jsem tu chuděru zachránit.”

„Nemohl jste je zachránit všechny,” namítla jsem. „Dělal jste, co jste mohl.”

Nakonec přikývl. Poté pronesl něco, co mi vyrazilo dech. „Byla to em šestnáctka, poručíku. Zásobník o třiceti nábojích. Ten parchant dvakrát nabíjel.”

„Jak to víte?” vypravila jsem ze sebe překvapeně.

„Pouštní bouře,” odvětil. „Byl jsem tam jako polní kaplan. Na ten hrozný zvuk nikdy nezapomenu.”

Kapitola 4

PŘES HLUK VYCHÁZEJÍCÍ Z DAVU jsem zaslechla někoho volat své jméno. Byl to Jacobi. Křičel na mě z houští vedle kostela. „Hej, poručíku, pojď se na něco podívat.”

Cestou k němu jsem přemýšlela, jaký může být člověk, který dokáže spáchat něco takového. Pracovala jsem už na dobré stovce vražd a většinu za nimi stály drogy, peníze nebo sex. Ale tohle… tohle mělo šokovat veřejnost.

„Podívej,” řekl Warren a ukázal na něco na zemi. Našel prázdný zásobník.

„Vsadím se, že je z em šestnáctky,” podotkla jsem.

Souhlasně přikývl. „Děvenka se ve svým volnu vzdělávala? Nábojnice jsou remington dva dvacet tři.”

„Pro tebe poručík děvenka,” ušklíbla jsem se. Pak jsem mu prozradila, co jsem zjistila.

Po zemi byly poházené desítky prázdných patron. Stáli jsme hluboko v křoví a od kostela na nás nebylo vidět.

Nábojnice se povalovaly na dvou místech asi pět metrů od sebe.

„Je z toho poznat, kde začal střílet,” řekl Jacobi. „Řekl bych, že tady. A pak se musel přesunout dál.”

Od místa prvního nálezu nábojnic bylo dobře vidět na boční stěnu kostela. Vitrážové okno bylo naprosto zřetelné…

děti vycházející z kostela na ulici… bylo jasné, proč si ho nikdo nevšiml. Jeho úkryt byl dokonalý.

„Když vyměnil zásobník, musel se přesunout sem,”

ukázal Jacobi.

Přešla jsem k němu a sklonila se nad další hromádkou nábojnic. Něco mi tam nedávalo smysl. Sice odtamtud bylo vidět na průčelí kostela a schody, na kterých ležela Tasha Catchingsová, ale nijak zvlášť dobře.

Přikrčila jsem se do střelecké polohy a pohlédla na místo, kde musela holčička stát, když byla zasažena. Mohl ji dostat na mušku jen s největšími obtížemi. Nebylo možné, aby na ni mířil úmyslně. Zasáhl ji z naprosto nepravděpodobného úhlu.

„Zřejmě náhoda,” zamumlal Jacobi. „Myslíš, že se ta kulka odrazila?”

„Co je tam vzadu?” zeptala jsem se. Otočila jsem se a ponořila se do hustého křoví směrem od kostela. Nikdo neviděl útočníka utíkat, takže bylo zřejmé, že se nepustil po Harrow Street. Křoví bylo asi sedm metrů hluboké.

Na jeho konci stál necelé dva metry vysoký plot z drátěného pletiva, ohraničující pozemek kostela. S trochou úsilí se mi ho podařilo přelézt. Ocitla jsem se v úzké uličce za malými řadovými domky. Ke každému patřil oplocený dvorek. Shromáždilo se tam několik lidí, aby sledovali

představení. Napravo leželo hřiště sídliště Whitney Youngové.

Jacobimu se konečně podařilo mě dohonit. „Trochu uber, proboha,” funěl. „Jsou tady lidi. Jak potom vypadám.”

„Tudy se mu podařilo zmizet, Warrene.” Rozhlédli jsme se na obě strany. Jeden konec uličky přecházel ve hřiště, druhý ústil do širší ulice.

Křikla jsem na hlouček přihlížejících, kteří se shromáždili za domky. „Neviděl někdo něco?” Nikdo neodpověděl.

„Někdo střílel na kostel,” pokračovala jsem. „Zabil malou holčičku. Potřebujeme vaši pomoc.

Následovalo jen nedůvěřivé mlčení lidí, kteří nemají policii příliš v lásce.

Pak k nám pomalu došla asi třicetiletá žena. Před sebou postrkovala malého chlapce. „Bernard něco viděl,” pronesla tlumeným hlasem.

Hoch vypadal asi na šest a na sobě měl žlutočervenou mikinu. Opatrně si nás měřil pohledem velkých hnědých očí.

„Byla tam dodávka,” vyhrkl Bernard. „Jako má strejda Reggie.” Ukázal na konec průchodu ústícího do ulice.

„Támdle stála.”

Dřepla jsem si a usmála se vylekanému chlapci do očí.

„Jakou měla barvu, Bernarde?” „Bílou,” odpověděl klučina.

„Můj bratr má bílou dodávku dodge,” poznamenala chlapcova matka.

„Byla jako ta tvého strýčka, Bernarde?” zeptala jsem se.

„Trochu. Ale né úplně.” „Viděl jsi toho člověka, který ji řídil?” Zavrtěl hlavou. „Šel jsem vynýst smetí. Jenom jsem viděl, jak vodjížděla.”

„Myslíš, že bys tu dodávku poznal, kdybys ji ještě někdy viděl?” Bernard přikývl.

„Protože vypadala jako ta tvého strýčka?” Zaváhal. „Né, protože měla vzádu vobrázek.” „Obrázek? Myslíš něco jako znak? Nebo nějakou reklamu?”

„No…” Potřásl hlavou a jeho mandlové oči těkaly z místa na místo. Pak se rozzářily. „Myslim něco takovýho.” Ukázal na pick-up u jednoho z domků. Na zadním nárazníku měl samolepku kalifornského zlatého medvěda.

„Takže nějaký obtisk?” ujistila jsem se.

„Na dveřích.”

Položila jsem chlapci ruce na ramena. „A jak ten obtisk vypadal, Bernarde?”

„Jako Mufasa,” řekl chlapec. „Ze Lvího krále.”

„Lev?” V duchu jsem se probírala různými možnostmi.

Sportovní týmy, loga škol, firem…

„Jo, jako Mufasa,” opakoval Bernard. “Akorát že měl dvě hlavy.”

Kapitola 5

SLABOU HODINU POTÉ jsem se prodírala davem, který se vytvořil před vchodem do Budovy spravedlnosti, které jsme někdy přezdívali Barák. Cítila jsem se mizerně, ale věděla jsem, že to nesmím dát najevo.

Vstupní hala žulou obložené budovy ve tvaru hrobky, kde pracuji, byla plná zpravodajských štábů a reportérů, kteří strkali mikrofony před ústa každému, kdo měl odznak.

Většina reportérů mě znala, ale já je prozatím odbyla mávnutím ruky.

Pak mně na rameno poklepala něčí ruka a do ucha mi promluvil povědomý hlas: „Linds, musíme si promluvit…”

Ohlédla jsem se a spatřila Cindy Thomasovou, jednu z mých nejlepších kamarádek, která byla zároveň hlavní redaktorkou kriminální rubriky v Chroniclu. „Nebudu tě teď rušit,” přehlušila okolní šum, „ale je to důležité. Co takhle v deset U Susie?”

Byla to právě Cindy, která se tehdy zavrtala do novinových archívů a podařilo se jí odhalit důležité stopy vedoucí k dopadení pachatele v případu vražd

novomanželských párů. Tím se také, spolu s dalšími, zasloužila

o můj nový zlatý odznak.

Přinutila jsem se k úsměvu. „Tak dobře, v deset tam budu.”

Ve čtvrtém patře jsem vstoupila do přecpané, zářivkami osvětlené místnosti, které dvanáct inspektorů, majících na starosti vraždy, říkalo domov. Čekala tam na mě Lorraine Staffordová. Nastoupila do mého týmu po šesti úspěšných letech u mravnostní policie. Byl tam s ní i Cappy McNeil.

„Co mám dělat?” zeptala se Lorraine.

„Můžete se spojit se Sacramentem a poptat se na ukradené bílé dodávky všech značek. S kalifornskými značkami. A jako poznávací znamení uveďte samolepku lva na zadních dveřích.”

Přikývla a chystala se k odchodu.

„Lorraine,” zarazila jsem ji. „Upřesněte to na dvojhlavého lva.”

Cappy mě následoval, když jsem si zašla uvařit šálek čaje. Pracoval v oddělení vražd už patnáct let a věděla jsem, že mě podpořil, když s ním velitel Mercer konzultoval mé povýšení na poručíka. Tvářil se smutně a deprimovaně. „Já Aarona Winslowa znám. Hrával jsem s ním fotbal v Oaklandu. Těm dětem zasvětil svůj život. Je to opravdu dobrý chlap, poručíku.”

Zničehonic strčil do mé kanceláře hlavu Frank Barnes z oddělení ukradených aut. „Hlavu vzhůru, poručíku. Na patře je Těžká váha.”

Ve slovníku sanfranciské policie bylo Těžká váha označení pro policejního velitele Earla Mercera.

Kapitola 6

MERCER VNESL DO MÍSTNOSTI svých devadesát kilo živé váhy, následován Gabem Carrem, potměšilým skrčkem, který měl na starost styk s médii, a Fredem Dixem, zprostředkovávajícím kontakt s městskou správou.

Velitel měl na sobě značkový tmavý oblek a modrou košili se zlatými manžetovými knoflíčky. Zažila jsem Meercera při vyšetřování mnoha ožehavých případů,

bombových útoků, interních trestných činů, sériových vražd, ale ještě nikdy jsem v jeho tváři nespatřila takové napětí.

Beze slova ukázal na dveře mé kanceláře a pak je za námi zavřel. Fred Dix a Gabe Carr už byli uvnitř.

„Právě jsem telefonoval s Winstonem Grayem a Vernonem Jonesem, dvěma městskými hlavouny.

„Oznámili mi, že osobně dohlídnou na průběh vyšetřování a poskytnou nám veškerou podporu. Aby bylo jasno: chtěli tím říct, že si máme zatraceně pospíšit a dostat toho, kdo to udělal.”

Upřeně mi pohlédl do očí. „Takže doufám, poručíku, že máte něco, o co se se mnou můžete podělit.”

Seznámila jsem ho se vším, co jsem u kostela zjistila včetně svědectví Bernarda Smithe o oné bílé dodávce.

„Dodávka nedodávka,” vložil se do debaty starostův člověk Fred Dix, „dobře víte, kde musíte začít. Starosta Fernandez vynakládá velké úsilí na potlačení jakékoli rasově motivované trestné činnosti ve městě. Musíme dát najevo, že podobné zločiny nikomu neprojdou.”

„Jste si nějak jistý, že šlo právě o tohle,” poznamenala jsem vyhýbavě. „Takže jen čirý projev nenávisti?”

„Střelba na kostel v černošské čtvrti a zabití jedenáctiletého dítěte? Kde byste začala vy, poručíku?”

„Tvář té dívky se ocitne na titulních stranách všech novin v zemi,” ozval se Carr, pověřenec pro styk s médii.

„Starosta si na úspěchu ve čtvrti Bay View hodně zakládá.”

Přikývla jsem. „Nevadilo by starostovi, kdybych nejdřív dokončila výslechy svědků?”

„Nedělejte si starosti se starostou,” řekl Mercer.

„Zodpovídáte se mně. Já v těch ulicích vyrůstal. Mí rodiče stále žijí ve West Portal. Veďte to vyšetřování, ať bude směřovat kamkoliv. A Lindsay… nenechte se ničím rozptylovat, rozumíte?”

Chystal se vstát. „A ještě jedna důležitá věc. Přeji si naprosté utajení. Nechci, aby tohle vyšetřování probíhalo na stránkách novin.”

Všichni přikývli a Mercer vstal, následován Dixem a Carrem. Zhluboka si povzdechl. „A teď nás čeká jedna pořádně divoká tiskovka.”

Všichni už vyšli z místnosti, jen Mercer se ještě okamžik zdržel. Opřel se o kraj mého stolu a sklonil se nade mnou.

„Lindsay, já vím, že vám ten poslední případ dal pořádně zabrat. Ale to už je vámi. Potřebuji, abyste se naprosto soustředila na tenhle případ. Tím, že jste přijala ten odznak, vzdala jste se kromě jiného práva na to, aby do vaší práce zasahovaly osobní problémy.”

„Nemusíte si se mnou dělat starosti.” Pevně jsem mu pohlédla do očí. Za ta léta jsme spolu prošli několika konflikty, ale teď jsem byla připravena dát tomu muži všechno, co ve mně je. Viděla jsem tu mrtvou holčičku na vlastní oči.

Velitel Mercer mě obdařil chápavým úsměvem. „Jsem rád, že jste zpátky, poručíku.”

Kapitola 7

Po DRAMATICKÉ TISKOVÉ KONFERENCI, která proběhla na schodech Budovy spravedlnosti, jsem se setkala se Cindy U

Susie. Tamní poklidná atmosféra na mě působila jako balzám. Když jsem tam dorazila, Cindy už seděla u stolku a popíjela pivo.

Právě u tohoto stolu už se toho hodně přihodilo. Cindy, Jill Bernhardtová, asistentka okresního prokurátora a Claire Washburnová, soudní lékařka, jsme se tam začaly scházet minulé léto, kdy jsme se snažili vyřešit případ vražd novomanželů. A během tohoto vyšetřování se z nás staly dobré přítelkyně.

Objednala jsem si u naší servírky Loretty pivo a unaveně se na Cindy usmála. „Tak jsem tady.”

Opětovala můj úsměv. „Ráda tě vidím.”

„Nápodobně.”

Nad barem zářila televizní obrazovka se záznamem z Mercerovy tiskovky. „Jsme přesvědčeni, že šlo o jednoho střelce,” oznamoval velký šéf do záblesků fotoaparátů.

„Zajímáš se o to?” zeptala jsem se Cindy a usrkla si studeného piva.

„Byla jsem tam,” odpověděla. „Stone a Fitzpatricková tam byli se mnou. Napíšou o tom.”

Překvapeně jsem na ni pohlédla. Tom Stone a Suzie Fitzpatricková byli její konkurence v soudní rubrice. „Co je to s tebou? Před půl rokem bys byla v tom kostele dřív než policie.”

„Jdu na to z jiného konce,” pokrčila rameny.

U baru se shromáždilo několik lidí a snažilo se zachytit nejnovější zprávy. Znovu jsem se napila piva. „Měla jsi tu chudinku vidět, Cindy. Bylo jí teprve jedenáct. Zpívala ve sboru. Kousek od ní ležela na zemi její školní taška s učebnicemi.”

„Tohle všechno vím,” povzdechla si Cindy. „Máš pravdu, je to hrůza.”

„Jo,” přikývla jsem. „Byla jsem v pokušení jedno z těch dětí zvednout, oprášit a poslat domů.”

Cindy pokývala zachmuřeně hlavou. Pak se její tvář rozjasnila. „Dneska jsem viděla Jill. Má pro nás nějakou novinu. Je celá bez sebe. Možná jde Bennett do důchodu a ona dostane jeho křeslo. Měly bychom se sejít a zjistit, o co jde.”

„To rozhodně,” přitakala jsem. „Takže proto jsi se mnou chtěla dneska večer mluvit?”

Zavrtěla hlavou. V pozadí hřímal Mercer na tiskové konferenci, sliboval rychlý a efektivní zásah. „Máš problém, Linds…”

Pozvedla jsem ruku. ” Nemůžu ti poskytnout žádné informace, Cindy. Všechno má pod palcem on. Ještě nikdy jsem ho neviděla takhle rozjetého. Je mi líto.”

„O nic takového jsem tě nežádala, Lindsay.”

„Jestli něco víš, tak mi to pověz, Cindy.”

„Vím, že tvůj šéf by si měl rozmyslet, co slibuje.”

Pohlédla jsem na obrazovku. „Mercer…?”

Jeho hlas v televizi ujišťoval veřejnost, že šlo o izolovaný incident, že už máme slibné stopy a že budou na případ nasazeny všechny síly, dokud nebude vrah dopaden.

„Slibuje, že dostanete toho chlapa, než se to stane znovu.”

„A…?

Vážně mi pohlédla do očí. „A já myslím, že se to už stalo.”

Kapitola 8

VRAH HRÁL Pouštní misi a vedl si skvěle.

Prásk, prásk, prásk… prásk, prásk.

S ledovým klidem sledoval přes infračervené hledí, jak mu zahalené postavy přicházejí do zorného pole. Potemnělé kobky bunkru teroristů explodovaly v koulích oranžového plamene. Do úzkých chodeb vbíhaly stínové postavy, prásk, prásk, prásk.

Byl v tom mistrem. Skvělá koordinace ruky a oka. Nikdo ho nemohl zasáhnout.

Prst na spoušti ho svrběl. Přízraky, nepřátelští bojovníci, žoldáci. Jen pojď blíž, kámo… Prásk, prásk… Dál a dál temnými chodbami. Vyrazil kovové dveře a padl na celé jejich hnízdo, cpali se a hráli karty. Jeho zbraň plivala oranžovou smrt. Bůh žehnej mírotvůrci. Ušklíbl se.

Při dalším pohledu do miřidel si vybavil scénu u kostela, představil si tvář té malé s vlasy spletenými do copánků, s barevným batohem na zádech.

Prásk, prásk. Postavě na monitoru explodoval hrudník.

Tenhle mrtvý už byl na rekord. Hurá! Rychle pohlédl na skóre. Dvě stě sedmdesát šest mrtvých nepřátel.

Napil se piva a usmál se. Nový osobní rekord. Tohle skóre stojí za to zaznamenat. Připojil své iniciály: F.C.

Stál u přístroje v herně Playtime v Západním Oaklandu a mačkal spoušť ještě dlouho poté, co hra skončila. Byl jediný běloch v místnosti. Proto tam vlastně chodil.

Na čtyřech velkých televizních obrazovkách u stropu se náhle objevil stejný obličej. Pohled na něj ho rozzuřil a po zádech mu přeběhl mráz.

Byl to Mercer, ten nafoukaný pitomec, který vedl sanfranciskou policii. Choval se, jako by snědl všechnu moudrost světa.

„Jsme přesvědčeni, že šlo o jednoho střelce,” říkal. ‘

„Izolovaný incident…”

Kdybys tak věděl. Zasmál se.

Počkej do zítřka a uvidíš. Jen počkej, veliteli Pitomče.

„A rád bych zdůraznil,” hřímal velitel policie, „že za žádných okolností nepřipustíme, aby bylo toto město terorizováno rasově motivovanými útoky.”

Toto město. Odplivl si. Co vůbec o tomhle městě víš?

Nepatříš sem.

Sáhl do kapsy bundy a pohladil tam granát C-l. Kdyby chtěl, mohl tam všechno vyhodit do vzduchu. Ve vteřině.

Měl ale na práci něco jiného.

Hned zítra.

Chystal se na další osobní rekord.

Kapitola 9

DRUHÝ DEN RÁNO jsem se s Jacobim vrátila ke kostelu v La Salle Heights.

Celou noc jsem se trápila tím, co mi Cindy pověděla o případu, který se dostal na její stůl. Šlo v něm o starou černošku, která žila sama na sídlišti Gustava Whitea v Západním Oaklandu. Před třemi dny ji policie našla, jak visí na trubce v suterénní prádelně s elektrickým kabelem kolem krku.

Nejprve si policie myslela, že jde o sebevraždu. Na jejím těle se nenašly žádné modřiny nebo rány, které by naznačovaly, že se bránila. Avšak druhého dne byly při pitvě nalezeny pod jejími nehty částečky jakési hmoty.

Ukázalo se, že jde o lidskou kůži s mikroskopickými stopami zaschlé krve. Ta ubožačka do někoho zoufale zatínala nehty.

Nepověsila se sama, řekla Cindy.

Ta žena byla lynčována,

Cestou na místo činu u kostela jsem neměla dobrý pocit.

Cindy mohla mít pravdu. Možná už došlo ne k jednomu, ale ke dvěma rasově motivovaným vraždám.

Přistoupil ke mně Jacobi. V ruce držel stočený výtisk Chroniclu. „Vidělas tohle, šéfko?”

Na titulní straně se skvěl velký titulek POLICIE SI NEVÍ RADY S VRAŽDOU JEDENÁCTILETÉ DÍVKY, ZABITÉ PŘI ÚTOKU NA KOSTEL.

Článek napsali Tom Stone a Suzie Fitzpatricková, jejichž kariéru zastínila Cindyina práce na případu vražd novomanželů. Když budou noviny takhle rozdmýchávat plameny a v televizi se k nim přidají aktivisté Gray a Jones, brzy nás veřejnost obviní, že jen sedíme na zadku a necháváme pachatele řádit.

„Tihle tvoji kámoši…” utrousil Jacobi. „Ti nás vždycky prokouknou.”

„Ne, ne, Warrene,” zavrtěla jsem hlavou. „Mí přátelé v tomhle prsty nemají.”

V křoví už prohlížel tým techniků Charlieho Clappera místo, odkud útočník střílel. Objevili tam několik otisků bot, ale nic průkazného. Sejmou otisky prstů z nábojnic, prosejí hlínu a seberou každý drobek na místě, kde parkovala podezřelá dodávka.

„Viděl ještě někdo tu bílou dodávku?” zeptala jsem se Jacobiho. Svým způsobem nebylo špatné s ním znovu pracovat.

Něco zavrčel a zavrtěl hlavou. „Doslechli jsme se jenom o nějakých opilcích, kteří v noci pořvávali na tom rohu.

Zatím máme jen tohle.” Vytáhl z desek obrázek od

policejního kreslíře, provedený podle instrukcí Bernarda Smithe, náčrt dvojhlavého lva, samolepky na zadních dveřích dodávky.

Jacobi nasál vzduch mezi zuby. „Po kom to vlastně jdeme, poručíku? Po nějakém pokémonském zabijákovi?”

Zahlédla jsem, jak z kostela vychází Aaron Winslow. Od policejního zátarasu vzdáleného asi padesát metrů k němu zamířila skupinka protestujících. Když mě uviděl, zatvářil se ustaraně.

„Lidé chtějí pomoci, jak jen bude v jejich silách. Zatřít díry po kulkách, udělat novou fasádu,” řekl. „Nelíbí se jim, jak to teď vypadá.”

„Je mi líto,” pokrčila jsem rameny, „ale stále tu probíhá vyšetřování.”

Povzdechl si. „Pořád si to přehrávám v hlavě. Stál jsem tamhle, poručíku. Mnohem spíš v palebné linii než Tasha.

Když už chtěl ten vrah někoho zabít, proč nezabil mě?”

Winslow se sklonil a zvedl ze země růžovou sponku do vlasů ve tvaru motýla. „Někde jsem četl, poručíku, že ‘odvahy je nazbyt tam, kde jsou pocit viny a zuřivost puštěny ze řetězu’.”

Duchovní to nesl velmi těžce. Bylo mi ho líto; udělal na mě dojem. Pokusil se o slabý úsměv. „Nedovolíme, aby ten parchant zničil naši práci. Neskloníme se. Tashin pohřeb proběhne tady, v tomhle kostele.”

„Chtěli bychom vyjádřit soustrast pozůstalým,” řekla jsem.

„Bydlí támhle. Blok A.” Ukázal směrem k sídlišti.

„Myslím, že se setkáte s vřelým přijetím, už proto, že jeden z pozůstalých patří mezi vás.”

Zmateně jsem na něj pohlédla. „Prosím? Jak to myslíte?”

„Vy jste to nevěděla, poručíku? Strýc Tashy Catchingsové je u městské policie.”

Kapitola 10

NAVŠTÍVILA JSEM CATCHINGSOVI, projevila jim soustrast a zamířila zpátky do Budovy spravedlnosti. Celá ta záležitost byla mimořádně depresivní.

„Hledal tě Mercer,” zavolala na mě Karen, naše dlouholetá sekretářka, když jsem vstoupila do kanceláře.

„Vypadal naštvaně. Ale tak vypadá pořád, ne?”

Dokázala jsem si představit, že se vrásky na velitelově čele po přečtení odpoledních novin ještě prohloubily. Po celém Baráku zněla novina, že oběť útoku v La Salle Heights byla příbuzná jednoho z nás.

Na stole na mě čekalo několik vzkazů. Na vrcholku hromady jsem zahlédla Claiřino jméno. Pitva Tashy Catchingsové by měla být už hotová. Chtěla jsem se vyhnout Mercerovi, dokud mu nebudu moci sdělit něco nového. Zavolala jsem tedy Claire.

Claire Washburnovou jsem považovala za nejchytřejší a nejpečlivější soudní lékařku, kterou město kdy mělo, což nemělo co dělat s faktem, že byla shodou okolností také jednou z mých nejlepších kamarádek. Znal ji každý z oboru a nebylo tajemstvím, že je to ona, kdo skutečně vede

oddělení, zatímco hlavní koroner Righetti, starostův oblíbenec, objíždí konference a pracuje na své pověsti.

A když jsem potřebovala někoho, kdo mi řekne věci na rovinu, rozesměje mě nebo mě jen vyposlechne, byla mi k dispozici.

„Kde ses schovávala?” přivítala mě svým radostným hlasem, který hřímal jako polnice.

„Normální rutina,” pokrčila jsem rameny. „Papírování, prohánění personálu, rasově motivované vraždy…”

„A to je přesně můj píseček,” Uchechtla se. „Věděla jsem, že mi zavoláš. Moji špehové mi prozradili, že máš pořádně zapeklitý případ.”

„Nepracuje jeden z těch špehů v Chroniclu a nejezdí náhodou otlučenou stříbrnou mazdou?”

„Nebo dělá v kanceláři prokurátora a jezdí bavorákem pět-tři-pět. Jak myslíš, že se dostávají informace sem ke mně dolů?”

„No, jednu novinku bych měla, Claire. Ukázalo se, že strýc té zastřelené dívky nosí policejní uniformu. A ta chudinka byla něco jako ukázkový příklad úspěchu projektu v La Salle Heights. Výborná žačka, nikdy žádné problémy.

Je v tom nějaká spravedlnost? Ten parchant vypálil dobrou stovku kulek do fasády kostela a ta jediná, která našla cíl, zasáhla právě ji.”

„Až na jednu drobnost,” přerušila mě Claire. „Ty kulky byly dvě.”

“Dvě? Byla snad zasažena dvakrát?” Lidé z pohotovosti ji prohlédli od hlavy k patě. Jak by jim mohlo něco takového uniknout?

„Jak tě tak poslouchám, myslíš si asi, že zemřela nedopatřením.”

„O čem to mluvíš?”

„Zlatíčko,” pronesla Claire věcně, „myslím, že bys mě tady dole měla navštívit.”

Kapitola 11

PATOLOGIE SE NACHÁZÍ V přízemí Budovy spravedlnosti poblíž zadního vchodu a je přístupná ze vstupní haly. Po schodech jsem tam seběhla ani ne za tři minuty.

Claire na mě čekala před svou kanceláří. Její obvyklý úsměv vystřídal profesionální výraz, ale jakmile mě spatřila, přece jen se usmála a objala mě.

„Jak se daří, děvče?” zeptala se, jako by byl případ na milión kilometrů daleko.

Claire měla schopnost vnést uvolnění do napjatých situací. Vždycky jsem obdivovala, jak mě dokáže přivést na jiné myšlenky pouhým úsměvem.

„Mám se fajn, jenom nevím, kam dřív skočit.”

„Od té doby, co ses stala oblíbeným Mercerovým patolízalem, tě moc nevídám.”

„Moc legrační.”

Věnovala mi svůj typický chápavý úsměv, který jako by říkal: Však já vím, jak to chodí, ale možná také: Měla by sis udělat čas na ty, co tě mají rádi. Bez jediného slova výčitky mě však provedla sterilní vykachlíčkovanou chodbou do operačního sálu patologie, které se říká krypta.

Ohlédla se na mě a řekla: „Ty mluvíš, jako by sis byla jistá, že Tashu Catchingsovou zasáhla náhodná kulka.”

„Přesně to jsem si myslela. Střelec vypálil na kostel tři zásobníky a ona byla jediná, koho zasáhl. Prohlédla jsem si místo, odkud střílel. Ani zdaleka neměl šanci na čistý zásah.

Ale tys říkala dva…”

„Přesně tak,” přikývla. Prošli jsme tlakovými dveřmi do suchého, chladného vzduchu krypty. Z ledového chladu a pachu chemikálií mi pokaždé naskočila husí kůže.

Ani teď to nebylo jiné. Na jednom z pitevních stolů ležela malá postava, zakrytá bílým prostěradlem. Nezabírala ani polovinu délky stolu.

„Pozor,” varovala mě Claire. Na nahá těla obětí po pitvě, ztuhlá a strašidelně bledá, nebýval pěkný pohled.

Stáhla prostěradlo. Přede mnou se objevila dívčina tvář.

Bože, byla tak mladá…

Hleděla jsem na její ebenově hnědou pokožku, tak málo se hodící do chladu pitevny. Byla jsem v pokušení pohladit ji po vlasech. Byla tak půvabná.

V pravé části dívčina hrudníku zela velká střelná rána, čerstvě očištěná od krve. „Dvě kulky,” vysvětlila Claire, „v podstatě jedna těsně za druhou. Nedivím se, že to zdravotníkům uniklo. Pronikly do těla takřka ve stejném místě.”

Zalapala jsem po dechu a sevřel se mi žaludek.

„První vylétla ven skrz lopatku,” pokračovala Claire a převalila malé tělo na bok. „Druhá přerazila čtvrtý obratel a uvízla v páteři.”

Patoložka natáhla ruku a vzala z blízkého pultu skleněnou Petriho misku. Pinzetou pozvedla olověnou placičku zhruba velikosti čtvrťáku. ” Dva výstřely, Linds…

Pravá protrhla pravou komoru. Byla pravděpodobně mrtvá ještě dřív, než ji tahle kulka zasáhla.”

Dva výstřely… dvě odražené kulky s pravděpodobností jedna k miliónu? Znovu jsem si představila Tashinu pozici, když vyšla z kostela, a střelcovu polohu v křoví. Jedna možná, ale dvě…

„Našli lidé Charlieho Clappera nějaký škrábanec od kulky v místě, kde ta dívka stála?” otázala se Claire.

„To nevím.” U takových případů patřil podobný postup ke standardní proceduře. „Podívám se na to.”

„Z čeho je zeď kostela v místě, kde byla zasažena? Ze dřeva nebo kamene?”

„Ze dřeva,” odpověděla jsem a došlo mi, kam tím míří.

Samotné dřevo by nikdy nedokázalo takhle zploštit kulku z M16.

Claire si posunula ochranné brýle vysoko na čelo. Měla veselý, živý obličej, ale když si byla něčím jistá jako právě teď, vyzařovalo z ní přesvědčení, které nepřipouštělo nejmenší pochybnosti. „Lindsay, úhel, pod kterým kulka

pronikla do těla, je frontální a shodný pro obě střely.

Odražené kulky by přilétly každá po jiné trajektorii.”

„Prozkoumala jsem každý centimetr střelcovy pozice.

Tak, jak střílel, by musel být čarostřelec, aby se takhle strefil.”

„Říkáš, že střelba pokropila nepravidelně celý bok kostela.”

„Ano, zprava doleva. A Claire, nikdo jiný nebyl zasažen.

Stovka výstřelů a je jediná oběť.”

„Takže sis řekla, že šlo o tragickou náhodu?” Doktorka si stáhla gumové chirurgické rukavice a hodila je do nádoby na odpadky. „No, ty dva zásahy nebyly náhoda v žádném případě. Kulky se od ničeho neodrazily nebo něco podobného. Šlo o perfektní, úmyslné zásahy. Jsi ochotná vzít v úvahu možnost, že vrah zasáhl to, na co mířil?”

Znovu jsem si představila místo činu. „Na takovou ránu by měl jen okamžik, Claire. A jeho terč stál jen asi půl metru od zdi.”

„Pak tedy včera večer odvrátil bůh od té chudinky svou tvář,” povzdechla si chápavě Claire, „nebo bys raději měla začít hledat pekelně dobrého střelce.”

Kapitola 12

ŠOKUJÍCÍ MOŽNOST, že Tasha Cashingová přece jen nebyla náhodná oběť, mi vrtala hlavou celou cestu zpátky do kanceláře. Nahoře jsem narazila na skupinu detektivů, kterými jsem byla netrpělivě očekávána. Lorraine Staffordová mě informovala, že před třemi dny byl na poloostrově v Mountain View ukraden Dodge Caravan ‘94.

Požádala jsem ji, aby zjistila, jestli nějaká z charakteristik odpovídá.

Našla jsem Jacobiho a řekla mu, aby se sbalil a šel se mnou.

„Kam máme namířeno?” zavrčel.

„Přes zátoku. Do Oaklandu.”

„Mercer tě pořád hledá,” křikla na mě Karen, když už jsme stáli mezi dveřmi. „Co mu mám povědět?”

„Že vyšetřuju vraždu.”

Za dvacet minut už jsme měli za sebou most Bay Bridge a projížděli mezi monotónními, šedými věžáky, tvořícími centrum Oaklandu. Zastavili jsme před policejní administrativní budovou na Sedmé ulici.

Oaklandské policejní ústředí sídlí v nízké panelové budově v

neosobním slohu počátku šedesátých let. Oddělení vražd se tísnilo ve druhém patře v ponuré kanceláři, která nebyla o nic větší než naše. Za ta léta už jsem tam byla několikrát.

Poručík Ron Vandervellen povstal, aby nás přivítal ve své kanceláři. „Hej, slyšel jsem, že gratulace jsou na místě, Boxerová. Vítejte ve světě sedavého zaměstnání.”

„Kéž by, Rone,” odpověděla jsem.

„Co vás sem přivádí? Chcete se podívat, jak to chodí ve skutečném světě?”

Už celá léta panovala mezi odděleními vražd v Oaklandu a San Francisku určitá přátelská rivalita. Oni si mysleli, že jediné, co máme na práci, je občasný prodavač počítačových součástek, nalezený nahý a mrtvý ve svém hotelovém pokoji.

„Včera večer jsem vás viděl ve zprávách,” uchechtl se.

„Hezký pohled. Myslím ji…” Ušklíbl se na Jacobiho. „Co sem vás, celebrity, přivádí?”

„Malý ptáček jménem Chipmanová,” odpověděla jsem.

Estelle Chipmanová byla ta postarší černoška, o které mi Cindy řekla, že ji našli oběšenou v suterénu.

Pokrčil rameny. „Mám stovky nevyřešených vražd, jestli nemáte co na práci.”

Byla jsem zvyklá na Vandervellenovy poznámky, ale tahle zněla mimořádně podrážděně. „O nic nejde, Rone.

Chci se jenom podívat na místo činu, jestli je to možné.”

„Jasně, ale pochybuju, že se vám to povede nějak spojit s tou vaší střelbou u kostela.”

„Proč myslíte?”

Oaklandský poručík vstal, odešel z kanceláře a vrátil se s vyšetřovacím spisem. „Těžko si dokážu představit, že by případ tak jasně rasově motivovaný, jako je ten váš, mohl spáchat někdo z nich.”

„O čem to mluvíte?” podivila jsem se. „Zabil snad Estelle Chipmanovou černoch?”

Nasadil si brýle na čtení a listoval ve složce, dokud nenašel dokument označený „Zpráva koronera okresu Almeda”.

„Čtěte a plačte,” zamumlal. „Kdybyste zavolali, mohl jsem vám ušetřit cestu. „Dermální vzorky nalezené pod nehty na rukou oběti pocházejí vzhledem ke zvýšené pigmentaci ze škáry nebělocha.”

„Pořád ještě se chcete podívat na místo činu?” zeptal se Vandervellen se zjevným potěšením.

„Nevadí? Když už jsme tady.”

„Jasně, jste mými hosty. Je to Kripmanův případ, ale ten je mimo. Na sídliště Guse Whitea už se moc nedostanu. Kdo ví? Když se projedu s vámi superpoldy, třeba cestou něco pochytím.”

Kapitola 13

SÍDLIŠTĚ GUSTAVA WHITEA tvořilo šest identických věžáků z červených cihel na Redmond Street v Západním Oaklandu. Když jsme tam dorazili, řekl Vandervellen: „Nedávalo to moc smysl. Ta chuděra nebyla nemocná, neměla finanční problémy, dokonce chodila dvakrát týdně do kostela. Někdy to ale lidé prostě zabalí. Až do pitvy to vypadalo přesvědčivě.”

Vybavila jsem si vyšetřovací spis: Nepřihlásili se žádní svědci, nikdo neslyšel žádný křik ani neviděl nikoho utíkat.

Jen jedna stará žena, která si nechala své tajemství pro sebe, byla nalezena, jak visí na trubce v suterénu s krkem v pravém úhlu a vyplazeným jazykem.

Na sídlišti jsme zamířili přímo do budovy C. „Výtah je v háji,” poznamenal Vandervellen. Sešli jsme po schodech do graffiti vyzdobeného suterénu, kde bylo na jedněch dveřích rukou napsáno: „Prádelna, kotelna”.

„Tady ji našli.”

Suterénní místnost ještě přehrazovala žlutá policejní páska. Ve vzduchu byl cítit štiplavý, nakyslý zápach.

Všechno, co tam původně bylo, tělo, kabel, na kterém

viselo, bylo už odvezeno do márnice nebo zařazeno mezi důkazy.

„Není mi jasné, co chcete najít,” pokrčil rameny Vandervellen.

„To mně také ne,” polkla jsem. „Stalo se to tedy minulou sobotu pozdě večer?”

„Koroner to dohaduje asi na desátou. Myslíme si, že si sem ta žena přišla vyprat a někdo ji překvapil. Domovník ji našel druhý den ráno.”

„A co bezpečnostní kamery?” zeptal se Jacobi. „Jsou po celé hale a na chodbách.”

„Stejně jako výtah, rozbité,” pokrčil Vandervellen znovu rameny.

Bylo jasné, že ti dva by odtamtud nejraději zmizeli, ale mě cosi nutilo zůstat. Co to bylo? Netušila jsem. Něco však jako by na mě volalo: Najdi mě! Tady jsem!

„Když necháme stranou i rasové záležitosti,” ozval se Vandervellen, Jestli hledáte nějakou spojitost, určitě víte, jak je neobvyklé, aby vrah měnil své metody.”

„Díky,” odsekla jsem. Už jsem prozkoumala celou místnost a nic mi nepadlo do oka. Jen ten pocit. „Co se dá dělat. Tohle nám asi nepomůže. Možná se zatím objevilo něco nového na druhé straně zátoky.”

Vandervellen se už chystal zhasnout, když něco upoutalo můj pohled. „Moment!” zarazila jsem ho.

Jako kouzlem jsem byla přitahována ke vzdálenější stěně místnosti, naproti místu, kde visela Chipmanová. Klekla jsem si a přejela prsty po betonové zdi. Kdybych to už neviděla před tím, přešla bych to bez povšimnutí.

Primitivní kresba jasně oranžovou křídou, jako dětská.

Představovala lva. Jako na obrázku Bernarda Smithe, ale divočejšího. Lví tělo přecházelo do stočeného ocasu, ale ten ocas patřil někomu jinému… plazu? Hadu?

A to nebylo všechno.

Lev měl dvě hlavy: jednu lví, druhou možná kozí.

Otřásl mnou odpor a poznání.

Jacobi ke mně přistoupil. „Našlas něco, poručíku?”

Zhluboka jsem se nadechla. „Pokémona.”

Kapitola 14

UŽ JSEM TEDY VĚDĚLA…

Případy spolu pravděpodobně souvisely. Svědectví Bernarda Smithe o dodávce bylo přesné. Měli jsme auto, ve kterém pachatel uprchl. Možná šlo o dvojnásobného vraha.

Nepřekvapilo mě, že jsem v kanceláři našla vzkaz od rozzuřeného Mercera, abych ho zavolala hned, jak se objevím.

Zavřela jsem za sebou dveře, vytočila jeho linku a čekala na hromobití.

„Víte dobře, co se tady děje,” spustil autoritativním tónem. „Myslíte si, že můžete někde celý den pobíhat a ignorovat moje telefonáty? Teď jste poručík, Boxerová.

Vaším úkolem je řídit své lidi. A neustále mě informovat.”

„Promiňte, veliteli, já jen, “

„Někdo zavraždil dítě. Terorizoval celou čtvrť. Nějaký psychopat se snaží proměnit tohle město v peklo.

Už zítra bude chtít každý vůdce Afroameričanů v tomhle městě vědět, co s tím budeme dělat.”

„Je toho víc, než jen tohle, veliteli.”

„Víc čeho?” vyhrkl Mercer.

Seznámila jsem ho s tím, co jsem objevila v suterénu v Oaklandu. Kresba lva se objevila u obou případů.

Slyšela jsem, jak zalapal po dechu. „Chcete říct, že spolu ty dva případy souvisejí?”

„Říkám, že nám prozatím nezbývá než připustit, že taková možnost existuje.”

Několik okamžiků se ze sluchátka linulo jen supění.

„Pošlete fotografii toho, co jste našla na té zdi, do laboratoře. A náčrt toho, co vidělo to dítě v Bay View. Chci vědět, co ty kresby znamenají,” vychrlil na mě pak Mercer.

„Už se na tom pracuje,” opáčila jsem.

„A ta dodávka? Je s ní něco nového?”

„Nic.”

V Mercerově hlavě se zrodila znepokojující možnost.

„Jestli jde o nějaké spiknutí, nebudeme jen sedět na zadku a dívat, jak se město stává rukojmím teroristů.”

„Jdeme po té dodávce. Na ty symboly budu potřebovat trochu času.” Nechtěla jsem se mu svěřovat se svými nejčernějšími myšlenkami. Jestli měl Vandervellen pravdu a vrah Estelle Chipmanové byl černý, a Claire měla pravdu, že Tasha Catchingsová byla zamýšlený terč, vůbec se nemuselo jednat o rasově motivované zločiny.

Dokázala jsem si představit, jak se vrásky na šéfově čele prohloubily. Žádala jsem ho, aby podstoupil velké riziko.

Nakonec jsem slyšela, jak vydechl. „Nesmíte mě zklamat, poručíku. Vyřešte ten případ.”

Jakmile jsem zavěsila, cítila jsem, jak napětí narůstá.

Celý svět čekal, že dostanu za mříže všechny rasistické skupiny operující západně od Montany, a já už měla pochybnosti.

Na stole jsem zahlédla vzkaz od Jill. „Co takhle zajít na drink? Třeba v šest,” stálo tam. „Myslím nás všechny.”

Celý den jsem měla v hlavě jen případ… Jestli mohl někdo dokázat zmírnit mé obavy, byly to Jill, Claire, Cindy a několik margarit U Susie.

Nechala jsem Jill vzkaz v hlasové schránce, že tam přijdu.

Pohlédla jsem na vybledlou baseballovou čapku, pověšenou na dřevěném věšáku v rohu mé kanceláře, se slovy „Je to božské… ” natištěnými na štítku. Čepice patřila Chrisu Raleighovi, který mi ji dal během nádherného víkendu v Božském údolí, kde okolní svět jako by zmizel a my se mohli plně věnovat tomu, co mezi námi vznikalo.

„Nedovol, abych to zvorala,” zašeptala jsem. Cítila jsem, jak mě v očích začínají pálit slzy. Bože, jak jsem si přála, aby tam byl se mnou. „Ty pacholku…” Potřásla jsem hlavou.

„Chybíš mi.”

Kapitola 15

ANI NE MINUTU OD OKAMŽIKU, kdy jsme se usadily v našem starém boxu, jsem cítila, že je to tu znovu, že staré kouzlo nepřestalo fungovat.

Složitý případ, který se čím dál tím víc komplikoval.

Džbán vysokooktanová margarity. Mé tři nejlepší kamarádky, všechny špičky ve svém oboru. Vypadalo to, že náš vyšetřovací klub je opět v pohotovosti.

„Jako za starých časů?” usmála se Claire a posunula svou košatou figuru, aby mi udělala místo.

„Mnohem víc, než si myslíš,” povzdechla jsem si. Pak jsem se zhluboka napila pěnivého nápoje. „Páni, tohle jsem potřebovala.”

„Perný den?” optala se Jill.

„Kdepak,” mávla jsem rukou. „Brnkačka.”

„Z papírování už se dala spousta lidí na pití,”

poznamenala Claire a usrkla margarity. „Na zdraví. Ráda vás vidím, děvčata.”

Jako obvykle to v naší skupině bzučelo napjatým očekáváním. Rozhlédla jsem se kolem. Všechny oči se upíraly na mě.

„No jo,” pokrčila jsem rameny. „Když já ani nevím, jak začít.”

„Já ti povím, čím to je,” usmála se Jill. „Věci se změnily.

Z Lindsay se stalo velké zvíře.”

„V tom to není, Jill. Je na tom informační embargo.

Mercer chce držet všechno pod pokličkou. Kromě toho jsem myslela, že jsme tady kvůli tobě.”

V jejích modrých očích to zajiskřilo. „Reprezentantka kanceláře okresního prokurátora ochotně udělá místo vážené kolegyni ze čtvrtého patra.”

„Proboha, holky. Dělám na tom případu teprve dva dny.”

„A o čem jiném bychom sakra měly mluvit?” řekla Cindy. „Chceš slyšet o mém dni? Ráno jsem zvládla jednoho klienta, pak jsem přednášela patologii na Sanfranciské univerzitě o, “

„Mohly bychom mluvit o globálním oteplování,” navrhla Cindy. „Nebo o jedné knížce, kterou čtu, Mrtvý Višnu.”

„To neznamená, že bych o tom nechtěla mluvit,”

zaprotestovala jsem. „Je to prostě přísně tajné.”

“Přísně tajné jako to, co jsem pro tebe objevila v Oaklandu?” zeptala se Cindy.

„Promluvíme si o tom,” slíbila jsem. ” Až to skončí.”

„Něco ti navrhnu,” řekla Jill. „Podělíš se s námi o to, co víš, jako vždycky. Pak prozradím něco já. Na tobě bude posoudit, co bylo zajímavější. Vítěz zaplatí účet.”

Věděla jsem, že je otázka času, kdy to vzdám. Jak bych mohla mít tajemství před svými přítelkyněmi? Všechno to bylo ve zprávách, alespoň část. A v celém Baráku by člověk nenašel bystřejší mozky.

Povzdechla jsem si. „Ale všechno zůstane mezi námi.”

„Jasně,” řekly Jill a Claire. „Spolehni se.”

Obrátila jsem se k Cindy. „A to znamená, že se nic neobjeví v novinách. Dokud to nedovolím.”

„Proč se nemůžu zbavit pocitu, že mě pořád vydíráš?”

Potřásla hlavou a pak svolila. „Tak jo. Platí.”

Jill mi dolila sklenici. „Věděla jsem, že to z tebe nakonec dostaneme.”

Usrkla jsem nápoje. „Ne. Rozhodla jsem se vám všechno povědět, už jak jsi řekla ,Perný den?’”

Krok za krokem jsem je provedla celým případem. Řekla jsem jim o samolepce, kterou Bernard Smith spatřil na pachatelově dodávce. O identické kresbě nalezené v Oaklandu. O možnosti, že Estelle Chipmanová byla zavražděna. O Claiřině domněnce, že Tasha Catchingsová nebyla náhodný terč.

„Já to věděla,” triumfálně se rozzářila Cindy.

„Musíš zjistit, co představuje ten lev,” poznamenala Claire.

Přikývla jsem. „Dělá se na tom. Ve velkém.”

„Je něco, co by jakkoliv spojovalo ty dvě oběti?” chtěla vědět Jill.

„Zatím nic.”

„A co motiv?” pokračovala.

„Všichni to vidí jako rasový zločin, Jill.”

Opatrně přikývla. „A ty?”

„Začínám na to mít jiný názor. Myslím, že bychom měli zvážit možnost, že někdo používá rasismus jako kouřovou clonu.”

Kolem stolu zavládlo dlouhé ticho.

„Sériový vrah, rasista,” řekla Claire.

Kapitola 16

SDĚLILA JSEM JIM SVÉ NOVINKY, všechny špatné.

Zachmuřeně se nad nimi zamyslely.

Kývla jsem na Jill. „Teď ty.”

Cindy ji předběhla. „Nechystá se to snad Bennett zabalit, že ne?” Za osm let v kanceláři žalobce se Jill propracovala až na pozici těsně pod vrcholem. Pokud by se její šéf rozhodl odstoupit, Jill by se logicky nabízela na místo prokurátora San Franciska.

Kamarádka se zasmála a zavrtěla hlavou. „Ten bude dřepět za svým dubovým stolem, dokud nezaklepe bačkorama. To je jasná věc.”

„Dobře, ale něco pro nás máš, ne?” naléhala Claire.

„To je fakt,” připustila. „Něco mám.”

Jill nám pohlédla jedné po druhé do očí, jako by chtěla zvýšit naše napětí. Její obvykle pronikavé modré oči nikdy nehleděly tak klidně. Konečně jí přes tvář přelétl potměšilý úsměv. Povzdechla si a řekla: „Jsem těhotná. “

Seděly jsme tam a čekaly, až prohlásí, že si z nás jen vystřelila. Ona však nic. Jen nám dál upřeně hleděla do očí, možná půl minuty.

„T-ty si děláš legraci,” vykoktala jsem. Právě ona byla ta nejcílevědomější osoba, kterou jsem znala. Ještě v osm večer ji bývalo možné zastihnout za jejím stolem. Její manžel Steve byl členem managementu Bank America. Byli to úspěšní kariéristé, kteří o dovolené jezdili na horských kolech ve Skalistých nebo raftovali na řece Columbia v Oregonu. A najednou dítě…

„Lidé to dělávají,11 reagovala na náš úžas. „Já to tušila,”

vyhrkla Claire a udeřila dlaní do stolu. „Uhodla jsem to.

Poznala jsem ti to na očích. Říkala jsem si, něco se peče v troubě. Na tohle jsem expert. Jak dlouho?”

„Osm týdnů. Termín mám na konci května.” Jill zářily oči jako mladému děvčeti. „Kromě mé rodiny jste první lidé, kterým jsem to řekla. Pochopitelně.”

„Bennett bude kadit maggi v kostkách,” ušklíbla se Cindy.

„On sám má děti tři. A tohle není jako kdybych se chystala seknout s prací a odejít pěstovat víno do Petalumy.

Čekám jenom dítě.”

Přistihla jsem se, jak se usmívám. Část mého já se za ni tak radovala, že se mi chtělo plakat. Část dokonce trochu žárlila. A většina tomu stále nemohla uvěřit. „To mimčo by si mělo rozmyslet, do čeho jde,” poznamenala jsem. „Budeš ho uspávat předčítáním kalifornského precedenčního práva.”

„Ani náhodou,” zasmála se vzdorovitě. „Nic takového dělat nebudu. Slibuju. Chci být opravdu dobrá máma.”

Vstala jsem a naklonila se k ní přes stůl. „To je skvělé, Jill.” Okamžik jsme na sebe jen hleděly lesknoucíma se očima. Měla jsem z ní takovou radost. Vzpomněla jsem si, jak jsem byla k smrti vyděšená z choroby krve, kterou jsem trpěla a Jill odhalila svá zápěstí a ukázala nám své strašlivé jizvy; prozradila nám, jak se pořezala na střední a vysoké škole, jak ji touha být vždy nejlepší tak ničila život, že si ho chtěla sama vzít.

Objala jsem ji a pevně stiskla. „Je to to, po čem jsi toužila?” zeptala se Claire.

„Snažili jsme se o to už několik měsíců,” odpověděla Jill a pohodlně se opřela. „Nejsem si jistá, že to bylo po zralé úvaze, jenom načasování se nám zdálo správné. Pohlédla na Claire. „Když mě Lindsay pozvala do vaší party a slyšela jsem tě mluvit o tvých dětech… zapálilo to ve mně takový malý plamínek. Pamatuji se, jak jsem si říkala: ,Vede kancelář koronera. Je jednou z nejschopnějších žen, které znám, špička ve své profesi, a poslechni si, o čem mluví’.”

„Když začneš pracovat,” vysvětlila Claire, „máš pocit, že jako žena musíš dokázat, že jsi nejlepší. Ale když pak přijdou děti, je všechno jiné, přirozené. Uvědomíš si, že už nejde jen o tebe. Uvědomíš si… že už nemusíš nic dokazovat. Už jsi to dokázala.”

„To je bezva,” pronesla Jill s rozzářeným pohledem.

„Tenhle pocit bych taky chtěla zažít.”

„Ještě nikdy jsem vám to nevyprávěla, holky,”

pokračovala, „ale už jsem jednou těhotná byla. Před pěti lety.” Napila se vody a urovnala si kadeř vlasů, která jí padala do čela. „Moje kariéra byla v plném proudu, možná si to pamatujete, probíhal případ La Frade, a Steva právě povýšili.”

„Prostě na to nebyla ta pravá doba,” poznamenala Claire.

„V tom to nebylo,” opáčila Jill rychle. „Já to dítě chtěla.

Bylo toho prostě na mě moc. Vysedávala jsem v kanceláři do deseti. Steve taky nebyl věčně doma…” Odmlčela se s pohledem upřeným do prázdna. „Objevilo se nějaké krvácení. Doktor mě varoval, abych zpomalila. Snažila jsem se, ale všichni na me tlačili kvůli tomu případu a kromě toho jsem byla stále sama. Jednoho dne jsem měla náhle pocit, jako by ve mně vybuchla bomba.

Potratila jsem… ve čtvrtém měsíci.”

„Proboha,” vydechla Claire. „Ach, Jill.”

Jill se zhluboka nadechla a kolem stolu zavládlo tíživé ticho.

„A jak se cítíš teď?” zeptala jsem se.

„V sedmém nebi,” odpověděla. „Nikdy jsem si nepřipadala silnější.” Zamrkala na nás a smutně se usmála.

„Ale mám strach.”

Pohladila jsem ji po ruce. „Co na to doktor?”

„Radí, abych omezila složité případy na minimum.

Abych ubrala plyn.”

„A Udělalas to?” zeptala jsem se.

„To si piš,” ušklíbla se.

„Páni,” zasmála se Cindy. „Jill ubrala plyn.” Nevěřícně zakroutila hlavou.

V Jilliných očích jsem spatřila úžasnou proměnu, něco, co jsem ještě nikdy neviděla. Ona byla vždycky úspěšná.

Teď jsem však poznala, že je konečně šťastná.

Po tvářích jí začaly stékat krásné slzy. Viděla jsem stát tuhle ženu před soudem proti těm nejtvrdším parchantům ve městě; viděla jsem, jak jde po krku vrahům. Viděla jsem i jizvy na jejích zápěstích.

Ale až do tohoto okamžiku jsem ji neviděla plakat.

„Sakra…” usmála jsem se a dotkla se její tváře.

„Myslím, že placení je na mně.”

Kapitola 17

JEŠTĚ JSEM NĚKOLIKRÁT radostně objala Jill a pak jsem zamířila domů na Portero Hill.

Můj byt se nachází ve třetím patře modrého renovovaného domu ve viktoriánském slohu. Je útulný a jasný a z velkých oken je krásný výhled na zátoku. Ve dveřích mě přivítala Marta, má oddaná kolie.

„Ahoj, zlatíčko,” pozdravila jsem ji. Vrtěla ocasem a čumákem mě šťouchala do nohy.

„Jak ses měla?” Sklonila jsem se k ní a podrbala ji na hlavě.

Šla jsem do ložnice, kde jsem si stáhla vlasy do ohonu a převlékla se do plandavé mikiny baseballového klubu Obři a flanelových kalhot od pyžama, které nosím, když se ochladí.

Nakrmila jsem Martu, uvařila si ovocný čaj a usadila se na pohovku v okenním výklenku. Fenka si mi lehla k nohám.

Napila jsem se čaje a pozorovala poziční světla letadla, přistávajícího na Sanfranciském mezinárodním letišti.

Hlavou se mi honily představy Jill jako matky. Její štíhlá, udržovaná postava s velkým břichem… Rozesmálo mě to.

Marta na mě překvapeně pohlédla. „Jill bude mít miminko,”

vysvětlila jsem jí.

Ještě nikdy jsem neviděla kamarádku tak spokojenou.

Jen před několika měsíci jsem si sama pohrávala s myšlenkou, jak ráda bych měla děťátko. Nemělo se to však stát…

Rodičovství se zřejmě k mé rodině nějak nehodí.

Matka mi zemřela před jedenácti lety, když mi bylo dvacet čtyři a právě jsem nastoupila na policejní akademii.

Onemocněla rakovinou prsu a poslední dva roky jsem se o ni pomáhala starat a jen s největšími obtížemi se mi dařilo dělit svůj čas mezi školu, ji a mladší sestru Cat, na kterou jsem musela dohlížet.

Můj otec, sanfranciský policista, od nás odešel, když mi bylo třináct. Dodnes netuším proč. V mládí jsem si vyslechla spoustu historek o tom, jak odevzdával celou výplatu bookmakerům, že vedl dvojí život, že se ten parchant dokázal svým šarmem dostat do jakýchkoliv kalhotek, že byl mizerný policista.

Když jsem naposledy mluvila s Cat, pracovala v soukromé bezpečnostní agentuře na jihu v Redondo Beach.

Pamětníci v policejním sboru se mě občas ptali, jak se má Marty Boxer. Stále o něm vyprávěli historky a možná bylo dobře, že jsem si na něj mohla vzpomenout s úsměvem.

Marty, který jednou spoutal tři zatčené jedněmi pouty…

Marty Boxer, který jednou zastavil před sázkovou kanceláří,

aby si vsadil, i když měl ještě podezřelého v autě. Já si na něj pamatovala jen to, že mě nechal starat se o umírající matku a nikdy se ani neobtěžoval zjistit, jak se nám vede.

Neviděla jsem otce skoro deset let. Ode dne, kdy jsem se stala policistkou. Když jsem přebírala diplom na policejní akademii, zahlédla jsem ho v publiku, ale nemluvili jsme spolu. Už jsem ho ani nepostrádala.

Bože, jak to bylo dávno, kdy jsem si naposledy vzpomněla na tyhle staré jizvy. Matka byla po smrti už jedenáct let, já se za tu dobu provdala a rozvedla. Podařilo se mi dostat na oddělení vražd a teď jsem ho vedla. A cestou jsem potkala muže svých snů…

Nelhala jsem, když jsem řekla Mercerovi, že můj starý zápal je zpátky.

Ale lhala jsem, když jsem si namlouvala, že Chris Raleigh je pro mě už minulostí.

Kapitola 18

POKAŽDÉ TO BYLY OČI, CO na něj zapůsobilo nejvíc.

Seděl nahý na posteli ve svém pokoji podobném cele a prohlížel si staré černobílé fotografie, které viděl už nejméně tisíckrát.

Byly to pokaždé oči… strnulá, beznadějná rezignace.

Z výrazu těch lidí bylo zřejmé, že si uvědomují, že jejich život je u konce. Svědčily o tom i oprátky na jejich hrdlech.

Ve volně vázaném albu měl čtyřicet sedm chronologicky zařazených fotografií a pohlednic. Sbíral je už celá léta.

První z nich, starou fotografii datovanou 9. červen 1901, mu dal otec. Dez Jones, lynčovaný v Great River v Indianě. Na rubu stálo vybledlými tiskacími písmeny: „Tohle byla ta tancovačka, na kterou jsem šel tuhle večer. Po ní jsme si docela pohráli. Tvůj syn Sam.” Lícní strana zobrazovala dav ve fracích a tvrďácích, za kterým viselo bezvládné tělo.

Obrátil list. Frank Taylor, Mason, Georgia, 1911. Tahle fotografie ho přišla na pět set dolarů, ale stála za ty peníze. Z

korby bryčky stojící pod dubem zíral odsouzenec, jen několik vteřin před smrtí. Na jeho tváři nebyl patrný ani odpor, ani strach. Skupina vybraně oblečených mužů a žen

se culila do objektivu, jako by přihlížela Lindberghově přistání v Paříži. Vyšvihli se jako na rodinný portrét.

Jejich oči potvrzovaly, že oběšení bylo cosi běžného a přirozeného. Taylorovy říkaly prostě jen, že s tím nemůže vůbec nic dělat.

Vstal z postele a vystavil svou štíhlou, svalnatou postavu v zrcadle. Vždycky měl sílu. Už deset let vzpíral. Vypnul hruď a hrudní svalstvo. Přejel prsty po škrábanci. Ta stará děvka do něj zaťala své nehty, když obtáčel elektrický kabel kolem trubek v prádelně. Skoro vůbec to nekrvácelo, ale on přesto hleděl na šrám s odporem. Nesnášel, když mu něco zohyzdilo kůži.

Natočil se před zrcadlem, aby dobře viděl na obraz lva,

kozy vytetovaný na hrudníku.

Brzy ti ubozí pitomci přijdou na to, že v jeho skutcích nejde jen o nenávist. Pochopí jeho motivy. Vina musí být potrestána, dobrá pověst znovu vzkříšena. Necítil k žádné z obětí nějaké zvláštní antipatie. Nešlo o nenávist. Lehl si zpátky na postel a masturboval nad fotografií slečny Prestonové, jejíž štíhlý vaz zlomila oprátka v okresu Childers v Tennessee v srpnu 1931.

Ejakuloval bez jediného stenu. Pod návalem rozkoše se mu roztřásla kolena. Ta stařena si zasloužila zemřít. Ta holka ze sboru taky. Byl celý napumpovaný.

Pohladil si tetování na hrudi. Brzy tě osvobodím, můj mazlíčku…

Otevřel album s fotografiemi a nalistoval poslední, prázdnou stranu, hned za Morrisem Tulem a Slaďoušem Brownem v Longbow, Kansas, 1959.

Šetřil si to místo pro tu pravou fotografii. Teď ji měl.

Vzal tubu lepidla a potřel jím rub fotografie. Pak ji přitiskl na prázdný list.

Přesně tam patřila.

Zavzpomínal, jak na něj zírala, jak se do jejího pohledu vkrádala nevyhnutelnost osudu. Ty oči…

Obdivně se zahleděl na svůj nový přírůstek: Estelle Chipmanovou, hledící vytřeštěnýma očima do objektivu fotoaparátu těsně před tím, než pod ní podkopl židli.

Vždycky skvěle zapózovali.

Kapitola 19

PRVNÍ VĚCI, kterou jsem druhý den ráno udělala, bylo, že jsem zavolala Stuovi Kirkwoodovi, který měl na starost zločiny z nenávisti. Osobně jsem ho požádala o jakékoliv informace o všech skupinách podobného typu, které by mohly operovat v San Francisku a okolí. Mí lidé už se Stuem mluvili, ale já potřebovala rychlou akci.

Clapperův tým techniků už bezvýsledně prozkoumal oblast kolem kostela a co se týkalo Aarona Winslowa, na toho jsme všude slyšeli jen samou chválu.

Kirkwood mě po telefonu informoval, že v Severní Kalifornii operuje několik rasistických organizací, odnoží Ku-klux-klanu či skupin neonacisticky orientovaných skinheadů. Poradil mi, že nejlepší by bylo kontaktovat místní FBI, která o nich měla lepší přehled. On se zabýval spíš útoky na homosexuály.

Nijak mě nenadchla představa, že bych měla do vyšetřování v téhle fázi zatahovat FBI. Požádala jsem Kirkwooda, aby mi přinesl, co má, a on se za hodinu objevil s přepravkou plnou modrých a červených desek.

„Povinná četba,” utrousil a práskl bedýnkou o můj stůl.

Při pohledu na tu hromadu materiálů jsem propadla beznaději. „Neměl bys nějaký tip, Stu?”

Pokrčil soucitně rameny. „San Francisko není zrovna semeniště tohohle plevele. Většina skupin, o kterých se tady můžeš dočíst, je prakticky neškodná. Soustředí se hlavně na pití piva a střelbu do plechovek.”

Objednala jsem si salát a snažila se smířit s tím, že strávím následujících několik hodin za svým stolem četbou o partách magorů, kteří nenávidí Židy a černochy. Vytáhla jsem z přepravky několik složek a jednu náhodně otevřela.

Šlo o jednotku jakési milice operující v Greenview poblíž hranice s Oregonem. Kalifornští patrioti. Shrnuté informace poskytla FBI: Druh aktivit: milice, šestnáct až dvacet členů. Výzbroj: pistole a poloautomatické pušky, běžně ke koupi. Na konci stálo: Hrozba: nízká.

Prolistovala jsem složku. Trocha tištěných materiálů, loga zkřížených zbraní, články o nadřazenosti bílé rasy a domnělých vládních plánech na podporu porodnosti minorit.

Nedokázala jsem si představit, že by náš vrah hltal tyhle žvásty. Nemyslela jsem si, že by byl naladěný na stejnou vlnovou délku. Náš člověk byl troufalý a věděl, co dělá, ne jako nějaký přitroublý vesnický balík. Udělal hodně pro to, aby jeho činy vypadaly jako rasově motivované. A podepsal se pod ně.

Jako většina sériových vrahů chtěl, abychom ho znali.

A věděli, že udeří znovu.

Prošla jsem několik dalších složek. Nic mě v nich nezaujalo. Začínala jsem mít pocit, že je to ztráta času.

Náhle do mé kanceláře vtrhla Lorraine. „Konečně průlom, poručíku. Našli jsme tu dodávku.”

Kapitola 20

JEŠTĚ NEŽ MÉ LORRAINE vůbec stačila seznámit se všemi novinkami, připnula jsem si svůj glock a cestou ven popadla Cappyho a Jacobiho. „Chci tam mít zásahovou jednotku,” křikla jsem.

O deset minut později už jsme se všichni řítili k provizornímu silničnímu zátarasu na San Jacinto, tiché obytné ulici.

Muži v hlídkovém autě si povšimli dodávky Dodge Caravan, zaparkované před jedním domem ve snobské čtvrti Forrest Hills. O tom, že se jedná o hledané auto, je přesvědčila nálepka dvouhlavého lva na zadním nárazníku.

Vasquez, mladý strážník, který ohlásil nález dodávky, ukázal k domu v tudorském slohu o kus dál v ulici, kde na konci příjezdové cesty auto parkovalo. Bylo to bláznivé.

Tohle byla bohatá čtvrť, žádné semeniště vrahů a kriminálníků.

Ale ona tam stála.

Hledaná bílá dodávka.

A Mufasa Bernarda Smithe.

Za okamžik vjel do ulice tranzit zásahové jednotky označený jako vůz kabelové televize. Týmu velel poručík Skip Arbichaut. Nevěděla jsem, jak se situace vyvine, jestli nebudeme muset zahájit obléhání nebo si prorazit cestu dovnitř.

„Cappy, Jacobi a já půjdeme dovnitř první,” řekla jsem.

Tohle byla operace oddělení vražd a já nemohla přenést riziko na nikoho jiného. Nechala jsem Arbichauta rozmístit své muže, dva dozadu, tři před přední vchod a jednoho s beranidlem jsem si nechala pro jistotu u sebe.

Oblékli jsme si neprůstřelné vesty a přetáhli přes ně silonové bundy s nápisem POLICIE. Odjistila jsem svou devítku.

Vozidlo zásahové jednotky se rozjelo po ulici a na její protější straně se kryli ostřelovači v černých vestách.

Cappy, Jacobi a já jsme auto následovali, dokud nezastavilo před schránkou s číslem 610. Vasquez měl pravdu. Byla to ta dodávka.

Srdce mi divoce bušilo. Už jsem se zúčastnila mnoha podobných násilných vniknutí, ale nikdy nebylo tolik v sázce. Opatrně jsme postupovali ke vchodu do domu.

Zevnitř vycházelo světlo a nějaký zvuk, nejspíš z televize.

Pokynula jsem hlavou a Cappy zabušil na dveře pažbou pistole. „Sanfranciská policie.” Jacobi a já jsme se krčili vedle něj, připravení ke střelbě.

Nikdo neotvíral.

Po několika vteřinách jsem mávla na muže s beranidlem.

Náhle se dveře rozlétly.

„Nehýbejte se,” přikázal Cappy a zamířil zbraň.

„Sanfranciská policie.”

Stála tam žena v modrém cvičebním úboru a třeštila oči na naše pistole. „Proboha,” vypravila ze sebe.

Cappy ji vytáhl ven a do domu vnikla zásahová jednotka.

Vyštěkl: „Je uvnitř ještě někdo?”

„Jenom dcera,” zachraptěla žena. „Jsou jí dva roky.”

Muži v černých vestách pobíhali po době, jako by hledali Eliana Gonzaleze.

„Je to vaše dodávka?” štěkl Jacobi.

Ženiny oči zabloudily na ulici. „O co tady jde?”

„Je to vaše dodávka?” zahřímal znovu Jacobi.

„Ne,” odpověděla roztřeseným hlasem. „Ne…”

„Víte, komu patří?”

Znovu na ni vyděšeně pohlédla a zavrtěla hlavou. „V

životě jsem ji neviděla.”

Všechno bylo špatně, o tom jsem nepochybovala. Ta čtvrť, plastová dětská skluzavka na trávníku, vyděšená maminka v domácím oblečení. Z hrudi mi uniklo zklamané povzdechnutí. Toho vozu se tam někdo zbavil.

Zničehonic zarazilo u obrubníku audi, následované dvěma policejními auty. Muselo proniknout naším zátarasem. Vyskočil z něj muž v drahém obleku a brýlích s

kostěnými obroučkami a běžel k domu. „Kathy, co se to tady děje?”

„Steve…” Žena ho s úlevou objala. „To je můj manžel.

Zavolala jsem mu, když jsem viděla všechnu tu policii kolem domu.”

Muž se rozhlédl po osmi hlídkových vozech, zásahové jednotce a policejních inspektorech, postávajících kolem.

„Co tady pohledáváte? Zbláznili jste se?”

„Jsme přesvědčeni, že tato dodávka byla použita při spáchání vraždy,” řekla jsem. „Máme právo tady být.”

„Vraždy?”

Dva Arbichautovi muži vyšli z domu a naznačili mi, že uvnitř nikdo jiný nebyl. Na druhé straně ulice se už začínali srocovat lidé. „To vozidlo je už dva dny naší prioritou. Mrzíme, že jsme vás obtěžovali. Nemohli jsme jednat jinak.”

Manželovo rozhořčení vzrůstalo. Tvář a krk mu zrudly jako řepa. „A vy si myslíte, že my s tím máme něco společného? S nějakou vraždou?”

Usoudila jsem, že podrobnější vysvětlení by bylo na místě. „Jde o tu střelbu v La Salle Heights.”

„Copak jste přišli o rozum? Podezírat nás, že jsme stříleli na kostel?” Zíral na mě s otevřenými ústy. „Máte vy idioti vůbec ponětí, co dělám?”

Přejela jsem pohledem po jeho proužkovaném šedém obleku a modré košili s límečkem na knoflíčky. Sílil ve mně nepříjemný pocit, že si ze mě někdo vystřelil.

„Jsem předseda severokalifornské pobočky Ligy proti pomluvě.”

Kapitola 21

VRAH Z NÁS UDĚLAL BLÁZNY. Nikdo v té čtvrti neměl nejmenší ponětí, co je ta dodávka zač. Někdo ji tam postavil schválně, aby nás napálil. I když ji Clapperovi lidé obrátili naruby, nenašli nic, co by stálo za řeč. Prostudovala jsem nálepku a byla jsem si jistá, že je to stejný obrázek, jaký jsem viděla v Oaklandu. Jedna hlava byla lví a druhá kozí, ocas vypadal jako had. Co měl ale znamenat?

„Jedno jsme se dozvěděli,” poznamenal Jacobi.

„Pachatel má smysl pro humor.”

„Jsem ráda, že sis ho oblíbil,” utrousila jsem.

Když jsme se vrátili do Baráku, řekla jsem Lorraine: „Chci vědět, odkud ta dodávka pochází, komu patří, kdo k ní měl přístup. Chci znát všechny kontakty, které měl její majitel měsíc před tím, než mu ji ukradli.”

Zuřila jsem. Na svobodě pobíhal krutý vrah a my neměli jedinou stopu. Šlo o organizovanou skupinu nebo osamělého vlka? Věděli jsme, že pachatel je poměrně inteligentní. Jeho útoky byly dobře naplánované a pokud bylo součástí jeho modu operandi to, že nechal dodávku stát

právě před tímhle domem, byla to skutečná třešinka na dortu.

Do kanceláře vtrhla Karen, aby mi oznámila, že mám na telefonu Rona Vandervellena. Oaklandský polda se mohl potrhat smíchy. „Slyšel jsem řeči, že jste zbavili svět nebezpečné hrozby pod škraboškou Ligy proti pomluvám.”

„Však vy nás brzo trumfnete, Rone,” odsekla jsem.

„Klid, Lindsay, nevolám proto, abych se vám posmíval,”

změnil tón. „Vlastně bych vám mohl trochu píchnout.”

„Nemám nic proti, Rone. Beru všechno. Co pro nás máte?”

„Věděla jste, že Estelle Chipmanová byla vdova, že jo?”

„Myslím, že jste se o tom zmínil.”

„Podívali jsme se trochu na její minulost. Standardní postup. Zjistili jsme, že má v Chicagu syna. Přijede identifikovat její tělo. Řekl nám něco, co mi přišlo zajímavé.”

„Co, Rone?”

„Její manžel zemřel před pěti lety. Na infarkt. Chcete si tipnout, čím se ten chlap živil?”

Začínala jsem tušit, že se Vandervellen postará o průlom v případu.

„Manžel Estelle Chipmanové byl policajt v San Francisku.”

Kapitola 22

CINDY THOMASOVÁ ZAPARKOVALA SVOU mazdu naproti kostelu v La Salle Heights a povzdechla si. Bílá stěna kostela byla posetá dírami po kulkách. Otvor na místě, kde bývalo krásné vitrážové okno, zakrývala černá celta.

Pamatovala si den, kdy to okno bylo slavnostně odhaleno. Starosta, pár místních hodnostářů a Aaron Winslow mluvili ve svých proslovech o tom, jak se na něj složila celá komunita. Byl to symbol. Dělala tehdy s Winslowem rozhovor a upoutalo ji jeho zaujetí a také nečekaná prostota.

Cindy proklouzla pod žlutou policejní páskou a došla k poničené stěně. Za dobu svého působení u Chroniclu už napsala mnoho reportáží o úmrtích. Poprvé však měla pocit, že zároveň umřelo i něco z celého lidského pokolení.

Vylekal ji čísi hlas. „Můžete se na to dívat, jak dlouho budete chtít, ale nijak to nezkrásní.”

Reportérka se otočila a ocitla se tváří v tvář muži s hladce oholeným, velmi pohledným obličejem a laskavýma očima. Znala ho. Přikývla. „Byla jsem tady, když jste to okno odhalovali. Přinášelo spoustu naděje.”

„A stále přináší,” řekl Winslow. „My jsme svou naději neztratili, nebojte se.”

Usmála se a pohlédla do jeho hlubokých hnědých očí.

„Jsem Aaron Winslow,” představil se a přendal si několik dětských zpěvníků pod druhé rameno, aby jí mohl podat ruku.

„Cindy Thomasová,” odpověděla. Jeho stisk byl vřelý a jemný.

„Neříkejte mi, že se z našeho kostela stala turistická atrakce.” Duchovní zamířil k zadní části kostela.

Následovala ho.

„Já nejsem turistka,” opáčila Cindy. „Chtěla jsem to prostě vidět. Poslouchejte.” Polkla. „Ráda bych předstírala, že jsem přišla jen projevit svou účast… což je pravda. Ale jsem také z Chroniclu. Ze soudní rubriky.”

„Tak reportérka,” povzdechl si Winslow. „Teď už to dává smysl. Za celá ta léta nic z toho, co tu doopravdy děláme, doučování negramotných, celostátně uznávaný sbor, nestálo nikomu za reportáž. Pak ale udeří jeden šílenec a reportéry se to tady jen hemží. Co chcete vy, slečno Thomasová? Co chce Chronicle?”

Jeho slova se jí trochu dotkla, ale musela uznat, že má pravdu.

„Vlastně už jsem o vás jednou psala, o odhalení toho okna. Byl to výjimečný den.”

Zastavil se. Pozorně si ji prohlédl a pak se usmál.

„Opravdu to byl výjimečný den. A vás si pamatuji, slečno Thomasová. Tenkrát jste se mnou dělala rozhovor.”

Z nitra kostela zaznělo Winslowovo jméno a ze dveří vyšla nějaká žena. Připomněla mu, že má na jedenáctou hodinu domluvenou schůzku.

„Viděla jste tedy všechno, co je tu k vidění, slečno Thomasová? Takže za pár let zase na shledanou?”

„Ne. Chtěla jsem vědět, jak to zvládáte. To násilí jako reakci na to, co jste dokázali. Jak to snáší vaše komunita.”

Kazatel se usmál. „Něco vám povím. Nevěřím na nevinnost. Strávil jsem příliš času ve skutečném světě.”

Uvědomila si, že Aaron Winslow se nedobral své víry v samotě kláštera. Pocházel z ulice. Býval armádním kaplanem. Před několika dny se postavil do cesty kulkám a nejspíš zachránil několik životů.

„Přišla jste se podívat, jak komunita reaguje na ten útok?

Zastavte se tu zítra. Bude uctěna památka Tashy Catchingsové.”

Kapitola 23

VANDERVELLENOVO ŠOKUJÍCÍ ODHALENÍ se mi honilo hlavou po celý zbytek dne.

Obě oběti byly příbuzné se sanfranciským policistou.

Nemuselo to znamenat nic. Mohlo jít o náhodně vybrané osoby. Každá bydlela v jiném městě a dělilo je od sebe šedesát let.

Nebo to mohlo znamenat všechno.

Zvedla jsem telefon a zavolala Claire. „Potřebuji velkou službu,” řekla jsem.

„Jak moc velkou?” Dokázala jsem si představit, jak se ušklíbla.

„Ráda bych, kdyby ses podívala na pitevní zprávu té ženy, co byla oběšena v Oaklandu.”

„To zvládnu. Pošli mi ji. Mrknu se na to.”

„V tom je ten problém, Claire. Leží stále v kanceláři oaklandského patologa. Ještě nebyla uvolněna.”

Její povzdechnutí mě nepřekvapilo. „Ty si snad děláš legraci, Lindsay. Ty chceš, abych strkala nos do vyšetřování, které ještě neskončilo?”

„Poslechni, Claire, já vím, že to není zrovna podle protokolu, ale oni došli k některým zajímavým závěrům, které by mohly být důležité pro naše vyšetřování.”

„Povíš mi, kvůli jakým závěrům mám šlápnout nějakému váženému patologovi na kuří oko?”

„Claire, ty případy spolu souvisejí. Manžel Estelle Chipmanové byl policista stejně jako strýc Tashy Catchingsové. Celé mé vyšetřování visí na tom, jestli šlo o stejného vraha. Oakland si myslí, že to má na svědomí černoch.”

„Černoch?” vyhrkla. „Proč by dělal něco takového?”

„To netuším. Ale těch shodných znaků už je příliš na to, aby šlo o náhodu. Musím si být jistá.”

Zaváhala. „Co přesně mám hledat?”

Informovala jsem ji o zbytcích kůže, nalezených pod nehty oběti, a o závěru patologa.

„Teitleman je dobrý,” opáčila Claire. „Jeho závěrům bych věřila stejně jako svým.”

„Já vím, zlato, ale on není ty. Prosím. Je to důležité.”

„Tak hele,” odsekla, „kdyby chtěl Teitleman strkat nos do mé práce, poslala bych ho šupem na jeho stranu zátoky.

Pro nikoho jiného bych to neudělala, Lindsay.”

„Já vím, Claire,” řekla jsem vděčně. „Proč myslíš, že se s tebou celá ta léta kamarádím?”

Kapitola 24

POZDĚ ODPOLEDNE jsem seděla za svým stolem a nemohla se přimět, abych se zvedla a zamířila domů.

V hlavě jsem se znovu a znovu snažila poskládat všechny kousky skládačky. Mohla jsem vycházet jen z předpokladů. Byl vrah černý nebo bílý? Měla Claire pravdu, že byla Tasha Catchingsová zabita úmyslně? Obrázek lva tam však byl zcela jistě. Spoj si ty oběti, velely mi instinkty.

Je tu souvislost. Ale kde ji hledat?

Pohlédla jsem na hodinky a zavolala Simone Clarkově z osobního. Zastihla jsem ji na odchodu. „Simone, potřebuji, abys mi našla jeden spis.”

„Jasně. Čí spis to má být?”

„Jde o policistu, který šel do důchodu tak před osmi, deseti lety. Jmenoval se Edward Chipman.”

„To už je pěkných pár let, bude se válet někde v archívu.

Zítra odpoledne, dobře?”

„Samozřejmě, Simone. Jak to zvládneš.”

Stále mnou cloumala nervózní energie. Vytáhla jsem další balík složek od Kirkwooda a pleskla s nimi o stůl.

Jednu jsem náhodně vybrala a otevřela. Američané za změnu ústavy, další buranská militantní skupina. Pravičáčtí pitomci. Marním jen čas? Nic mě nezaujalo. Nic mi nenaznačilo, že jsem na správné stopě.

Běž domů, Lindsay, říkala jsem si. Zítra se třeba objeví něco nového. Je tu ta dodávka, pitevní zpráva Chipmanové…

Pro dnešek to zabal a vezmi Martu na procházku.

Běž domů…

Odstrčila jsem desky na stranu rozhodnutá, že to vzdám, když mě upoutal štítek na jedněch z nich. Templáři.

Otevřela jsem je. Odnož Pekelných andělů z Valleja.

Původní templáři byli křesťanští rytíři z dob křížových válek. Okamžitě jsem si všimla stupně nebezpečnosti podle FBI. Stálo tam vysoká.

Zalistovala jsem hlouběji. Byla tam zpráva FBI popisující sérii těžkých zločinů, ze spoluúčasti na kterých byli Templáři podezřelí. Šlo hlavně o bankovní loupeže a bitky s latinskoamerickými a černošskými gangy.

Procházela jsem vyšetřovací protokoly, vězeňské záznamy, fotografie. Náhle mi srdce vyskočilo až do krku.

Do očí mi padla fotografie tlupy svalnatých, potetovaných motorkářů, pózujících před barem ve Valleju, který používali jako svou základnu. Jeden z nich se hrbil nad motorkou zády ke kameře. Měl vyholenou hlavu a džínovou vestu na nahém těle.

To, co mi vzalo dech, byla nášivka na zádech vesty.

Hleděla jsem na dvouhlavého lva s hadím ocasem.

Kapitola 25

JIŽNĚ OD TRŽIŠTĚ, V sešlé skladištní oblasti, se po potemnělé ulici plížil muž v zelené větrovce. Vrah.

Tou noční dobou bylo okolí liduprázdné až na dva pobudy, krčící se u zapálené popelnice. Opuštěná skladiště a obchody s nápisy jako PENÍZE ZA VAŠE ŠEKY… VÝKUP

VZÁCNÝCH

KOVŮ…

EARL

KING,

NEJLEPŠÍ

ZASTAVÁRNÍK VE MĚSTĚ.

Pohledern přeběhl ulici směrem k Sedmé, kde se tyčila ruina hotelu Driscoll na čísle 303. V uplynulých třech týdnech si to místo pečlivě vybral. Polovina pokojů byla obývána, ve druhé přespávali bezdomovci, kteří neměli kam jít.

Odplivl si na odpadky posetou ulici, přehodil si přes rameno tašku adidas a zamířil k Šesté a Townsendově ulici.

Zastavil se před několikapatrovým skladištěm, označeným pouze omšelým nápisem AGUELLO’S… COMIDAS

ESPAŇOL.

Když se ujistil, že ho nikdo nepozoruje, strčil vrah do plechových dveří a vklouzl dovnitř. Srdce se mu rozbušilo vzrušením. Byl na tom pocitu závislý.

Do nosu ho uhodil odporný zápach. Podlahu pokrývaly staré noviny a zamaštěné krabice, které dělaly ze skladiště ideální míso pro vznik požáru. Pustil se po schodech nahoru.

Doufal, že se v budově neutábořili žádní odporní bezdomovci.

Vystoupal až do pátého patra a rychle zamířil ke konci chodby. Protáhl se mříží a postavil se na požární schodiště na vnější stěně budovy. Odtamtud to už byl jen kousek na střechu.

Z té výšky bylo dobře vidět záři městského centra. Jeho pozice se nacházela ve stínu mostu Bay Bridge, který se nad ním tyčil jako obrovská loď. Položil černou tašku na vývod klimatizace, otevřel ji a opatrně z ní vyňal součásti upravené ostřelovačské pušky PSG-1.

U kostela jsem potřeboval maximální množství kulek.

Tady stačí jeden výstřel.

Za dunění dopravy na dálnici na Bay Bridge přišrouboval dlouhou hlaveň pušky a zacvakl uzávěr.

Zacházení s puškou pro něj bylo jako manipulace s vidličkou a nožem. Dokázal by to i ve spánku.

Připevnil infračervené hledí. Pohlédl do něj a v jeho zorném poli se objevily jantarové obrysy.

Byl mnohem chytřejší než oni. Zatímco hledají bílé dodávky a lámou si hlavy s pitomými obrázky, on byl tady a chystal se vnést do celé věci světlo. Konečně pochopí, o co mu jde.

Tep se mu zpomalil, když namířil na zadní trakt hotelu Driscoll. Ve třetím patře svítilo v okně slabé světlo.

To bylo ono. Okamžik pravdy.

Olízl si okoralé rty a zadržel dech. Zamířil na obraz, který tak dlouho nosil ve své mysli. O chloupek pohnul hledím.

Pak stiskl spoušť.

Cvak…

Tentokrát se ani nebude muset podepisovat. Poznají ho podle výstřelu. Podle terče.

Zítra bude každý člověk v San Francisku znát jeho jméno.

Chiméra.

Druhá část

SPRAVEDLNOSTI BUDE

UČINĚNO ZADOST

Kapitola 26

ZAKLEPALA JSEM na skleněné dveře kanceláře Stu Kirkwooda a vyrušila ho od jeho ranní kávy a koblihy.

Hodila jsem před něj na stůl fotografii motorkáře s nášivkou lva s hadím ocasem. „Potřebuju vědět, co je tohle. Spěchá to, Stu.”

Následovaly dvě další verze stejného symbolu: nálepka na dodávce a fotografie zdi v suterénu, kde byla zabita Estelle Chipmanová. Lev, koza a hadi ocas.

Kirkwood ztuhl. „Nemám tušení,” řekl, když zvedl zrak.

„Tohle je náš vrah, Stu. Jak ho máme najít? Myslela jsem, že tohle je tvoje specialita.”

„Už jsem ti říkal, že dělám spíš útoky na homosexuály.

Mohli bychom ty fotky poslat mejlem do Quantika.”

„Tak dobře,” přikývla jsem. „Jak dlouho to bude trvat?”

Kirkwood se napřímil. „Znám tam jednoho člověka, který nám přednášel, když jsem tam byl na školení. Zavolám mu.”

„Zavolej mu dřív, než se zase pustíš do té koblihy. A dej mi vědět hned, jak budeš něco vědět.”

Nahoře jsem si k sobě zavolala Jacobiho a Cappyho.

Ukázala jsem jim spis od Kirkwooda a kopii fotografie motorkáře. „Poznáte toho umělce, pánové?”

Cappy si prostudoval fotografii a vzhlédl. „Ty si myslíš, že mají tihle primitivové něco společného s naším případem?”

„Chci vědět, kde ti drsňáci jsou,” řekla jsem. „A buďte opatrní. Tahle parta se zapletla do věcí, vedle kterých vypadá střelba na kostel v La Salle Heights jako přestřelka při paintballu. Prodej zbraní, násilné činy, vraždy na objednávku. Podle spisu se scházejí v baru Modrý papoušek ve Valleja Nechci, abyste tam vtrhli, jako když děláte razii na nějaké zlodějíčky. A pamatujte si, nespadá to pod naši jurisdikci. “

„Jasně, Loo,” řekl Cappy. „Netlačit na pilu. Jenom to opatrně okoukneme. Nebude špatné udělat si výlet.” Zvedl spis a poplácal Jacobiho po rameni. „Golfové hole máš v kufru?”

„Pánové, opatrně,” připomněla jsem jim. „Máme co dělat s výborným střelcem.”

Když odešli, prolistovala jsem hromádku vzkazů a otevřela ranní Chronicle. Byl tam článek od Cindy s titulkem

POLICIE

ROZŠÍŘILA

VYŠETŘOVÁNÍ

STŘELBY

NA

KOSTEL,

VRAŽDA

ŽENY

V

OAKLANDU MŮŽE MÍT STEJNÉHO PACHATELE.

S odkazem na „zdroje blízké vyšetřování” a „nejmenované policejní kontakty” naznačila možnost, že jsme do našeho vyšetřování zahrnuli i vraždu v Oaklandu.

Dala jsem jí zelenou zajít takhle daleko.

Okamžitě jsem vytočila její číslo. „Tady je ,zdroj blízký vyšetřování’,” ohlásila jsem se.

„Ani náhodou. Ty jsi ,nejmenovaný kontakt’. Zdroj blízký vyšetřování je Jacobi.”

„A kruci,” zasmála jsem se.

„Jsem ráda, že máš smysl pro humor. Poslouchej, chtěla bych ti ukázat něco důležitého. Půjdeš na pohřeb Tashy Catchingsové?”

Podívala jsem se na hodinky. Obřad měl začít za necelou hodinu. „Jo. Budu tam.”

„Najdi si mě tam,” řekla Cindy.

Kapitola 27

KDYŽ JSEM PRIJÍŽDĚLA ke kostelu v La Salle Heights, spustilo se nepříjemné mrholení.

V budově poznamenané kulkami se tísnily stovky černě oděných truchlících. Otvor po vitrážovém okně zakrývala černá látka, která ve větru povlávala jako smuteční vlajka.

Byl tam starosta Fernandez spolu s několika dalšími důležitými tvářemi, které jsem znala z radnice. Aktivista Vernon Jones stál poblíž rodiny. Zahlédla jsem i velitele Mercera. Té holčičce se dostalo toho největšího pohřbu, který jsem za poslední léta ve městě viděla. 0 to smutnější byla její smrt.

Cindy jsem našla v zadní části kaple. Na sobě měla krátký černý kostým. Pokývly jsme si na pozdrav.

Posadila jsem se vedle Mercera mezi členy delegace z oddělení. Slavný sbor z La Salle Heights brzy spustil známou píseň Odlétnu pryč. Neznám nic více povznášejí-

cího než hymnus znějící plným kostelem. Mám své vlastní krédo, které vychází z toho, čeho jsem byla svědkem na ulicích: Nic v životě není jen dobré nebo špatné, nikdo si nezaslouží jen odsouzení nebo spásu. Když však kostelem

zazněly hlasy chóru, zdálo se mi správné žádat v duchu o smilování nad tou nevinnou duší.

Když zpěv utichl, přistoupil k mikrofonu Aaron Winslow. V černém obleku vypadal velmi elegantně. Mluvil o Tashe Catchingsové jako někdo, kdo znal celý její život: o jejím holčičím smíchu, jejím pěveckém talentu, jak se chtěla stát operní pěvkyní nebo architektkou a přestavět tuhle čtvrť, a jak teď jen andělé mohou mít potěšení z jejího krásného zpěvu.

Nemluvil jako kazatel vybízející lidi, aby nastavili druhou tvář. I přes naději a emoce v jeho proslovu neztrácel kontakt s realitou. Když jsem mu naslouchala, nemohla jsem nemyslet na to, že se ten muž zúčastnil bojů v Pouštní bouři a že před několika dny riskoval život, aby zachránil děti.

Tichým, ale pevným hlasem řekl, že nedokáže odpustit.

„Jen svatí odpouštějí,” dodal, „a věřte mi, já svatý nejsem.

Jsem jako vy, jen o trochu unavenější snahou smířit se s nespravedlností.” Pohlédl směrem k veliteli Mercerovi.

„Najděte toho vraha. Ať jeho vinu určí soud. Tady nejde o politiku, víru, dokonce ani o rasu. Jde o právo nebýt objektem nenávisti.”

Iidé povstali a zahřměl potlesk. Cítila jsem, že mám vlhké oči. Aaron Winslow vnesl do obřadu nesmírnou důstojnost. Žádná plamenná kázání, jen tichá amen. Na smutek, který jsme pocítili, nikdo z nás nezapomene.

Tashina matka se chovala velmi statečně, když kráčela za rakví, ve které její dcera směřovala k věčnému odpočinku.

Vyšla jsem z kostela za zpěvu písně Nechť tento kruh není porušen, pociťujíc hluboký žal za zmařený mladý život.

Kapitola 28

POČKALA JSEM VENKU na Cindy a sledovala Aarona Winslowa, jak se vmísil do hloučku truchlících a uplakaných dětí. Cosi mi na něm imponovalo. Jeho láska k práci, kterou dělal, a snaha pomoci místním lidem mi připadaly nelíčené.

„Tohle je konečně chlap, se kterým bych dokázala sedět v krytu při bombardování,” řekla Cindy, když ke mně přistoupila.

„A tohle myslíš jak?” zeptala jsem se.

„Nedokážu to vyjádřit… Můžu jenom říct, že když jsem si s ním přišla včera promluvit, měla jsem pocit, jako bych dělala interview s Denzelem Washingtonem.”

„Vždyť víš, že kazatelé nejsou totéž, co kněží,”

poznamenala jsem.

„A co z toho plyne?”

„Plyne z toho to, že není nic špatného na tom, jít s nimi do krytu. Samozřejmě se jenom ukrýt před bombami, nic víc.”

„Samozřejmě,” přitakala. Pak napodobila výbuch pumy: „Prásk!”

„Je impozantní. Jeho řeč mě rozplakala. Tos mi chtěla ukázat?”

„Ne,” povzdechla si a vrátila se k věci. Sáhla do černé kabelky přes rameno a vytáhla z ní přeložený list papíru.

„Vím, žes mi říkala, abych se držela zpátky, ale když já si zvykla krýt ti záda.”

„To je fakt,” uznala jsem. „Tak co pro mě máš?”

Když jsem papír rozložila, Šokovaně jsem hleděla na stejnou kombinaci lva, kozy a hada, kterou jsem právě předložila Kirkwoodovi k identifikaci. Pracovní otrlost mě neuchránila, abych nevytřeštila oči. „Kdes k tomu přišla?”

„Asi víš, na co se díváš, viď, Lindsay?”

„Řekla bych, že nejde o poslední hit hračkářského průmyslu.”

Ani se nezasmála. „Je to symbol skupiny rasistů. Jeden kolega o nich dělal reportáž. Po té naší schůzce jsem nahlédla do jeho materiálů. Používá ho malé, elitní sdružení.

Proto ho bylo tak těžké objevit.”

Ten obrázek mi nešel z hlavy od vraždy Tashy Catchingsové. „Tahle věc má určitě nějaké jméno, viď?”

„Říká se tomu chiméra, Lindsay. Pochází z římské mytologie. Podle mých zdrojů představuje lev odvahu, koza tvrdohlavost a vůli a ocas hada tajemnost a lstivost.

Znamená to, že ať na to jakkoliv zaútočíš, pokaždé to zvítězí.”

Hleděla jsem na onu chiméru a cítila, jak ve mně narůstá vztek. „Tentokrát ne.”

„Nešla jsem s tím ven,” řekla Cindy. „Ale všichni už si myslí, že ty vraždy mají společného pachatele. Tenhle symbol je klíč, viď? Našla jsem ještě jednu definici: groteskní produkt představivosti. To sedí, co?”

Musela jsem souhlasit. Zpátky na první políčko. Ke skupinám rasistů. Možná dokonce k Templářům.

Jakmile to Mercer zjistí, budeme vykopávat dveře každé bandě rasistů, kterou najdeme. Ale jak by tedy mohl vrah být černý? Nedávalo mi to smysl.

„Nezlobíš se na me, že ne?” zeptala se Cindy.

Zavrtěla jsem hlavou. „To víš, že se nezlobím. Prozradil ti tvůj zdroj, jak tenkrát chiméry zabíjeli?”

„Říkal, že povolali nějakého velkého hrdinu na okřídleném koni, který jí usekl hlavu. Ještě že takových se kolem potloukají spousty, co?” Vážně na mě pohlédla. „Máš okřídleného koně, Lindsay?”

„Ne,” zavrtěla jsem hlavou. „Mám kolii.”

Kapitola 29

S CLAIRE JSEM SE SETKALA ve vstupní hale Baráku, právě když jsem se vrátila se salátem k obědu. „Kam máš namířeno?” zeptala jsem se.

Nemohla jsem ji přehlédnout. Na sobě měla atraktivní červené propínací šaty a přes rameno koženou kabelku od Tumiho. „Vlastně jdu za tebou.”

Kamarádka měla na tváři výraz, který už jsem znala.

Nebyla to samolibost nebo domýšlivost; taková Claire nebyla. Bylo to spíš nadšení, výraz, který říkal Na něco jsem přišla. Nebo spíš Někdy žasnu sama nad sebou.

„Už jsi obědvala?” zeptala jsem se.

Ušklíbla se. „Oběd? Kdo má čas na oběd? Od půl jedenácté jsem pro tebe dřela jako kůň na druhé straně zátoky.” Nakoukla mi do tašky a spatřila tam můj kuřecí salát s kari. „To vypadá lákavě.”

Zavřela jsem tašku. „To záleží na tom, co pro mě máš.”

Postrčila me do výtahu.

„Musela jsem slíbit Teitlemanovi sedadla v parteru na symfonii, abych ho uklidnila,” řekla Claire, když jsme přišly do mé kanceláře. „Můžeš za to poděkovat Edmundovi.”

Edmund byl její manžel, který už šest let hrál na tympány v Sanfranciském symfonickém orchestru.

„Zavolám mu,” řekla jsem, když jsme se posadily ke stolu. „Možná bych mohla sehnat lístky na Obry,” dodala jsem s ústy plnými salátu.

„Můžu?” zeptala se a ukázala plastovou vidličkou na salát. „Zachraňovat tě je dřina.”

Přitáhla jsem si oběd blíž k sobě. „Jak jsem řekla. Záleží na tom, co pro mě máš.”

Claire si bez váhání napíchla kousek kuřete. „Nedávalo to smysl, viď, aby černoch spáchal rasisticky motivované vraždy proti vlastní rase.”

„Je to tak,” souhlasila jsem a přistrčila jí salát blíž. „Co jsi zjistila?”

Pokývla hlavou. „Z velké části to bylo tak, jak jsi říkala.

Žádné pohmožděniny nebo škrábance, které by naznačovaly souboj. Ale co ty neobvyklé kožní vzorky pod nehty oběti?

Opravdu šlo o vysoce pigmentovaný kožní typ. Jak stálo ve zprávě, pocházejí vzorky vzhledem ke zvýšené pigmentaci ze škáry nebělocha. Ty vzorky jsou právě teď na histopatologii.”

„Co tím chceš tedy říct?” zeptala jsem se. „Že tu ženu opravdu zabil černoch?”

Claire se naklonila kupředu a vyfoukla mi zpod vidličky poslední kousek kuřete. „Na první pohled to tak vypadá.

Pokud to nebyl Afroameričan, tak třeba tmavý Mexičan

nebo někdo z Asie. Alespoň Teitleman si to myslel, dokud jsem ho nepřiměla provést ještě jeden test.

„Už jsem ti někdy říkala,”, poťouchle se na mě usmála,

„že moje disertační práce byla o dermatopatologii?”

„Ne, Claire.” Zavrtěla jsem hlavou a usmála se. Byla tak dobrá v tom, co dělala.

Zamračila se. „Opravdu? Nechápu, že jsem ti to ještě neřekla. Takže to, co na můj popud v laboratoři zjišťovali, bylo, zda se jedná o hyperpigmentaci intracelulární, jako v menalocytech, což jsou tmavé pigmentované buňky, častější u nebělochů, nebo intercelulární, v tkáni, většinou na povrchu kůže.”

„Anglicky, Claire. Je pachatel černý nebo bílý?”

„Melanocyty,” pokračovala, jako by mě neslyšela, Jsou tmavé buňky koncentrované v kůži barevných lidí. Problém je v tom, že ve vzorcích pod nehty té Chipmanové se žádné nenašly. Veškerá pigmentace byla intercelulární, zabarvení povrchu. A navíc měla namodralý odstín, atypický pro běžný melanin. Žádnému dobrému dermatopatologovi by to neuniklo.”

„Neuniklo co, Claire?” vyhrkla jsem netrpělivě.

„Neuniklo to, že tu vraždu nespáchal černoch,” pronesla důrazně, „ale běloch s nějakou umělou pigmentaci.

Inkoustem, Lindsay. To, do čeho ta ženská zaťala nehty, bylo vrahovo tetování.”

Kapitola 30

KDYŽ CLAIRE ODEŠLA, zajásala jsem nad jejím objevem.

Konečně něco. Zaklepala Karen a podala mi hnědou obálku.

„Od Simone Clarkově.” Byla to osobní složka, kterou jsem požadovala. Edwarda R. Chipmana.

Otevřela jsem obálku a začetla se do jejího obsahu.

Chipman byl strážník, který odešel do důchodu v roce 1994 v hodnosti seržanta. Dvakrát obdržel pochvalu od kapitána za statečnost ve službě.

Zarazila jsem se u jeho fotografie. Úzká, ostře řezaná tvář a husté kudrnaté vlasy v účesu, který byl populární v šedesátých letech. Vyfotografovali ho nejspíš v den, kdy nastoupil k policii. Prohlédla jsem zbytek obsahu. Proč někomu stálo za to zabíjet ženu tohoto muže? V jeho záznamech nebyl zmíněn ani jediný přestupek. Žádné použití hrubé síly nebo něco podobného. Za třicet let služby nepoužil ani jednou zbraň. Byl součástí jednotky na sídlišti Portero Hill, která fungovala jako jistý prostředník mezi policií a černou komunitou. Kromě toho byl členem skupiny nazvané Policisté za spravedlnost, která podporovala zájmy černých policistů. Chipman byl jedním z

těch mužů, kteří jsou hrdí na svou uniformu, se kterými nejsou žádné problémy a zůstávají skryti před zrakem veřejnosti. Nic ve složce nenaznačovalo žádnou spojitost s Tashou Catchingsovou nebo jejím strýcem Kevinem Smithem.

Viděla jsem snad v celé záležitosti víc, než tam opravdu bylo? Šlo skutečně o sériového vraha? Něco tam je. No tak, Lindsay, říkaly mi mé instinkty.

Do reality mě vrátilo zaklepání na dveře. Byla to Lorraine Staffordová. „Máš minutku, poručíku?”

Pozvala jsem ji dovnitř. Informovala mě, že ta ukradená dodávka patřila Ronaldu Stasicovi. Učil antropologii na jedné vysoké škole v Mountain View. „Ukradli mu ji z parkoviště před školou. Krádež ohlásil se zpožděním proto, že odcestoval na den do Seattlu. Měl tam přijímací pohovor.”

„Kdo věděl, že bude pryč?”

Zalistovala ve svých poznámkách. „Jeho žena. Úřednice na studijním oddělení. Má na vysoké dva semináře a doučuje studenty ze škol v okolí.”

„Zajímal se některý z těch studentů o jeho dodávku anebo o to, kde parkuje?”

Ušklíbla se. „Říkal, že polovina studentů v jeho třídách má bavoráky nebo saaby. Proč by se zajímali o šest let starou dodávku?”

„Co ta nálepka?” Nebyla jsem nijak přesvědčená, že by měl Stasic něco společného s těmi vraždami, ale na jeho vozidle byl opravdu týž symbol jako ten, který jsme objevili v suterénu v Oaklandu.

Lorraine pokrčila rameny. „Říkal, že ji v životě neviděl.

Doporučil mi, abych si jeho výpověď ověřila, a nabídl, že ho můžeme vzít na detektor lži.”

„Raději se poptej mezi jeho přáteli, jestli neměl nějaké zvláštní politické názory.”

Lorraine přikývla. „Udělám to, ale ten člověk je čistej, Lindsay. Choval se, jako bych ho chtěla stáhnout z kůže.”

Jak odpoledne ubíhalo, sílil ve mně nepříjemný pocit, že jsme s vyšetřováním v koncích. Naší jedinou nadějí zřejmě bylo, že vraždil ten chlap s chimérou našitou na bundě.

Vylekalo mě zazvonění telefonu. Byl to Jacobi. „Špatné zprávy, poručíku. Potloukáme se kolem to zatracenýho Modrýho papouška už celý den. Nic. Jediné, co jsme se dozvěděli od barmana, bylo, že ten spolek, který hledáme, je už historií. Rozpadl se tak před pěti, šesti měsíci. Nejdrsnější z nich byl zřejmě jeden kulturista, který nosil tričko s nápisem ,Rock vládne’.”

„Co tím myslíš, že se rozpadli, Warrene?”

„Zdejchli se někam na jih. Podle toho chlápka se tam občas jeden nebo dva členové gangu objeví. Jeden vazoun, co má rezavý vlasy. Ale většina se vypařila.”

„Držte se toho. Najděte toho rezavého.” Teď, když jsme se s dodávkou nikam nedostali a já nenašla žádnou souvislost mezi obětmi, byl ten symbol lva, kozy a hada to jediné, co jsme měli.

„Držet se toho?” zakvílel Jacobi. „A jak dlouho? Už teď jsme tady celou věčnost!”

„Pošlu vám čisté spodní prádlo,” odsekla jsem a zavěsila.

Chvíli jsem se jen pohupovala v kanceláři na židli a snažila se potlačit narůstající strach. Od vraždy Tashy Catchingsové uplynuly tri dny a k té došlo tři dny po zabití Estelle Chipmanové.

Neměla jsem nic. Žádné pořádné stopy. Jen to, co nám pachatel nechal schválně. Tu zatracenou chiméru.

A vědomí, že jde o sériového vraha. A takoví nepřestanou vraždit, dokud je někdo nezastaví.

Kapitola 31

HLÍDKUJÍCÍ SERŽANT ART DAVIDSON odpověděl na hlášení 1-6-0 v té minutě, kdy ho zaslechl. „Narušení klidu, domácí násilí. Tři nula tri Sedmá ulice, první patro.

Jednotky, které jste na blízku, hlaste se.”

On a jeho parťák Gil Herrera byli jen čtyři bloky daleko.

Bylo skoro osm; za deset minut jim měla skončit služba.

„Chceš to vzít, Gile?” zeptal se Davidson a pohlédl na hodinky.

Jeho parťák pokrčil rameny. „Tys na to odpovídal. Je to na tobě.”

Nějaký divoký večírek. Jeho sedmiletá dcerka Audra měla narozeniny. Když volal o přestávce domů, slíbila mu žena, že ji nechá vzhůru do půl desáté, aby jí mohl dát kosmetický stolek Britney Spearsové, který jí vybral.

Davidson měl pět dětí, které byly celý jeho život.

„Co se dá dělat,” pokrčil Art rameny. „Za to přece bereme ty těžký prachy, ne?”

Spustili sirénu a ani ne za minutu zastavil hlídkový vůz 2-4 před sešlým vchodem do čísla 303 na Sedmé ulici, nad kterým visel nápis Hotel Driscoll.

„V týhle trosce pořád bydlí lidi?” povzdechl si Herrera.

„Kdo se sem může nastěhovat?”

Policisté si vzali pendreky a velké baterky a přistoupili ke vstupním dveřím. Davidson je otevřel. Uvnitř to páchlo plísní, močí a nejspíš i krysami. „Hej, je tady někdo?”

zavolal seržant. „Policie!”

Náhle nahoře zaslechli křik. Nějakou hádku.

„Jdeme na to,” řekl Herrera a rozběhl se do schodů.

Parťák ho následoval.

Herrera začal ve druhém patře bušit na jedny dveře za druhými. „Policie, policie…”

Davidson, který byl ještě na schodišti, uslyšel ty zvuky znovu, hlasité, šílené hlasy. Ozývaly se někde nad jeho hlavou. Pak zazněla rána, jako by se něco rozbilo. Rozběhl se o poschodí výš.

Hluk ještě zesílil. Zastavil se před zavřenými dveřmi.

„Děvko!” řval tam někdo. Křápnutí talíře. Vzlykám ženy: „Zastavte ho, prosím, nebo mě zabije! Pomozte mi někdo, prosím!”

„Policie,” odpověděl Davidson a vytáhl zbraň. „Herrero, tady! Rychle!”

Celou vahou udeřil do dveří. Otevřely se. Uvnitř bylo šero, ale v další místnosti se svítilo. Křik se ozýval odtamtud.

Art odjistil zbraň a vrazil otevřenými dveřmi do pokoje.

K jeho úžasu tam nikdo nebyl.

Z holé žárovky u stropu vycházelo slabé světlo. Pod ní stála kovová židle s velkým magnetofonem. Ječící hlasy vycházely z jeho reproduktorů. „Zastavte ho, nebo mě zabije!”

„Co to má znamenat?” vyvalil policista oči.

Došel ke stereu, klekl si a vypnul ho. Hlasitá hádka ustala.

„Krucinál…” mumlal si Davidson. „Někdo si z nás dělá srandu.”

Rozhlédl se kolem. Zchátralý pokoj působil dojmem, že v něm už hodnou dobu nikdo nebydlel. Oči mu sklouzly k oknu a budově na protější straně ulice. Zdálo se mu, že něco zahlédl. Co to mohlo být?

Blesk…

Jeho zrak zachytil slabý žlutý záblesk, rychlý jako lusknutí prstů, který prozářil tmu.

Pak se okno roztříštilo a tupá síla udeřila Arta Davidsona do pravého oka. Byl mrtvý dřív, než dopadl na podlahu.

Kapitola 32

BYLA JSEM UŽ NA CESTĚ DOMŮ, když z vysílačky zaznělo tísňové volání: „Všem jednotkám poblíž tři nula tři na Sedmé ulici, poblíž Townsendu.”

1-0-6… policista v nebezpečí.

Zajela jsem se svým explorerem k chodníku. Volám záchranku, volám kapitána okrsku. Tato rychlá, urgentní hlášení mě přesvědčila, že situace je kritická.

Zježily se mi chloupky na pažích. Byl to výstřel ze zálohy, na dlouhou vzdálenost. Jako v La Salle Heights.

Zařadila jsem rychlost, otočila se do protisměru a po Třetí ulici zamířila na místo činu.

Když jsem se přiblížila na čtyři bloky ke křižovatce ulic Townsendova a Sedmá, rozpoutalo se peklo. Barikády z modrobílých policejních aut, blikající majáky, muži v uniformách a vysílačky praskající do noci.

Vysunula jsem z okénka ruku s odznakem a jela dál, dokud to jen šlo. Pak jsem vystoupila z auta a rozběhla se k centru zmatku. Popadla jsem za rameno pivního strážníka, kterého jsem potkala. „Víte, o koho jde?”

„Je to polda na hlídce,” řekl. „Davidson.”

„Kruci…” Srdce mi ztěžklo a udělalo se mi špatně od žaludku. Alta Davidsona jsem znala. Chodili jsme ve stejnou dobu na akademii. Byl to dobrý chlap a policista.

Pak mě polilo horko. Art Davidson byl černoch.

Protlačila jsem se davem k sešlé budově, před kterou parkovala auta pohotovosti. Padla jsem tam na velitele detektivů Sama Ryana, který právě vycházel ze dveří s vysílačkou u ucha.

Vzala jsem si ho stranou. „Same, slyšela jsem, že to byl Art Davidson. Je nějaká naděje?”

Ryan zavrtěl hlavou. ” Naděje? Někdo ho sem nalákal a střelil z pušky do hlavy. Zřejmě jeden výstřel. Už byl prohlášen za mrtvého.”

Zůstala jsem stát bokem a chtělo se mi plakat. Věděla jsem, že to byl on. Chiméra. Vraždil potřetí. Tentokrát mu stačil jediný výstřel.

Zamávala jsem odznakem na muže u vchodu a vběhla dovnitř. Cestou jsem prošla kolem několika techniků. Nohy jsem měla těžké a špatně se mi dýchalo.

Na odpočívadle před třetím poschodím mi zahradil cestu policista v uniformě. „Běžte dolů. Všichni z cesty,” volal.

Na schodišti se objevilo několik pracovníků záchranky a dva policisté s nosítky. Nedokázala jsem odvrátit zrak.

„Zastavte na okamžik,” požádala jsem je.

Byl to Davidson. Jeho otevřené oči hleděly do prázdna a pod pravým okem zel šarlatový otvor velikosti deseticentu.

Vzpomněla jsem si, že měl děti. Mají ty vraždy něco společného s dětmi?

„Proboha, Arte,” zašeptala jsem. Přinutila jsem se soustředit se na ránu po kulce. Nakonec jsem se dotkla jeho spánku. „Už ho můžete odnést,” řekla jsem. Sakra, Nějak se mi podařilo vystoupat do třetího patra. Před otevřeným bytem postával hlouček rozčílených policistů v civilu. Ze dveří jsem viděla vycházet Peta Starchera, který dříve pracoval na oddělení vražd. Byl mnohem starší než já a dlouhá léta ve službě ho naplnila cynismem. „Co tady pohledáváte, poručíku?”

„Arta Davidsona jsem znala. Chodili jsme spolu do školy.” Nechtěla jsem mu vysvětlovat, proč tam jsem doopravdy.

Starcher se ušklíbl, ale řekl mi, co věděl. Ti dva policisté reagovali na volání na nouzovou linku 911. Někdo hlásil hádku a násilí v budově. Uvnitř byl jen magnetofon. Bylo to nastražené. „Padl do pasti. Nějaký parchant chtěl zabít poldu.”

Zoufale jsem si povzdechla. Už jsem věděla, že je to on.

„Porozhlédnu se tady.”

Uvnitř to vypadalo přesně jak Starcher říkal. Strašidelně, podivně, neskutečně. Obývací pokoj byl prázdný. Z

popraskaných stěn se Odlupovala omítka. Když jsem vstoupila do vedlejší místnosti, ztuhla jsem. Na podlaze byla velká kaluž krve, která potřísnila i zeď, ve které nejspíš

zůstala vězet střela. Chudák Davidson. Na skládací židli uprostřed pokoje stál přenosný magnetofon.

Pohlédla jsem k rozbitému oknu s otvorem po kulce.

Náhle mi bylo všechno jasné. Srdce jako by mi sevřela ledová pěst.

Otevřela jsem okno, vyklonila se ven a podívala se přes ulici. Nikde jsem neviděla žádné vyobrazení chiméry, ale nebylo ho třeba. Věděla jsem, že to byl on, podle výstřelu, oběti. Chtěl, abychom poznali, že to spáchal on.

Kapitola 33

„Byl to on, Lindsay, viď?”

Měla jsem na telefonu Cindy. Bylo po jedenácté večer.

Snažila jsem se srovnat si myšlenky po tom hrozném, šíleném večeru. Právě jsem vrátila z pozdní procházky s Martou. Netoužila jsem po ničem jiném než po horké sprše, která by odplavila z mé mysli obraz Arta Davidsona.

“Musíš mi to říct. Byl to zase ten chlap, Chiméra. Mám pravdu?”

Padla jsem na postel. „Zatím to nevíme. Na místě činu se nic nenašlo.”

„Ty to víš, Lindsay. Vím, že to víš. Oběma je nám jasné, že to udělal on.”

Přála jsem si, aby mě nechala být a já se mohla uložit ke spánku. „Nevím nic,” řekla jsem unaveně. „Je to možné.”

„Jaká byla ráže té zbraně? Odpovídala té v případě Catchingsové?”

„Prosím, Cindy, nehraj si přede mnou na detektiva. Já toho policistu znala. Jeho parťák říkal, že jeho dcerce bylo dneska sedm. Měl pět dětí.”

„To je mi líto, Lindsay,” pronesla po chvilce Cindy tichým hlasem. „To jenom, že se to podobá té první vraždě.

Takový výstřel nemůže mít na svědomí nikdo jiný.”

Chvíli jsme obě mlčely. Věděla jsem, že má pravdu. Pak do sluchátka řekla. „Takže máš dalšího, viď, Lindsay?”

Neodpověděla jsem, ale bylo mi jasné, co myslí.

„Dalšího sériového vraha. Chladnokrevného střelce. A vybírá si terče mezi černochy.”

„Nejen mezi černochy,” povzdechla jsem si.

„Nejen mezi černochy…?” Cindy zaváhala, ale pak dál vedla svou. „Jeden reportér z Oaklandu přišel s fámou z tamního oddělení vražd. O té vdově Chipmanové. Její manžel byl polda. Nejdřív Tashin strýc a pak ona. S

Davidsonem jsou to tři.”

„Tohle zůstane mezi námi,” požádala jsem ji. „Prosím, Cindy. Potřebuji se vyspat. Ani nevíš, jak je to pro nás těžké.”

„Nech nás, ať ti pomůžeme. Nás všechny. Chceme ti pomoct.”

„Tak dobře, holka. Vaši pomoc uvítám.”

Kapitola 34

V NOCI MÉ NĚCO NAPADLO. Vrah volal na linku 911.

Hned ráno jsem za tím šla. Dispečink vedla Lila McKendreeová. Pracovala právě na ústředně, když ten hovor přišel.

Lila měla červené tváře, byla plnoštíhlá a usměvavá, ale dokázala zvládat dramatické situace tak profesionálně jako dispečer letového provozu.

U nás na oddělení zasunula do magnetofonu pásku s hovorem. Celý tým se shlukl kolem. Objevili se tam i Cappy a Jacobi před další cestou do Valleja.

„Na té pásce je to třikrát,” poznamenala Lila a stiskla přehrávání.

Za pár vteřin uslyšíme poprvé vrahův hlas.

„Sanfranciská policie, linka nouzového volání devět jedna jedna,” ohlásila se dispečerka.

V místnosti by bylo slyšet spadnout špendlík.

Ozval se vzrušený mužský hlas. „Potřebuju zavolat policii. Nějakej chlap chce vymlátit ze svý ženy duši.”

„Dobře,” řekla operátorka. „Začneme s místem, kde k narušení pořádku dochází.”

V pozadí zněl jakýsi hluk, televize nebo doprava, který ztěžoval poslech. „Sedmá ulice tři sta tři. Měli byste sem někoho poslat. Zní to Vopravdu vošklivě.”

„Říkáte, že ta adresa je Sedmá ulice tři sta tři?”

„Přesně tak,” odpověděl vrah.

„A s kým mluvím?” zeptala se operátorka.

„Jmenuju se Billy. Billy Reffon. Bydlím na stejný chodbě. Měli byste sebou hodit.”

Překvapeně jsme na sebe pohlédli. Vrah se představil?

Proboha.

„Poslouchejte, pane,” řekla dispečerka, „slyšíte, co se tam právě teď děje?”

„Slyším, že se tam nějakej magor snaží vymlátit ze svý ženy duši,” odpověděl volající.

Dispečerka zaváhala. „Ano, pane. Můžete poznat, jestli už tam došlo k nějakému zranění?”

„Nejsem žádnej doktor, snažím se jenom udělat to, co je správný. Prostě sem někoho pošlete!”

„Dobře, pane Reffone, zavolám hlídkový vůz. Požádám vás, abyste vyšel z domu a počkal na policisty. Budou tam hned.”

„Ať sebou mrsknou,” řekl vrah. „Vypadá to, že se brzo někomu něco stane.”

Záznam skončil a následovala výzva pro policejní hlídky.

„Byl to hovor z mobilu,” pokrčila Lila širokými rameny.

„Poslouchejte, už to začíná znovu.” Tentokrát jsem se soustředila na zvuk hlasu a to, co by se z něj dalo vyčíst.

Potřebuju zavolat policii…. Znepokojený tón s náznakem paniky.

„Ten parchant je dobrej herec,” zamumlal Jacobi.

Jmenuju se Billy. Billy Reffon….

Sevřela jsem okraj židle a naslouchala dobře míněným instrukcím operátorky. „Požádám vás, abyste vyšel z domu a počkal na policisty. Budou tam hned.” Celou tu seděl ten chlap za hledím pušky a čekal, až se objeví jeho kořist.

Ať sebou mrsknou, řekl vrah. Vypadá to, že se brzo někomu něco stane.

Poslechli jsme si nahrávku ještě jednou.

Tentokrát jsem v jeho hlase odhalila posměvačnou lhostejnost. Ani náznak výčitek za to, co se chystal udělat.

Rozeznala jsem dokonce slabé uchechtnutí: Vypadá to, že brzo někomu něco stane.

„To je všechno, co mám,” řekla Lila McKendreeová.

„Vrahův hlas.”

Kapitola 35

ZAVRAŽDĚNÍ DAVIDSONA všechno změnilo.

Velké titulky v Chroniclu křičely: „ZASTŘELENÝ

POLICISTA JAKO TŘETÍ OBĚŤ SÉRIOVÉHO VRAHA.”

Článek na titulní straně, podepsaný Cindinou značkou, popisoval přesně mířené výstřely z pušky na vzdálený terč a také symbol používaný skupinou rasistů, který se už dvakrát našel na místě činu.

Zašla jsem dolů do policejní laboratoře a našla tam Charlieho Clappera v bílém plášti, jak se krčí za kovovým stolem a snídá kukuřičné lupínky s mlékem. Šedé vlasy měl umaštěné a pod očima mu visely tmavé váčky. Zamračil se na mě. „Doufám, že už zase někdo neumřel.”

„Jestli sis toho nevšiml, já jsem se za poslední týden taky nestihla nijak zkrášlit,” poznamenala jsem. „No tak, Charlie, potřebuju něco v tom Davidsonové případu. Ten parchant zabíjí naše lidi.”

„Však já vím,” povzdechl si obtloustlý šéf techniků.

Vstal a Odšoural se k jednomu pultu. Zvedl z něj igelitový sáček se zploštělou kulkou.

„Tady je ten projektil, Lindsay. Vyndali jsme ho ze zdi za místem, kde Art Davidson ležel. Jedna rána při mizerném osvětlení. Ověř si to u Claire, jestli chceš. Ten parchant rozhodně umí střílet.”

Vzala jsem si od něj kulku a snažila se z ní něco vyčíst.

„Ráže čtyřicet,” řekl Clapper. „Předběžně bych to odhadoval na PSG jedničku.”

Zamračila jsem se. „Jsi si tím jistý, Charlie?” Tasha Catchingsová byla zabita em šestnáctkou.

Ukázal na mikroskop. „Posluž si, poručíku. Na balistiku jsi určitě expert.”

„Já to tak nemyslela, Charlie. Jenom jsem doufala, že půjde o stejnou zbraň jako v případě toho děvčete.”

„Reese na tom ještě pracuje,” řekl a nabral si lžíci lupínků. „Ale nesázej na to. Tenhle chlap byl opatrný, Lindsay. Jako ten u kostela. Nic po něm nezůstalo, ani otisky. Ten magneťák mohl koupit kdekoliv a spustil ho dálkovým

ovládáním.

Vystopovali

jsme

jeho

předpokládanou trasu tím barákem a poprášili všechno od zábradlí po kličky u okna. Našli jsme jen jedinou věc…”

„A co?” zeptala jsem se.

Dovedl mě k laboratornímu pultu. „Částečný otisk tenisky, na kterou se nalepil dehet ze střechy, odkud střílel.

Vypadá to na standardní botu. Objevili jsme ale stopy bílého prášku. Samozřejmě bez záruky, že je jeho.”

„Prášku?”

„Křídy,” upřesnil Charlie. „Takže už nám zbývá jenom asi padesát miliónů možností. Jestli chce ten chlap podepsat svoji práci, má pořádně nečitelný rukopis.”

„On ji podepsal, Charlie,” prohlásila jsem s jistotou.

„Tím výstřelem.”

„Posíláme na analýzu tu pásku z linky tísňového volání.

Dám ti vědět, až přijdou výsledky.”

Pochvalně jsem ho poklepala po rameni. „Trochu se vyspi, Charlie.”

Ukázal na misku s lupínky. „To víš, že jo. Hned po snídani.”

Kapitola 36

VRÁTILA JSEM SE DO KANCELÁŘE a zklamaně se posadila za stůl. Musela jsem se dozvědět víc o té chiméře. Už jsem se chystala zavolat Stu Kirkwoodovi, když do místnosti vstoupilo procesí mužů v tmavých oblecích.

Jedním z nich byl Mercer. Žádné překvapení. Vystoupil v ranních televizních zpravodajstvích a snažil se uklidnit obyvatelstvo. Věděla jsem, že ho nijak zvlášť netěší odpovídat na nepříjemné otázky, aniž by se mohl opřít o konkrétní výsledky.

Ale za ním, doprovázeným svým tiskovým mluvčím, šel muž, kterého jsem za celých těch sedm let na oddělení vražd v tomhle patře neviděla.

„Nechci slyšet žádné prázdné plky,” prohlásil Art Fernandez, starosta San Franciska pro druhé volební období.

„Nepřišel jsem sledovat přehazování horké brambory a nestojím o věšení bulíků na nos.” Změřil si mě a Mercera pohledem. „Chci slyšet upřímnou odpověď. Víme, co se to vlastně děje?”

Tísnili jsme se v mé malé kanceláři oddělené skleněnou stěnou, před kterou postávali zbylí členové týmu a pozorovali ten cirkus.

Zaťala jsem pod stolem ruce v pěst a snažila se srovnat si myšlenky. „Nevíme,” připustila jsem.

„Takže Vernon Jones má pravdu,” poznamenal starosta a usadil se na židli před mým stolem. „Máme tady vraždícího rasistu, jehož řádění není policie schopná zvládnout, ale FBI by to možná dokázala.”

„Ne, tak to není,” namítla jsem.

„Tak to není?” pozvedl starosta obočí. Zamračil se na Mercera. „Co tady nechápu? Máte tu chiméru, symbol, patřící skupině rasistů, nalezený na dvou ze tří míst činu.

Náš vlastní patolog je přesvědčený, že ta dívka Catchingsová byla úmyslným terčem toho šílence.”

„Jak naznačuje poručík,” vložil se do debaty Mercer, „nemusí se jednat o čistě rasisticky motivované vraždy.”

Měla jsem sucho v ústech a ztěžka jsem polkla.

„Myslím, že jde o něco hlubšího.”

“Hlubšího, poručíku Boxerová? To si opravdu myslíte?”

Pohlédla jsem Fernandezovi do očí. „Myslím si, že za tím je nějaká osobní krevní msta. Pachatel je zřejmě jeden a snaží se své vraždy maskovat rasovými motivy.”

„Tak krevní msta, říkáte,” ozval se starostův muž Carr.

„Krevní msta zaměřená proti černochům, ale bez rasového

motivu. Proti černým dětem a vdovám… ale bez rasového motivu?11

„Proti černým policistům,” upřesnila jsem.

Starosta přimhouřil oči. „Pokračujte.”

Vysvětlila jsem, že Tasha Catchingsová a Estelle Chipmanová měly v rodině policistu. „Musí tady být ještě další souvislost, i když o ní zatím nevíme. Vrah své zločiny dokonale organizuje a občas nám milostivě nechá nějakou stopu. Nevěřím, že by nějaký obyčejný rasista podepsal své skutky. Ta dodávka, ve které odjel, kresba v suterénu, záznam hlasu na lince tísňového volání. Je to krevní msta, promyšlená, osobní.”

Starosta se obrátil k Mercerovi. „Ty s tímhle souhlasíš, Earle?”

„Musím přiznat, že ano,” připustil Mercer.

„Tak to já ne,” řekl Carr. „Všechno ukazuje na rasový motiv.”

Ve stísněné místnosti ze rozhostilo ticho a teplota jako by rázem klesla pod bod mrazu.

„Takže to vypadá, že máme dvě možnosti,” řekl starosta.

„Pode legislativy rasově motivovaných trestných činů, článek čtyři, mohu povolat FBI, která dohlédne na práci tohoto vyšetřovacího týmu…”

„Nemají ponětí jak vyšetřovat vraždu,” namítl Mercer.

„Nebo… mohu nechat poručíka dělat její práci. Říct federálům, že to zvládneme sami,” pokračoval starosta.

Naše pohledy se setkaly. „Chodila jsem s Artem Davidsonem na akademii. Myslíte, že si přejete dopadnout toho vraha víc než já?”

„Tak ho chytněte,” řekl starosta a vstal. „Jen mějte na paměti, co je v sázce,” dodal.

Zasmušile jsem přikývla, když do mé kanceláře vtrhla Lorraine. „Promiňte, že ruším, ale je to naléhavé. Volal Jacobi z Valleja. Máme to tady přichystat, veze důležitého hosta. Našli toho motorkáře od Modrého papouška. Našli Rudocha.”

Kapitola 37

Asi O HODINU POZDĚJI dorazili na oddělení Jacobi a Cappy. Strkali před sebou statného rusovlasého motorkáře s rukama spoutanýma za zády.

„Koukněte, kdo se na nás přišel podívat,” šklebil se Warren.

Rudoch se snažil vytrhnout paže z Cappyho sevření, když ho policista odváděl do výslechové místnosti jedna.

Tam zatčený zakopl o dřevěnou židli a svalil se na zem.

„Sorry, kámo,” pokrčil Cappy rameny. „Varoval jsem tě, abys dával pozor, kam šlapeš.”

„Richard Earl Evans,” ohlásil Jacobi. „Alias Rudoch, Bouchač, Vévoda. Neurazte se, když nevstane a nepotřese si s vámi rukou.”

„Tohle má podle vás znamenat žádný kontakt?” pokárala jsem je, ale v duchu jsem se zaradovala nad jejich úlovkem.

„Tenhle chlap má trestní rejstřík dlouhý jako týden před výplatou,” řekl Jacobi. „Loupež, násilné napadení, pokus o vraždu, nedovolené ozbrojování.”

„Pohleďte,” zvolal Cappy a položil na stůl váček s marihuanou, lovecký nůž s dvaceticentimetrovou čepelí a malou berettu ráže .22.

„Ví, proč je tady?” zeptala jsem se.

„Ne,” zavrčel Cappy. „Zatkli jsme ho za držení zbraně.

Cestou už trochu vychladnul.”

Všichni tři jsme napochodovali do malé výslechové místnosti a postavili se před Richarda Earla Evanse.

Motorkář nám věnoval samolibý úsměšek. Obě paže mu pokrývalo tetování.

Přikývla jsem a Cappy ho osvobodil z pout. „Víte, proč jste tady, pane Evansi?”

„Vím, že jste v průseru a doufáte, že vám něco vysypu.”

Chlap vysmrkal směs hlenu a krve. „Ve Valleju nemáte žádný zuby.”

Pozvedla jsem váček s trávou. „Santa vám asi nadělil spoustu ošklivých hraček. Máte na triku dva těžké zločiny a pořád jste ještě v podmínce za nedovolené ozbrojování.

Seděl jste ve Folsomu a Quentinu. Asi se vám tam muselo líbit, když tak usilujete o třicetiletý flastr.”

„Jedno vím určitě,” ušklíbl se Evans. „Netáhli jste mě sem takovou dálku kvůli jedný kudle a pistolce. Na dveřích máte napsaný Oddělení vražd.”

„Jasně, kámo, máš pravdu,” vložil se do toho Cappy.

„Poslat tě do basy za držení zbraně není naše starost. Takže

tvoje budoucnost závisí na tom, jak nám odpovíš na pár otázek.”

„Žvásty,” odsekl grázl a zabodl do něj pohled svých chladných, tvrdých očí. „Todle je všecko, co na mě vy pitomci máte.”

Cappy pokrčil rameny, pak vzal do ruky neotevřenou plechovku koly a jejím spodním koncem tvrdě udeřil motorkáře do ruky.

Evans zařval bolestí.

„Sakra, slyšel jsem tě říkat, že máš žízeň,” poznamenal policista zkroušeně.

Na Rudochovi bylo poznat, že si představuje, jak mu přejíždí přes obličej svou motorkou.

„Ale vy máte pravdu, pane Evansi,” řekla jsem.

„Nepožádali jsme, aby se tam u vás začaly zabývat vašimi nejnovějšími vroubky, i když by nám nedalo moc práce předat vás přímo policii ve Valleju. Ale nakonec se může ukázat, že jste měl dneska štěstí. Cappy, zeptej se pana Evanse, jestli si nedá ještě něco k pití.”

Cappy se natáhl po plechovce a Evans rychle schoval ruce pod stůl.

Pak urostlý policista otevřel plechovku a se širokým úsměvem ji postavil před něj. „Je to takhle v pořádku, nebo bys chtěl skleničku?”

„Vidíte,” řekla jsem, „umíme být milí. Fakt je, že nám po vás nic není. Jenom nám odpovíte na pár otázek a pojedete

domů na náklady sanfranciské policie. Už se nikdy neuvidíme. Nebo si vás tady zavřeme a za pár dní si vzpomeneme, že jste tady a předáme vás policii z Valleja. A až vás obviní ze třetího těžkého zločinu, uvidíme, kdo se bude smát poslední.”

Evans si přejel rukou po hřbetu nosu a vysmrkal trochu krve. „Možná bych se přece jenom napil tý koly, jestli nabídka platí.”

„Gratuluju, kámo,” řekl Jacobi. „To je první rozumná věc, kterou jsi udělal za tu dobu, co tě máme v merku.”

Kapitola 38

POLOŽILA JSEM před vystrašeného Rudocha černobílou fotografii z vyšetřování Templářů. „Nejdřív potřebujeme vědět, kde najdeme vaše kámoše.”

Evans se zašklebil. „Tak vo tohle tady jde?”

„No tak, drsňáku,” pobídl ho Jacobi. „Šéfová se na něco ptala.”

Jednu po druhé jsem na stole před ním rozložila fotografie jednotlivých členů gangu.

Evans vrtěl hlavou. „S těmadle chlapama jsem to nikdy nepek.”

Na poslední fotografii byl on.

Cappy rozhýbal svůj více než metrák a zvedl motorkáře za tričko ze židle. „Poslouchej, ty blbečku, máš jedinou kliku, že nás tady nezajímá, čím jste se vy debilové bavili.

Tak se chovej rozumně a dostaneš se odsud.”

Evans pokrčil rameny. „No, možná jsem to s nima trochu pek. Ale už ne. Klub se rozpadnul. Začalo bejt horko.

Neviděl jsem ty chlapy už celý měsíce. Zdekovali se někam na jih.”

Pohlédla jsem na oba inspektory. I když jsem pochybovala, že Evans opravdu přerušil veškeré styky se svými kumpány, věřila jsem mu.

„Ještě jednu otázku,” řekla jsem. „Důležitou.” Položila jsem na stůl fotografii motorkáře ve vestě s chimérou. „Co vám říká tohle?”

Evans si odfrkl. „Že ten chlápek má pěkně hnusnej vkus.”

Cappy se naklonil dopředu.

Evans ucukl. „To je symbol, hele. Znamená, že je ve společenství. Patriot.”

„Patriot?” podivila jsem se. „Co to má sakra znamenat?”

„Obhájce bílý rasy, zástupce svobodný a spořádaný společnosti.” Usmál se na Cappyho. „Vás do toho samozřejmě nepočítám. Jasně že nic z toho nijak nevodráží moje názory.”

„A tenhle chlap taky vyrazil směr Mexiko?” zeptal se Jacobi.

„Von? Proč? Co myslíte, že proved?”

Cappy se nad ním vztyčil. „A je to tady zas, odpovídáš na otázky otázkami.”

„Heleďte,” polkl Evans, „ten maník to s náma táhnul jenom chvíli. Ani nevím, jak se dovopravdy menoval. Mac…

McMillan, McArthur? Co proved?”

Nemělo smysl prozrazovat mu, o co nám jde. „Co se u vás povídá o tom, co se stalo v La Salle Heights?”

Rudoch sebou trhl a vyvalil oči. Náhle mu všechno došlo. „Vy myslíte, že mý bejvalý kámoši maj prsty v tý střílečce na kostel? Tedle chlap… Mac?”

„Víte, kde bychom ho mohli sehnat?” zeptala jsem se.

Evans se ušklíbl. „To bude docela facha, dokonce i pro vás.”

„Zkuste to,” vybídla jsem ho. „Máme zkušenosti.”

„To určitě máte, ale ten zmrd je mrtvej. Zabalil to v červnu. Von a jeho kámoš se vyhodili v Oregonu do luftu.

Ten idiot si musel někde přečíst, jak udělat bombu z kravinců.”

Kapitola 39

CINDY THOMASOVÁ VYSTOUPILA ze své mazdy na malém parkovišti vedle kostela v La Salle Heights. Sevřený žaludek jí připomínal, že neví, co tam vlastně pohledává.

Zhluboka se nadechla a otevřela velké dubové dveře vedoucí do hlavní kaple. Ještě včera jí rezonoval zpěv chóru.

Teď tam vládlo strašidelné ticho, lavice byly prázdné. Prošla kaplí a vstoupila do přilehlé budovy.

Chodba pokrytá kobercem vedla k řadě kanceláří. Od kopírky vzhlédla černá žena a zeptala se jí: „Co potřebujete?

Můžu pro vás něco udělat?”

„Přišla jsem navštívit reverenda Winslowa.”

„Nepřijímá návštěvy,” řekla žena.

Z jedné kanceláře zazněl Winslowův hlas: „To je v pořádku, Carol.”

Cindy byla uvedena do jeho pracovny, malé a přeplněné knihami. Reverend na sobě měl černé tričko a khaki kalhoty a nevypadal jako žádný z duchovních, které v životě viděla.

„Tak se nám přece jen podařilo přitáhnout vás zpátky,”

řekl. Pak se konečně usmál.

Vybídl ji, aby se posadila na malou pohovku, a sám se usadil do oblýskaného křesla potaženého červenou kůží.

Instinktivně si přečetla titul nedaleko ležící knihy, na které ležely brýle. Bolestná pouť váhavého génia. Nic, co by čekala.

„Vracíte se k normálu?” zeptala se.

„Snažím se. Četl jsem dnes vaši reportáž. To, co se stalo tomu policistovi, je strašné. Opravdu by mohla být Tashina vražda spojená s těmi ostatními?”

„Policie si to myslí,” odpověděla Cindy. „Soudní lékařka je přesvědčená, že ji vrah zastřelil úmyslně.”

Kazatel zavrtěl smutně hlavou. „Nechápu to. Tasha byla ještě malé děvče. Jaký by tady mohl být motiv?”

Cindy pohlédla Aaronu Winslowovi do očí. „Nešlo ani tak o Tashu, ale o to, co představovala. Všechny ty oběti mají v rodině Sanfranciského policistu.”

Winslow přimhouřil oči. „Tak co vás sem vlastně přivádí? Bolest na duši? Proč jste tady?”

Cindy sklopila zrak. „To ta včerejší bohoslužba. Už dlouho jsem nebyla tak dojatá. A bolest na duši cítím už dlouho. Jen jsem si toho nevšímala.”

Winslowův pohled změkl. „No, dobře. Rád slyším, že na vás náš obřad udělal dojem.”

Cindy se usmála. Nějakým zázrakem dosáhl toho, že se uvolnila. Působil upřímným dojmem, byl oddaný své práci a

slyšela o něm jen to nejlepší. Chtěla o něm napsat reportáž a věděla, že bude dobrá, možná dokonce skvělá.

„Vsadím se, že uhodnu, na co myslíte,” řekl Aaron Winslow.

„Dobře,” řekla, „zkuste to.”

„Říkáte si… nezdá se, že by ten chlap byl úplně mimo, vypadá docela při smyslech. Nijak nepřipomíná duchovního.

Co ho tedy nutí, aby dělal to, co dělá?”

Cindy se nesměle usmála. „Přiznávám, že mě něco podobného napadlo. Chtěla bych napsat reportáž o vás a komunitě v Bay View.”

Zdálo se, že o tom uvažuje. Pak ale změnil téma.

„Co děláte ráda, Cindy?”

„Ráda?”

„V tom velkém, krutém San Francisku, o kterém píšete.

Když odevzdáte svou reportáž. Co vás žene kupředu kromě vaší práce v Chroniclu? Jaké máte záliby?”

Neubránila se úsměvu. „Počkejte, to já kladu otázky, já píšu reportáž o vás,” řekla. „Ale dobře. Baví mě jóga.

Dvakrát týdně chodím cvičit do tělocvičny na Chestnut Street. Už jste někdy zkoušel jógu?”

„Ne, ale každý den medituji.”

Cindy se usmála ještě víc, ani nevěděla proč. „Jsem v ženském knižním klubu. Vlastně ve dvou ženských klubech.

Mám ráda jazz.”

Winslowovi se rozzářily oči. „Jaký druh jazzu? Taky jsem jazzový fanda.”

Cindy se rozesmála. „Fajn, konečně se někam dostáváme. Jaký druh jazzu máte rád vy?”

„Progresivní. Interpretační. Všechno od Pinetop Perkinse po Coltraina.”

„Znáte Modré dveře v Geary?” zeptala se.

„Samozřejmě že znám Modré dveře. Chodím tam každou sobotu, když hraje Carlos Reyes. Možná bychom tam mohli někdy zajít spolu. Jako součást vaší reportáže.

Nemusíte mi odpovídat hned.”

„Takže souhlasíte, abych o vás napsala?” řekla Cindy.

„Souhlasím, abyste napsala o naší komunitě. Pomůžu vám s tím.”

O půl hodiny později, když nasedla do auta, byla Cindy tak bez sebe z toho, co právě udělala, že se jí málem ani nepodařilo nastartovat. Lindsay si bude myslet, že se jí v hlavě polámala kolečka.

Její kolečka však byla v pořádku. Dokonce jela na plné obrátky.

Měla začátek něčeho, z čeho by se mohla vyklubat skvělá reportáž, za kterou by mohla dostat i nějakou cenu.

Kromě toho právě kývla na schůzku s pastorem Tashy Catchingsové a už se nemohla dočkat, až se s ním zase uvidí.

Možná že mám opravdu bolest na duši, pomyslela si Cindy, když odjížděla od kostela.

Kapitola 40

BYLA SOBOTA, skoro sedm hodin večer. Konec dlouhého, šíleného, neuvěřitelně stresujícího týdne. Zemřeli už tři lidé. Žádná z těch pár dobrých stop, které jsem měla, nikam nevedla.

Potřebovala jsem si s někým promluvit, tak jsem zajela do osmého patra, kde sídlil personál prokuratury. Jillina kancelář byla dvoje dveře od pracovny velkého šéfa.

Chodba a kanceláře tonuly ve tmě, zaměstnanci se rozprchli na víkend. I když jsem si potřebovala s někým promluvit, tak trochu jsem doufala, že Jill, ta nová Jill,

bude doma a třeba zařizovat pokoj pro své děťátko.

Když jsem však došla k její kanceláři, uslyšela jsem uvnitř hrát klasickou hudbu. Dveře byly pootevřené.

Lehce jsem zaklepala a vstoupila. Jill seděla ve svém oblíbeném křesle, nohy měla položené na stolku a na nich ležel žlutý blok. Její stůl byl zavalený papíry.

„Co tady děláš?” zeptala jsem se.

„Snažím se vymyslet, jak dál.” Povzdechla si a zoufale pokrčila rameny. „Jde o ten zatracený případ Perrone. V

pondělí dopoledne je závěrečné přelíčení.” Kamarádka vedla

obžalobu v ostře sledovaném případu majitele domu, ve kterém zřícený strop zabil osmileté dítě.

„Jsi těhotná, děvče. A je sedm večer.”

„To Connie Sperlingová z obhajoby taky. Říkají tomu Bitva pupků.”

„Ať tomu říkají, jak chtějí, tohle moc nevypadá, že bys ubrala plyn.”

Jill vypnula CD přehrávač a dala nohy na zem. „Kromě toho, Steve je mimo město. A kromě toho, doma bych dělala totéž.” Dala hlavu na stranu a usmála se. „Ty mě kontroluješ.”

„Ne, ale možná bych měla.”

„Proboha, Lindsay, dělám si jenom pár poznámek. Je mi fajn. A mimo to,”, pohlédla na hodinky, „co tady touhle dobou děláš ty?”

„Já ale nejsem těhotná, Jill. No dobře, dobře, přestanu ti dělat kázání.”

Přelétla jsem pohledem její fotografii z fotbalového finále ve Stanfordu, zarámované diplomy a snímky, jak leze se Stevem po skalách a běhá s jejich černým labradorem.

„Mám v lednici pivo, jestli se chceš posadit,” nabídla mi.

Vstala, došla ke stolu a hodila na něj blok. „Vezmi mi tam jeden mošt.”

Udělala jsem, jak řekla. Pak jsem odsunula sako od Maxe Mary přehozené přes opěradlo kožené pohovky a

posadila se. Přiťukly jsme si láhvemi a obě současně vyhrkly: „Tak… co tvůj případ?”

„Ty první,” zasmála se Jill.

Naznačila jsem palcem a ukazováčkem, jak málo toho máme. Provedla jsem ji bludištěm slepých uliček, kterými se ukázaly být naše nadějné stopy: dodávka, symbol chiméry, fotografie Templářů, nulový výsledek prohlídky místa, kde byl zavražděn Davidson.

Přišla ke mně a posadila se vedle mě na gauč. „Chceš si promluvit, Lindsay? Sama jsi řekla, žes mě nepřišla zkontrolovat, jestli nezlobím.”

Provinile jsem se usmála a postavila pivo na kávový stolek. „Potřebuju s tím vyšetřováním pohnout, Jill.”

„Fajn,” řekla. „Poslouchám… Zůstane to jen mezi námi.”

Kousek po kousku jsem jí předložila svou teorii, že pachatel není jen nějaký šílený rasista, ale troufalý, chladnokrevný vrah, provádějící jakousi vendetu.

„Možná to trochu přeháníš,” namítla Jill. „Co máš doopravdy, jsou tři zavraždění Afroameričané.”

„Tak proč právě tyhle oběti, Jill? Jedenáctiletá holčička?

Vyznamenaný policista? Estelle Chipmanová, jejíž manžel je už pět let po smrti?”

„To netuším, děvče. Já jenom dostávám za mříže ty, které vy chytíte.”

Usmála jsem se. Pak jsem se naklonila dopředu. „Jill, potřebuju, abys mi pomohla. Musím najít nějakou spojitost

mezi těmi obětmi. Vím, že existuje. Zajímají mě všechny případy, kdy byl běloch nějak poškozen černým policistou.

Cítím v kostech, že tam někde mohlo to zabíjení začít. Jedná se o odplatu.”

„A co když nebude mít další oběť nic společného s nějakým policistou? Co si počneš pak?”

Prosebně jsem na ni pohlédla. „Pomůžeš mi?”

„Jasně že ti pomůžu,” přikývla. „No… Máš něco, co by mi mohlo usnadnit hledání?”

Přikývla jsem. „Běloch, možná s tetováním.”

„Paráda,” obrátila oči v sloup.

Vzala jsem ji za ruku a pevně ji stiskla. Věděla jsem, že s ní mohu počítat. Podívala jsem se na hodinky. Půl osmé.

„Radši tě to nechám dodělat, dokud jsi ještě v prvním trimestru.”

„Nechoď, Lindsay,” zadržela mě. „Zůstaň se mnou.”

Profesionální výraz z její tváře náhle zmizel a vystřídaly ho obavy.

„Něco se stalo, Jill? Doktorovi se něco nezdá?”

Ve svém kostýmku a s tmavými kudrnatými vlasy staženými do ohonu vypadala každým coulem jako schopná právnička, číslo dvě na prokuratuře. Když však promluvila, hlas se jí trochu třásl. „Jsem v pořádku. Opravdu, fyzicky jsem v pořádku. Měla bych být šťastná, ne? Budu mít dítě.

Měla bych se vznášet.”

„Ať cítíš cokoliv, je to v pořádku, Jill.” Vzala jsem ji za ruku.

Strnule přikývla. Pak si objala kolena a přitiskla si je k hrudi. „Když jsem byla dítě, někdy jsem se v noci budila.

Vždycky jsem dostala strach, že celá ta obrovská planeta spí a já jediná jsem vzhůru. Někdy přišel můj táta a ukolébal mě k spánku. Pracoval dlouho do noci, připravoval se na své případy. Ale i když jsem věděla, že je nablízku, cítila jsem se hrozně osamělá.”

Potřásla hlavou a v očích se jí zaleskly slzy. „Tak se na mě podívej. Steve odjede na dvě noci a ze mě je rázem ufňukanej idiot.”

„Nemyslím si, že jsi idiot,” řekla jsem a pohladila ji po tváři.

„Nesmím to dítě ztratit, Lindsay. Vím, že to vypadá jako pitomost. Nosím v sobě život. Je v mém nitru, pořád se mnou, tak proč si připadám tak osamělá?”

Pevně jsem ji objala kolem ramen. Mě otec nikdy neukolébal k spánku. I před tím, než nás opustil, pracoval na tři směny a pak se vždycky ještě zastavil v hospodě na pivo.

Někdy jsem měla pocit, že ten nejbližší lidský tep patří tomu parchantovi, kterého se snažím dopadnout.

„Vím, co cítíš,” zašeptala jsem. „Někdy cítím totéž.”

Kapitola 41

NA ROHU ULIC OCEAN a Victoria žvýkal muž v zelené větrovce burrito, když se ulicí pomalu přiblížil černý lincoln.

Nebyl tam poprvé, svou kořist sledoval už několik týdnů.

Člověk, kterého tak dlouho pozoroval, bydlel v pěkném štukovaném domě v Ingleside Heights, pár minut chůze odtamtud. Měl rodinu, dvě dcery v katolické škole; jeho žena byla zdravotní sestra. Měl černého labradora, který mu někdy vyběhl naproti, když se vracel domů. Pes se jmenoval Bullit jako hlavní postava z jednoho starého detektivního filmu.

Auto se obvykle objevilo kolem půl osmé. Několikrát do týdne se ten muž vypravil na procházku. Pokaždé po stejné trase, na Victoria Street. Zastavil se v korejské tržnici, promluvil si s prodavačem a koupil meloun nebo hlávku zelí.

Pak se přiloudal k trafice, kde si nakoupil pár časopisů: Auto a řidič, PC World, Sport v obrazech. Jednou si vrah dokonce stoupl za něj do fronty a počkal, až zaplatí.

Mnohokrát ho mohl zabít. Stačil jeden výstřel z dálky.

Ale ne, tentokrát to bude nablízko. Tváří v tvář. Tahle vražda vyrazí celému San Francisku dech. Dozví se o ní celý svět.

Srdce mu prudce bušilo, jak se tam choulil v drobném dešti, ale černý lincoln tentokrát jen projel kolem.

Dnes večer to tedy nebude. Vydechl. Jeď si domů ke své ženušce a psovi… Ale brzy… Naučil ses zapomínat, pomyslel si, když zabalil zbytek burrita do papíru a zahodil ho do koše. Zapomínat na minulost. Ale minulost na tebe nezapomněla.

To já žiji s minulostí každý den.

Sledoval, jak černý lincoln s kouřovými skly zahýbá jako obvykle doleva na Cerritos Street a mizí v Ingleside Heights.

Uloupil jsi mi můj život. Já si teď vezmu tvůj.

Kapitola 42

V NEDĚLI RÁNO jsem si udělala volno, abych vzala Martu proběhnout a zacvičila si tai-či v Marine Green.

Kolem poledne jsem už seděla v džínsech a tričku zpátky za svým stolem. Od pondělka viselo vyšetřování na mrtvém bodě, neobjevily se žádné nové stopy. Vydávali jsme prohlášení, jen abychom si udrželi tisk od těla. Každý další výslech, každá slepá ulička jen přibližovaly okamžik, kdy Chiméra udeří znovu.

Právě jsem byla za Jill s nějakými spisy a vracela se k sobě do kanceláře, když se otevřely dveře výtahu a v nich se objevil Mercer. Vypadal překvapeně, že mě vidí, ale nikoliv nepříjemně.

„Pojďte se se mnou projet,” vyzval mě.

Jeho auto čekalo u bočního vchodu na Osmé ulici. Když se policejní řidič ohlédl, řekl mu Mercer: „West Portal, Same.”

West Portal byla čtvrť na předměstí obývaná střední třídou. Netušila jsem, proč mě tam šéf vláčí.

Cestou mi Mercer položil několik otázek, ale většinu času mlčel. Roztřáslo mě nepříjemné tušení: Chce mi ten případ vzít.

Řidič zabočil do ulice, kde jsem ještě nikdy nebyla.

Zastavil před modrým domkem ve viktoriánském slohu naproti hřišti střední školy, kde právě probíhal basketbalový zápas.

Ozvala jsem se první. „O čem jste to se mnou chtěl mluvit, veliteli?”

Mercer se ke mně obrátil. „Máte své osobní hrdiny, Lindsay?”

„Myslíte někoho jako Amelia Erhartová nebo Margaret Thatcherová?” Zavrtěla jsem hlavou. Na to jsem nikdy nebyla. „Možná Claire Washburnovou,” ušklíbla jsem se.

Mercer přikývl. „Mým hrdinou byl vždycky Arthur Ashe. Jednou se ho někdo zeptal, jestli je obtížné vyrovnat se s AIDS, a on odpověděl: ,Zdaleka ne tak těžké, jako bylo vyrovnat se se zrovnoprávněním černochů ve Spojených státech.’”

Vrásky na jeho čele se prohloubily. „Vernon Jones tvrdí starostovi, že neberu v potaz, co všechno je v tomto případu v sázce.” Ukázal na modrý domek. „Vidíte ten dům? Patřil mým rodičům. Tady jsem vyrůstal.

„Otec byl mechanik v dopravních podnicích a matka vedla účetnictví v obchodě s elektrospotřebiči. Celý život

dřeli, aby mohli poslat mě a sestru do školy. Stal se z ní právní poradce a žije v Atlantě. Ale odtud pocházíme.”

„Můj otec také pracoval pro město,” přikývla jsem.

„Nikdy jsem vám to neřekl, Lindsay, ale vašeho otce jsem znal.”

„Opravdu?”

„Ano, začínali jsme spolu na stejném oddělení. Párkrát jsme spolu dokonce sloužili. Marty Boxer… Váš otec byl něco jako legenda, Lindsay, i když ne zrovna pro příkladnou službu.”

„Povězte mi něco, co nevím.”

„No dobře…” Odmlčel se. „Byl to dobrý policajt.

Zatraceně dobrý policajt. Většina z nás k němu vzhlížela.”

„Než to zabalil.”

Mercer na mě pohlédl. „Určitě už víte, že v životě policisty občas dojde k momentům, které si vyžádají řešení, jež většina lidí nepochopí.”

Potřásla jsem hlavou. „Nemluvila jsem s ním už dvaadvacet let.”

Můj šéf přikývl. „Nemohu ho hájit jako otce nebo manžela, ale dokázala byste připustit, že k tomu, abyste ho posoudila jako policistu, neznáte možná všechna fakta?”

„Nikdy se neobjevil, aby taková fakta předložil,” namítla jsem.

„Něco vám o Martym Boxerovi povím,” řekl Mercer, „ale až někdy jindy.”

„Co mi povíte? A kdy?”

Stáhl přepážku, oddělující nás od řidiče, a oznámil mu, že přišel čas vrátit se do úřadu. „Až dopadnete Chiméru.”

Kapitola 43

POZDĚJI VEČER, když jeho služební vůz zpomalil na semaforech poblíž jeho domu, promluvil velitel Mercer ze zadního sedadla: „Trochu bych se prošel, Same.”

Jeho řidič Sam Mendez se ohlédl. Měl za úkol nevystavovat svého šéfa zbytečnému riziku.

Ten ale trval na svém. „Same, kolem hlídkuje víc policistů, než bys jich našel v celém Baráku.” V jeho čtvrti obvykle projížděly dva policejní vozy a jeden stál poblíž jeho domu.

Auto zpomalilo a zastavilo. Mercer otevřel dveře a vysoukal své velké tělo z vozu. „Vyzvedněte mě zítra, Same. Dobrou noc.”

Když auto odjelo, policista sevřel držadlo těžké aktovky v jedné ruce a hnědý plášť si hodil přes rameno. Pocítil vlnu svobody a úlevy. Tyhle krátké procházky po práci byly jediné okamžiky, kdy se cítil volný.

Zastavil se u Kimovy tržnice a vybral si ten nejsladčeji vypadající košík jahod a několik blum. Pak přešel ulici k obchodu s vínem. Rozhodl se pro beaujolais, které se bude hodit k jehněčímu, jež Eunice připravovala.

Jakmile vyšel z krámu, pohlédl na hodinky a zamířil směrem k domovu. Na Cerritos Street oddělovaly dva kamenné pilíře bezpečnou enklávu Ingleside Heights od okolí. Za nimi doprava ustala.

Když prošel kolem nízkého kamenného domku Taylorových, zarazil ho hlas zpoza živého plotu. „Ale, ale, velitel…?”

Mercer ztuhl a srdce se mu rozbušilo.

„No tak. Neviděli jsme se už léta. Možná se na mě ani nepamatujete.”

Co to mělo znamenat?

Do cesty mu vkročil vysoký, svalnatý muž. Na sobě měl zelenou větrovku a tvář mu zdobil posměvačný úšklebek.

Mercer zjistil, že je mu ta tvář povědomá, ale nedařilo se mu ji nikam zařadit. Pak mu to všechno došlo. Všechno náhle začalo dávat smysl a to náhlé poznání mu vzalo dech.

„Je to velká pocta,” řekl muž. „Pro vás.”

V ruce držel zbraň, těžkou a stříbrnou. Její hlaveň mířila policistovi na hrudník. Mercer věděl, že musí něco udělat.

Nějak ho odzbrojit. Bude muset znovu jednat jako pochůzkář na ulici.

„Chtěl jsem, abyste spatřil moji tvář. Chtěl jsem, abyste věděl, proč umíráte.”

„Nedělejte to. Všude kolem je policie.”

„Dobře. 0 to lépe. Nemějte strach, veliteli. Tam, kam jdete, potkáte spoustu starých přátel.”

První výstřel ho zasáhl do hrudi, spálil mu šaty a srazil ho na kolena. Mercera napadlo, že by měl křičet. Hlídá před jeho domem Parks nebo Vasquez? Jen několik vzácných metrů daleko. Hlas mu však neslyšně skonal v hrdle. Dobrý bože, zachraň me.

Druhá kulka mu protrhla krk. Nevěděl ani, jestli ještě leží nebo klečí. Chtěl se na vraha vrhnout. Chtěl ho srazit k zemi. Nohy ho však neposlouchaly.

Muž s pistolí stál přímo nad ním. Ten parchant na něj stále mluvil, on však neslyšel ani slovo. Jeho tvář se rozostřovala a začínala ji zahalovat mlha. Hlavou mu blesklo jméno. Zdálo se to nemožné. Dvakrát ho vyslovil, aby si byl jistý.

„Správně,” přikývl vrah a sklonil lesklou pistoli.

„Vyřešil jste případ. Poznal jste Chiméru. Gratuluji.”

Mercera napadlo, že by měl zavřít oči, když mu další oranžový záblesk vybuchl přímo do obličeje.

Kapitola 44

VŽDYCKY SI BUDU PAMATOVAT, co jsem právě dělala, když jsem se dozvěděla tu zprávu. Byla jsem doma a míchala na sporáku omáčku na špagety. Ze sterea mi k tomu zpívala Sarah McLachlanové.

Měla se u mě zastavit Claire. Nalákala jsem ji na své slavné těstoviny s chřestem a citrónovou omáčkou. Vlastně jsem ji nenalákala… přemluvila jsem ji, aby přišla. Chtěla jsem si popovídat o něčem jiném než o případu. O jejích dětech, o józe, kalifornských volbách do senátu, baseballu.

O čemkoliv…

Nikdy na to nezapomenu. Marta seděla a hrála si s bezhlavým maskotem sanfranciských Obrů, medvědem, kterého jsem jí už dávno přenechala. Tasha Catchingsová a Art Davidson se mi vypařili z hlavy. Díky bohu.

Zazvonil telefon. Hlavou mi prolétla obava, aby to nebyla Claire, která chce v poslední minutě zrušit naši schůzku.

Sevřela jsem sluchátko mezi uchem a ramenem.

„Haló…”

Byl to velitel detektivů Sam Ryan, můj přímý nadřízený ve služební hierarchii. Z tónu jeho hlasu jsem poznala, že se přihodilo něco vážného.

„Lindsay, stala se hrozná věc.”

Ztuhla jsem. Bylo to, jako by mi někdo sáhl do hrudníku a stiskl srdce. Poslouchala jsem, co Ryan říká. Tri výstřely z bezprostřední blízkosti… Jen pár metrů od jeho domu.

Proboha, Mercer!

„Kde je, Same?”

„V Moffitu. Na operačním sále. Bojuje o život.”

„Hned tam jedu.”

„Lindsay, tady nebudeš nic platná. Vyraz na místo činu.”

„Chin a Lorraine se o to postarají. Hned jsem v nemocnici.”

Zazněl zvonek u dveří. Jako v transu jsem běžela otevřít.

„Ahoj,” řekla Claire.

Nezmohla jsem se ani na slovo. Okamžitě si všimla, jak jsem bledá. „Co se stalo?”

Z očí se mi vyvalily slzy. „Claire… on postřelil velitele Mercera.”

Kapitola 45

SEBĚHLY JSME ZE SCHODŮ, naskočily do Claiřina pathfinderu a rozjely se do Kalifornského zdravotnického centra, nacházejícího se až v Pamassus Heights. Celou cestu mi srdce divoce bušilo nadějí. Ulice se míhaly kolem,

Dvacátá čtvrtá, Guerrerova a pak dál Castrova a Sedmnáctá nahoru k nemocnici na pahorku Sutro.

Ani ne deset minut po telefonátu zabrzdila Claire auto na vyhrazeném parkovišti před vchodem do nemocnice.

Claire ukázala svůj průkaz sestře v recepci a požádala ji o nejnovější zprávy. Pak se znepokojeným výrazem proběhla lítačkami směrem k operačnímu sálu. Já se rozeběhla k Samu Ryanovi. „Jak to vypadá?”

Potřásl hlavou. „Je na operačním stole. Jestli někdo dokáže koupit tři kulky a dostat se z toho, je to on.”

Vytáhla jsem z kapsy mobilní telefon a zavolal Lorraine Staffordové na místě činu. „Tady je blázinec,” řekla mi.

„Jsou tady lidé z Vnitřních záležitostí a nějaký pitomý krizový výbor města. A ten všivej tisk. Ještě se mi nepodařilo dostat k tomu strážníkovi, co byl na místě činu jako pivní.”

„At se k místu činu nepřibližuje nikdo jiný než ty nebo Chin,” přikázala jsem jí. „Dorazím tam hned, jak jen to půjde.”

Claire se vrátila z pohotovosti. Vypadala zdrceně. „Už ho otevřeli, Lindsay. Nevypadá to dobře. Jeho mozková kůra byla narušena. Ztratil spoustu krve. Je zázrak, že se ještě drží při životě.”

„Claire, musím ho vidět.”

Zavrtěla hlavou. „Stěží dýchá, Lindsay. Kromě toho je pod narkózou.”

Nemohla jsem se zbavit pocitu, že to Mercerovi dlužím za každou tu nevyřešenou vraždu. Kromě toho on věděl pravdu, a pokud zemře, vezme si ji s sebou do hrobu. „Jdu tam.”

Zamířila jsem ke dveřím do operačního sálu, ale Claire mě zadržela. Když jsem jí pohlédla do očí, vyschla v mém těle poslední kapka naděje. Vždycky jsem s Mercerem bojovala, soupeřila. Měla jsem pocit, že mu musím neustále něco dokazovat. On mi však nakonec věnoval svou důvěru.

Připadala jsem si, jako bych znovu ztrácela otce.

0 pár minut později vyšel ven doktor v zeleném plášti a stahoval si operační rukavice. Pronesl několik slov k člověku od starosty a pak k zástupci velitele Anthonymu Tracchiovi.

„Velitel je mrtvý,” vypravil ze sebe Tracchio.

Všichni jsme zůstali stát jako zasažení bleskem. Claire mi položila ruku kolem ramen.

„Nevím, jestli můžu,” zašeptala jsem a pevně se přitiskla k jejímu rameni.

„Ano, můžeš,” odpověděla.

Chytila jsem Mercerova lékaře, než se stačil vrátit na pohotovost. „Řekl něco, když ho sem přivezli?”

Doktor pokrčil rameny. „Byl chvíli při vědomí, ale nic z toho, co řekl, nedávalo smysl. Byl na přístrojích od okamžiku, kdy sem dorazil.”

„Ale jeho mozek stále pracoval, že, doktore?” Stál vrahovi tváří v tvář. Věděla jsem, že se Mercer určitě snažil něco povědět. „Opravdu si na nic nevzpomínáte?”

Unaveně zavrtěl hlavou. „Je mi líto, inspektorko. Snažili jsme se mu zachránit život. Můžete se zkusit zeptat lidí od záchranky, kteří ho sem přivezli.”

Vrátil se na oddělení. Přes sklo dveří jsem zahlédla postavy Eunice Mercerově a jejích dvou dcer, které se v slzách objímaly na chodbě.

Sevřel se mi žaludek a měla jsem pocit, že omdlím.

Doběhla jsem na toaletu, sklonila se nad umyvadlem a opláchla si obličej studenou vodou. „Sakra! Sakra!”

Když se má nevolnost zmírnila, pohlédla jsem do zrcadla. Oči jsem měla tmavé a prázdné a v hlavě mi hlasitě duněly hlasy.

Čtyři vraždy, opakovaly. Čtyři černí policisté.

Kapitola 46

LORRAINE STAFFORDOVÁ na mě čekala u kamenné brány na Cerritos Street. „Velitel byl na cestě domů.” Kousla se do spodního rtu. „Bydlel o pár domů dál. Žádní svědkové, ale jeho šofér je tamhle.”

Došla jsem k místu, kde bylo nalezeno Mercerovo tělo.

Tým Charlieho Clappera už pročesával okolí. Byla to tichá obytná čtvrť a chodník lemoval vysoký živý plot, přes který nemohl nikdo vraha vidět.

Obrysy oběti byly už vyznačeny křídou. Asfalt uvnitř siluety byl potřísněný krví. Pozůstatky jeho posledních okamžiků, nějaké plastové tašky s časopisy, ovocem a lahví vína, se povalovaly kolem.

„Copak před jeho domem nehlídkovalo auto?” zeptala jsem se.

Lorraine pokývla směrem k mladému policistovi v uniformě, který se opíral od modrobílý hlídkový vůz.

„Než sem dorazil, byl už ten parchant pryč a velitel krvácel.”

Začínalo být jasné, že si vrah na Mercera počíhal v křoví. Musel znát jeho zvyky.

Spatřila jsem, jak se k nám od Ocean Street blíží Jacobi s Cappym. Vydechla jsem si úlevou.

„Dík, že jste tady,” zašeptala jsem.

Pak udělal Jacobi něco, co bych od něj nikdy nečekala.

Položil mi ruce na ramena a pevně mi pohlédl do očí.

cestě sem. Můžeš se na mě spolehnout, ať budeš potřebovat cokoliv.”

Obrátila jsem se k Lorraine a Chinovi. „Potřebujete tady ještě něco dodělat?”

„Chci zjistit, jak se dostal odtud,” řekl Chin. „Jestli tady měl zaparkované auto, někdo ho musel vidět. V opačném případě ho třeba někdo zahlédl na ulici.”

„Ten pacholek velitel,” povzdechl si Jacobi. „Vždycky jsem si myslel, že uspořádá tiskovku i na svém pohřbu.”

Kapitola 47

V JEDNOM MĚL JACOBI PRAVDU. Nasledujícího ráno už nebylo nic jako dřív. Před Budovou spravedlnosti se tlačili zástupci všech zpravodajských agentur, rozhlasových a televizních stanic, rozmisťovali kamery a žebrali o rozhovor. Na místo zástupce velitele byl jmenován Anthony Tracchio. Býval šéfovou administrativní pravou rukou. V

případě Chiméra jsem se teď zodpovídala přímo jemu.

„Žádné úniky informací,” varoval mě Tracchio stroze.

„Žádné kontakty s tiskem. Všechna interview půjdou přese mě.”

Vyšetřováním Mercerovy vraždy byla pověřena sloučená vyšetřovací skupina. Teprve když jsem vyjela nahoru, poznala jsem, co „sloučená skupina” znamená.

Když jsem vstoupila do své kanceláře, čekali ve vnitřní místnosti dva agenti FBI v tmavých oblecích. Ulíznutý, škrobený černoch v bílé košili a žluté kravatě jménem Ruddy, který měl zřejmě velení, a typický tvrdohlavý řadový agent, který se jmenoval Hull.

Pivní věc, která Ruddymu vyšla z úst, bylo, jak je rád, že může pracovat s inspektorkou, která vyřešila vraždy

novomanželských párů. Okamžitě následovala žádost o materiály k případu Chiméra. Všechno o Tashe, Davidsonovi i Mercerovi.

Pár vteřin po jejich odchodu jsem zavolala svému novému šéfovi. „Tak už asi vím, co obnáší ‘sloučená skupina’,” řekla jsem.

„Zločiny proti veřejným představitelům jsou federální delikty, poručíku. S tím já nic nenadělám,” hájil se Tracchio.

„Mercer trval na tom, že tenhle případ patří městu, veliteli. Říkal, že to zvládneme vlastními silami.”

Tracchio mě rychle vykázal do patřičných mezí. „Je mi líto, ale všechno je jinak.”

Kapitola 48

TOHO DNE ODPOLEDNE jsem se vypravila do Ingleside Heights promluvit si s Mercerovou ženou. Cítila jsem, že to musím udělat osobně. Na ulici před velitelovým domem už stála dlouhá řada aut. Dveře mi otevřela nějaká příbuzná, která mi řekla, že paní Mercerová je nahoře s rodinou.

Zůstala jsem stát u dveří do obývacího pokoje a prohlížela si povědomé tváře. Za několik minut sešla dolů Eunice Mercerová. Doprovázely ji dvě příjemně vypadající ženy ve středních letech, které se ukázaly být jejími sestrami. Poznala mě a zamířila mým směrem.

„Je mi to moc líto. Nemohu tomu uvěřit,” řekla jsem, když jsem jí tiskla ruku. Pak jsem ji objala.

„Já vím,” zašeptala. „Vím, že jste tím nedávno prošla sama.”

„Chápu, jak je to těžké, ale musím se vás na pár věcí zeptat,” pronesla jsem omluvně.

Pokývla hlavou a její sestry se vmísily mezi hosty. Pak mě Eunice Mercerová odvedla do soukromé pracovny.

Položila jsem jí stejné otázky, jaké jsem pokládala příbuzným ostatních obětí. Nevyhrožoval někdo v poslední

době jejímu manželovi? Třeba telefonicky? Nevšimla si někoho podezřelého poblíž domu?

Jen vrtěla hlavou. „Earl říkal, že tohle je jediné místo, kde může zapomenout, že velí policii.”

Zkusila jsem to jinak. „Setkala jste se někdy dříve se jménem Art Davidson?”

Eunice Mercerová strnula. „Vy si myslíte, že Earla zabil ten člověk, co spáchal ty strašné zločiny?”

Vzala jsem ji za ruku. „Myslím, že ty vraždy má na svědomí týž člověk.”

Promnula si obočí. „Lindsay, mám v tom hrozný zmatek.

Earlova smrt, ta kniha…”

„Kniha?” zeptala jsem se.

„Ano. Earl hodně četl časopisy pro motoristy. Měl takový sen, že až půjde do důchodu, rozebere na kousky to staré GTO, které měl v garáži u synovce, a zase ho složí dohromady. Ale ta kniha, kterou měl zastrčenou v saku…”

„Jaká kniha?” zabodla jsem do ní pohled.

„Vrátil mi ji jeden mladý doktor v nemocnici s jeho peněženkou a klíči. Nevěděla jsem, že se zajímá o staré mýty.”

Srdce se mi rozbušilo jako o závod. „Můžete mi tu knihu ukázat?”

„Jistě,” odvětila Eunice Mercerová. „Přinesu ji.” Vyšla z pracovny a za minutu se vrátila s výtiskem Mytologie od Edith Hamiltonové, obvyklé školní četby.

Svazek měl oslí uši, jako by prošel už mnohýma rukama.

Prolistovala jsem ho, ale nic jsem nenašla.

Nalistovala jsem obsah a pak jsem to uviděla. Nadpis kapitoly na straně 141 byl podtržený. Jak Belerofon zabil Chiméru.

Belerofon… Billy Reffon.

Srdce se mi sevřelo. Tohle jméno použil vrah při volání na linku tísňového volání. Ohlásil se jako Billy Reffon.

Našla jsem si stranu 141. Bylo to tam. S ilustrací. Hlava lva. Tělo kozy. Ocas hada.

Chiméra.

Ten parchant se takhle podepsal pod vraždu velitele Mercera.

Náhle mě polilo horko. Na stránce bylo ještě něco.

Několik slov načmáraných pod obrázkem propisovačkou: Další přijdou… Spravedlnosti bude učiněno za dost.

Kapitola 49

CESTOU OD MERCEROVÝCH jsem řídila jako v hrozném snu. Všechna má tušení se potvrdila. Tohle nebylo náhodně řádění rasisty. Měli jsme co dělat s chladnokrevným vrahem.

Posmíval se nám, tou bílou dodávkou, záznamem volání na tísňovou linku, přezdívkou Billy Reffon.

K čertu s tím, řekla jsem si pak. Zavolala jsem děvčatům.

Už jsem to nemohla dál odkládat. Ty tři patřily mezi nejbystřejší vyšetřovatele ve městě a ten parchant vyhrožoval dalšími vraždami. Domluvily jsme si schůzku U

Susie.

„Potřebuji vaši pomoc,” řekla jsem, když jsme se sešly v našem obvyklém boxu v restauraci.

„Proto jsme tady,” řekla Claire. „Ty zavoláš a my přiběhneme.”

„Konečně přiznala, že bez nás není nic,” ušklíbla se Cindy.

Většina hostů sledovala basketbal v televizi, ale v rohovém boxu jsme se my čtyři ponořily do našeho vlastního světa. Bylo skvělé být zase pohromadě.

„Mercerova smrt to všechno zkomplikovala. Vložila se do toho FBI. Nevím ani, kdo tomu všemu velí. Vím jen, že čím déle budeme čekat, tím víc lidí zemře.”

„Tentokrát se musíme domluvit na nějakých pravidlech,”

řekla Jill a napila se nealkoholického piva. „Tohle není žádná hra. V tom posledním případu jsem porušila snad všechna myslitelná pravidla. Zatajovala jsem důkazy, využívala úřad prokurátora pro soukromé účely. Kdyby se něco z toho dostalo ven, vedla bych teď své případy z desátého patra.”

Zasmály jsme se. V desátém patře Baráku byly cely předběžného zadržení.

„Tak dobře,” souhlasila jsem. To samé platilo i pro mě.

„Se vším, co zjistíme, seznámíme nadřízené.”

„Abychom to nepřehnaly,” zamrkala poťouchle Cindy.

„Jsme tady, abychom ti pomohly, a ne abychom pomáhaly s kariérou nějakým byrokratům.”

„Tým margarita žije,” zažertovala Jill. „Dámy, jsem tak ráda, že jsme zpátky.”

„O tom ani na vteřinu nepochybuj,” řekla Claire.

Rozhlédla jsem se po svých kamarádkách. Ženský vyšetřovací klub. Nemohla jsem se zbavit zlého tušení. Čtyři lidé byli mrtví včetně nejvyšší policejní šarže ve městě.

Vrah dokázal, že může udeřit, kdekoliv se mu zamane.

„Význam obětí stoupá a vraždy jsou stále opovážlivější,”

řekla jsem a seznámila je s nejnovějšími fakty včetně knihy,

nalezené v Mercerově saku. „Už se nepotřebuje skrývat za rasovou motivaci. I když rasismus je v tom také. Jen nevím proč.”

Claire nám popsala průběh pitvy velitelova těla, která skončila ve tři hodiny odpoledne. Byl zasažen třikrát z bezprostřední blízkosti zbraní ráže .38. „Měla jsem dojem, že výstřely nenásledovaly okamžitě po sobě, byly mezi nimi určité intervaly. Dá se to poznat podle toho, jak rány krvácely. Poslední zásah byl do hlavy. To už Mercer ležel na zemi. To mě přivedlo na myšlenku, že mezi nimi došlo ke konfrontaci. Že se ho snažil zabít pomalu. Možná spolu dokonce mluvili. Vyplývá mi z toho, že Mercer vraha pravděpodobně znal.”

„Prověřila jsi možnost, že se všichni ti policisté znali?”

vložila se do toho Jill. „Jasně že prověřila. Jsi Lindsay Boxerová.”

„Přesně tak. Nejsou žádné záznamy o tom, že by se kdy vůbec setkali. Strýc Tashy Catchingsové je o dvacet let mladší než ti ostatní. Nenašli jsme mezi nimi žádnou souvislost.”

„Někdo nenávidí policisty. To platí o spoustě lidí,”

poznamenala Cindy.

„Já prostě nedokážu najít tu spojitost. Celé to začalo jako rasově motivované vraždy. Pachatel chtěl, abychom se na ty zločiny dívali určitým způsobem. Chtěl, abychom našli jeho stopy. A hlavně ten mizerný symbol, chiméru.”

„Tohle je ale osobní vendeta,” řekla Jill. „Nedávalo by to smysl, kdyby to celé vedlo k nějaké organizované skupině.”

„Pokud se to nepokusí na někoho hodit,” nadnesla jsem.

„Nebo pokud,” řekla Cindy a kousla se do rtu, „ta chiméra nemá vůbec vést k nějaké rasistické skupině. Třeba je ta kniha způsob, jak nám povědět víc.”

Všechny jsme na ni vyvalily oči. „Cekáme, Einsteine.”

Nepřítomně zamrkala a pak zavrtěla hlavou. „Jenom jsem přemýšlela nahlas.”

Jill slíbila, že se poohlédne po případech, kdy černý policista neprávem obvinil nebo zranil bělocha. Jakýkoliv čin, který by mohl vyvolat touhu po pomstě. Cindy nabídla, že udělá totéž v Chroniclu.

Byl to dlouhý den a já byla u konce sil. Navíc jsem druhý den v půl osmé ráno měla schůzku vyšetřovací skupiny. Vděčně jsem pohlédla svým kamarádkám do očí.

„Díky, díky moc.”

„Spolu toho parchanta dostaneme,” řekla Jill.

„Nic jiného nám nezbývá,” dodala Claire. „Potřebujeme tě, abys za nás platila účty v baru.”

Ještě pár minut jsme si povídaly o tom, co nás čeká v nejbližší době a plánovaly, kdy se zase sejdeme. Na odchodu jsem nabídla Cindy, která bydlí kousek ode mě, že ji svezu.

„Vlastně,” řekla s úsměvem, „mám rande.”

„To ti přeju. Kdo je další oběť?” zeptala se Claire. „A kdy nám ho ukážeš?”

„Jestli se vy, dospělé a inteligentní ženy, nestydíte zírat po chlapovi jako puberťačky, máte příležitost teď hned.

Vyzvedne mě tady.”

„Zírání po chlapech mě vždycky bavilo,” řekla Claire.

Rozesmála jsem se. „I kdybys měla rande s Melem Gibsonem a Russellem Crowem, se mnou by to dneska večer nehnulo.”

Když jsme vyšly z restaurace, popadla mě Cindy za paži.

„Tak schválně, holka.”

Všechny jsme ho spatřily naráz. Zíraly jsme a se mnou to hnulo.

Venku čekal Aaron Winslow, pohledný a sexy, celý v černém.

Kapitola 50

NEMOHLA JSEM TOMU UVĚŘIT. Stála jsem tam jako opařená. Pohlédla jsem na Cindy, pak zpátky na Winslowa a mé překvapení vystřídaly rozpaky.

„Zdravím vás, poručíku,” pokývl kazatel a porušil nervózní mlčení. „Když mi Cindy řekla, že si jde sednout s kamarádkami, nečekal jsem, že tady potkám vás.”

„Ani já vás nečekala,” blábolila jsem.

„Máme namířeno do Modrých dveří,” oznámila nám Cindy, když jsme dokončovali vzájemné představování.

„Hraje tam Pinetop Perkins.”

„Paráda,” přikývla Claire.

„Úžo,” utrousila Jill.

„Chce se k nám někdo přidat?” zeptal se Aaron Winslow. „Jestli to náhodou nevíte, tak není nic lepšího než memphiské blues.”

„Musím být v šest ráno v kanceláři,” řekla Claire. „Jděte sami.”

Naklonila jsem se k Cindy a pošeptala jí: „Víš, když jsme tuhle mluvily o těch krytech, dělala jsem si legraci.”

„To je mi jasné,” odpověděla Cindy a poplácala mě po rameni. „Ale já ne.”

Claire, Jill a já jsme stály s otevřenými pusami a dívaly se, jak ti dva mizí za rohem. Docela jim to spolu slušelo a šli přece jen na koncert.

„Páni,” vydechla Jill, „řekněte mi, že se mi to nezdá.”

„Nezdá se ti to, holka,” opáčila Claire. „Jenom doufám, že si Cindy uvědomuje, do čeho se to pouští.”

„No jo,” pokývala jsem, „taky doufám.”

Cestou domů jsem měla před očima obrázek Cindy a Winslowa. Skoro jsem zapomněla, co ty dva vlastně svedlo dohromady.

Zabočila jsem se svým explorerem do Brannan Street a zamávala Claire, která mířila k dálnici 280. Když jsem zahýbala, povšimla jsem si ve zpětném zrcátku bílé toyoty, která se odlepila od chodníku asi blok za mnou.

Hlavu jsem měla plnou pochyb, jestli jsem udělala dobře, když jsem zatáhla kamarádky do toho hrozného případu. Porušila jsem tím přímý rozkaz starosty a svého velícího důstojníka. Tentokrát tu nebyl nikdo, kdo by mě kryl. Ani Roth, ani Mercer.

Zastavila za mou mazda se dvěma mladými dívkami.

Stála jsem na semaforech na Sedmé ulici. Řidička mluvila zaujatě do mobilního telefonu, zatímco spolujezdkyně si zřejmě prozpěvovala s rádiem.

Když jsme se rozjely, sledovala jsem je asi blok, dokud nezahnuly do Deváté. Jejich místo zaujala modrá dodávka.

Podjela jsem dálnici 101 a mířila na jih do Portera.

Dodávka odbočila.

K svému překvapení jsem asi třicet metrů za sebou zahlédla povědomou bílou toyotu.

Jela jsem dál. V levém pruhu mě dojelo stříbrné BMW a zařadilo se za mě. Za něj pak městský autobus. Vypadalo to, že podezřelé auto zmizelo.

Není divu, že po tom všem, co se stalo, začínáš být trochu paranoidní, pomyslela jsem si. Má fotografie se objevila v novinách a v televizi.

Jako obvykle jsem zabočila na Connecticut Avenue a začala stoupat na Portero Hill. Doufala jsem, že má sousedka paní Taylorová vyvenčila Martu. Zvažovala jsem také možnost, že bych se zastavila v obchodě na Dvacáté pro trochu vanilkové zmrzliny.

O dva bloky dál jsem se ještě jednou podívala do zpětného zrcátka. Objevila se v něm bílá toyota.

Buďto ten člověk bydlel ve stejné ulici jako já, nebo mě sledoval.

Nemohl to být nikdo jiný než Chiméra.

Kapitola 51

SRDCE MI DIVOCE BUŠILO a vlasy na krku se mi ježily.

Pohlédla jsem do zpětného zrcátka a podařilo se mi přečíst poznávací značku toyoty: Kalifornie… PCV 182. Člověka za volantem jsem nerozeznala. Bylo to šílené. Ale byla jsem si jistá, že se mi to nezdá.

Zastavila jsem na parkovišti před svým domem. Počkala jsem v autě, dokud jsem nezahlédla toyotu, jak zpomalila před posledním stoupáním. Krev mi ztuhla v žilách.

Nechala jsem vraha, aby mě sledoval až domů.

Sáhla jsem do přihrádky na rukavice a vyndala svůj glock. Zkontrolovala jsem zásobník. Hlavně klid. Teď toho parchanta dostaneš. Tohle je konec Chiméry.

Přikrčila jsem se v autě a zamyslela se nad svými možnostmi. Mohla jsem to ohlásit. Hlídkové auto by tady bylo za pár minut. Musela jsem ale zjistit, kdo to je. Příjezd policie by ho zahnal.

Srdce jsem měla až v krku. Sevřela jsem pistoli v dlani a otevřela dveře vozu. Vyklouzla jsem ven do noci. Co teď?

V přízemí mého domu byl vchod, který vedl do uličky pod terasou. Odtamtud bych mohla oběhnout park na

vrcholku kopce. Kdyby ten parchant zůstal venku, mohla bych mu vpadnout do zad a překvapit ho.

U vchodu do domu jsem na okamžik zaváhala, dost dlouho na to, abych viděla toyotu plazit se ulicí. Horečnatě jsem hledala v kabelce klíče. Nemohla jsem se trefit do zámku.

Konečně jsem byla uvnitř. Malým okénkem jsem sledovala bílé auto. Zoufale jsem se snažila zahlédnout řidiče, ale uvnitř vozu byla tma.

Uvolnila jsem západku na zadních dveřích a vyplížila se do uličky za domem. Proběhla jsem jí, obešla budovu a v jejím stínu se dostala na protější stranu ulice.

Za něj…

Toyota parkovala před mým domem, světla měla zhasnutá.

Řidič seděl uvnitř a kouřil cigaretu.

Skrčila jsem se za jedním ze zaparkovaných aut a sevřela pistoli. Přišla tvá chvíle, Lindsay.

Podaří se mi dostat Chiméru v autě? Co když má zamčené dveře?

Náhle jsem uviděla, jak se dveře vozu otevírají a vnitřní světlo se rozsvítilo. Vrah vystupoval z auta, zády ke mně.

Na sobě měl tmavou větrovku s kapucou staženou do očí. Hleděl na můj dům. Můj byt.

Pak zamířil k domovním dveřím. Jako by nic.

Odrovnej ho. Hned. Ten parchant si přišel pro mě.

Vyhrožoval mi v té knize, kterou podstrčil Mercerovi.

Vystoupila jsem z úkrytu za zaparkovanými auty.

Srdce mi bušilo tak nahlas, že jsem měla strach, že ho uslyší a otočí se. Teď. Udělej to! Máš ho!

Doběhla jsem k němu s pistolí v jedné ruce. Druhou rukou jsem ho popadla kolem krku, zatáhla a podrazila mu nohy.

Svalil se s hlasitým žuchnutím na břicho. Přišpendlila jsem ho k zemi kolenem a přitiskla mu hlaveň pistole na zátylek.

„Policie, ty hajzle! Roztáhni ruce.”

Zasténal bolestí a široce rozpažil. Byl to Chiméra?

„Sledoval jsi mě, ty parchante, tak mě tady máš. Teď se obrať.”

Uvolnila jsem koleno jen tolik, aby se mohl převalit.

Jakmile to udělal, srdce se mi málem zastavilo.

Hleděla jsem do tváře svého otce.

Kapitola 52

MARTY BOXER LEŽEL NA ZÁDECH a sténal. Stále v něm bylo něco z toho dřívějšího elegána, ale bylo vidět, že zestárl a ztloustl. Vlasy mu prořídly a jeho kdysi jiskrné modré oči vybledly.

Neviděla jsem ho deset let. A nemluvila s ním už dvacet dva.

„Co tady děláš?” chtěla jsem vědět.

„Právě teď,” zahekal a převalil se na bok, „nechávám vlastní dceru, aby ze mě vymlátila duši.”

Všimla jsem si vyboulené kapsy u bundy. Sáhla jsem dovnitř a vytáhla starý služební revolver Smith & Wesson ráže .40. „Na co máš sakra tohle? Na uvítanou?”

„Svět je plný nebezpečí,” zasténal znovu.

Pustila jsem ho. Setkání s ním přivolalo vzpomínky, které jsem už dávno potlačila. Nepomohla jsem mu na nohy.

„Co tady děláš? Špehuješ mě?”

Pomalu se mu podařilo posadit. „Budu to brát tak, žes nevěděla, kdo jsem, Vosičko.”

“Prosím, neříkej mi tak,” štěkla jsem na něj.

Vosičko mi říkal, když mi bylo asi sedm a on byl ještě doma. Má sestra Cat byla Brundibár. Ta přezdívka přivolala další hořké vzpomínky. „Tak ty si myslíš, že se můžeš po všech těch letech jen tak objevit, vyděsit mě k smrti a říkat mi Vosičko? Nejsem tvoje malá holčička. Jsem poručík oddělení vražd.”

„To vím. A umíš výborné chvaty, děvče.”

„Měl jsi štěstí,” poznamenala jsem a zajistila glock.

„Kdo sis vlastně myslela, že jsem?” zeptal se a masíroval si žebra.

„Na tom nezáleží. Důležitější je, co tady pohledáváš.”

Provinile zavětřil. „Tak ti začínám mít pocit, Vosičko, že nejseš moc nadšená, že mě vidíš.”

„Nevím, proč bych měla být. Jsi nemocný?”

V jeho modrých očích zajiskřilo. „Copak nemůže chlap navštívit svou prvorozenou, aniž by byly brány v potaz jeho motivy?”

Změřila jsem si ho pohledem. „Neviděla jsem tě deset let a ty se chováš, jako by to byl týden. Chceš slyšet, jak jsem se měla? Byla jsem vdaná, teď jsem rozvedená. Dělám v oddělení vražd. Teď jsem poručík. Vzala jsem to trochu hopem, ale bylo to to nejdůležitější, tati.”

„Myslíš, že už uteklo tolik času, že se na tebe nemůžu podívat jako otec?”

„Já nevím, jak se na mě díváš,” řekla jsem.

Otec se na mě usmál. „Bože, tobě to sluší… Lindsay.”

Po tváři se mu rozlil ten vřelý, nevinný výraz, který jsem viděla tolikrát jako dítě. Znechuceně jsem potřásla hlavou.

„Marty, jenom odpověz na mou otázku.”

„Podívej,” polkl. „Vím, že to, jak jsem tě sledoval, mi ve tvých očích moc nepřidalo, ale nemyslíš, že bys mě mohla aspoň pozvat na kafe?”

Nedůvěřivě jsem hleděla na toho muže, který nás opustil, když mi bylo třináct. Který se neobjevil, ani když byla matka nemocná. Muže, kterého jsem považovala za zbabělce a mizeru. Neviděla jsem otce ode dne, kdy seděl v poslední řadě a sledoval, jak skládám policejní přísahu.

Nebyla jsem si jistá, jestli ho chci praštit nebo obejmout.

„Jen pro tentokrát,” upozornila jsem ho. Pak jsem mu podala ruku a pomohla mu na nohy. Oprášila jsem mu špínu z větrovky. „Ukecalas mě na kafe, Vosičko,” neodpustil si.

Kapitola 53

OTCI JSEM UVAŘILA ŠÁLEK KÁVY a sobě hrnek čaje.

Rychle jsem ho provedla po bytě a představila mu Martu, která si ho navzdory mému nevyřčenému příkazu hned oblíbila.

Posadili jsme se na bílý plátěný gauč a Marta se stočila otci k nohám. Podala jsem mu namočený kapesník, aby si otřel škrábanec na tváři.

„Je mi líto, že ses poranil,” řekla jsem a napila se horkého čaje. Líto? Rozhodně ne moc.

„Zasloužil bych něco horšího,” pokrčil s úsměvem rameny.

„Jo, to je fakt.”

Seděli jsme a dívali se na sebe. Nevěděli jsme, jak začít.

„No, řekla bych, že bys mi mohl prozradit, co jsi dělal posledních dvaadvacet let.”

Polkl a postavil hrnek na stolek. „Jasně, máš pravdu.”

Provedl mě svým životem, který se zdál být nepřetržitou sérií smůly. Byl zástupcem velitele v Redondo Beach, což jsem, myslím, věděla. Pak se pustil do hlídání celebrit jako Kevin Costner nebo Whoopi Goldbergová. „Šel

jsem dokonce i na předávání Oskarů,” zasmál se. Ještě jednou se oženil, tentokrát jen na dva roky. „Zjistil jsem, že nemám pro tenhle džob tu správnou kvalifikaci,” prohlásil sebekriticky. Stále měl bezpečnostní agenturu, ale teď už bral všechno. Celebrity o něj ztratily zájem.

„Pořád sázíš?” zeptala jsem se.

„Jenom v duchu,” odpověděl. „Musel jsem toho nechat, když mi došly prachy.”

„Stále fandíš Giants?” Když jsem byla malá, brával mě po práci do baru Alibi. Posadil mě na barovou stoličku a sledoval se svými kamarády zápas z Candlesticku. Chodila jsem tam s ním moc ráda.

Zavrtěl hlavou. „Ba ne. Přestali mě zajímat, když prodali Willa Clarka. Teď fandím Dodgers.” Pak se odmlčel a dlouze se na mě zadíval.

Byla řada na mně. Jak jen vylíčit dvacet dva let svého života vlastnímu otci?

Převyprávěla jsem mu všechno, co jsem uznala za vhodné, kromě toho, co se týkalo matky. Pověděla jsem o svém bývalém manželu Tomovi a o tom, jak to neklapalo.

Zakončila jsem tím, jak jsem se snažila dostat na oddělení vražd a jak se mi to nakonec podařilo.

Zachmuřeně přikývl. „Četl jsem o tom velkém případu, na kterém jsi pracovala. I dole na jihu toho byly plné noviny.”

„To už je pryč.” Řekla jsem mu, jak jsem byla o měsíc později povýšena na poručíka.

Otec se ke mně naklonil a položil mi ruku na koleno.

„Chtěl jsem tě vidět, Lindsay. Tisíckrát… nevím, proč jsem to neudělal. Jsem na tebe pyšný. Oddělení vražd je nejvyšší příčka žebříku. Když se na tebe podívám… jsi tak… silná, sebejistá. A krásná. Jen bych si přál, abych na tom měl nějakou zásluhu.”

„Však máš. Naučil jsi mě, že se můžu spolehnout jen sama na sebe.”

Vstala jsem, dolila mu kávu a posadila proti němu.

„Podívej, je mi líto, že se ti nedařilo. Ale je to už pětadvacet let. Proč jsi tady?”

„Volal jsem Cat, abych zjistil, jestli bys mě chtěla vidět.

Povídala, že jsi byla nemocná.”

Na tohle jsem opravdu nechtěla vzpomínat. „Byla jsem nemocná,” přikývla jsem. „Už je to dobré. A doufám, že to tak zůstane.”

Nervózně jsem poposedla na gauči. Začínala jsem se cítit nepohodlně. „Tak ven s tím, jak dlouho už mě sleduješ?”

„Od včerejška. Seděl jsem tri hodiny v autě před Barákem a snažil se vymyslet, jak tě kontaktovat. Nevěděl jsem, jestli bys mě chtěla vidět.”

„To nevím sama, tati.” Pokoušela jsem se najít ta správná slova a oči se mi začínaly plnit slzami. „Nikdy jsi

nebyl po ruce, když jsem tě potřebovala. Utekl jsi od nás.

Nemohu po tolika letech jen tak změnit své pocity.”

„V to jsem ani nedoufal, Lindsay,” řekl. „Už stárnu. A v životě jsem udělal milion chyb. Moc rád bych ještě aspoň některé napravil.”

Nedůvěřivě jsem potřásla hlavou, ale pak jsem se usmála a otřela si oči. „U nás je teď pořádný blázinec. Slyšel jsi o Mercerovi?”

„Jasně,” řekl otec. Čekala jsem, že ještě něco dodá, ale on jen pokrčil rameny. „Viděl jsem tě ve zprávách. Jsi okouzlující, Lindsay.”

„Ale tati, nech toho.” Tenhle případ ode mě vyžadoval maximální soustředění. Neměla jsem čas na nějaké osobní problémy. A teď jsem seděla tváří v tvář svému dávno oplakanému a prokletému otci. „Nevím, jak tohle všechno zvládnu.”

„To nevím ani já,” řekl a opatrně mě vzal za ruku. „Co takhle to zkusit?”

Kapitola 54

DRUHÝ DEN V DEVĚT RÁNO si Morris Ruddy, starší agent FBI, načmáral pár poznámek do žlutého bloku. „Dobře, poručíku. Kdy jste tedy zjistila, že ten symbol chiméry ukazuje na onu rasistickou skupinu?”

V hlavě mi pořád vířily události předchozího večera.

Poslední, o co jsem stála, bylo dřepět na nějaké schůzi a nechat se vyslýchat FBI.

„Upozornili jste nás na to vy,” odpověděla jsem. „Tedy Quantiko.”

Samozřejmě to nebyla tak úplně pravda. Stu Kirkwood jen potvrdil, co už jsem věděla od Cindy.

„A poté, co jste tuto informaci získala,” nedal se odbýt agent, „kolik těchto skupin jste prověřila?”

Věnovala jsem mu nešťastný pohled, který říkal: Mohli bychom dosáhnout nějakého pokroku, kdybychom vypadli z téhle zatracené zasedačky.

„Četl jste materiály, které jsem vám dala. Ty skupiny byly asi dvě nebo tři.”

„Ta skupina byla jedna,” pozvedl významně obočí.

„Heleďte,” pokusila jsem se o vysvětlení, „nemáme dostatečné podklady o podobných skupinách, operujících v naší oblasti. Metody, použité při vyšetřovaných vraždách, mě přivedly na myšlenku, že se jedná o sériového vraha.

Přiznávám, že jsem se řídila spíš instinktem.”

„Takže na základě těchto naprosto rozdílných zločinů,”

řekl Ruddy, “jste dospěla k závěru, že jde o práci jednoho a téhož pachatele?”

„Ano. Na základě toho a sedmi let na oddělení vražd.”

Nijak se mi nelíbil jeho tón.

„Podívejte, agente Ruddy, tohle není výslech,” ozval se konečně Sam Ryan, můj velitel detektivů.

„Snažím se pouze určit, jakým způsobem jste dospěli k současným závěrům,” odvětil agent FBI.

„My jsme si tu chiméru nevymysleli,” ozvala jsem se.

„Na té bílé dodávce ji viděl šestiletý chlapec. Druhá se našla na zdi poblíž těla oběti. Můj patolog trvá na tom, že Catchingsovou nezabila náhodně vypálená kulka.”

„A dokonce i teď,” řekl Ruddy, „poté, co byl zabit váš policejní velitel, trváte na tom, že ty vraždy nemají politický motiv?”

„Politickou motivaci nevylučuji. Ale je to jeden člověk, který to nemá v hlavě v pořádku. Kam tímhle sakra míříte?”

„Míříme tím k vraždě číslo tři,” vložil se do toho agent Hull. „Zastřelení Davidsona.” Zvedl svou úctyhodnou figuru

ze židle a přistoupil k tabuli, na které byly zaznamenány podrobnosti všech případů v úhledných sloupcích.

„Vraždy číslo jedna, dvě a čtyři,” vysvětloval, Jsou spojené s tou chimérou. Davidsonova vražda však nikoliv.

Rádi bychom věděli, co vás přivedlo k názoru, že šlo o stejného pachatele.”

„Neviděl jste ten zásah,” řekla jsem. „Podle toho, co tady máme,”, zalistoval Hull ve svých poznámkách, „byl Davidson zabit kulkou z naprosto odlišné zbraně.”

„Nemluvím o balistice, Hulle, mluvím o tom zásahu. Byl naprosto přesný, jako od ostřelovače. Jako ten, co zabil Tashu Catchingsovou.”

„Já to vidím tak,” pokračoval Hull, „že nemáme žádný hmatatelný důkaz spojující Davidsonovu vraždu s těmi třemi ostatními. Když se budeme držet pouze faktů, nikoli tušení inspektorky Boxerové, nic nenasvědčuje tomu, že nemáme co do činění s politicky motivovanou sérií trestných činů.

Nic.”

V tom okamžiku se ozvalo zaklepání na dveře konferenční místnosti a dovnitř strčil hlavu Charlie Clapper jako stydlivý sysel, když vykukuje ze své nory.

Šéf techniků pokývl na muže od FBI a pak mrkl na mě.

„Myslím, že by se ti mohlo hodit tohle.”

Položil na stůl černobílý otisk podrážky velké tenisky.

„Pamatuješ na ten otisk boty, který jsme sejmuli z dehtu na

místě, odkud se střílelo na Arta Davidsona?” „Jasně,” řekla jsem.

Vedle prvního otisku položil druhý. „Tenhle se nám podařilo sejmout z mokré hlíny na místě, kde zemřel Mercer.”

Otisky byly identické.

Místností to vzrušeně zašumělo. Pohlédla jsem na agenty Ruddyho a Hulla.

„Samozřejmě je to jen běžný pár tenisek Reebok,” dodal Charlie.

Z kapsy svého laboratorního pláště vyndal průsvitnou fólii. Mezi jejími dvěma listy bylo několik drobných zrnek jakéhosi prášku. „Tohle jsme našli u těla velitele.” Hleděla jsem na tutéž bílou křídu. „Jeden vrah,” řekla jsem. „Jeden střelec.”

Kapitola 55

SVOLALA JSEM DĚVČATA na rychlý oběd. Nemohla jsem se dočkat, až je uvidím.

Sešly jsme se v parku Yerba Buena Gardens, sedly si na lavičku, pozorovaly hrající si děti a přežvykovaly donesené saláty. Vyklopila jsem jim všechno od okamžiku, kdy jsem odjela od Suzie.

„Proboha,” poznamenala Claire. „Návrat ztraceného otce.”

Na okamžik jako by okolní svět přestal existovat. Mé kamarádky mi Šokovaně visely na rtech.

„Kdys ho viděla naposledy?” zeptala se Jill.

„Přišel se podívat, když jsem skládala přísahu po ukončení akademie. Nezvala jsem ho, ale nějak se o tom dozvěděl.”

„Takže on tě sledoval?” vyhrkla Jill. „Od té restaurace?

Jako nějaký úchyl? Fuj,” ušklíbla se znechuceně.

„Typický Marty Boxer,” povzdechla jsem si. „Tak tohle je můj otec.”

Claire mi položila ruku na paži. „A co tedy chtěl?” „To pořád nevím. Vypadalo to, jako by se chtěl omluvit. Říkal,

že se dozvěděl od mé sestry Cat, že jsem byla nemocná.

Sledoval vyšetřování těch vražd novomanželů. Prý mi chtěl říct, že je na mě pyšný.”

„Ale dal si načas,” poznamenala Jill a udloubla si trochu kuřecího salátu s avokádem. „Ten případ jsi vyřešila už před pěknými pár měsíci.” „To je fakt,” přikývla jsem.

Cindy zavrtěla hlavou. „Takže on se po dvaceti letech jen tak ukázal u tebe doma?”

„Já myslím, že je to dobrá věc, Lindsay,” poznamenala Claire. „Vždyť mě znáš, jak uvažuju, pozitivně.”

„Dobré je na tom jen to, že po té době cítí aspoň výčitky svědomí.”

„Ne, dobré je, že tě potřebuje, Lindsay. Je sám, ne?”

„Řekl mi, že byl pak ještě jednou ženatý, ale po dvou letech se rozvedl. Představ si, Claire, že by se tvůj otec znovu oženil a ty by ses o tom dozvěděla až spoustu let po rozvodu.”

„O to tady nejde, Lindsay,” opáčila Claire. „Udělal první krok. Neměla bys ho odmítnout.”

„Jaký z toho máš pocit?” chtěla vědět Jill. Otřela jsem si ústa, napila se ledového čaje a povzdechla si. „Chceš slyšet pravdu? Vlastně ani nevím. Je jako nějaký duch z minulosti, který vyvolá spoustu ošklivých vzpomínek. Dokázal jen ubližovat lidem kolem sebe.”

„Je to tvůj táta, děvče,” řekla Claire. „Nosíš tu bolest v sobě, co tě znám. Měla bys ho přijmout zpátky. Mohla bys získat něco, co jsi nikdy neměla.”

„Anebo by jí mohl znovu podrazit nohy,” podotkla Jill.

„Ale no tak,” pohlédla na ni Cindy káravě. „Nedá se říct, že by tě tvoje budoucí mateřství naučilo optimismu, co?”

„Jedno rande s reverendem a najednou jsi svědomím celé party,” odsekla Jill. „To zírám.”

Pohlédly jsme na Cindy s potlačovaným úsměvem.

„To je pravda,” přikývla Claire. „Nespadneš do toho po hlavě, že ne?”

Cindy se začervenala. Bylo to poprvé, co jsem ji viděla s ruměncem ve tváři.

„Vy dva jste tak krásný pár,” povzdechla jsem si.

„Je mi sympatický,” vyhrkla Cindy. „Povídali jsme si celé hodiny. V baru. Pak mě odvezl domů. Tečka.”

„Jasně,” ušklíbla se Jill. „Je to fešák, má zajištěné místo a kdybys náhodou tragicky zahynula, nemusela by sis dělat starosti, kdo ti bude sloužit mši.”

„Tohle mě nenapadlo,” usmála se konečně Cindy.

„Heleďte, bylo to jenom jedno rande. Píšu o něm a jeho farnosti článek. Jsem si jistá, že už mě víckrát nikam nepozve.”

„Ale ty ho někam pozveš, viď?” řekla Jill.

„Jsme přátelé. Ne, prostě si rozumíme. Bylo to skvělých pár hodin. Můžu vám zaručit, že vám by s ním bylo taky dobře,” řekla Cindy a zkřížila si ruce na hrudi.

Všechny jsme se usmály. Cindy však měla pravdu, ani jedna z nás by neodmítla schůzku s Aaronem Winslowem.

Já sama pořád nemohla zapomenout, jak jsem s ním mluvila na pohřbu Tashy Catchingsové.

Když jsme odhodily do koše prázdné obaly od salátů, obrátila jsem se na Jill. „A jak se cítíš ty? V pořádku?”

Usmála se. „Je mi docela fajn.” Pak si pohladila dosud stěží patrné bříško a nafoukla tváře, jako by chtěla říct: Jsem tlustá. „Musím jenom dokončit tenhle případ. Kdo ví, třeba si potom dám oraz.”

„Tomu uvěřím, až to uvidím,” ušklíbla se Cindy. Claire a já jsme jen pokývaly hlavami.

„No, možná budete překvapené,” řekla Jill.

„Tak co máš v plánu?” zeptala se mě Claire, když jsme se zvedaly k odchodu.

„Pořád se snažím najít souvislost mezi obětmi. Musí je něco spojovat.”

Vážně zavrtěla hlavou. „Myslím s tvým otcem.”

„Já opravdu nevím. Teď na to není ta pravá doba, Claire.

Jestli chce rozhřešení, bude si muset počkat.”

Claire se postavila a věnovala mi jeden ze svých vědoucích úsměvů.

„Určitě máš nějaký návrh,” řekla jsem.

„Pochopitelně. Proč neuděláš to, co obvykle děláš, když si nejseš jistá?”

„A to je co?”

„Uvař tomu chlapovi něco k jídlu.”

Kapitola 56

TÉHOŽ DNE ODPOLEDNE se Cindy nahrbila nad klávesnicí svého počítače v Chroniclu pustila se do dalšího nekonečného pátrání.

Kdesi v hloubi paměti bylo uložené cosi, co stále nedokázala vytáhnout na světlo. Chiméra… tohle slovo, použité v jiném kontextu, který by mohl vnést do případu trochu světla.

Prošla už on-line archívy Chroniclu CAL, a neobjevila vůbec nic. Vyzkoušela své obvyklé zdroje informací: Yahoo, Jeeves, Google. Závity jí pracovaly na plné obrátky.

Cítila, stejně jako Lindsay, že to fantaskní monstrum ukazuje někam jinam než na partu rasistů. Stálo za ním jedno zvrácené a velice chytré individuum.

No tak. Vydechla a rozzuřeně uhodila do klávesy ENTER. Vím, že tam někde jsi.

Den se chýlil ke konci a ona měla prázdné ruce.

Dokonce ani článek do zítřejšího vydání. Její šéfredaktor bude naštvaný. Máme své čtenáře, bude mrmlat. A čtenáři chtějí kontinuitu. Bude mu muset něco slíbit. Ale co?

Vyšetřování ustrnulo na mrtvém bodě.

Objevila to na Googlu, na osmé stránce odkazů. Udeřilo ji to jako rána palicí.

Chiméra… Pekelná jáma, skandální popis života vězňů v Pelican Bay od Antoine Jamese. Posmrtné svědectví o strádání, týrání a krutostech.

Pelican Bay… Místo, kde skončily ty nejtvrdší oříšky kalifornského vězeňského sytému. Pachatelé násilných trestných činů, se kterými si jinde nevěděli rady.

Vzpomněla si, že četla o Pelican Bay v Chroniclu, asi tak před dvěma lety. Tam se také dozvěděla o Chiméře.

Přesně tohle jí celou dobu vrtalo hlavou.

Otočila se na židli k terminálu CAL na blízké polici.

Postrčila si brýle na čelo a naťukala klíčová slova: Antoine James.

Za pět vteřin měla požadované na monitoru. Jeden článek z 10. srpna 1998. Dva roky starý. Napsaný Debem Meyerem,

redaktorem

nedělní

přílohy.

Titulek:

POSMRTNÝ DENÍK Z PEKELNÉHO SVĚTA NÁSILÍ

ZA MŘÍŽEMI.

Klikla na ZOBRAZIT a za několik vteřin se na monitoru objevila stránka s inkriminovaným článkem. Vyšel v sekci Životní styl nedělní přílohy. Antoine James si vedl podrobný deník během výkonu patnáctiletého trestu, před jehož vypršením byl ubodán při potyčce se spoluvězněm. Ve svém deníku popsal nepřetržité špehování, rasistické útoky, bití strážemi a nadvládu gangů.

Cindy si článek vytiskla, vypnula monitor a přejela na židli zpátky ke svému stolu. Pohodlně se opřela a položila si nohy na hromadu knih. Pustila se do čtení.

„V okamžiku, kdy projdete vstupní branou, ocitnete se v nepřetržité válce s bachaři a gangy,” napsal James do svého černého sešitu. „Příslušnost k gangu zajistí váš statut, identitu a ochranu. Podmínkou je naprostá věrnost skupině, ke které patříte.”

Cindy četla dál. Vězení bylo zmijím hnízdem gangů.

Černoši rněli Spolek krve, muslimové byli Dýky.

Latinoameričané s červenými čelenkami byli Nortenos, ti s modrými Serranos, Mexičané měli svou mafii, Los Eme.

Běloši se dělili mezi Lidožrouty a Motorkáře a pár hnusáků si říkalo Smraďoši z hajzlu. Nechyběli ani rasističtí Árijci.

„Některé skupiny stály nad ostatními,” napsal James.

„Jejich členové byli nedotknutelní.”

„Jeden z těch bílých gangů byl mimořádně odporný.

Tvořili ho výhradně vrazi. Rozřízli by břicho vlastnímu bratrovi jen proto, že se vsadili, co měl k obědu.”

Cindy se zježily vlasy na zátylku, když si přečetla následující větu.

James tam tu skupinu zmínil jménem, Chiméra.

Kapitola 57

PRO TEN DEN JSEM UŽ KONČILA, neobjevilo se nic nového o obětech a bílý prášek byl stále záhadou, když mi zavolala Cindy.

„Platí v Baráku pořád ještě stanné právo?” optala se s narážkou na starostovo moratorium uvalené na informace.

„Můžeš mi věřit, že to tady není žádný piknik.”

„Co takhle se sejít? Něco pro tebe mám.”

„Jasně. Kde?”

„Vykoukni z okna. Jsem venku.”

Vyhlédla jsem ven a uviděla tam Cindy, jak se opírá o auto zaparkované naproti Baráku. Bylo už skoro sedm.

Udělala jsem si pořádek na stole, popřála dobrou noc Lorraine a Chinovi a vyběhla zadním východem ven. Přešla jsem ulici a přistoupila k Cindy. Měla na sobě krátkou sukni, vyšívanou džínovou bundu a přes jedno rameno přehozený khaki batůžek.

„Jdeš na zkoušku sboru?” mrkla jsem na ni.

„Nezahrávej si. Až tě příště uvidím v ohozu zásahové jednotky, budu tvrdit, že máš schůzku se svým tátou.”

„Když už ses zmínila o Martym, zavolala jsem mu.

Pozvala jsem ho k sobě na zítra večer. Tak co máš tak důležitého, žes přijela až za mnou?”

„Dobré a špatné zprávy,” řekla Cindy. Sáhla do batůžku a vytáhla z nej obálku formátu A4. „Myslím, že jsem to našla, Lindsay.”

Podala mi obálku a já ji otevřela. Byl v ní dva roky starý článek z Chroniclu o jakémsi deníku trestance Antoina Jamese nazvaném Pekelná jáma. Několik odstavců bylo označeno žlutým zvýrazňovačem. Začala jsem číst.

„Byli ještě horší než Árijci. Všechno brutální vrazi. Bílí, krutí a plní nenávisti. Nevěděli jsme, koho nenávidí víc, jestli nás, ,červy’, kteří se s nimi museli dělit o jídlo, nebo poldy a bachaře.

Tihle parchanti si pro sebe vymysleli jméno. Říkali si Chiméra…”

Nemohla jsem z toho slova spustit oči.

„Jsou to zvířata, Lindsay. Nejproblematičtější vězni u nás,” řekla Cindy.

„A to je ta dobrá zpráva,” dodala. „Ta špatná je, že sedí v Pelican Bay.”

Kapitola 58

V ANATOMII kalifornského vězeňského systému se Pelican Bay nacházelo někde poblíž vyměšování.

Následujícího dne jsem nasedla s Jacobim do policejního vrtulníku a vypravila se na pobřeží do Crescent City, poblíž hranice s Oregonem. V Pelican Bay jsem byla už dvakrát, jednou abych vyslechla donašeče v případě vraždy a podruhé, abych se zúčastnila jednám o podmínečném propuštění vězně, kterého jsem osobně dostala za mříže.

Pokaždé, když jsem letěla přes hustý les červených sekvojí, který zařízení obklopoval, svíral se mi žaludek.

Žádný detektiv, a zvláště žena, si na návštěvy tohoto místa příliš nepotrpí. Hned u vstupní brány visí upozornění, že pokud si vás vězni vezmou jako rukojmí, jste v tom sami.

Vyjednávání nepřipadá v úvahu.

Měla jsem domluvenou schůzku se zástupcem ředitele věznice Rolandem Estesem v hlavní administrativní budově. Objevil se po několika minutách, vysoký a vážný, s ostře řezaným obličejem a pronikavýma modrýma očima.

Vyzařovala z něj permanentní nedůvěra, kterou člověk získá léty prožitými v nepřetržitém ohrožení.

„Omlouvám se, že jsem vás nechal čekat,” řekl a posadil se za svůj velký dubový stůl. „Měli jsme problém v bloku O.

Jeden vězeň z gangu Nortenos bodl svého rivala do krku.”

„Kde sehnal nůž?” zeptal se Jacobi.

„Tady nože nejsou,” pousmál se Estes. „Použil nabroušenou zahrádkářskou motyčku.”

Nechtěla bych Estesovu práci za žádné peníze na světě, ale nelíbila se mi ani pověst, kterou si tahle věznice získala bitím, ponižováním a mottem „Donášej, aby ses dostal ven na podmínku, nebo zhebni.”

„Takže vy říkáte, že vaše návštěva souvisí se zavražděním velitele Mercera, poručíku?” zeptal se zástupce ředitele.

Přikývla jsem a vytáhla z aktovky spis. „S

pravděpodobnou sérií vražd. Zajímá mě jeden konkrétní vězeňský gang.”

Estes pokrčil rameny. „Většina našich vězňů je v nějakém gangu od svých deseti let. Najdete tady pobočky všech part gaunerů, které existují v Oaklandu nebo v L.A.”

„Jde mi o ten, který se jmenuje Chiméra,” řekla jsem.

Estes nedal najevo žádné překvapení. „Malé ryby vás nezajímají, co, poručíku? Co byste chtěla vědět?”

„Zajímá mě, jestli vraždy, které vyšetřuji, nevedou k mužům z Chiméry. Chci vědět, jestli jsou tak tvrdí, jak se o nich říká. A chci znát jména všech členů, kteří jsou na svobodě.”

Estes přikývl. „Odpověď na druhou otázku zní ano. Je to něco jako zkouška ohněm. Vězni, kteří snesou to nejtvrdší zacházení, například dlouhý pobyt na samotce, si tak vyslouží jistá privilegia.”

„Privilegia?”

„Svobodu. V našem slova smyslu. Od šikany ze strany spoluvězňů, práskačů.”

„Mohl byste mi dát seznam všech členů gangu, kteří byli propuštěni na podmínku?”

Zástupce ředitele se usmál. „Takových moc nebylo.

Někteří byli přeloženi do jiných nápravných zařízení. Řekl bych, že ve všech větších věznicích ve Státech má Chiméra své odnože. Ale nevedeme si žádné záznamy o tom, kdo je členem. Víme jen, kdo sedí na mši nejblíže Velkému parchantovi.”

„Ale vy o tom přehled máte, že?”

„Máme,” přikývl zástupce. Pak vstal na znamení, že náš rozhovor je u konce. „Zabere to nějaký čas, pár věcí budu muset konzultovat. Ale udělám, co bude v mých silách.”

„Když už jsem tady, mohla bych se setkat s ním.”

„S kým, poručíku?”

„S Velkým parchantem, hlavou Chiméry.”

Estes zavrtěl hlavou. „Promiňte, poručíku, ale to nepůjde.”

Pohlédla jsem mu do očí. „Chcete, abych se vrátila se soudním příkazem? Poslouchejte, někdo zabil našeho

policejního velitele. Každý politik ve státě chce skalp toho vraha a stojí za mnou. Přiveďte sem toho hajzla.”

Estesovy napjaté rysy se uvolnily. „Buďte mým hostem, poručíku. On sem ale nepůjde. Vy půjdete za ním.”

Zástupce zvedl telefon a vytočil číslo. Po krátké pauze stroze přikázal: „Připravte Weiscze. Má návštěvu. Je to žena.”

Kapitola 59

DOPROVÁZENI ESTESEM a obuškem vyzbrojeným velitelem dozorců O’Korenem jsme prošli dlouhou podzemní chodbou.

Když jsme dorazili ke schodišti označenému IZOLACE-C, vystoupili jsme nahoru, kde zástupce zamával na bezpečnostní kameru a pak jsme prošli těžkými tlakovými dveřmi do ultramoderního vězeňského bloku.

Cestou mi předával nezbytné informace. „Jako většina našich chovanců přišel i Weiscz z jiného zařízení, z Folsomu. Vedl tam Árijské bratrstvo, dokud neuškrtil černého dozorce. Tady je už osmnáctý měsíc. Dokud v tomhle státě nezačneme posílat lidi na smrt, nemůžeme s nimi dělat nic jiného.”

Jacobi se ke mně naklonil a zašeptal: „Jseš si jistá, že víš, co děláš, Lindsay?”

Nebyla jsem si jistá. Srdce mi tlouklo jako o závod a dlaně se mi potily. „Proto jsem tě vzala s sebou.”

„ Tak to jo, ” ušklíbl se Jacobi.

Samotky v Pelican Bay se nepodobaly ničemu, co jsem dříve viděla. Všechno bylo natřené sterilní bílou barvou.

Statní dozorci obou pohlaví v khaki uniformách, výhradně bílí, sídlili v proskleném velitelském stanovišti.

Všude byly monitory a bezpečnostní kamery. Všude. Na oddělení bylo deset cel, které oddělovaly od okolí tlakové dveře.

Zástupce Estes zastavil před kovovými dveřmi s velkým oknem. „Vítejte v nulovém bodu lidské rasy,” řekl.

Objevil se svalnatý, plešatý starší dozorce s jakousi zbraní vydávající elektrošoky. „Museli jsme Weiscze vytáhnout, veliteli. Myslím, že bude potřebovat chvíli na uklidnění.”

Překvapeně jsem pohlédla na Estese. „ Vytáhnout?”

Zástupce pokrčil rameny. „Člověk by si myslel, že když je strčíte na pár měsíců do díry, budou šťastní, že se můžou dostat ven. Abyste měla představu, co vás čeká, Weiscz nespolupracoval. Museli jsme tam poslat celý tým, aby ho pro vás připravil.”

Pokývl směrem k oknu. „Váš člověk je támhle.”

Přistoupila jsem k pevným hermetickým dveřím. Ke kovové židli tam byl připoután svalnatý muž, kotníky v okovech a ruce spoutané za zády. Dlouhé vlasy měl rozcuchané a umaštěné a tvář mu zdobila neudržovaná bradka. Na sobě měl oranžovou kombinézu bez rukávů, která odhalovala propracované tetování, pokrývající bicepsy a hrudník.

„Bude tam s vámi dozorce a celou dobu vás budeme sledovat na monitoru,” řekl zástupce ředitele. „Držte se od něj dál. Nechoďte blíž než na dva metry. Jestli jen pohne bradou vaším směrem, znehybníme ho.”

„Ten člověk je v řetězech,” namítla jsem.

„Tenhle parchant řetězy žere,” řekl Estes. „Věřte mi.”

„Můžu mu něco slíbit?”

„Jo,” ušklíbl se Estes. „Hamburger od McDonalds.

Připravená…?”

Kývla jsem na Jacobiho, který nespokojeně zavrtěl hlavou. Srdce se mi skoro zastavilo jako asfaltový holub na vrcholku své dráhy.

„Dobré pořízení,” popřál mi Estes. Pak pokynul směrem ke kontrolnímu boxu. Uslyšela jsem pššš, jak se otevíraly těžké tlakové dveře.

Kapitola 60

VSTOUPILA JSEM DO BĚLOSTNĚ VYMALOVANÉ CELY. Byla naprosto prázdná až na kovový stůl a čtyři židle, všechny přišroubované k podlaze, a dvě bezpečnostní kamery vysoko pod stropem. V rohu stál tichý dozorce s pevně sevřenými rty a v ruce svíral zbraň vytvářející elektrické šoky.

Weiscz mě ignoroval. Nohy měl v okovech a ruce v poutech za zády. Pohled jeho očí byl ocelový a nelidský.

„Jsem poručík Lindsay Boxerová,” řekla jsem a postavila se na dva metry před něj.

Trestanec neřekl nic, jen na mě upřel oči přivřené do úzkých škvír.

„Potřebuji s vámi mluvit o několika vraždách, ke kterým nedávno došlo. Nemohu vám toho moc slíbit. Doufám, že mě vyslechnete a možná mi pomůžete.”

„Vykuř mi,” zachraptěl.

Dozorce udělal krok k němu a Weiscz ztuhl, jako by dostal elektrický šok. Zvedla jsem ruku, abych ho zadržela.

„Možná jste o těch vraždách slyšel,” pokračovala jsem a po zádech mi přeběhl mráz. „Chci jen vědět, jestli pro ně máte nějaké vysvětlení.”

Weiscz na mě zvědavě pohlédl a nejspíš se snažil odhadnout, jestli mu z toho plyne nějaký prospěch. „Kdo umřel?”

„čtyři lidé. Dva policisté. Jeden z nich byl můj velitel.

Pak šlo o vdovu a jedenáctiletou dívku. Všichni černí.”

Na vězňově tváři se usadil pobavený úsměv. „Jestli ste si toho nevšimla, dámo, mám tutový alibi.”

„Potom doufám, že byste mohl vědět, kdo ty vraždy spáchal.”

„Proč já?”

Z kapsy u bundy jsem vytáhla stejné dvě fotografie chiméry, které už jsem ukazovala Estesovi, a přidržela mu je před obličejem. „Pachatel nám nechal tohle. Předpokládám, že víte, co to znamená.”

Weiscz roztáhl ústa od ucha k uchu. „Nemám ponětí, proč jste tady, ale víte zatraceně dobře, jak mi udělat radost.”

„Ten vrah je Chiméra, Weisczi. Když budete spolupracovat, můžete si vysloužit nějaká privilegia. Možná vás to i dostane z téhle díry.”

„Voba dobře víme, že se z týdle díry nikdy nedostanu.”

„Snad by se našlo něco, co by vám udělalo radost, Weisczi. Každý něco chce.”

„Něco by se našlo,” připustil nakonec trestanec. „Pojďte blíž.”

Strnula jsem. „Nemůžu. To dobře víte.”

„A máte zrcátko?”

Přikývla jsem. Nosila jsem s sebou jedno v aktovce.

„Namiřte ho na mě.”

Pohlédla jsem na dozorce. Rezolutně zavrtěl hlavou.

Poprvé mí Weiscz pohlédl přímo do očí. „Namiřte ho na mě. Neviděl jsem se už víc než rok. I armatury ve sprše sou matný, takže se v nich nevidíte. Ty parchanti chtěj, aby člověk zapomněl, kdo je. Chci se vidět,”

Bachař pokročil kupředu. „Víte, že to není možné, Weisczi.”

„Polib mi prdel, Labonte.” Vycenil zuby na kameru. „A ty taky, Estesi.” Pak otočil hlavu zpátky ke mně. „Nemáte mi moc co nabídnout, že jo?”

„Říkali, že vás můžu vzít k McDonaldovi na hamburger,” pousmála jsem se. „Jenom ty a já, jo?”

Ukázala jsem hlavou na dozorce. „A on.” Weisczovu bradku rozdělil úsměv. „Tydle hajzlové dobře věděj, jak zkazit rande.”

Nervózně jsem tam přešlapovala. Nezasmála jsem se.

Nechtěla jsem mu dát najevo ani náznak sympatií.

Posadila jsem se však na stůl naproti Weisczovi.

Prohrábla jsem aktovku a vyndala z ní kompaktní disk.

Čekala jsem, že se z reproduktoru ozve hlasitý, nebo zakročí strážce a zabaví mi ho, ale k mému překvapení se nic takového nestalo. Otevřela jsem krabičku, mrkla na trestance a obrátila kompakt k němu.

Nevím, jak vypadal předtím, ale teď na něj byl hrozný pohled. Vyvalil na svůj odraz vyděšeně oči, jako by to byla poslední věc, kterou na světě uvidí. Pak se podíval na mě a ušklíbl se. „Už se nedivím, že ste tu nabídku na vykouření odmítla.”

Nevím proč, ale zlomyslně jsem se na něj usmála. Pak otočil hlavu k bezpečnostním kamerám. „Vyser si voko, Estesi,” zařval. „Vidíš? Sem furt tady! Chiméra, bejby…”

„Kdo by tohle udělal?” naléhala jsem. „Mluvte, Weisczi.” On to věděl a bylo mu jasné, že vím, že ví. Šlo o někoho, s kým sdílel celu, s kým si vyměňoval historky na vězeňském dvoře.

„Pomozte mi, člověče. Někdo, koho znáte, vraždí lidi.

Nemáte ho proč krýt.”

V očích se mu náhle zablesklo vzteky. „Myslíte, že se starám vo mrtvý negry? Nebo mrtvý poldy? Stát je stejně brzo nažene do koncentráků. Dvanáctiletý kurvy, vopičáky převlečený za policajty. Jenom si přeju, abych to byl já, kdo stisknul spoušť. Jakmile vodejdete, Labont mi stejně dá elektrickou ránu. A vo tom vykouření si můžu nechat jenom zdát.”

Potřásla jsem hlavou, vstala a zamířila ke dveřím.

„Možná přišel k rozumu jeden z těch vašich kreténů,”

zavolal za mnou. „Třeba to byl někdo z vás.”

Projela mnou vlna vzteku. Weiscz byl zvíře. Nebyla v něm ani špetka lidskosti. „Jsem ráda, že jsem se vám postarala o rozptýlení,” odsekla jsem.

„A nemyslete si, že za to dostanete něco na oplátku.

Nikdy ho nechytíte. Je to Chiméra.” Weiscz naklonil hlavu a ukázal bradou na tetování na rameni. Zahlédla jsem z něj hadí ocas. „My vydržíme všecko, co si tady na nás vymyslej, dámo. Koukněte se na mě. Nacpali mě do týdle díry, nutěj mě žrát vlastní hovna, ale já vždycky vyhraju.”

Náhle s ním začal znovu zmítat vztek, řval a trhal pouty.

„Nakonec zvítězíme. Ať žije bílá rasa. Sláva Chiméře…”

Otočila jsem se k němu zády a Weiscz mě poctil poslední urážkou. „A co ten hamburger, ty děvko?”

Když jsem došla ke dveřím, zaslechla jsem ránu následovanou chroptěním a otočila se právě ve chvíli, kdy dozorce vpálil tisíc wattů do trestancovy hrudi.

Kapitola 61

DIKY ESTESOVI jsme se přece jen vrátili do města s několika jmény nedávných propuštěných, kteří byli považováni za členy Chiméry. Jacobi je rozdělil mezi Cappyho a China.

„Chystám se obvolat pár práskačů,” řekl mi. „Chceš se ke mně přidat?”

Zavrtěla jsem hlavou. „Musím odejít brzo, Warrene.”

„Co se to děje, neříkej, že máš rande?”

„Jo,” přikývla jsem. Sama jsem se nad tím pochybovačně usmála. „Mám rande.”

Zvonek u domovních dveří zadrnčel kolem sedmé.

Když jsem otevřela dveře, díval se na mě otec zpoza masky chytače, ruce natažené v obranné pozici.

„Kamarádi…?” zeptal se s omluvným úsměvem.

„Večeře…,” opravila jsem ho s úsměvem. „To je to nejlepší, co ti můžu nabídnout.”

„Dobrý začátek,” řekl a vstoupil. Trochu na sobě zapracoval. Na sobě měl hnědou sportovní bundu, nažehlené kalhoty a bílou košili s rozhalenkou. Podal mi láhev červeného vína zabalenou do papíru.

„Tos nemusel,” řekla jsem. Vybalila jsem láhev z papíru a zalapala po dechu překvapením. Bylo to prvotřídní bordeaux, Cháteau Latour ročník 1965.

V roce 1965 jsem se narodila.

„Koupil jsem ho rok po tvém narození. Byla to jedna z mála věcí, které jsem si vzal s sebou, když jsem odcházel.

Vždycky jsem si myslel, že ho vypijeme, až budeš promovat nebo něco podobného, třeba na tvé svatbě.”

„A celá ta léta jsi ho schovával,” zavrtěla jsem hlavou.

Pokrčil rameny. „Jak jsem říkal, koupil jsem ho pro sebe.

Kromě toho, není nic jiného, co bych dneska večer pil radši.”

Neubránila jsem se dojetí. „Dá mi čím dál víc práce tě nenávidět.”

„Tak s tím přestaň, Lindsay.” Hodil mi masku chytače.

„Moc mi nepadne. A doufám, že už ji nebudu potřebovat.”

Odvedla jsem ho do obývacího pokoje, nalila mu pivo a posadila se. Na sobě jsem měla vínový svetr od Eileen Fisherové a vlasy stažené ho ohonu. Otec na mě pohlédl rozzářenýma očima.

„Vypadáš báječně, Vosičko,” řekl.

Když jsem se zamračila, usmál se. „Nemůžu si pomoct.

Prostě je to tak.”

Chvíli jsme si povídali a Marta ležela vedle něj, jako by to byl starý přítel. Mluvili jsme o obyčejných věcech,

společných známých u policie, Cat a její dceři, kterou ještě neviděl. Nakonec došlo i na Mercera a celý ten případ.

Jako když se setkáte s někým poprvé, zjistila jsem, že je úplně jiný, než jsem si ho představovala. Ne tak užvaněný a oplývající historkami, jak jsem si ho pamatovala, ale nesmělý a rezervovaný. Skoro kajícný. Ale svůj smysl pro humor neztratil.

„Taky ti chci něco ukázat,” řekla jsem. Zašla jsem na chodbu a vyhrabala ze skříně saténovou baseballovou bundu Obrů, kterou mi dal před více než pětadvaceti lety. Na zádech bylo našité číslo 24 a na hrudi jméno Mays.

Otec vyvalil překvapeně oči. „Na tohle jsem úplně zapomněl. Dostal jsem ji od jejich manažera v roce šedesát osm.” Držel ji před sebou a dlouho se na ni díval jako na nějakou starou relikvii, která mu náhle přivolala staré časy.

„Máš vůbec ponětí, jakou může tahle věc mít dneska cenu?”

„Vždycky jsem jí říkala mé dědictví,” poznamenala jsem.

Kapitola 62

UDĚLALA JSEM LOSOSA na grilu se zázvorovou omáčkou a smaženou rýži s paprikou, pórkem a hráškem. Otevřeli jsme k tomu onu láhev bordeaux. Bylo to báječné víno, sametové a jiskřivé. Seděli jsme ve výklenku s výhledem na zátoku. Otec řekl, že lepší víno v životě nepil.

Rozhovor se postupně přesunul k osobnějším tématům.

Zeptal se mě, co byl zač ten muž, kterého jsem si vzala, a já připustila, že se mu bohužel podobal. Chtěl vědět, jestli jsem na něj měla vztek, a já odpověděla po pravdě: „Jo. Hrozný vztek, tati.”

Postupně došlo i na mou práci. Vyprávěla jsem mu o svém případu a svěřila se mu, jak mi vadí, že se nedokážu pohnout z místa. Přestože už došlo ke čtyřem vraždám, měla jsem stále prázdné ruce.

Povídali jsme si přes tři hodiny a po jedenácté už byla láhev prázdná a Marta mu usnula u nohou. Každou chvíli jsem si musela připomenout, že tam sedím se svým otcem, poprvé za svůj dospělý život. A pomalu jsem ho začínala chápat. Byl to jen člověk, který chyboval a byl za to potrestán. Už to nebyl někdo, koho jsem mohla slepě

nenávidět. On nikoho nezabil. Nebyl Chiméra. Ve srovnání se zločiny, se kterými jsem se setkávala, byly jeho hříchy odpustitelné.

Nakonec už jsem nemohla dál odkládat otázku, kterou jsem mu chtěla položit celá ta léta. „Musím se tě na něco zeptat. Proč jsi tehdy odešel?”

Napil se vína a opřel se. V jeho modrých očích byl velký smutek. „Nedokážu ti to vysvětlit tak, aby to dávalo smysl.

Teď ne… Už jsi dospělá žena. Jsi u policie. Víš, jak to chodí.

Tvoje matka a já… Řekněme, že jsme se k sobě nikdy moc nehodili. Já rozházel většinu toho, co jsme měli, při sázení.

Měl jsem spoustu dluhů, půjčoval si peníze na ulici. To od poldy není moc košer. Udělal jsem hodně věcí, za které se stydím, jako člověk i jako policajt.”

Všimla jsem si, že se mu třesou ruce. „Víš, jak někdy někdo spáchá zločin jen proto, že v té situaci prostě nemá na vybranou? Tak nějak to bylo se mnou. Dluhy, to, co se dělo v práci… Neviděl jsem jiné východisko. Prostě jsem odešel.

Vím, že je trochu pozdě říkat něco takového, ale litoval jsem toho každý den svého života.”

„A když maminka onemocněla…?”

„Bylo mi moc líto, že je nemocná. Ale tou dobou jsem měl nový život a nezdálo se mi, že byste mě přivítali zpátky s otevřenou náručí. Myslel jsem si, že by jí můj návrat ublížil víc než pomoc.”

„Matka mi vždycky říkala, že jsi chorobný lhář.”

„To je pravda, Lindsay,” přitakal otec. Líbilo se mi, jak to přiznal. Vlastně se mi táta docela zamlouval.

Cítila jsem, že je na čase se pohnout. Posbírala jsem nádobí a odnesla ho do kuchyně. Měla jsem strach, že se rozpláču. Můj otec se vrátil a mně došlo, jak moc jsem ho postrádala. Svým způsobem jsem vždycky chtěla být jeho hodná holčička.

Otec mi pomohl s úklidem. Já ho opláchla a on ho naskládal do myčky. Skoro jsme při tom nepromluvili. Celá jsem se třásla.

Když jsme skončili s nádobím, náhle jsme se oba otočili a pohlédli jeden druhému do očí. „A kde vlastně bydlíš?”

zeptala jsem se.

„U jednoho bývalého kolegy, Rona Fazia. Býval oblastním seržantem v Sunsetu. Nechává mě přespat na gauči.”

Utřela jsem hrnec od rýže. „Já mám taky gauč,” řekla jsem.

Kapitola 63

NASLEDUJÍCÍHO DNE jsme začali pracovat na seznamu jmen, která nám dal Estes a jeho lidé. Dvě z nich jsme mohli okamžitě vyškrtnout. Počítač nám okamžitě prozradil, že jejich nositelé se navrátili do široké náruče kalifornského nápravného systému a právě pobývají v některé z jeho institucí.

Pořád jsem musela myslet na něco, co mi předchozího dne řekl Weiscz.

„Něco jsem vám dala, ” řekla jsem po trestancově ódě na bílou rasu.

„A dostala ode mě něco na oplátku,” odpověděl. Ta slova mi nešla z hlavy. Poprvé se mi vybavila ve dvě ráno, ale to jsem je zaspala. Pak se vrátila cestou do práce a už se mnou zůstala.

A já vám dal něco na oplátku…

Vyklouzla jsem z lodiček, dala si nohy na stůl a zahleděla se z okna na dálniční nájezd, který se začal ucpávat

auty. Snažila jsem si vybavit všechno, co se přihodilo během mého setkání s Weisczem.

Byl jako zvíře, které se nikdy nedostane na denní světlo.

Přesto jsem měla na okamžik pocit, že jsem s ním navázala spojení. Jediné, co si v té díře přál, bylo vidět, jak vypadá.

Dal jsem vám něco na oplátku.

Co mi tedy dal?

„Myslíte, že se starám vo mrtvý negry?” zuřil. „Sláva Chiméře, ” pořvával za mnou.

Pak se mi pomalu cosi vybavilo.

„Možná přišel k rozumu jeden z těch vašich kreténů.

Třeba to byl někdo z vás. ” Nevěděla jsem, jestli nemířím do slepé uličky. Nehledám něco tam, kde nic není? Snažil se mi Weiscz opravdu něco sdělit tak, aby to vypadalo, že mi vlastně nic neřekl?

Někdo z vás…

Vytočila jsem číslo Estese v Pelican Bay. „Byl u vás někdy zavřený bývalý policista?” zeptala jsem se.

„Policista…?” Zástupce ředitele se odmlčel.

„Jo.” Vysvětlila jsem mu, proč to chci vědět.

„Nerad vás zklamu,” odpověděl Estes, „ale Weiscz vás vodil za nos. Snažil se vám nasadit brouka do hlavy. Ten parchant policisty nenávidí.”

„Neodpověděl jste na mou otázku.”

„Policista…?” odfrkl posměšně Estes. „Měli jsme tady jednoho inspektora z protinarkotického z L. A., jmenoval se Bellacora. Zastřelil tři své informátory. Ale přeložili ho.

Pokud vím, je stále ve Fresnu.” Vzpomněla jsem si, že jsem

o Bellacorovi četla. Odstrašující příklad policisty, který sešel z cesty.

„Pak jsme tady měli jednoho celníka, který se podílel na pašování drog na letišti v San Diegu.”

„Ještě někoho?”

„Za těch šest let, co jsem tady, ne.”

„A co předtím, Estesi?”

Netrpělivě zavrčel. „Jak daleko do minulosti mám jít, poručíku?”

„Jak dlouho už tam máte Weiscze?”

„Dvanáct let.”

„Takže takhle daleko.”

Bylo mi jasné, že mě zástupce ředitele považuje za blázna. Zavěsil s tím, že se mi ozve.

Položila jsem sluchátko. Bylo pošetilé spoléhat na to, co řekl Weiscz. Nenáviděl policii. A já byla policistka. Nejspíš nenáviděl i ženy.

Náhle vtrhla do kanceláře má sekretářka Karen.

Vypadala Šokovaně. „Právě volala asistentka Jill Bernhardtové.

Paní

Bernhardtová

se

zhroutila.”

„Zhroutila…?”

Karen smutně přikývla. „Krvácí. Je nahoře. Potřebuje vás u sebe, okamžitě.”

Kapitola 64

PROBĚHLA JSEM CHODBOU k výtahu a vyjela do Jilliny kanceláře.

Když jsem vběhla dovnitř, našla jsem ji ležet na gauči s nohama nahoře.

Tým první pomoci, který byl naštěstí právě v márnici, už byl na místě. Pod tmavomodrou sukní měla zastrčené krvavé ručníky. Tvář měla popelavě šedou a tvářila se tak lhostejně, jak jsem ji ještě nikdy neviděla. Okamžitě mi bylo jasné, co se stalo.

„Ach, Jill,” řekla jsem a klekla si vedle ní. „Ach, drahoušku. Jsem u tebe.”

Když mě spatřila, pousmála se. Její obvykle jiskrné modré oči byly bezútěšné jako obloha pokrytá mraky.

„Přišla jsem o něj, Lindsay,” řekla. „Měla jsem nechat práce.

Měla jsem je poslechnout. Měla jsem poslechnout tebe.

Myslela jsem si, že chci to dítě víc než cokoliv jiného, ale možná jsem se mýlila. Přišla jsem o něj.”

„Chudinko Jill.” Vzala jsem ji za ruku. „Ty za to nemůžeš. To neříkej. Věděla jsi přece, že tady to riziko bylo.”

„Je to moje vina, Lindsay.” Oči se jí náhle naplnily slzami. „Asi jsem ho nechtěla dost.”

Doktorka z pohotovosti mě požádala, abych ustoupila.

Pak zavedli Jill kapačku a připojili ji na monitor. Mé srdce bušilo jen pro ni. Byla vždycky tak silná a nezávislá. Prošla však jistou proměnou, tolik si to dítě přála. Tohle si opravdu nezasloužila.

„Kde je Steve, Jill?” zeptala jsem se.

Zalapala po dechu. „V Denveru. April už s ním mluvila.

Letí domů.”

Náhle se do místnosti vřítila Claire. „Přišla jsem hned, jak jsem se o tom doslechla,” řekla. Znepokojeně pohlédla na mě a pak na lidi z pohotovosti. „Jak to vypadá?”

Dozvěděla se, že Jilliny vitální funkce jsou v pořádku, ale ztratila hodně krve. Když se Claire zmínila o dítěti, zavrtěla doktorka hlavou.

„Ach, drahoušku.” Claire si klekla vedle ní a vzala ji za ruku. „Jak ti je?”

Jill stékaly po tvářích slzy. „Probůh, Claire, přišla jsem o něj. Přišla jsem o svoje miminko.”

Claire odsunula Jill z čela propocenou kadeř. „Budeš v pořádku. Nedělej si starosti. Postaráme se o tebe.”

„Musíme ji převézt do nemocnice,” řekla doktorka. „Už jsme volali její lékařce. Čeká na nás v Cal Pacific.”

„Pojedeme s vámi,” oznámila jsem. „Budeme celou dobu s ní.”

Jill se přinutila k úsměvu a pak ztuhla. „Budou se snažit vyvolat porod, viďte?”

„Neřekla bych,” odpověděla Claire.

„Vím, že budou,” potřásla hlavou. Měla víc odhodlání než kdokoliv, koho jsem znala, ale děsivé poznání v jejích očích si budu pamatovat až do konce života.

Dveře se otevřely a zřízenec záchranky přivezl dovnitř pojízdná nosítka. „Musíme jet,” řekla žena, která se o ni starala.

Sklonila jsem se nad Jill. „Budeme s tebou,” řekla jsem.

„Nenechávejte mě samotnou,” zašeptala a stiskla mi ruku.

„Nás se jen tak nezbavíš,” ujistila jsem ji.

Opatrně ji položili na nosítka. Claire a já jsme pomáhaly.

Zakrvácený ručník dopadl s plesknutím na naleštěnou podlahu kanceláře.

„Bude to kluk,” zašeptala má kamarádka a zasténala bolestí. „Chtěla bych kluka. Myslím, že teď už to můžu přiznat.”

Jemně jsem jí složila ruce v klíně.

„Jenom jsem ho nechtěla dost,” dodala. Pak se Jill konečně rozplakala, jako by nikdy neměla přestat.

Kapitola 65

CESTOU DO NEMOCNICE jsme seděly vedle ní vzadu v sanitce, pak běžely vedle nosítek až k porodnímu sálu a čekaly venku, zatímco se její doktorka snažila zachránit dítě.

Než jí odvezli, stiskla mi pevně ruku. „Vypadá to, že pokaždé vyhrají,” zamumlala. „Nezáleží na tom, kolik parchantů dostaneš za mříže. Vždycky se jim nějak podaří vyhrát.”

Přiřítila se i Cindy a všechny jsme čekaly, až nás pustí za pacientkou. Asi za hodinu dorazil i její manžel Steve.

Rozpačitě jsme si potřásli rukou a já měla chuť mu říct: Copak si neuvědomuješ, že to dítě bylo pro tebe? Když se objevil, nechali jsme je o samotě.

Jill byla v pořádku, ale dítě ztratila. Nazývali to odloučení placenty, na kterém se podílel i stres z práce.

Jediná dobrá zpráva byla, že plod byl odstraněn chirurgicky.

Jill ho nemusela porodit.

Společně jsme vyšly z nemocnice na California Street.

Ani jedné se nechtělo jít domů. Cindy znala poblíž jednu japonskou restauraci. Sedly jsme si tam a objednaly si pivo a saké.

Bylo těžké smířit se s tím, že Jill, která neúnavně pracovala v kanceláři, která vylezla na horu Moab a projela na kole drsným terénem u Sedony, už podruhé potratila.

„Chudák holka na sebe byla prostě moc tvrdá,”

povzdechla si Claire, jež si zahřívala ruce o šálek saké.

„Všechny jsme jí přemlouvaly, aby ubrala.”

„Jenže ona to prostě neumí,” řekla Cindy.

Vzala jsem si z ošatky rohlík a namočila ho v omáčce.

„Dělala to, aby potěšila Steva. Bylo jí to vidět na obličeji.

To kvůli němu tak dřela a nedokázala nic vzdát.”

„Ona ho miluje,” namítla Cindy. „Jsou tým.”

„Nejsou žádný tým, děvenko. Claire a Edmund jsou tým.

Tihle dva spolu závodí.”

„To je fakt,” souhlasila Claire. „Ta holka musí být pokaždé jednička. Nedokáže přijmout porážku.”

„A my jsme snad jiné?” zeptala se Cindy. Rozhlédla se po nás a čekala na odpověď. Okamžik bylo ticho. Podívaly jsme se po sobě a kajícně se usmály.

„Tady ale jde o něco hlubšího,” řekla jsem. „Ona je jiná.

Navenek je tvrdá, ale uvnitř velmi osamělá. Kterákoliv z nás by teď mohla být na jejím místě. Nejsme nepřemožitelné.

Kromě tebe, Claire. Ty víš, jak to udržet všechno pohromadě, sebe, Edmunda a děti.”

Claire se usmála. „Někdo tady musí udržovat rovnováhu.

Viděla ses včera s tátou?”

Přikývla jsem. „Řekla bych, že to dopadlo docela dobře.

Probrali jsme pár věcí.”

„Na pěsti nedošlo?” zeptala se Cindy.

„Nedošlo,” usmála jsem se. „Když jsem otevřela dveře, měl nasazenou masku chytače. Fakticky.”

Jako naráz se hlasitě rozesmály.

„Přinesl mi láhev výborného francouzského vína. Ročník devatenáct set šedesát devět. Koupil ho, když jsem se narodila, a celou tu dobu ho šetřil. Věřily byste tomu? Ani nevěděl, jestli se se mnou ještě někdy uvidí.”

„On věděl, že se s tebou uvidí,” poznamenala Cindy.

Usrkla si saké. „Jsi jeho krásná holčička. Miluje tě.” „Jak to vidíš dál, Lindsay?” chtěla vědět Claire. „Domluvili jsme se na další návštěvě. Vlastně jsem mu nabídla, aby u mě nějakou dobu bydlel.” Obě kamarádky na mě vyvalily oči.

„Radily jsme ti, abys s ním promluvila a pak se uvidí,”

připomněla mi Cindy. „Ne aby sis ho k sobě nastěhovala.”

„Co vám na to mám říct? Tábořil u někoho na gauči. Přišlo mi to jako správná věc.”

„To rozhodně je, děvče,” usmála se Claire. „Tak na tebe.”

„Ne, ne,” zavrtěla jsem hlavou. „Na Jill.” „Jo, na ni,”

souhlasila Cindy a pozvedla sklenici s pivem.

Přiťukly jsme si. Pak bylo chvíli ticho. „Ne že bych chtěla měnit téma,” ozvala se pak Cindy, „ale prozradila bys nám, jak to vypadá s naším případem?”

Přikývla jsem. „Prověřujeme členy Chiméry, jejichž jména nám dal Estes. Ale dneska mě napadla nová teorie.”

„Nová teorie?” zeptala se překvapeně Cindy. Přitakala jsem. „Podívejte, ten chlap je zkušený střelec. Nedělá chyby.

Pořád je o krok před námi. Ví, jak pracujeme.”

Přikyvovaly a pozorně naslouchaly. Převyprávěla jsem jim, co mi řekl Weiscz.

„Co když Chiméra není šílený rasistický vrah z jedné z těch radikálních skupin?” řekla jsem a naklonila se kupředu.

„Co když je to policista?”

Kapitola 66

CHIMÉRA USRKÁVAL guinness v temném baru. Pro toho nejlepšího jen to nejlepší, pomyslel si.

Vedle něj do sebe házel jeden bourbon za druhým bělovlasý muž s vrásčitým obličejem a upřeně při tom sledoval televizi. Právě vysílali zprávy. Nemastný neslaný komentátor informoval naprosto mylně o nejnovějším vývoji v případu Chiméra a urážel tím jak diváky, tak jeho.

Vrah se tím nenechal vyrušit od sledování chodníku naproti baru. Vyhlížel tam svou novou oběť. Tuhle si vychutná. A všichni ti policajti se drží úplně špatné stopy.

Tahle vražda jim pořádně zamotá hlavu.

„Ještě to neskončilo,” mumlal si potichu. A nenechte se ukolébat myšlenkou, že jsem předvídatelný. Nejsem.

Starý opilec na vedlejší stoličce do něj šťouchl. „Já bych řek, že ten parchant je jeden z nich,” řekl.

„Jeden z nich?” zeptal se Chiméra. „Dávejte si bacha, co dělá váš loket. A o čem to sakra mluvíte?”

„Že je černej jak pikový eso,” vysvětlil Staroch. „Pořád se honěj za těma rasistama. Cha, cha. Bude to nějakej

zmagořenej negr. A nejspíš hraje fotbal. Hej, Rayi,” zavolal na barmana. „Nejspíš hraje fotbal…”

„Co vás k tomu vede?” zeptal se Chiméra s očima stále upřenýma přes ulici. Zajímalo ho, co si o něm myslí lidé.

Možná by si měl víc povídat s obyčejnými lidmi jako byl tenhle.

„A vy si myslíte, že by ten hajzl nechával takovýdle stopy, kdyby měl kus mozku v hlavě?” zeptal se Staroch spiklenecky.

„Myslím, že přeháníte, člověče,” usmál se konečně Chiméra. „Řekl bych, že ten vrah je docela chytrý.”

„Jak chytrej potřebuje bejt zatracenej vrah?”

„Dost na to, aby se nenechal chytit,” opáčil zabiják.

Muž se zamračil směrem k obrazovce. „Jo, tak dávejte bacha, jak se to vyvrbí. Zatím hledaj pod špatnou rohožkou.

Čeká je velký překvápko. Moh by to bejt O. J. Hej, Rayi, někdo by měl zjistit, jestli není O. J. Simpson ve městě.”

Ten chlap už měl pořádně vypito, ale v jednom měl pravdu. Sanfranciská policie byla naprosto mimo. Vždyť oni neměli jedinou pořádnou stopu. Poručík Lindsay Boxerová měla prázdné ruce.

„Můžeme se vsadit,” usmál se Chiméra na starocha.

Naklonil se k němu a pohlédl mu do očí. „Vsadím se, že jestli ho chytnou, bude mít zelené oči.”

Náhle spatřil na protější straně ulice svůj nový terč. No, možná tohle pomůže poručíku Boxerové zaostřit. Malé postrčeni správným směrem. Hodil na bar pár dolarů.

„Hej, kam ten spěch?” obrátil se k němu starý muž.

„Koupím vám další pití. No jo, sakra, dyť vy máte zelený voči, kámo.

Chiméra se k němu otočil zády. „Musím jít. Mám schůzku.”

Kapitola 67

BĚHEM DLOUHÉ CESTY po dálnici 101 domů do Burlingamu nešlo Claire Washburnové na rozum to, co se přihodilo ubohé Jill.

Sjela z dálnice a začala kličkovat vzhůru do kopců.

Hlava jí ztěžkla únavou. Měla za sebou dlouhý a namáhavý den. Ty strašné vraždy nedaly spát celému městu. A teď Jill přišla o své miminko.

Digitální hodiny na palubní desce jí prozradily, že je dvacet minut po desáté. Edmund měl ten večer koncert.

Nebude doma dřív než v jedenáct. Cítila, že právě tenhle večer jí bude doma chybět víc než obvykle.

Zabočila na příjezdovou cestu k jejich domu v georgiánském slohu. Budova byla tmavá, jako obvykle od té doby, co šel Reggie na vysokou. Willie, teď ve druhém ročníku střední školy, byl bezpochyby ve svém pokoji a hrál videohry.

Nepřála si nic jiného, než ze sebe shodit pracovní šaty a natáhnout si pohodlnou noční košili. Už aby ten hrozný den skončil…

Uvnitř zavolala na Willieho, a když se nedočkala odpovědi, vzala si z kuchyňského stolu poštu a odnesla si ji do pracovny. Bezmyšlenkovitě začala listovat katalogem nábytku.

Zazvonil telefon. Claire odhodila brožuru a zvedla sluchátko. „Haló…”

Následovalo ticho, jako by někdo na něco čekal.

Možná nějaký Willieho kamarád.

„Haló…?” zavolala do sluchátka znovu. Stále se nikdo neozýval. „Nic? Tak sbohem.” Zavěsila.

Po zádech jí přeběhl mráz. I po všech těch letech ji dokázaly vylekat jakékoliv nečekané zvuky v domě nebo rozsvícené světlo v suterénu.

Telefon zazvonil znovu. Začínal jí lézt na nervy. „Kdo je tam?” vyhrkla.

„Hádejte,” pronesl mužský hlas.

Claire zalapala po dechu. Podívala se na číslo volajícího na displeji telefonu. „Poslouchejte, 901-4476,” řekla, „nevím, na co si hrajete a kde jste přišel k mému číslu. Jestli máte něco na srdci, ven s tím.”

„Co vám říká Chiméra?” zeptal se hlas. „Právě s ním mluvíte. Necítíte se poctěna?”

Claire ztuhla a napřímila se na židli. Mozek jí pracoval na plné obrátky: Přezdívka Chiméra se používá jen pro vnitřní potřebu policie. Objevila se někdy v tisku? Kdo může vědět, že se na vyšetřování podílí i ona?

Navolila na telefonu druhou linku a chystala se vytočit 911. „Co kdybyste mi prozradil, kdo jste doopravdy?”

„Už jsem vám to řekl. Ta malá černá holka ze sboru byla číslo jedna,” odpověděl hlas. „Ta stará mrcha, nic netušící policajt, policejní šéf… Víte přece, co měli společného, ne?

Zamyslete se nad tím, Claire Washburnová. Máte vy něco společného s prvními čtyřmi obětmi?”

Soudní lékařka se roztřásla. Vybavila si dobře mířené výstřely, které zabily dvě z obětí.

Upřela oči z okna, do temnoty před domem.

Hlas zazněl znovu: „Nakloňte se trochu doleva, ano, doktorko?”

Kapitola 68

CLAIRE SE OTOČILA právě v okamžiku, kdy první kulka roztříštila okenní tabulku.

Když oknem prolétl druhý projektil, ucítila Claire palčivou bolest na krku. Při druhém a třetím výstřelu už ležela na zemi.

Z hrdla se jí vydralo vyděšené sténání. Na podlaze byla krev, která jí vytékala z krku, vsakovala se do šatů a potřísnila jí ruce. Srdce jí divoce bušilo. Jak vážné je její zranění? Byla zasažena krkavice?

Pak pohlédla ke dveřím a krev jí ztuhla v žilách. Willie…

„Mami!” vykřikl. Oči měl vytřeštěné hrůzou. Na sobě měl jen tričko a kraťasy. Byl dobrý terč.

„K zemi, Willie,” křikla na něj. „Někdo střílí na dům.”

Chlapec se přitiskl k zemi a Claire se doplazila k němu.

„Bude to dobré. Jen zůstaň ležet. Nech mě přemýšlet,”

zašeptala. „Nesmíš zvednout hlavu ani o milimetr.”

Bolest v krku byla mučivá, jako by jí někdo stahoval kůži. Mohla však dýchat, kdyby jí kulka protrhla krkavici, začala by se dusit. Rána byla určitě jen povrchní.

„Co se to děje, mami?” zašeptal hoch. Třásl se jak osika.

Ještě nikdy ho neviděla takhle vyděšeného.

„Já nevím. Jenom zůstaň ležet, Willie.”

Náhle venku zaduněly čtyři další výstřely. Pevně stiskla svého syna. Ať to byl kdokoliv, střílel naslepo. Ví vrah, že je stále naživu? Projela jí vlna paniky. Ví vrah o jejím synovi?

Zná její jméno!

„Willie,” vydechla a vzala jeho hlavu do dlaní. „Musíš se dostat do suterénu. Zamkni dveře. Pak zavolej devět set jedenáct. Nevstávej! Musíš se plazit po břiše.”

„Neopustím tě,” zavzlykal.

„Běž,” vybídla ho znovu. „Hned. Udělej, co říkám. Mám tě ráda, Willie.”

Claire postrčila syna kupředu. „Zavolej devět set jedenáct. Řekni jim, kdo jsi a co se tady děje. Pak zavolej tátovi do auta. Bude už na cestě domů.”

Mladík na ni naposledy prosebně pohlédl, ale chápal, co musí udělat. Odplazil se přitisknutý k podlaze, jak jen dokázal. Hodný kluk. Tvoje matka nevychovala žádného hlupáka.

Zvenku zazněla další salva. Claire šeptem žadonila: „Bože, prosím, nedovol mu přijít do domu. Nedopusť to, prosím.”

Kapitola 69

CHIMÉRA VYPÁLIL do rozbitého okna čtyři další kulky.

Věděl, že ji zasáhl. Ne prvním výstřelem, na poslední chvíli se otočila. Ale druhým určitě, když se snažila ukrýt.

Jen si nebyl jistý, jestli odvedl dobrou práci. Chtěl poslat vzkaz poručíku Boxerové, a kdyby její přítelkyni jen zranil, nebylo by to to pravé. Claire Washburnová musela zemřít.

Ukrýval se v temnotě ulice, hlaveň pušky prostrčenou okénkem auta. Musel se přesvědčit, že je mrtvá, ale nechtělo se mu chodit do domu. Měla syna a ten mohl být doma.

Jeden z nich už možná zavolal devět set jedenáct.

Náhle se u vedlejšího domu rozsvítilo světlo. A pak u dalšího a někdo vyšel ven na trávník.

„Kruci,” procedil mezi zuby. „Parchant.” Nejraději by zasypal dům další salvou. Washburnová musela zemřít.

Nechtěl odjet, aniž by ji dorazil.

Zaslechl nějaký hluk. Do ulice se vřítilo auto s houkajícím klaksonem a blikajícími světly. Valilo se na něj jako rozpálený meteor.

„Co je sakra tohle?”

Možná zavolala poldy. Možná výstřely uslyšeli sousedé.

Nemohl riskovat. Nebyl z těch, kteří se hnali do něčeho bezhlavě. Neměl v úmyslu nechat se chytit.

Troubící a blikající vozidlo zabočilo s kvílením pneumatik na příjezdovou cestu k domu a zastavilo. Z

okolních stavení začali vybíhat sousedé.

Udeřil pěstí do volantu a zastrčil pušku dovnitř. Zařadil rychlost a dupl na plyn.

Bylo to poprvé, kdy něco zkazil. On, který nikdy nedělal chyby.

Máte kliku, doktorko. Ale jako cvičný terč jste nebyla špatná.

Byl to ten další, na kterém záleželo.

Kapitola 70

PRÁVĚ JSEM SE ODLÍČILA a schoulila se v křesle, abych se podívala na noční zprávy, když zavolal Edmund.

Claiřin manžel byl celý bez sebe, hlas se mu třásl a koktal. To, co se mi snažil sdělit, mě okamžitě vymrštilo z křesla. „Bude v pořádku, Lindsay. Je teď v nemocnici Peninsula.”

Hodila jsem na sebe vlněný pulovr, natáhla si džíny, šoupla na střechu auta maják a rozjela se do Burlingamu.

Čtyřicetiminutovou cestu jsem zvládla za poloviční čas.

Našla jsem Claire vzpřímeně sedět v jedné z ošetřoven, oblečenou v tom samém narezlém kostýmu, který měla na sobě, když jsme se před třemi hodinami rozešly. Doktor jí přikládal na krk obvaz. Edmund a Willie tam byli s ní.

„Proboha, Claire…,” bylo jediné, co jsem ze sebe vypravila. Oči mi zaplavily horké slzy. Vrhla jsem se na Edmunda, položila hlavu na jeho rameno a vděčně ho objala. Pak jsem k sobě přitiskla zraněnou přítelkyni.

„Pozor, ať mě láskou neumačkáš, zlato.” Trhla sebou a sáhla si na krk. Pak se pokusila o úsměv. „Vždycky jsem ti říkala, že se mi ty špeky budou jednou hodit. Musel by to

být zatraceně dobrý střelec, aby zasáhl některý z mých životně důležitých orgánů.”

Nedokázala jsem ji pustit. „Máš vůbec ponětí, jaké jsi měla štěstí?”

„Jo,” vydechla. Poznala jsem jí to na očích. „To si piš, že mám.”

Kulka ji jen škrábla. Doktor z pohotovosti jí ránu vyčistil, obvázal a ani netrval na tom, aby tam zůstala přes noc. O centimetr vedle a takhle bychom tam spolu nemluvily.

Claire vzala manžela se synem za ruce a usmála se. „Mí chlapi si vedli dobře, co říkáš? Edmundův příjezd střelce zahnal.”

Její muž se ušklíbl. „Měl jsem se za tím hajzlem pustit.

Kdybych ho chytil…”

„Klid, hrdino,” usmála se na něho. „Nech to na Lindsay.

Zůstaň u svých bubnů. Pořád ti říkám,” stiskla mi ruku, „že může mít hlavu plnou Rachmaninova, ale když přijde na věc, je to chlap jak má být.”

Z ničeho nic Edmundovi došlo, co se vlastně přihodilo, a jeho statečnost se rozplynula. Posadil se, opřel se o svou ženu, a když se pokusil promluvit, jen si zakryl rukou oči.

Claire beze slova svírala jeho dlaň.

Ani ne za hodinu, poté, co jsem probrala celou událost s burlingamskou policií, jsme stáli před jejím domem.

„Byl to on, viď, Claire? Byl to Chiméra.” Přikývla.

„Je to chladnokrevný parchant, Lindsay. Slyšela jsem ho říkat: ,Nakloňte se doleva, doktorko.’ Pak začal střílet.

Místní policie a šerif okresu San Mateo ještě prohledávali okolí domu. Už jsem zavolala Clapperovi, aby přijel a pomohl jim.

Claire na mě tázavě pohlédla. „Proč já, Lindsay?”

„To nevím, Claire. Jsi černá. Pracuješ u policie. Sama to nechápu. Proč by měnil své chování?”

„Když se mnou mluvil, bylo to, jako by si se mnou pohrával, Lindsay. Znělo to… osobně.”

Zdálo se mi, že jsem spatřila něco, co jsem u ní nikdy nezpozorovala. Strach. Kdo by jí to mohl mít za zlé?

„Možná by sis měla vzít na pár dní volno, Claire,” poradila jsem jí. „Uklidit se někam stranou.”

„Myslíš, že mě přinutíš, abych zalezla někam pod kámen? Na to zapomeň, děvče. Nedovolím, aby vyhrál.”

Pohladila jsem ji po rameni. „Jsi v pořádku?”

„Nic mi není. On si svou šanci vybral. Teď je řada na mně.”

Kapitola 71

KDYŽ JSEM SE KONEČNĚ DOVLEKLA zpátky domů, bylo po druhé hodině.

Události toho příšerného dne, Jillin potrat, Claiřin hrozný zážitek, jsem měla stále před očima jako noční můru, ze které jsem se právě probudila. Muž, kterého jsem pronásledovala, málem zabil mou nejlepší přítelkyni. Proč Claire? Co to mělo znamenat? Nemohla jsem se zbavit pocitu, že na tom mám svůj podíl viny.

Bolelo mě celé tělo. Chtělo se mi spát; potřebovala jsem nechat celý ten den za sebou. Náhle se otevřely dveře pokoje pro hosty a vyhlédl z nich můj otec. Po všem tom šílenství jsem skoro zapomněla, že tam je.

Na sobě měl dlouhé bílé tričko a boxerky s obrázky škebliček. Navzdory mé únavě mi to přišlo legrační.

„Tak ty nosíš boxerky, Boxere,” řekla jsem. „Ty srandista.” Pak jsem mu pověděla, co se stalo. Jako bývalý policajt hned pochopil, co cítím. Kupodivu se ukázalo, že je dobrý posluchač. Přesně to, co jsem v té chvíli potřebovala.

Posadil se vedle mě na gauč. „Dala by sis kafe, Lindsay?

Udělám ho.”

„Brandy by odvedlo lepší práci. Ale na lince je nějaký čaj, když už se chystáš vařit.” Nebylo špatné mít u sebe někoho, komu jsem se mohla svěřit se svými problémy.

Opřela jsem se, zavřela oči a snažila se vymyslet, jak budu postupovat dál. Davidson, Mercer a teď Claire Washburnová… Proč zaútočil Chiméra na Claire? Co to mělo znamenat?

Otec se vrátil s hrnkem čaje a sklenkou courvoisieru.

„Řekl bych, že už jsi velká holka. Tak proč ne obojí?”

Usrkla jsem si čaje a jedním douškem vypila polovinu brandy. „Páni, tohle jsem potřebovala. Skoro stejně, jako bych potřebovala nějaký průlom v tomhle případu. Ten vrah nechává stopy, ale já je stále nedokážu správně interpretovat.”

„Neber si to tak, Lindsay,” snažil se mě uklidnit otec.

„Co bys dělal ty,” zeptala jsem se, „kdyby tě sledoval celý svět a tys neměl nejmenší tušení, co si máš počít?

Kdyby sis uvědomil, že bojuješ s monstrem?”

„V podobných případech jsme většinou zavolali oddělení vražd,” usmál se otec.

„Nesnaž se mě rozesmát,” poprosila jsem ho. Přesto jsem cítila, jak mi cukají koutky. Ještě víc mě překvapilo, že o něm začínám uvažovat jako o svém otci.

Jeho tón se náhle změnil. „Povím ti, co jsem dělal, když začínalo jít do tuhého. Utekl jsem. Ty nic takového neuděláš, Lindsay. To já poznám. Jsi mnohem lepší než já.”

Vážně na mě hleděl, po úsměvu ani stopy.

Nikdy bych nevěřila tomu, co se stalo pak. Táta rozevřel paže a já mu sama od sebe vklouzla do náruče. Objal mě, nejprve opatrně, pak jako otec objímá dceru a začal mě hladit po zádech. Nebránila jsem se. Voněl stejnou kolínskou, kterou používal, když jsem byla malá. Na jednu stranu to byl zvláštní pocit, na druhou stranu mi to přišlo jako ta nejpřirozenější věc na světě.

V tátově náručí jsem se cítila, jako by se ze mě odlupovaly dávné vrstvy bolesti.

„Ty ho dostaneš, Lindsay,” slyšela jsem ho šeptat.

„Dostaneš, Vosičko.”

Přesně to jsem potřebovala slyšet.

„Ach, tati,” řekla jsem. Ale nic víc.

Kapitola 72

„PORUČÍKU BOXEROVÁ,” prozvonila mě Brenda v pondělí časně ráno. „Na lince dvě máte zástupce ředitele Estese.” Zvedla jsem sluchátko, aniž bych si od toho moc slibovala.

„Ptala jste se mě, jestli jsme tady někdy měli uvězněného policistu,” řekl Estes.

Okamžitě jsem ožila. „A?”

„Musím předeslat, že kašlu na Weisczovo šílené blábolení. Ale prošel jsem staré záznamy. Byl tady případ, který by pro vás mohl mít určitý význam. Před dvanácti lety.

Pracoval jsem tehdy v Soledadu.”

Přehodila jsem si sluchátko do levé ruky a vzala si propisku.

„Měli ho tady pět let. Z toho dva roky strávil na samotce.

Pak ho přeložili zpátky do Quentinu. Byl to známý případ.

Možná vám to jméno bude povědomé.”

Zamyšleně jsem se podrbala na hlavě. Policista v Pelican Bay? A v Quentinu?

„Jmenoval se Frank Coombs,” pokračoval Estes.

Vzpomněla jsem si. Měla jsem to jméno uložené mezi vzpomínkami na mládí. Coombs. Strážník, který asi před dvaceti lety zabil dítě z chudinské čtvrti. Byl obviněn a odsouzen. Pro každého policistu v San Francisku byl jeho případ varováním před použitím nepřiměřené síly.

„Ten chlap se ve vězení změnil v ještě většího parchanta, než byl venku,” pokračoval vězeňský důstojník. „V

Quentinu uškrtil spoluvězně, a proto ho poslali sem.

Samotka mu pomohla zbavit části jeho násilnických sklonů.”

Coombs… zapsala jsem si. Nedokázala jsem si vybavit z toho případu nic víc, než že zabil to černé dítě.

„Proč si myslíte, že by to mohl být náš člověk?” zeptala jsem se.

„Jak povídám…,” řekl Estes a odkašlal si. „Těm Weisczovým žvástům nevěřím. Ale když jsem si promluvil s několika staršími zaměstnanci, rozhodl jsem se vám zavolat.

Když byl Coombs u nás, patřil mezi vážené členy té vaší skupiny.”

„Mé skupiny?”

„Přesně tak, poručíku. Chiméry.”

Kapitola 73

MOŽNÁ ZNÁTE TO RČENÍ, Když se vám jedny dveře zabouchnou před nosem, další se otevřou. Hned jsem si zavolala Jacobiho. „Co víš o Franku Coombsovi?” zeptala jsem se, jakmile vstoupil do mé kanceláře.

Warren pokrčil rameny. „Policajt, který to nezvládnul.

Podal si jednoho kluka při drogový šťáře. Ten mladík to nepřežil. Už je to spousta let. Největší skandál za dobu, co jsem v uniformě. Neskončil náhodou v Quentinu?”

„Jo, dostal dvacet let.” Přisunula jsem mu Coombsovy osobní záznamy. „Teď mi pověz, co tady nenajdu.”

Warren otevřel složku. „Pokud se pamatuju, ten chlap byl tvrdej polda, měl pár vyznamenání, slušný skóre zatčení, ale zároveň bych řekl, že tady najdeš spoustu důtek za nepřiměřený použití síly.”

Přikývla jsem. „Pokračuj.”

„Přečti si ty záznamy, Lindsay. Jednou se nachomýtl k basketbalovému zápasu na jednom sídlišti. Myslel si, že poznal v jednom z hráčů kluka, kterého dostal za mříže za drogy, ale kterej se z toho nějak vyvlíkl. Ten

pacholek mu něco řekl a vzal nohy na ramena. Coombs vyrazil za ním.”

„Mluvíme o černém dítěti,” připomněla jsem mu. „Dali mu patnáct až dvacet let za vraždu druhého stupně.”

Jacobi na mě tázavě pohlédl. „Kam tím míříš, Lindsay?”

„Weiscz, Warrene. V Pelican Bay. Myslela jsem si, že jenom blábolí, ale pak mi začala vrtat hlavou jedna věc, kterou řekl. Weiscz povídal, že mi něco dal. Naznačil, že by to mohl mít na svědomí někdo od policie.”

„Tys vyhrabala tuhle starou záležitost na základě toho, co ti řekl nějakej magor?” pozvedl Jacobi obočí.

„Coombs byl členem Chiméry. Strávil dva roky na samotce. Podívej… Ten chlap měl výcvik v zásahové jednotce. Byl výborný střelec. Kromě toho byl zapřisáhlý rasista. A je na svobodě. Před několika měsíci ho propustili ze San Quentinu.”

Jacobi tam seděl s kamenným obličejem. „Pořád ti ještě chybí motiv, poručíku. Jasně, ten chlap byl hajzl. Ale byl to polda. Co by měl proti dalším poldům?”

„Hájil se sebeobranou, ten kluk prý kladl odpor. Nikdo se za něj nepostavil, Warrene. Ani jeho parťák, ani nadřízení.

„Tak ty si myslíš, že střílím naslepo?” Popadla jsem složku a nalistovala místo, které jsem si zakroužkovala červeným zvýrazňovačem. „Říkal jsi, že Coombs zabil to dítě na černošském sídlišti?”

Parťák přikývl.

Přistrčila jsem mu stránku před oči.

“Bay View, Warrene. La Salle Heights. Tam toho chlapce uškrtil. To sídliště zbourali a znovu postavili v devětadevadesátém. Přejmenovali ho na sídliště…”

„…Whitney Youngové,” doplnil potichu.

Poblíž místa, kde byla zabita Tasha Catchingsová.

Kapitola 74

MÝM DALŠÍM KROKEM bylo zavolat Madeline Akersové, zástupkyni ředitele věznice San Quentin. Maddie byla moje dobrá známá. Pověděla mi, co věděla o Coombsovi. „Špatný policajt, špatný člověk a opravdu špatný vězeň.

Chladnokrevný parchant.” Po výčtu jeho špatností mi slíbila, že se na něj poptá. Možná Frank Coombs někomu prozradil, co má v plánu, až ho propustí.

„Madeline, absolutně nic se nesmí dostat ven,”

upozornila jsem ji.

„Mercer byl můj přítel, Lindsay. Udělám, co bude v mých silách. Dej mi pár dní.”

„Zkrať to na jeden, Maddie. Hoří to. Chystá se znovu zabíjet.”

Chvíli jsem seděla za stolem a snažila se poskládat si v hlavě, co jsem zatím věděla. Nemohla jsem nijak spojit Coombse s místem činu. Neměla jsem vražednou zbraň.

Nevěděla jsem ani, kde teď je. Ale poprvé od chvíle, kdy byla zabita Tasha Catchingsová, jsem měla pocit, že se vyšetřování ubírá správným směrem.

Instinkt mi velel požádat Cindy, aby vyhrabala z archívu Chroniclu články o událostech, ke kterým došlo před více než dvaceti lety. Na policii už mnoho pamětníků nezůstalo.

Pak jsem si vzpomněla, že mám takového pamětníka pod vlastní střechou.

Když jsem vstoupila do bytu, našla jsem otce, jak sleduje večerní zprávy. „Ahoj,” zavolal. „Cože jsi doma v tak rozumnou hodinu? Vyřešila jsi ten případ?”

Převlékla jsem se, vzala si z lednice pivo a přitáhla si židli naproti němu.

„Potřebuju si s tebou o něčem promluvit,” pohlédla jsem mu do očí. „Pamatuješ se na chlápka jménem Frank Coombs?”

Otec přikývl. „Tohle jméno už jsem dlouho neslyšel.

Jasně že se na něj pamatuju. Polda, co uškrtil kluka v černošský čtvrti. Odsoudili ho za vraždu a šel bručet.”

„Tys byl tenkrát ve sboru, viď?”

„Jo, a znal jsem se s ním. Nejhorší exemplář policajta, který jsem kdy viděl. Někteří lidé ho obdivovali. Měl hodně zatčení, dařilo se mu, ale dělal to po svém. Tenkrát to bylo jiné. Nekoukala nám v jednom kuse přes rameno inspekce a všechno, co jsem udělali, se taky nedostalo do novin.”

„Tomu klukovi, co ho Coombs uškrtil, bylo čtrnáct, tati.”

„Proč se ptáš na toho gaunera? Je v base.” „Už ne. Pustili ho.” Přitáhla jsem si židli blíž. „Četla jsem, že podle něj to zabití byla jasná sebeobrana.”

„A co měl tvrdit? Prohlašoval, že na něj ten kluk zaútočil ostrým předmětem, který považoval za nůž.” „Nevzpomněl by sis, kdo byl tenkrát jeho parťák, tati?” „Proboha.” Otec pokrčil rameny. „Stan Dragula, jestli se nepletu. Jo, svědčil při procesu. Ale myslím, že před pár lety umřel. S Coombsem nechtěl nikdo dělat. Všichni se báli chodit s ním po ulicích.”

„Byl Stan Dragula bílý nebo černý?” zeptala jsem se.

„Stan byl bílý,” odpověděl otec. „Řekl bych Ital, nebo možná Žid.”

Tuhle odpověď jsem neočekávala. Nikdo se za Coombse nepostavil.. Ale proč byly všechny oběti černé?

„Tati, jestli má ten chlap na svědomí tyhle vraždy… jestli se mstí, tak proč na černoších?”

„Coombs byl zvíře, ale byl to i polda. Tenkrát bylo všechno jinak… Ta proslulá modrá zeď mlčení… Každý policajt se učí na akademii, aby držel hubu. V případě Coombse to však neplatilo, každý byl rád, že od něj bude pokoj. Před dvaceti lety se to u policie dost mlelo. Černoši a Latinoameričané se teprve dostávali do klíčových pozic.

Byla tam i ta černošská lobby, DZS…”

„Důstojníci za spravedlnost,” řekla jsem. „Pořád ještě existuje.”

Otec přikývl. „Panovalo velké napětí. DZS vyhrožovalo stávkou. Město požadovalo exemplární potrestání. Tak či tak, Coombs měl pocit, že je oběť.”

Začínala jsem chápat. Coombs byl přesvědčený, že ho do vězení dostala černá lobby ve sboru. Dvacet let si ve vězení pěstoval nenávist. A teď byl zpátky v ulicích San Franciska.

„Kdyby se to stalo jindy, třeba by se podařilo celou záležitost zamést pod koberec,” řekla jsem. „Ale tenkrát to nešlo. DZS chtělo jeho hlavu.”

Náhle mi hlavou bleskla znepokojující myšlenka. „Earl Mercer se na tom nějak podílel, viď?”

Otec přikývl. „Mercer byl Frankův poručík.”

Třetí část

MODRÁ ZEĎ MLČENÍ

Kapitola 75

NÁSLEDUJÍCÍHO DOPOLEDNE začal případ Franka Coombse, který původně vypadal jako výstřel naslepo, nabývat na důležitosti.

Hned po ránu zaklepal na mé dveře Jacobi. „Jedna nula pro tebe, poručíku. S Coombsem to vypadá čím dál líp.”

„Jak to? Podařilo se ti zjistit, kde právě je?”

„Naopak. Je pryč, Lindsay. Zmizel z hotelu, kde bydlel po propuštění. Nenechal žádnou adresu, nikde se nepřihlásil ani nekontaktoval svou bývalou ženu.”

Byla jsem zklamaná, že se nepodařilo zjistit, kde Coombs je, ale na druhou stranu to bylo dobré znamení.

Vybídla jsem Jacobiho, aby pokračoval v pátrání.

O několik minut později mi zavolala Madeline Akersová ze San Quentinu.

„Myslím, že mám to, co chceš,” oznámila. Nemohla jsem uvěřit, že se ozvala tak brzy.

„Za uplynulý rok se u Coombse na cele vystřídali čtyři spoluvězni. Dva byli propuštěni na podmínku, ale s těmi druhými dvěma jsem mluvila osobně. Jeden mě poslal někam, ale ten druhý, nějaký Toracetti… Tomu jsem skoro

ani nemusela říkat, o co mi jde. Prohlásil, že jakmile se ze zpráv dozvěděl o Davidsonovi a Mercerovi, bylo mu jasné, že to udělal Coombs. Prý mu povídal, že se za svoje odsouzení pomstí.”

Vděčně jsem Maddii poděkovala. Tasha, Mercer, Davidson… začínalo to zapadat do sebe.

Jak se do toho ale hodila Estelle Chipmanová?

Zahrabala jsem se do jejího spisu. Už celé týdny jsem se na ty materiály ani nepodívala.

Našla jsem to pohřbené na samém dně krabice. Osobní záznamy Edwarda C. Chipmana.

Z celých třiceti let jeho služby mě zaujala jen jedna věc.

Ve svém okrsku zastupoval DZS… Důstojníky za spravedlnost.

Bylo na čase informovat nadřízené. Zavolala jsem veliteli Tracchiovi. Jeho sekretářka Helen, kterou převzal po Mercerovi, mi řekla, že má schůzku za zavřenými dveřmi.

Opáčila jsem, že jdu nahoru.

Popadla jsem Coombsovu složku a zamířila po schodech do pátého patra. Rozrazila jsem dveře do velitelovy kanceláře.

A zůstala jsem stát jako zasažená bleskem.

Kolem konferenčního stolu seděli Tracchio, zvláštní agenti Ruddy a Hul z FBI, tiskový mluvčí Carr a velitel detektivů Ryan.

Mě na schůzi vyšetřovací skupiny nepozvali.

Kapitola 76

„Co MÁ TOHLE ZNAMENAT?” vyhrkla jsem. „Co je tohle,

nějaký pánský klub?”

Tracchio, Ruddy a Hull z FBI, Carr, Ryan. Pět mužů u jednoho stolu, kromě mě, ženy.

Velitel vstal. Ve tváři byl rudý. „Lindsay, právě jsme se chystali zavolat vás nahoru.”

Věděla jsem, co to znamená. Tracchio měl v úmyslu předat můj případ FBI.

„Tento případ se nachází v kritickém bodě,” řekl Tracchio.

„To bych řekla,” přerušila jsem ho. Přelétla jsem pohledem celou skupinu. „Vím, kdo to udělal. “

Všechny oči se rázem upřely na mě. Pánové ztichli. Bylo to, jako bych stála na jevišti před napjatým publikem, ozářená reflektory.

Stočila jsem pohled zpátky k Tracchiovi. „Chcete, abych vám řekla, co jsem zjistila? Nebo mám odejít?”

Celý ohromený mi přisunul židli. Zůstala jsem stát. S

potěšením jsem je krok za krokem provedla svým vyšetřováním. Jak jsem zprvu byla skeptická, ale pak to do

sebe začalo zapadat. Chiméra, Pelican Bay… Coombsova zášť vůči policejnímu sboru. Když padlo Coombsovo jméno, lidé z oddělení sebou trhli. Objasnila jsem spojení mezi obětmi, zmínila jeho střeleckou kvalifikaci a fakt, že jen vynikající střelec by byl schopen takových zásahů.

Když jsem skončila, rozhostilo se opět ticho. Jen zírali.

Chtělo se mi vítězně zajásat.

Agent Ruddy si odkašlal. „Zatím jsem neslyšel nic, co by přímo spojovalo Coombse s alespoň jediným místem činu.”

„Dejte mi další den nebo dva a budete to mít,” řekla jsem. „Jsem si jistá, že ten grázl je náš vrah.”

Hull, Ruddyho statný parťák, se obrátil na velitele.

„Chcete, abychom za tím šli?”

Nemohla jsem tomu uvěřit. Byl to můj případ. Můj průlom. Zemřeli naši lidé.

Zdálo se, že o tom Tracchio uvažuje. Našpulil své tlusté rty, jako by chtěl brčkem vysát poslední kapku ze sklenice.

Pak zavrtěl hlavou.

„To nebude nutné, zvláštní agente. Tenhle případ patřil od začátku městu. Postarají se o to naši lidé.

Kapitola 77

TEĎ UŽ MI STÁLA V CESTĚ jediná věc. Museli jsme najít Franka Coombse.

Jeho vězeňské záznamy se zmiňovaly o manželce Ingrid, která se s ním rozvedla, když byl ve vězení, a znovu se provdala. Jeho kurátor nám sdělil, že s ním není ve spojení.

Přicházely ke slovu výstřely naslepo.

„Pojď, Warrene,” dloubla jsem do Jacobiho. „Vyrazíme si spolu. Bude to jako za starých časů.”

„Páni, to bude paráda.”

Ingrid Thiassonová bydlela v příjemné středostavovské čtvrti kousek od Laguny.

Zaparkovali jsme na ulici, došli ke dveřím a zazvonili.

Nikdo se neobjevil. Nevěděli jsme, kde Coombsova bývalá žena pracuje a na příjezdové cestě nestálo žádné auto.

Když už jsme se chystali odjet, vjelo na příjezdovou cestu starší volvo kombi.

Ingrid Thiassonová vypadala asi na padesát, měla hnědé vlasy a na sobě modré beztvaré šaty pod tlustým šedým svetrem. Vystoupila z auta a otevřela zadní dveře, aby mohla vyložit nákup.

Jako bývalá žena policisty nás požádala o průkazy, jakmile jsme se k ní přiblížili. „Co po mně chcete?” zeptala se.

„Jen pár minut vašeho času. Snažíme se najít vašeho bývalého manžela.”

„A máte tu drzost přijít za mnou.” Zamračila se a vytáhla z auta dvě velké nákupní tašky.

„Jenom prověřujeme všechny možnosti,” řekl Jacobi.

„Už jsem říkala jeho kurátorovi, že jsem o něm neslyšela, co ho pustili,” odsekla. „Nenavštívil vás?”

„Jen jednou, hned po propuštění. Zastavil se tady pro nějaké osobní věci. Řekla jsem mu, že jsem je všechny dávno vyhodila.” „Jaké to byly věci?”

„Dopisy, novinové články o jeho procesu. Možná i nějaké zbraně. Frank byl vždycky na zbraně fanda jako každý chlap, který nemá nic jiného, čím by se mohl pochlubit.”

Jacobi přikývl. „A co udělal pak?” „Co udělal?” Ingrid Thiassonová si odfrkla. „Odešel bez jediného slova o tom, jak jsme se měli celých těch dvacet let. Nezeptal se ani na svého syna. Věřili byste tomu?” „A nemáte tušení, jak bychom se s ním mohli spojit?” „Ani nejmenší. Ten chlap byl jako jed. Našla jsem si někoho, kdo si mě váží. Kdo byl mému chlapci dobrým otcem. V životě už nechci Franka Coombse vidět.”

„Nevíte náhodou, jestli nekontaktoval vašeho syna?”

zeptala jsem se.

„To rozhodně ne. Vždycky jsem je držela od sebe. Můj syn nemá se svým otcem nic společného. A nechte ho na pokoji. Studuje na vysoké ve Stanfordu.”

Udělala jsem krok kupředu. „Pomohl by nám kdokoliv, kdo by nás přivedl na jeho stopu, paní Thiassonová.

Vyšetřujeme několik vražd.”

Postřehla jsem slabé zaváhání. „Celých těch dvacet let jsem žila poctivě. Máme teď rodinu. Nechci, aby se někdo dozvěděl, že tohle máte ode mě.”

Přikývla jsem. Cítila jsem, jak se mi valí krev do hlavy, „Frank byl v kontaktu s Tomem Keatingem. I když byl ve vězení. Jestli o něm někdo ví, je to Tom Keating.”

To jméno jsem znala.

Byl to policista ve výslužbě.

Kapitola 78

ANI NE ZA HODINU jsme s Jacobim zastavili před domkem 3A v obytné čtvrti Blakesly v Half Moon Bay jižně od San Franciska.

Keatingovo jméno jsem si pamatovala z dětství. Býval pravidelným návštěvníkem baru Alibi po směně od devíti do čtyř, kdy jsem tam často vysedávala na barové stoličce vedle otce. Vybavila jsem si ho jako brunátného muže s předčasně bílými vlasy. Bože, pomyslela jsem si, vždyť už je to skoro třicet let.

Zaklepali jsme na dveře Keatingova skromného obydlí.

Otevřela nám štíhlá, příjemně vypadající žena s šedými vlasy.

„Paní Keatingová? Jsem poručík Lindsay Boxerová z oddělení vražd sanfranciské policie. Tohle je inspektor Jacobi. Je váš manžel doma?”

„Oddělení vražd…?” podivila se.

„Jde o jeden starý případ,” řekla jsem s úsměvem.

Z domu zazněl hlas: „Helen, nemůžu nikde najít to zatracený dálkový ovládání.”

„Hned jsem tam, Tome,” zavolala. „Je vzadu,” řekla pak a pokynula nám, abychom vstoupili.

Prošli jsme skromně zařízeným domem do prosluněného obývacího pokoje s výhledem na malý dvorek. Na zdech viselo několik zarámovaných fotografií z Keatingovy kariéry. Bývalý policista vypadal tak, jak jsem si ho pamatovala, byl jen o třicet let starší. Vychrtlý, s prořídlými bílými vlasy, ale týmž brunátným obličejem.

Sledoval odpolední televizní zprávy, pod kterými běžel řádek s údaji o cenách akcií. Uvědomila jsem si, že sedí v kolečkovém křesle.

Helen Keatingová nás představila, pak našla dálkové ovládání a ztlumila zvuk. Zdálo se, že její muž návštěvu od policie vítá.

„Co mě přestaly poslouchat nohy, už toho moc nezmůžu.

Artritida, říkají. Může za to ta kulka, co jsem koupil do čtvrtýho bederního obratle. Ale pořád můžu sledovat, jak mi roste penze.”

Pozorně si prohlížel můj obličej. „Vy jste ta holčička Martyho Boxera, ne?”

Usmála jsem se. „Alibi… Pěkných pár pět-nula-jedni-

ček, co Tome?” 5-0-1 bylo volání pro posily a oni tak říkali své oblíbené dvojkombinaci, irské whisky a pivu na spláchnutí.

„Slyšel jsem, že jste teď docela velký zvíře,” pokýval hlavou Keating. „Tak o čem si chcete povídat se starým strážníkem?”

„O Franku Coombsovi,” odpověděla jsem.

Keatingovi náhle ztvrdly rysy. „Co je s Frankem?”

„Snažíme se ho najít, Tome. Dozvěděli jsme se, že byste mohl vědět, kde je.”

„Proč nezavoláte jeho kurátorovi?”

„Ztratil se, Tome. Před čtyřmi týdny. Seknul s prací.”

„Takže oddělení vražd teď vyšetřuje porušení podmínky?”

Pohlédla jsem Keatingovi do očí. „Tak co, Tome?”

„Proč myslíte, že o něm vím?” Ukázal na své nohy.

„Starý časy jsou pryč.”

„Slyšela jsem, že jste zůstali v kontaktu. Je to důležité.”

„Jenom marníte čas, poručíku,” prohlásil odměřeně.

Věděla jsem, že lže.

„Kdy jste naposledy mluvil s Coombsem?”

„Možná hned potom, co ho pustili. Od tý doby tak jednou nebo dvakrát. Potřeboval pomoct, aby se mohl postavit na vlastní nohy. Já mu nabídnul pomocnou ruku.”

„A kde bydlel, když jste mu pomáhal?” vložil se do hovoru Jacobi.

Starý policista pokrčil rameny. „V nějakým hotelu.

Nastěhoval se tam po propuštění.”

„A od té doby jste s ním nemluvil?” Nenápadně jsem pohlédla na Helen Keatingovou.

„Co tomu člověku vlastně chcete?” vyštěkl na nás.

„Svoje si odseděl. Proč ho nenecháte na pokoji?”

„Bylo by lepší, kdybyste nám řekl, co víte, Tome,”

pobídla jsem ho.

Keating sešpulil suché rty a zřejmě zvažoval, kam až sahá jeho loajalita.

„Odsloužil jste si třicet let, viďte?” poznamenal Jacobi.

„Dvacet čtyři.” Poklepal si na nohu. „Tohle se mi stalo těsně před koncem.”

„Dvacet čtyři poctivých let. Byla by škoda pošpinit je tím, že byste odmítl spolupracovat…”

„Víte, kdo je expert na nedostatek spolupráce?” odsekl.

„Frank Coombs. Ten chlap jenom dělal svoji práci a ty parchanti, které považoval za přátele, se dívali na druhou stranu. Vy to teď děláte jinak, jste samá psychologie a tak.

My ale museli vyčistit ulice od grázlů a dělali jsme to.”

„Tome,” pozvedla hlas jeho žena. „Frank Coombs zabil malého chlapce. Zapomeň na falešnou loajalitu. Tvojí povinností je jim pomoct.”

Keating se na ni zamračil. „Jo, jasně, moje povinnost.”

Zvedl dálkové ovládání a otočil se zpátky ke mně. „Zůstaňte si tady klidně celej den, ale já nemám ponětí, kde Frank Coombs je.”

Zesílil zvuk televize.

Kapitola 79

„K ČERTU S TÍM,” zavrčel Jacobi, když jsme vyšli z domu. „Pitomec ze starý školy.”

„Jsme už v půlce poloostrova,” řekla jsem. „Co takhle zajet do Stanfordu a promluvit si s Coombsovým synem?”

„Proč ne,” pokrčil rameny. „Trocha vzdělání neuškodí.”

Najeli jsme na dálnici 280 a ani ne za půl hodiny jsme byli v Palo Altu.

Když jsme vjeli do kampusu po silnici lemované palmami a majestátními okrovými budovami s červenými střechami, nad kterými se tyčila Hooverova věž, neubránila jsem se kouzlu studentského života. Každý z těch mladých lidí byl výjimečný a talentovaný. Pocítila jsem i trochu hrdosti, že se tam Coombsův syn dostal i navzdory svému nešťastnému původu.

Informovali jsme se na studijním oddělení v administrativní budově na hlavním nádvoří Main Quad.

Děkanova

asistentka nám řekla, že Rusty Coombs bude mít nejspíš trénink ve sportovní hale. Dodala, že Rusty je dobrý student a skvělý fotbalový zadák. Dojeli jsme k hale, kde se nás ujal

jeden student v červené Stanfordské čapce, odvedl nás nahoru a požádal nás, abychom počkali před posilovnou.

Za okamžik vyšel ven rudovlasý, dobře stavěný chlapec v mikině Cardinals. Rusty Coombs měl přátelský obličej posetý pihami. Nebylo v něm nic z té tísnivé útočností, kterou jsem viděla na fotografiích jeho otce.

„O co, že uhodnu, co jste zač,” řekl, když k nám došel.

„Volala mi maminka.”

V pozadí znělo dunění činek a rány posilovacích strojů.

Usmála jsem se na něj. „Hledáme vašeho otce, Rusty. Rádi bychom věděli, jestli netušíte, kde je.”

„Není to můj otec,” zavrtěl chlapec hlavou. „Můj otec se jmenuje Theodore Bell. To on mě vychovával. Teddy me naučil chytat fotbalový míč. On mi řekl, jak bych se mohl dostat na Stanford.”

„Kdy jste naposledy mluvil s Frankem Coombsem?”

„Co vlastně udělal? Maminka říkala, že jste z oddělení vražd. Víme, co je ve zprávách. Každý ví, co se děje. Ať udělal cokoliv, odpykal si to, ne? Nemůžete si přece myslet, že když udělal před dvaceti lety nějaké chyby, musí mít na svědomí i tyhle hrozné vraždy.”

„Nehnali bychom se celou tu cestu až sem, kdyby to nebylo důležité,” řekl Jacobi.

Fotbalový hráč se zamyšleně pohupoval na špičkách.

Vypadal na sympatického, ochotného chlapce. Promnul si ruce. „Jednou za mnou přijel. Párkrát jsem mu napsal do

vězení. Setkal jsem se s ním ve městě. Nechtěl jsem, aby ho tady někdo viděl.”

„O čem jste spolu mluvili?” zeptala jsem se.

„Myslím, že potřeboval ulevit svému svědomí. A vím, co si o něm myslí maminka. Ani jednou mi neřekl: ,Skvělá práce, Rusty. Vedeš si dobře.1 Nebo: ,Hele, viděl jsem tě hrát…’ Spíš ho zajímalo, kam maminka dala nějaké jeho staré krámy.”

„Jaké krámy?” zeptala jsem se. Co mohlo být tak důležité, že jel až sem a setkal se se svým synem?

„Policejní věci,” odpověděl Rusty Coombs a potřásl hlavou. „Možná jeho zbraně.”

Soucitně jsem se usmála. Věděla jsem, jaké to je, když musí dítě pohrdat svým otcem. „Naznačil nějak, kam má namířeno?”

Rusty Coombs zavrtěl hlavou. Zdálo se, že se rozpláče.

Já nejsem Frank Coombs, inspektoři. Nosím sice jeho jméno a musím žít s tím, co udělal, ale nejsem on. Nechte prosím naši rodinu na pokoji. Prosím. “

Kapitola 80

NEBYLO TO NIC PŘÍJEMNÉHO. Měla jsem hrozný pocit, že jsem Rustymu Coombsovi přivolala ošklivé vzpomínky.

Dokonce i Jacobi to cítil stejně.

Kolem čtvrté jsme dorazili zpátky do kanceláře. Vážili jsme celou tu cestu do Palo Alta, jen abychom vjeli do další slepé uličky. Paráda.

Čekal tam na mě telefonní vzkaz. Okamžitě jsem Cindy zavolala zpátky. „Jde tady nějaká fáma, že máte podezřelého,” řekla. “Je to fakt?”

„Jedno jméno bychom měli, Cindy, ale nemůžu ti říct nic bližšího. Musíme toho člověka vyslechnout.”

„Takže zatykač ještě nemáte?”

„Cindy… ještě ne.”

„Nejde mi o reportáž, Lindsay. Zaútočil na naši kamarádku. Jestli bych mohla nějak pomoct…”

„Dělá na tom snad stovka policistů, Cindy. Pár z nich už dokonce dovedlo i nějaké to vyšetřování do konce. Věř mi, prosím.”

„Ale jestli jste ho ještě nepředvedli, tak jste ho ještě nenašli, co?”

„Nebo toho na něj ještě nemáme dost. A Cindy, tohle se nesmí dostat do novin.”

„Mluvíš se mnou, Linds. Je tady taky Claire a Jill. Je to i náš případ. Nás všech.”

Měla pravdu. Narozdíl od ostatních vražd, na kterých jsem pracovala, tohle začínalo být čím dál osobnější. Proč asi? Coombse jsem neměla a pomoc by se hodila. Dokud bude na svobodě, může se stát cokoliv.

„Potřebuju tvoji pomoc. Projdi vaše staré záznamy, Cindy. Zatím jsi nezašla dost daleko.”

Odmlčela se a pak se hlasitě nadechla. „Tys měla pravdu, viď? Ten chlap je polda.”

„S tímhle nemůžeš ven, zlato. A kdybys to udělala, nemluvila bys pravdu. Ale jsi zatraceně blízko.”

Cítila jsem, jak si to přebírá. „Ale scházet se budeme pořád, viď?”

Usmála jsem se. „Jasně, budeme se scházet. Jsme tým.

Ještě víc než kdy dřív.”

Chtěla jsem se začít sbírat k odchodu, když zazvonil telefon. Přemýšlela jsem právě o tom, že Tom Keating určitě lhal. S Coombsem mluvil. Dokud však nevystavíme zatykač, může si nám napovídat, co chce.

K mému úžasu byla na lince jeho žena. Skoro jsem upustila sluchátko.

„Můj manžel je tvrdohlavý chlap, poručíku,” spustila nervózně. „Uniformu ale nosil s hrdostí. Nikdy jsem mu

nemohla nic vyčítat a teď s tím začínat nebudu. Ale nemohu jen tak mlčet. Frank Coombs zabil toho chlapce. A jestli udělal něco dalšího, nechci se probouzet každé ráno s vědomím, že jsem kryla vraha.”

„Bylo by lepší pro nás všechny, paní Keatingová, kdyby nám váš manžel řekl všechno, co ví.”

„Netuším, co všechno ví,” řekla, „a věřím mu, když tvrdí, že s Coombsem nějakou dobu nemluvil. Neříká však celou pravdu, poručíku.”

„Tak mi ji povězte vy.”

Zaváhala. „Coombs se u nás jednou objevil. Asi před dvěma měsíci.”

„Víte, kde je?” Srdce se mi rozbušilo.

„Ne,” odpověděla. „Ale převzala jsem od něj vzkaz. Pro Toma. Pořád to číslo mám.”

Hrábla jsem po tužce.

Nadiktovala mi to číslo. 434-9117. „Jsem si celkem jistá, že je to nějaký penzión nebo hotel.”

„Děkuji vám, Helen.”

Už jsem se chystala zavěsit, když řekla: „Je tu ještě jedna věc… Když můj manžel prohlásil, že nabídl Coombsovi pomocnou ruku, neřekl vám ale všechnu pravdu. Tom mu opravdu dal nějaké peníze. Dovolil mu také, aby se prohrabal nějakými starými krámy v naší komoře.”

“Jakými krámy?” zeptala jsem se.

Jeho starými věcmi z práce. Byla tam stará uniforma a odznak.”

Tak tohle Coombs hledal u své bývalé ženy. Své staré policejní uniformy. Možná tímhle způsobem se dostal tak blízko k Chipmanovi a Mercerovi.

„Je to všechno?” zeptala jsem se.

„Ne,” povzdechla si Helen Keatingová. „Tom tam měl i zbraně. I ty si Coombs vzal.”

Kapitola 81

BĚHEM NĚKOLIKA MINUT jsem zjistila, že číslo, které mi dala Helen Keatingová, patří malému hotelu na křižovatce ulic Larkinova a McAllisterova. Hotelu William Simon.

Puls se mi zrychlil.

Zavolala jsem Jacobimu a zastihla ho, právě když si sedal k večeři. „Sejdeme se na křižovatce Larkinovy a McAllisterovy. Hotel William Simon.”

„Ty si se mnou chceš dát rande v hotelu? To beru.

Vyrážím.”

„Doufám, že tam najdeme Coombse.”

Nemohli jsme Franka Coombse zatknout. Neměli jsme jediný důkaz, který by ho spojoval alespoň s jednou z těch vražd. Možná by se mi ale podařilo získat příkaz k prohlídce, abychom mohli vniknout do jeho pokoje. Teď bylo ale nejdůležitější přesvědčit se, že je pořád tam.

Za dvacet minut jsem vjela do sešlé oblasti mezi Městským centrem a náměstím Union. Hotel William Simon byla blechárna s jedním výtahem a velkým billboardem na střeše, ze kterého se zubila vyhublá modelka oblečená do spodního prádla značky Calvin Klein.

Nechtěla jsem jít na recepci a ukázat odznak a jeho fotku, dokud nebudeme připravení na nějakou akci.

Nakonec jsem vytočila číslo od Helen Keatingové. Po třech zazvoněních se ozval mužský hlas: „Hotel William Simon.”

„Bydlí u vás Frank Coombs?” zeptala jsem se.

„Coombs…” Poslouchala jsem, jak recepční listuje v knize hostů. „Bohužel.”

Kruci. Požádala jsem ho, aby se podíval ještě jednou.

Opět záporná odpověď.

V ten okamžik se otevřely dveře mého exploreru.

Nadskočila jsem. Nervy jsem měla napjaté jak struny na baskytaře.

Na sedadle vedle mě se uvelebil Jacobi. Na sobě měl pruhovanou košili s krátkým rukávem a jakousi sepranou, ošklivou bundu. Z kalhot mu lezlo břicho. Šklebil se jak idiot. „Hej, dámo, tak jdeme na věc?”

„Nejvýš tak na večeři, když to zaplatíš.”

„Je tady?” zeptal se.

Zavrtěla jsem hlavou a řekla mu, co jsem zjistila.

„Asi se někam odstěhoval,” nadhodil Jacobi. „Co kdybych šel dovnitř a zamával tam odznakem a Coombsovou fotkou?”

Zamítla jsem to. „Radši tady chvíli posedíme.”

Čekali jsme přes dvě hodiny. Podobná sledování jsou neuvěřitelně nudná. Normální člověk by se z toho zbláznil.

S očima upřenýma na hotel jsme probrali všechno od toho,

co jsem se dozvěděla od Helen Keatingové, přes Jacobiho večeři a baseball až po to, kdo spí s kým v Baráku. Warren dokonce na chvilku odběhl pro nějaké sendviče.

V deset už toho měl Jacobi dost. „Tohle nikam nevede, Lindsay. Proč mě nenecháš jít dovnitř?”

Měl nejspíš pravdu. Vlastně jsem ani nevěděli, do jaké míry je číslo od Helen Keatingové aktuální. Zapsala si ho před několika týdny.

Už jsem to chtěla vzdát, když náhle vyšel z Larkinovy ulice nějaký muž a zamířil k hotelu. Popadla jsem Jacobiho za paži. „Podívej támhle.”

Byl to Coombs. Okamžitě jsem toho parchanta poznala.

Na sobě měl khaki bundu s kapuci do očí. Ruce měl v kapsách.

„Hajzl jeden,” zamumlal Jacobi.

Když jsem se dívala, jak Coombs vchází do hotelu, musela jsem se hodně držet, abych nevyskočila z auta a nepráskla s ním o zeď. Přála jsem si, abych mu mohla nasadit pouta. Ale teď už jsme Chiméru měli. Věděli jsme, kde bydlí.

„Chci, aby se na něj někdo přilepil,” řekla jsem Jacobimu. „Kdyby se pokusil zmizet, seberte ho. O obvinění budeme přemýšlet později.”

Můj kolega přikývl.

„Doufám, že sis vzal kartáček na zuby,” mrkla jsem na něj. „Máš první hlídku.”

Kapitola 82

KDYŽ KRÁČELI ruku v ruce k jejímu bytu, musela si Cindy přiznat, že je k smrti vystrašená.

Bylo to její páté rande s Aaronem Winslowem.

Absolvovali koncert Cyruse Chestnuta a Freddieho Hubbarda v Modrých dveřích a Traviatu v opeře a svezli se trajektem na druhou stranu zátoky do malé jamajské kavárny, kterou znal Aaron. Toho večera zhlédli zvláštní, snový film Čokoláda.

Bez ohledu na to, co se ten večer přihodí, jí s ním bylo moc dobře. Byl mnohem citlivější než muži, které až dosud poznala. Nejen že četl nečekané knihy jako třeba Ranhojičovu dceru od Amy Tanové, on také žil životem, který kázal. Pracoval dvanáct až šestnáct hodin denně a jeho farníci ho milovali, dokázal však udržet své ego na uzdě.

Slýchala to znovu a znovu od lidí, se kterými mluvila kvůli své reportáži: Aaron Winslow byl dobrý člověk.

Celou tu dobu viděla Cindy tenhle okamžik kdesi v dáli, postupně se však přiblížil a vyrostl jí před očima. Je to přirozený krok, říkala si. Jak by řekla Lindsay, na jejich kryt měla každým okamžikem dopadnout bomba.

„Dnes večer jsi nějak tichá,” řekl Aaron. „Není ti nic, Cindy?”

„Je mi skvěle,” zalhala. Napadlo ji, že je to pravděpodobně ten nejmilejší muž, se kterým si kdy vyšla, ale proboha, Cindy, je to pastor. Proč jsi na tohle nepomyslela dřív? Je to dobrý nápad? Musíš to pořádně promyslet. Neubližuj Tnu. Neubližuj sobě.

Zůstali stát v osvětleném vchodu do Cindina domu.

Zazpíval jí kousek staré bluesové písničky, „Tudy už jsem šel”. Měl dokonce i skvělý hlas.

Už se to nedalo odkládat. „Podívej, Aarone, jeden z nás s tím začít musí. Chceš jít nahoru? Byla bych moc ráda, kdybys řekl ano.”

Povzdechl si a usmál se. „Nevím přesně, co vlastně chci, Cindy. Jsem trochu vyvedený z míry. Ještě nikdy jsem nerandil s blondýnkou. Nečekal jsem, že to zajde takhle daleko.”

„Tak to jsme na tom stejně,” usmála se. „Ale jsou to jen dvě patra. Můžeme si o tom promluvit nahoře.”

Jeho rty se trochu třásly, a když se dotkl její paže, bylo to, jako by jí projel elektrický výboj. Moc se jí líbil. A věřila mu.

„Mám pocit, že udělám krok, který nedělám příliš často,”

řekl. „Proto si musím být jistý. Cítíme to stejně?”

Cindy si stoupla na špičky a zlehka přitiskla své rty na jeho ústa. Zdálo se, že to Aarona překvapilo a nejprve trochu ztuhl, ale pak ji objal a opětoval její polibek.

Jejich první skutečné políbení bylo přesně takové, jak si ho představovala. Něžné a závratné. Přes jeho sako cítila, jak mu bije srdce. Líbilo se jí také, že má trochu strach. Byl jí o to bližší.

Když polibek skončil, pohlédla mu do očí a řekla: „Nemusíš se bát. Cítíme to stejně.”

Odemkla a odvedla ho do druhého patra, kde bydlela.

Srdce jí bláznivě tlouklo.

„Máš to tady moc pěkné,” pochválil jí byt. „A neříkám to jen tak.” Knihovna přes celou zeď a kuchyň spojená s obývacím pokojem. „Je v tom tvá osobnost… Připadá mi zvláštní, že jsem tady ještě nebyl.”

„Ne že by ses nesnažil,” mrkla na něj Cindy. Bože, byla tak nervózní.

Znovu ji objal a políbil. Rozhodně uměl Líbat. Každá buňka v jejím těle ožila. Přitiskla se k němu celým tělem.

Chtěla a potřebovala být u něj co nejblíže. Jeho tělo bylo štíhlé a silné.

Cindy se usmála. „Tak na co čekáš?”

„Já nevím. Možná na nějaké znamení.”

Jak se k němu tiskla, cítila, jak jeho tělo ožívá. „Tohle je to znamení,” pošeptala mu.

„Myslím, že mé tajemství je prozrazeno. Opravdu se mi moc Líbíš, Cindy.”

Z ničeho nic zazvonil telefon. Oba sebou trhli.

„To ne,” zasténala. „Ať nás všichni nechají na pokoji.”

„Doufám, že to není další znamení,” zasmál se.

Každé zazvonění bylo o něco protivnější než to předchozí. Naštěstí se konečně zapnul záznamník.

„Cindy, tady Lindsay,” ozvalo se. „Mám něco důležitého. Zvedni to. Prosím.”

„Jen běž,” pobídl ji Aaron.

„Když už jsi konečně tady, ne aby sis to rozmyslel, než to vyřídím.”

Sáhla za gauč, nahmátla sluchátko a zvedla ho. „Nikomu jinému bych to právě teď nezvedla,” řekla.

„Co máš tak důležitého na práci? Poslechni si tohle.”

Lindsay ji seznámila s nejnovějšími událostmi a Cindy cítila, jak se zmocňuje nadšení. Přesně tohle chtěla. To ona přivedla Lindsay na jeho stopu. Jo!

„Měj se,” řekla. „A díky za zavolání.” Položila sluchátko, přitiskla se zpátky k Aaronovi a pohlédla mu do očí.

„Chtěl jsi nějaké znamení. Myslím, že lepší by sis nemohl přát.” Celá se rozzářila.

„Našli ho, Aarone.

Kapitola 83

CELOU NOC JSME ZŮSTALI na hlídce před hotelem William Simon. Neoficiálně. Coombs zatím nevyšel ven.

Věděla jsem, kde je. Teď jsem musela přijít na to jak ho usvědčit.

Toho rána se Jill vrátila do práce. Zašla jsem za ní do kanceláře, abych ji informovala, co je v případu nového.

Jakmile jsem vystoupila z výtahu v osmém patře, narazila jsem do Claire, která měla zřejmě stejný cíl.

„Zdravím. Jak to jde?” zeptala se.

„Mám velkou novinu,” vyhrkla jsem hned netrpělivě.

„Pojď…”

Zaklepaly jsme na Jilliny dveře a našly ji za jejím stolem. Stohy dokumentů vytvářely dojem, že nepromeškala jediný den. Jakmile nás spatřila, její modré oči ožily, ale když vstala, aby nás přivítala, zdálo se, že se pohybuje poloviční rychlostí než obvykle.

„Posaď se,” vybídla jsem ji. Došla jsem k ní a objala ji.

„Musíš se šetřit.”

„Jsem v pořádku,” řekla. „Podbřišek mám trochu ztuhlý, srdce trochu zlomené. Ale jsem tady. Práce je teď pro mě to nejlepší.”

„Jsi si opravdu jistá, že je to rozumné?” zeptala se Claire.

„Naprosto,” opáčila Jill. „Klid, doktorko, nic mi není.

Takže mě prosím nepřesvědčuj o opaku. Jestli mi vy dvě chcete pomoct, vysypte, co je nového.”

Pohlédly jsme na ni trochu skepticky. Pak jsem jim sdělila tu velkou novinu. „Myslím, že jsme ho našli.”

„Koho?” zeptala se Jill.

„Chiméru. “

Claire na mě vyvalila oči. Pak je na okamžik zavřela jako při modlitbě a s úlevou vydechla.

Jill si mě obdivně změřila. „Páni, vy jste se ale neflákali, co jsem tady nebyla.”

Položily mi ty správné otázky a já na ně odpověděla.

Když jsem jim řekla jméno, Jill zamumlala: „Coombs… O

tom jsme se učili na právech…” Pak se rozzářila. „Frank Coombs. Zabil nějakého kluka.”

„Jseš si jistá, že je to on?” zeptala se Claire. Pořád ještě měla na krku obvaz.

„Doufám,” řekla jsem. Pak jsem dodala s naprostou jistotou: „Jo, jsem si jistá, že je to on.”

„Už jste ho zatkli?” chtěla vědět Claire. „Můžu ho navštívit v cele? Máme doma jednu baseballovou pálku, kterou bych ráda vyzkoušela.”

„Ještě ne. Je zalezlý v jednom špinavém hotýlku. Máme ho pod čtyřiadvacetihodinovým dozorem.”

Obrátila jsem se k Jill. „Co ty na to, prokurátorko? Chci si ho podat.”

Trochu nejistě se posadila na kraj svého stolu. „Tak jo, pověz mi přesně, co máš.”

Probrala jsem s ní každou indicii: spojitost mezi obětmi, Coombsovu pověst střelce, jeho dokumentovanou zášť vůči černochům, jak DZS zpečetili jeho osud.

Pochybnost v její tváři však sílila každým mým slovem.

„Podívej, Jill,” zvedla jsem ruku. „Vzal si osmatřicítku od vysloužilého policisty a Mercer byl zabit osmatřicítkou.

Tři z obětí byly přímo spjaty s jeho minulostí. Mám jednoho člověka v San Quentinu, který tvrdí, že ho slyšel vyhrožovat pomstou.”

„Ta osmatřicítka nestačí, Lindsay. Máš důkaz, že to byla tatáž zbraň?”

„Ne, ale Jill, Tasha Catchingsová byla zabita ve stejné čtvrti, kde skončila před dvaceti lety Coombsova kariéra.”

Přerušila mě. „A co nějaký svědek, který by ho viděl na místě činu? Aspoň jeden svědek, Lindsay?”

Zavrtěla jsem hlavou.

„Otisky nebo kus oblečení. Něco, co by ho dávalo do souvislosti s těmi vraždami?”

Nešťastně jsem si povzdechla. „Ne.”

„Ty nepřímé důkazy ho usvědčují, Jill,” vložila se do toho Claire. „Coombs je zrůda. Nemůžeme ho nechat na svobodě.”

Jill si nás obě změřila pohledem. Byla to skoro zase ta stará kamarádka. „Myslíte, že nechci dostat toho parchanta stejně jako vy? Myslíte, že si nepamatuju, jak blízko se dostal ke Claire? Ale nemáme zbraň a motiv není nic moc.

Nikdo nemůže dosvědčit, že by se objevil poblíž jediného místa činu. Když ho zatknete a nepodaří se vám ho usvědčit, ztratíte ho navždy.”

„Coombs je Chiméra, zlato,” řekla jsem. „Vím, že to nemám ještě celé po kupě, ale mám motiv a vím, co ho spojuje se třemi z obětí. A taky svědectví, které potvrzuje jeho úmysly.”

„Svědectví kriminálníka,” podotkla Jill. „Něčemu takovému se porota vysměje.”

Vstala, přistoupila k nám a položila Claire a objala nás kolem ramen. „Podívej, Claire, vím, žes měla namále.

Jsem tvá kamarádka, ale zároveň i prokurátorka. Najděte jediný otisk prstu nebo svědka. Cokoliv, Lindsay, a podáme si ho, až z něj budou chlupy lítat.”

Stála jsem tam, snažila se spolknout zklamání a hněv, ale věděla jsem, že má pravdu. Potřásla jsem hlavou a zamířila ke dveřím.

„Co budeš dělat teď?” zeptala se Claire.

„Vyděsím toho parchanta. Udělám mu ze života peklo.”

Kapitola 84

O PATNÁCT MINUT POZDĚJI jsem s Jacobim vyzvedla Cappyho a vešli jsme do sešlé vstupní haly hotelu William Simon. Ospalý Pákistánec v recepci listoval novinami ve své mateřštině. Jacobi před něj hodil Coombsovu fotografii a odznak a muž vyděšeně zvedl oči.

„Číslo pokoje?”

Během tří vteřin si stačil recepční v turbanu prohlédnout fotografii, zalistovat v knize hostů a vypravit ze sebe se silným přízvukem: „Tši sta sedům. Zapsal jako Burns.

Výtah támhle,” ukázal.

Za pár okamžiků jsme už stáli ve špinavé, oprýskané chodbě ve třetím patře, přede dveřmi Coombsova pokoje.

Odjistili jsme pistole.

„Nezapomeňte, jdeme si s ním jenom promluvit,”

připomněla jsem. „Měj oči otevřené, jestli nezahlédneš něco, co by se nám mohlo hodit.”

Oba muži přikývli a zaujali pozice po stranách dveří.

Cappy zaklepal. Nikdo se neozval.

Zaklepal znovu. „Pan Frank Burns?” Konečně uvnitř zazněl hluboký, chraplavý hlas: „Táhněte pryč. Mám zaplaceno až do pátku.”

„Sanfranciská policie, pane Burnsi. Neseme vám vaši ranní kávu.”

Chvíli bylo ticho. Slyšela jsem jen, jak uvnitř někdo hýbe židlí a zavírá zásuvku. Pak se za dveřmi ozvaly kroky a hlas vyštěkl: „Co tady kurva chcete?”

„Jenom vám položit pár otázek. Otevřel byste dveře?”

Čekali jsme další minutu, během které se nám třásly prsty na spouštích. Pak se dveře konečně otevřely a v nich stál rozzuřený Coombs.

Chiméra.

Obličej měl kulatý a oteklý, oči jako by hleděly ze dvou kráterů. Krátké, prošedivělé vlasy, zploštělý nos, skvrnitá pleť. Na sobě měl bílý nátělník přetažený přes pomačkané šedé kalhoty. Jeho oči plály nenávistí a pohrdáním.

„Nate,” řekl Jacobi a plácl ho po hrudníku stočeným Chroniclem. „Vaše noviny. Nepozvete nás dál?”

„Nepozvu,” zavrčel Coombs.

Cappy se usmál. „Už vám někdo řekl, že se podobáte jako vejce vejci jednomu chlápkovi, co dělával u policie?

Jak se sakra jmenoval? No jo, Coombs. Frank Coombs. Už vám to někdo řekl?”

Bývalý policista lhostejně zamrkal a pak vyloudil na rtech úsměšek. „Jeden čas jsem mu dělal dvojníka.”

Jestli poznal Jacobiho nebo Cappiho z doby, kdy byl u policie, nedal to na sobě znát, ale na mě pohlédl, jako bych mu byla povědomá. „Neříkejte mi, že jste přišli jako uvítací výbor.”

„Co takhle pustit nás dovnitř?” nadhodil Jacobi.

„A co takhle povolení k prohlídce?” opáčil Coombs.

„Vždyť vám povídám, že jsme vám jenom doručili ranní noviny.”

„Tak se můžete klidit. Padejte,” procedil Coombs mezi zuby. Jeho oči jako by se nám snažily propálit díru do mozku.

Cappy strčil do dveří a pak se s Jacobim protlačili do pokoje. „Když už jsme tady, mohl byste nám odpovědět na pár otázek.”

Naštvaný muž si promnul neholenou bradu a vrhal po nás zlé pohledy. Nakonec si přitáhl dřevěnou židli od malého stolku, posadil se na ni a založil ruce na hrudi.

„Debilové,” mumlal si. „Neschopný kreténi.”

Malou místnost pokrývaly noviny, na parapetu byly vyrovnané láhve od piva a několik plechovek od koly přetékalo cigaretovými nedopalky. Měla jsem pocit, že kdybych to tam obrátila vzhůru nohama, něco bych určitě našla.

„Tohle je poručík Boxerová z oddělení vražd,” představil mě Jacobi. „My jsme inspektoři Jacobi a McNeil.”

„Gratuluju,” ušklíbl se Coombs. „Hned se cejtím bezpečnější. Co po mně chcete, vy kašpaři?”

„Jak říkám,” odpověděl Jacobi, „měl byste si přečíst noviny, abyste měl přehled, co se děje? Koukáte se občas na zprávy?”

„Jestli máte něco na srdci, tak to vysypte,” zněla odpověď.

„Začneme tím, kde jste byl před čtyřmi dny večer,”

vložila jsem se do toho. „V pátek, něco po jedenácté.”

„Začneme tím, že mi políbíte prdel, a tím taky skončíme,” odsekl Coombs. „Jestli si ale chcete hrát, ať je po vašem. Byl jsem buďto na baletu, nebo na vernisáži výstavy moderního umění. Už si to přesně nepamatuju. V

poslední době mám děsně nabitej program.”

„Tak nám ho ve stručnosti popište,” vybafl Cappy.

„Jasně. Jo. Vlastně jsem byl s kámošema.”

„Tihle kámoši,” řekl Jacobi, „mají určitě jména a telefonní čísla. A rádi vám potvrdí alibi.”

„Proč?” Coombs našpulil rty a zvedl tázavě obočí.

„Tvrdí snad někdo, že jsem byl někde jinde?”

„Jenom jsem si říkala,” pohlédla jsem mu do očí, „kdy jste se byl naposled podívat v Bay View, na místě, kde jste šlapal chodník. Nebo mám radši říct na místě, kde jste vraždil?”

Expolda se zamračil, bylo na něm vidět, že by mi nejradši skočil po krku.

„Tak on čte noviny,” uchechtl se Cappy.

Bývalý trestanec se obrátil k němu. „Snad si nemyslíte, inspektore, že jsem nějakej nováček, kterej se posere, když na něj bafnete? Jasně že čtu noviny. Vy pitomci nedokážete vyřešit svůj případ, tak jste si se mnou přišli pokecat o tom, co už je dávno odbytý. Máte na mě kulový, jinak bysme nedřepěli tady, ale u vás v Baráku. Jestli si myslíte, že jsem zabil ty černý parchanty, sbalte mě. V opačným případě,

páni, to je hodin, už na mě čeká moje limuzína. Skončili jste?”

Měla jsem chuť popadnout Coombse za krk a omlátit mu ten jeho hnusný obličej o zeď. Měl ale pravdu. Nemohli jsme ho sbalit. Ne s tím, co jsme měli. „Potřebujeme znát odpovědi na několik otázek, pane Coombsi. Budete nám muset vysvětlit, proč zemřeli tři lidé, kteří měli něco společného s vaším odsouzením za vraždu před dvaceti lety.

Chceme vědět, co jste dělal ty večery, kdy byli zabiti.”

Coombsovi začala na čele pulzovat žíla. Pak se uklidnil a pokusil se o úsměv. „Určitě jste sem přišla, poručíku, protože máte nějaké svědky, kteří mě viděli aspoň na jednom místě činu.”

Beze slova jsem mu hleděla do očí.

„Nebo máte moje otisky na nějaký zbrani? Nebo vlákna z tohodle koberce nebo mejch šatů? Nebo si myslíte, že to jen tak ze srandy dobrovolně vemu na sebe?”

Stála jsem tváří v tvář vrahovi a dívala se na jeho arogantní úsměv. „Ale musím přiznat, že mi dělá moc dobře, jak ty parchanti kapou jeden po druhým. Zničili jste mi život. Jestli chcete, abych se začal bát, začněte aspoň předstírat, že jste opravdový policajti.”

Tolik jsem ho chtěla dostat, ale zatím to nebylo možné.

„Považujte se za podezřelého z vraždy, pane Coombsi.

Běžný postup znáte. Neopouštějte město. Vrátíme se.”

Kývla jsem na Cappyho a Jacobiho a zamířili jsme ke dveřím.

„Ještě něco,” obrátila jsem a usmála se na něj. „Mám pro vás vzkaz od Claire Washburnové: Nakloňte se trochu doleva, ano?”

Kapitola 85

KDYŽ MI SKONČILA SLUŽBA, byla jsem tak napružená, že jsem se v žádném případě nemohla jen tak rozjet domů a rozvalit se na gauči.

Cestou do Portera jsem si v duchu přehrávala ten nechutný rozhovor s Coombsem. Provokoval nás a posmíval se nám, protože dobře věděl, že ho nemůžeme zatknout.

Věděla jsem, kdo je Chiméra… ale nemohla jsem ho usvědčit.

Zastavila jsem na semaforech. Domů se mi nechtělo, ale nevěděla jsem, kam jinam jít. Cindy měla schůzku a Jill a Claire byly doma se svými manžely.

Zvažovala jsem, že bych zavolala Claire, ale měla jsem vybitý mobil, zapomněla jsem nabít tu zatracenou baterii.

Potřebovala jsem něco dělat, nedokázala jsem si představit, že bych jen seděla a čekala.

Kdybych se jen mohla dostat do Coombsova pokoje…

Váhala jsem mezi cestou domů a možná největší chybou své kariéry. Rozum mi říkal: Jeď domů, Lindsay, dostaneš ho zítra. Brzy udělá chybu.

Srdce však mluvilo jinak: No tak, holka, jdi po něm.

Podej si toho parchanta.

Otočila jsem se na Sedmé ulici a zamířila zpátky. Bylo skoro devět.

Mé auto jako by mě samo dovezlo před hotel William Simon. Noční hlídku měli Pete Worth a Ted Morelli.

Zahlédla jsem je sedět v modré acuře. Kdyby Coombs odešel, měli nařízeno hlásit to vysílačkou a sledovat ho. Už dříve toho dne se objevil ve dveřích hotelu, podezíravě obešel blok a nakonec se usadil v malé restauraci, kde si u kávy přečetl noviny. Věděl, že ho sledujeme.

Vystoupila jsem z exploreru a došla k Worthovi a Morellimu. „Něco nového?”

Morelli se vyklonil z okénka na straně u řidiče. „Vůbec nic, poručíku. Nejspíš kouká nahoře na televizi. Dobře ví, že tady dřepíme. Klidně jeďte domů, my se o to tady postaráme.”

Neochotně jsem musela připustit, že má nejspíš pravdu.

Těžko jsem tam mohla být nějak prospěšná.

Znovu jsem nastartovala a zamávala chlapcům, když jsem kolem nich projížděla. Na rohu mi však cosi zabránilo odjet. Něco jako by mi říkalo: To, co hledáš, je tady. On ví, že ho sledujeme… Třeba se bude chtít před sanfranciskou policií předvést.

Rozjela jsem se zpět k hotelu William Simon po opačné straně bloku. Projížděla jsem kolem zastaváren, nonstop

obchodů s alkoholem a čínské restaurace. Na konci bloku parkovalo hlídkové auto.

Dorazila jsem k zadní straně hotelu. Stálo tam jen několik popelnic a ulice byla opuštěná. Zhasla jsem světla a zůstala sedět v autě. Nevím, na co jsem čekala, ale něco mi velelo být ve střehu.

Nakonec jsem vystoupila z exploreru a zadním vchodem vešla do hotelu. Podej si toho parchanta. Uvažovala jsem, že bych zašla nahoru a znovu si s Coombsem promluvila.

Nebo bychom se spolu mohli podívat na televizi.

Vedle vstupní haly byl úzký bar. Nahlédla jsem dovnitř, ale Frank Coombs mezi tamními pochybnými existencemi nebyl. Měli jsme vraha policistů na dosah ruky a nemohli jsme dělat vůbec nic.

Mou pozornost upoutal jakýsi pohyb u zadního schodiště. Rychle jsem se ukryla v temném baru a sledovala, jak ze schodů schází člověk, který se rozhlíží kolem jako hlavní hrdina filmu Uprchlík.

Co má tohle sakra znamenat?

Poznala jsem khaki bundu a kapuci staženou přes oči.

Začínala jsem si být jistá.

Byl to Frank Coombs.

Chiméra.

Kapitola 86

COOMBS ZMIZEL V kuchyni malé hotelové restaurace.

Několik vteřin jsem počkala a pak ho sledovala.

Teď jsem to byla já, kdo klopil hlavu a vrhal kolem kradmé pohledy. Uviděla jsem svého podezřelého, ale ten se převlékl. Teď měl na sobě bílý kuchařský plášť a umaštěnou bílou čepici. Vzpomněla jsem si na svůj mobil, a pak si uvědomila, že je vybitý. Nebyla jsem ve službě, vlastně jsem ho ani nepotřebovala.

Coombs vyšel zadními dveřmi z hotelu. Dříve než jsem mohla nenápadně upozornit osádku onoho hlídkového vozu, zmizel za rohem v nějakém průchodu.

Nahlédla jsem za roh a spatřila ho zahýbat do ulice, kde jsem parkovala. Rozběhla jsem se ke svému exploreru.

Naštěstí jsem ho neztratila z očí. Chlap v plášti přeběhl ulici ani ne deset metrů před mým autem. Opět se mi nepodařilo upozornit hlídkový vůz.

Coombs si zkrátil cestu přes parcelu směrem k Van Ness Street. Měla jsem vztek na své lidi, nechali ho uniknout.

Zvorali to.

Čekala jsem, až zmizí na parcele, pak jsem otočila explorer a rozjela se ke křižovatce. Na semaforech jsem zabočila doleva. Van Ness Street byla plná aut a lidí.

Sledovala jsem místo, které jsem považovala za druhou stranu prázdné parcely, a rozhlížela se po ulici. Nikde jsem ho neviděla. Je možné, aby mě oklamal? Mohl mi zmizet v davu?

Náhle jsem zahlédla khaki bundu vyklouznout z uličky mezi samoobsluhou a prodejnou obuvi. Zahodil kuchařský plášť a čepici. Byla jsem si celkem jistá, že mě neviděl.

Rozhlédl se na obě strany a pak s rukama v kapsách zamířil k Market Street. Měla jsem chuť srazit ho autem.

Na další křižovatce jsem otočila explorer a zamířila zpět po druhé straně ulice, asi dvacet metrů za Coombsem.

Byl v tom docela dobrý. Zjevně byl ve formě. Konečně se zdálo, že si je jistý, že nám zmizel. Skoro se mu to podařilo.

Na Market Street vběhl ten hajzl do ulice a naskočil do trolejbusu jedoucího na jih.

Sledovala jsem trolejbus, který pokračoval na Mission Street. Na každé zastávce jsem šlápla na brzdu a dávala pozor, jestli nevystoupí. Nevystoupil. Mířil zřejmě do centra.

Poblíž Bernal Heights, u nádraží Glen Park, zůstal trolejbus stát několik vteřin na zastávce. Když už se rozjížděl, Coombs vyskočil.

Už jsem nestihla zastavit. Musela jsem projet kolem.

Krčila jsem se za volantem, každý nerv v těle napjatý. Už jsem sledovala spoustu podezřelých, ale nikdy nebylo tolik v sázce.

Muž v khaki bundě stál na zastávce a rozhlížel se kolem.

Nezbylo mi než jet dál. Pozorovala jsem ho ve zpětném zrcátku. Zdálo se, že se dívá, jak mé auto mizí z dohledu.

Kruci… Nemohla jsem zastavit. Bylo to k vzteku. Když jsem si byla jistá, že mě nevidí, odbočila jsem do obytné čtvrti, otočila se na jedné příjezdové cestě a doufala, že najdu Coombse tam, kde jsem ho viděla naposled.

Přiřítila jsem se zpátky k nádraží Glen Park.

Ten parchant byl pryč! Zoufale jsem se rozhlížela kolem, ale nebylo po něm ani stopy. Vztekle jsem uhodila do volantu. „Ten hajzl!” zařvala jsem.

Pak jsem si všimla okrového pontiaku, který vyjel z boční ulice asi třicet metrů přede mnou. Upoutal mou pozornost čistě proto, že se hýbal.

Náhle se objevil Coombs. Vyběhl z nějakého obchodu a naskočil do pontiaku na místo spolujezdce.

A mám tě, řekla jsem si.

Pontiak se znovu rozjel.

Já za ním.

Kapitola 87

SLEDOVALA JSEM AUTO asi v padesátimetrové vzdálenosti. Pontiak najel na dálnici 280 a zamířil na jih.

Držela jsem se ho jako klíště a srdce mi divoce bušilo. Spíš než krev pumpovalo čistý adrenalin.

Po osmi kilometrech ukázal pontiak doprava a odbočil na výjezd do jižního San Franciska. Projel průmyslovou částí města a pak začal stoupat příkrými ulicemi na South Hill. Zhasla jsem světla, abych na sebe v temných uličkách neupozornila.

Sledované auto zabočilo do tmavé, opuštěné ulice domků, které zoufale potřebovaly opravit. Na konci ulice vjelo na příjezdovou cestu k bílému baráku stojícímu na kopečku s výhledem do údolí. Bylo to pěkné místo, ale dům byl velice zanedbaný.

Coombs a řidič vystoupili z auta v živém hovoru. Zajela jsem na temnou příjezdovou cestu o tři domy blíž.

Nikdy jsem se necítila tak osamělá. Nemohla jsem však nechat Coombse uniknout.

Vyndala jsem z přihrádky na rukavice svůj glock a zkontrolovala zásobník. Byl plný. Proboha, Lindsay. Sama, bez neprůstřelné vesty, s vybitým mobilem.

S pistolí v ruce jsem se plížila po chodníku k bílému domu. Uměla jsem zacházet se zbraní, ale byla jsem dost dobrá?

Na příjezdové cestě parkovalo několik otlučených aut a pick-upu. V přízemí se svítilo a slyšela jsem hlasy.

Došla jsem ke garáži pro dvě auta na konci příjezdové cesty. Od domu ji dělil asfaltový chodník. Hlasy zesílily, ale stále byly příliš daleko na to, abych jim rozuměla. Zadržela jsem dech, přitiskla jsem se ke zdi a nahlédla oknem dovnitř.

Kdyby to vypadalo, že tam Coombs chce pobýt delší dobu, mohla bych přivolat posily.

Šest zločineckých týpků kolem stolu, láhve od piva a hustý kouř. Objekt mého zájmu byl mezi nimi. Na paži jednoho z mužů jsem zpozorovala povědomé tetování.

Hlavu lva, tělo kozy a ocas hada.

Bylo to shromáždění Chiméry.

Snažila jsem se zachytit, o čem se uvnitř mluví. Náhle jsem zaslechla motor auta, škrábajícího se na South Hill.

Rychle jsem se odplížila podél domu do uličky vedle garáže.

Slyšela jsem bouchnutí dveří auta a pak hlasy a kroky.

Mířily mým směrem.

Kapitola 88

UVIDĚLA JSEM PŘICHÁZET dva muže, jednoho s blond bradkou a vlasy do ohonu, druhého v džínové vestě bez rukávů a se svalnatými, potetovanými pažemi. Neměla jsem kam uniknout.

Spatřili mě. „Kdo sakra jste?”

Měla jsem dvě možnosti: namířit na ně pistoli a vycouvat, nebo se jim postavit a sebrat Coombse. Druhá možnost mi připadala jako lepší nápad.

„Policie,” křikla jsem na nově příchozí. Pistoli jsem svírala oběma rukama. „Oddělení vražd. Ruce vzhůru.”

Muži ani v nejmenším nezpanikařili. Tázavě pohlédli jeden na druhého a pak zpátky na mě. Byla jsem si jistá, že jsou ozbrojení stejně jako ti uvnitř. Hlavou mi proběhla děsivá myšlenka: Mohla bych tady umřít.

Ozval se dupot a od ulice přiběhli další dva muži.

Otočila jsem se a namířila pistoli na ně.

Světla v domě náhle zhasla. Potemněla i příjezdová cesta. Kde je Coombs? Co udělá teď?

Klekla jsem si do střelecké pozice. O Coombse už nešlo.

Zaslechla jsem za sebou nějaký hluk. Někdo se ke mně blížil. Obrátila jsem se tím směrem a muži za mnou po mě skočili. Pevně mě popadli a přitiskli k zemi.

Pak jsem hleděla do tváře, kterou jsem nechtěla spatřit.

Do tváře, kterou jsem nenáviděla.

„Hele, koho to tu máme,” zašklebil se Frank Coombs.

Mířil mi do obličeje osmatřicítkou. „Holčičku Martyho Boxera.”

Kapitola 89

BÝVALÝ POLICISTA se ke mně sklonil a prohlížel si mě s tím svým samolibým úšklebkem, kterého jsem se tolik štítila. „Tak to vypadá, že to jste vy, kdo by se teď měl naklonit trochu doleva,” řekl.

Byla jsem natolik při smyslech, abych si dokázala domyslet, do jakého jsem se dostala maléru.

„Vyšetřuji tady vraždu,” oznámila jsem okolostojícím mužům. „Frank Coombs je podezřelý ze zabití čtyř lidí, z toho dvou policistů. Určitě se do toho nechcete namočit.”

Coombs se nepřestal šklebit. „Plejtváte dechem, ty vaše žvásty tady nemaj žádnou váhu. Slyšel jsem, že jste mluvila s Weisczem. Milej chlápek, co? Můj kámoš.”

Podařilo se mi posadit. Jak se mohl dozvědět, že jsem byla v Pelican Bay? „Mí lidi vědí, že jsem tady.”

Z ničeho nic vzduchem prolétla jeho pěst a zasáhla mě do čelisti. Ucítila jsem v ústech horkou tekutinu s kovovou příchutí, svou krev. Horečnatě jsem se snažila vymyslet, jak odtamtud uprchnout.

Coombs se stále usmíval. „Udělám s vámi to, co jste vy hajzlové udělali se mnou. Vemu vám něco vzácnýho, něco, co už nikdy nedostanete zpátky. Zatím jste nic nepochopila.”

„Pochopila jsem toho dost. Zabil jste čtyři nevinné lidi.”

Koukal na mě a pak se rozesmál. Jeho hrubá ruka mě pohladila po tváři. Oči měl plné jedu a z chladu jeho ruky se mi málem zvedl žaludek.

Pak jsem uslyšela výstřel, ale byl to Coombs, kdo zařval a chytil se za rameno.

Ostatní se rozprchli. V temnotě nastal zmatek a já byla stejně zmatená jako oni. Vzduchem zasvištěla další kulka.

Hubený, potetovaný kriminálník zaječel a popadl se za stehno. Dvě další střely udeřily do vrat garáže.

„Co to má kurva bejt?” řval vyděšeně. „Kdo to střílí?”

Zazněly další výstřely. Přicházely ze stínů na konci příjezdové cesty. Vstala jsem a přikrčená se rozběhla od domu. Nikdo mě nezastavil.

„Tady!” uslyšela jsem volat někoho před sebou. Zamířila jsem za hlasem. Střelec se krčil za okrovým pontiakem.

„Hoď sebou,” volal.

Když jsem uviděla, kdo to je, nemohla jsem uvěřit vlastním očím.

Za okamžik jsem se ocitla v objetí svého otce.

Kapitola 90

ŘÍTILI JSME SE PRYČ OD DOMU a ujeli jsme skoro celou cestu zpátky do San Franciska, než jsme si mohli vůbec promluvit. Nakonec otec zastavil své auto na rušném parkovišti před restaurací 7-Eleven. Otočila jsem se k němu.

Stále jsem nemohla popadnout dech a srdce mi divoce tlouklo.

„Jsi v pořádku?” zeptal se potichu.

Přikývla jsem, i když jsem si nebyla zcela jistá. Musela jsem nejdřív provést malou inventuru své čelisti, týlu hlavy a cti.

V hlavě se mi zvolna začaly formovat otázky, na které jsem nutně potřebovala znát odpovědi.

„Kde ses tam vzal?” zeptala jsem se.

„Dělal jsem si o tebe starosti. Zvláště po tom útoku na tvoji kamarádku Claire.”

Následující myšlenka se mi ani trochu nezamlouvala.

„Tak tys mě sledoval?”

Palcem mi setřel z koutku úst pramínek zaschlé krve.

„Dvacet let jsem byl polda. Sledoval jsem tě od té chvíle, co jsi dneska odešla z práce.”

Potřásla jsem nad tím zaraženě hlavou, ale vlastně mi na tom nijak moc nezáleželo. Když jsem se tak dívala na otce, blesklo mi hlavou ještě něco. Cosi, co tam nezapadalo.

Vzpomněla jsem si, jak se na mě Coombs díval. „On věděl, kdo jsem.”

„Jasně že věděl. Setkala ses s ním tváří v tvář. Vyšetřuješ jeho případ.”

„V tom to nebylo,” zavrtěla jsem hlavou. „On věděl o tobě.”

Táta se zatvářil zmateně. „Jak to myslíš?”

„Věděl, že jsem tvoje dcera. Nazval mě holčička Martyho Boxera.”

Jeho tvář ozářilo světlo neonové reklamy na pivo v okně restaurace.

„Už jsem ti to povídal,” řekl. „Coombs a já jsme se znali.

Tenkrát mě znal každý.”

Vybavilo se mi, jak se Coombs zatvářil, když jsme se setkali ráno v hotelu. Už tehdy jsem měla pocit, že mě odněkud zná.

Odtáhla jsem se a zeptala se napjatým hlasem: „Proč jsi mě sledoval? Potřebuju slyšet všechno.”

„Abych tě chránil. Přísahám. Abych se aspoň jednou zachoval správně.”

„Jsem policistka, tati, ne tvá malá Vosička. Něco přede mnou tajíš. Nějak ses do téhle záležitosti zapletl. Jestli se chceš zachovat správně, je na čase začít.”

Otec zaklonil hlavu a upřel pohled přímo před sebe.

Zhluboka se nadechl. „Coombs mi zavolal, když ho pustili z basy. Podařilo se mu vystopovat mě dole na jihu.”

„Coombs ti zavolal?” vytřeštila jsem na něj oči. „Proč by to dělal?”

„Zeptal se mě, jak jsem si užil posledních dvacet let svého života, když byl pryč. Jestli jsem se sebou něco udělal. Řekl, že je na čase, aby mi to oplatil.”

„Aby ti to oplatil? Oplatil co?” Jakmile jsem tu otázku vyřkla, odpověď se mi nabídla sama. Tvrdě jsem pohlédla do otcových prolhaných očí.

„Tys tam ten večer byl, viď? Tenkrát před dvaceti lety.”

Kapitola 91

OTEC UHNUL POHLEDEM. Tenhle jeho provinilý výraz už jsem viděla, mnohokrát, když jsem byla malá.

Začal mi to vysvětlovat. Už je to tu zas, viď, tati?

„Na místo činu nás tenkrát dorazilo šest. Já tam byl jen náhodou. Zastupoval jsem nějakého Eda Dooleyho. Přišel jsem tam mezi posledními. Neviděl jsem ani prd. On nás ale od té doby nepřestal pronásledovat.”

„Nevěděl jsem, že je Chiméra, Lindsay,” pokračoval otec. „To mi musíš věřit. O tom poldovi Chipmanovi jsem slyšel poprvé od tebe. Myslel jsem, že mně Coombs jenom vyhrožuje.”

„Vyhrožuje, tati?” vyhrkla jsem překvapeně. „Vyhrožuje čím? Vysvětli mi to, prosím tě. Opravdu bych to chtěla pochopit.”

„Řekl, že se postará, abych pocítil to, co prožíval celá ta léta on. Abych se díval, jak všechno ztrácím. Řekl, že půjde po tobě.”

„Tak proto ses vrátil,” povzdechla jsem si. „Všechny ty řeči, že chceš uvést věci na pravou míru… To byly jenom povídačky, viď?”

„Ne,” zavrtěl hlavou. „Tolik jsem toho už ztratil.

Nemohl jsem dovolit, aby mi vzal i to poslední, tebe. Proto jsem tady, Lindsay. Přísahám, že ti tentokrát nelžu.”

V hlavě mi hučelo. Ztratila jsem podezřelého z několika vražd. Střílelo se. Nevěděla jsem, co dál. Co otec? Kolik toho doopravdy ví? Co teď s Coombsem? S Chimérou?

„Skutečně mluvíš pravdu? Alespoň teď, pro jednou?

Tohle je můj případ, důležitý případ. Nelži mi, tati. Prosím.”

„Přísahám,” řekl s očima plnýma studu. „Co budeš dělat teď?”

Pohlédla jsem na něj. „S čím? S Coombsem nebo s námi?”

„S celým tím zmatkem. S tím, co se stalo dnes večer.”

„Tak to nevím,” polkla jsem. „Jednu věc ale vím jistě.

Jestli to půjde, zatknu Coombse.”

Kapitola 92

KOLEM DESÁTÉ RANNÍ jsem už měla v ruce povolení k prohlídce. Umožňovalo mi vstup do Coombsova pokoje v hotelu William Simon. Na místo nás přijelo šest ve dvou autech.

Coombs byl někde venku. Konečně jsme měli něco, z čeho jsme ho mohli obvinit, například pokus o vraždu policejního důstojníka nebo vzdorování zatčení. Vyhlásila jsem po něm pátrání a poslala své lidi do domu, kde se to všechno předchozího večera semlelo.

Požádala jsem Jill, aby se vypravila se mnou a Jacobim do hotelu William Simon. Pořád jsem doufala, že tam najdeme něco, co by ho usvědčovalo alespoň z jedné vraždy.

Kdyby se tak stalo, chtěla jsem mít v ruce okamžitě zatykač.

Do pokoje nás pustil tentýž pákistánský recepční.

Nebylo tam uklizeno a parapet stále zdobily láhve od piva a plechovky od koly. Jediný nábytek tvořila železná postel s tenkou matrací, prádelník s nějakými toaletními potřebami, psací stolek, stůl a dvě židle.

„Co jsi čekala?” ušklíbl se Jacobi. „Holiday Inn?” Na podlaze se válelo několik výtisků novin, Chroniclu a

Examineru. Nic neobvyklého. Na poličce vedle postele jsem si povšimla malé střelecké trofeje, figurky střelce s puškou a nápisem Regionální přebor ve střelbě na 50 metrů a jménem Franka Coombse. Málem se mi z toho obrátil žaludek. Došla jsem k psacímu stolu. Pod telefonem bylo zastrčených několik účtenek a lístků s čísly, která mi nic neříkala. Našla jsem mapu San Franciska a okolí. Vytáhla jsem zásuvky. Staré Zlaté stránky, jídelní lístky místních restaurací, zastaralý průvodce městem. Nic.

Jill na me pohlédla. Zamračeně jsem zavrtěla hlavou.

Pokračovala jsem v prohlídce pokoje. Něco tam být muselo.

Coombs přece byl Chiméra.

Kopnutím jsem zavřela zásuvky stolu, až na zem spadlo stínítko lampičky. Naštvaně jsem popadla matraci a shodila ji z postele.

„Je to tu, Jill. Něco tady být musí.” K mému překvapení spadla na zem hnědá obálka, ukrytá pod matrací. Zvedla jsem ji a vysypala obsah na postel.

Nebyla v ní pistole nebo něco, co patřilo některé z obětí.

Obálka byla plná výstřižků z novin a časopisů, zabývajících se případem Chiméra, a dalších, pojednávajících o událostech starých dvacet let. Jeden z nich, článek z časopisu Time, detailně popisoval celý případ. Titulek zněl POLICEJNÍ

LOBBY

POŽADUJE

COOMBSOVO

ZATČENÍ a na fotografii bylo shromáždění Důstojníků za spravedlnost před městskou radnicí. Můj zrak přitáhl

červený kroužek, kterým si Coombs označil citát připsaný seržantu Edwardu Chipmanovi. „Páni, ” hvízdl Jacobi.

Našli jsme i články o procesu a kopie dopisů, ve kterých Coombs požadoval nový proces. Vybledlou kopii zprávy policejní vyšetřovací komise o incidentu v Bay View s Coombsovými vzteklými poznámkami jako „Lhář” nebo „Hnusnej zbabělec”. Červeně bylo zvýrazněno svědectví poručíka Earla Mercera.

Následovaly novější články, popisující sérii nedávných vražd: Tashy Catchingsové, Davidsona, Mercera… pár odstavců v Oakland Times o Estelle Chipmanové s načmáraným komentářem: „Člověk beze cti zneuctí všechno kolem sebe.”

Podívala jsem se na Jill. Nebylo to dokonalé; stále jsme neměli nic, co by ho přímo spojovalo s těmi vraždami.

Stačilo to však, abychom se zbavili posledních pochybností, že jsme našli toho pravého. „Nic moc, ale můžeme ho sebrat aspoň za Chipmanovou a Mercera.”

Zamyslela se na tím a pak konečně našpulila rty a přikývla.

Když jsem zběžně procházela zbývající výstřižky, cosi mi padlo do oka. Zůstala jsem stát s otevřenými ústy.

Byl to novinový výstřižek z první tiskové konference po zavraždění Tashy Catchingsové. Fotografie ukazovala velitele Mercera stojícího za několika mikrofony.

Jill si všimla mého překvapeného výrazu a vzala mi výstřižek z ruky. „Ach bože, Lindsay…”

Na fotografii stálo za Mercerem několik lidí spojených z vyšetřováním. Starosta, velitel detektivů, Gabe Carr.

Jednu tvář dal Coombs do červeného kroužku.

Mou tvář.

Kapitola 93

KE KONCI DNE měli už popis Franka Coombse všichni policisté ve městě. Tohle bylo osobní. Všichni toužili ho dostat.

Coombs neměl žádné trvalé bydliště, skoro žádné peníze, žádné komplice, o kterých bychom věděli. Za těchto okolností by neměl být problém ho brzy dopadnout.

Požádala jsem děvčata, aby se sešla po práci v Jillině kanceláři. Když jsem tam dorazila, kamarádky jen zářily, nejspíš se mi chystaly poblahopřát. Coombsova fotografie byla na titulních stranách všech novin. Opravdu vypadal jako vrah.

Zhroutila jsem se na kožený gauč vedle Claire.

„Něco se ti nezdá,” řekla, když viděla, jak se tvářím.

„Řekla bych, že to ani nechceme slyšet.”

Přikývla jsem. „Musíme si o něčem promluvit.”

Podrobně jsem jim popsala události předchozího večera.

Jak jsem riskovala a impulzivně pronásledovala Coombse, i když jsem vlastně neměla na vybranou. Jak jsem se nechala chytit. A jak mě v posledním okamžiku zachránil můj otec.

„Proboha, Lindsay,” vyhrkla vyděšeně Jill. „Co takhle zkusit být opatrnější?”

„Já vím,” řekla jsem.

Claire potřásla hlavou. „Onehdy jsi mi řekla: Nevím, co bych si beze tebe počala, a pak jdeš a takhle riskuješ.

Nemyslíš, že to funguje i naopak? Jsi jako naše sestra.

Přestaň si už hrát na hrdinu.”

„Kovboje,” dodala Jill.

„Kovbojku,” opravila ji Cindy.

„Stačilo pár vteřin,” usmála jsem se, „a mohly jste začít prohrabávat skříně, jestli máte něco černého na funus.”

Při pohledu na jejich smrtelně vážné obličeje jsem se neubránila smíchu. Při představě, že bych ztratila své přítelkyně nebo by ony ztratily mě, se mi celé to dobrodružství jevilo ještě šílenější. Teď už to bylo legrační.

„Díky bohu za Martyho,” zvolala Jill.

„Jo, starej dobrej Marty,” povzdechla jsem si.

Když spatřila můj nedostatek nadšení, naklonila se kupředu. „Nikoho nezasáhl, že ne?”

Znovu jsem si povzdechla. „Coombse. A možná ještě někoho.”

„Zůstala tam nějaká krev?” zeptala se Claire.

„Ten dům jsme prohledali. Měl ho pronajatý nějaký grázlík, který vzal nohy na ramena. Krev se našla na příjezdové cestě.”

Chvilku zamyšleně mlčely. Pak se ozvala Jill. „A jak jsi to vyřešila na oddělení, Lindsay?”

Zavrtěla jsem hlavou. „Vlastně nijak. Tátu jsem z toho vynechala.”

„Propána, Lindsay,” vyhrkla Jill, „tvůj táta někoho postřelil. Připletl se do policejní akce a střílel ze své zbraně.”

Vážně jsem na ni pohlédla. „Hele, on mi zachránil život.

Nemohu ho v tom nechat.”

„Ale bereš na sebe obrovské riziko. Jaký to má smysl?

Určitě má zbrojní pas. Je to tvůj otec a sledoval tě. Zachránil tě. Nespáchal žádný zločin.”

„Pravda je taková,” přiznala jsem, „že si nejsem jistá, že sledoval mě.”

Jill si mě změřila pohledem a přisunula si židli blíž.

„Mohla bys mi to zopakovat?”

„Nejsem si jistá, že sledoval mě,” řekla jsem.

„Tak co tam tedy pohledával?” zeptala se Cindy.

Všechny oči se upřely na mě.

Kousek po kousku jsem jim zopakovala rozhovor, který jsem měla s otcem v autě po té přestřelce. Jak táta připustil, že byl před dvaceti lety na místě činu v Bay View. „Byl tam s Coombsem.”

„Krucinál,” ulevila si šokovaná Jill.

„To proto se vrátil,” řekla jsem. „Všechny ty řeči, jak chce všechno napravit, jak se mu stýskalo po jeho holčičce,

byly jenom zástěrka. Coombs mu vyhrožoval. Proto se vrátil, aby se mu postavil.”

„Na tom něco je,” připustila Claire a vzala mě za ruku.

„Ale on mu vyhrožoval, že zabije tebe. Marty se vrátil, aby tě chránil.”

Jill se napřímila na židli a přimhouřila oči. „Lindsay, že ty se nesnažíš zabránit tomu, aby do toho byl tvůj táta zatažen. On možná věděl, že Coombs vraždí, a nechal si to pro sebe.”

Pohlédla jsem jí do očí. „Chvíli poté, co se táta vrátil, jsem začala mít pocit, že mu můžu odpustit všechno to, co provedl, bolest, kterou mi způsobil. Cítila jsem, že je to jen člověk, který dělal chyby, ale který mě potřebuje a zdá se se mnou být šťastný. Když jsem byla malá, snila jsem o tom, že se něco takového stane, že se táta vrátí.”

„Nevzdávej to s ním ještě,” řekla Claire.

„Když si tedy myslíš, Lindsay, že tvůj otec nechránil tebe, koho tedy chránil?” zeptala se Cindy.

„To nevím.” Rozhlédla jsem se po místnosti a zastavila se pohledem na každé tváři. „To je ta velká otázka.”

Jill vstala, přistoupila ke skříni za svým stolem a vytáhla z ní tlustou složku. Na jejích deskách stálo: Spis případu 237654A. Stát Kalifornie versus Francis C. Coombs.

„Ani já to nevím,” řekla a poklepala na spis. „Ale vsadím se, že odpověď se skrývá někde tady.”

Kapitola 94

JAKMILE PŘIŠLA JILL druhý den ráno do práce, otevřela ten spis a pohroužila se do něj. Řekla sekretářce, aby k ní nepřepojovala telefony a zrušila všechna, ještě včera tak důležitá, jednání, týkající se dalších případů, na kterých pracovala.

Jill si postavila před sebe na stůl hrnek kávy, sako kostýmu přehodila přes židli a otevřela první desky. Celý spis tvořily stovky stran výpovědí, podnětů a soudních rozhodnutí. Nakonec by bylo lepší, kdyby nic neobjevila. Z

tohohle Martyho Boxera se nakonec stal otec, který se vrátil, aby ochránil svou dceru. Jako prokurátorku ji to však nepřesvědčilo.

Zahekala a pustila se do čtení.

Proces trval devět dní. Studium spisu jí zabralo celé dopoledne. Prokousala se předběžnými výslechy, výběrem poroty, úvodní řečí. Byly tam zmíněny Coombsovy služební záznamy, ve kterých se mluvilo o množství situací, kdy se neovládl při jednání s černochy. Policista byl známý rasistickými vtipy a narážkami. Pak následoval popis onoho osudného večera. Coombs a jeho parťák Stan

Dragula hlídkují v Bay View. Nachomýtnou se k basketbalovému zápasu na školním dvoře. Coombs zahlédne Geralda Sikese. Podle obžaloby je Sikes v podstatě bezproblémový chlapec. Nechodí za školu, hraje v hudební skupině… jen se jednou připletl k policejní šťáře zaměřené na dealery drog. Jill četla dál.

Strážník přeruší zápas a začne se Sikesovi posmívat.

Situace se začíná přiostřovat. Přijedou další dvě policejní auta. Kluk křikne cosi na muže v uniformě a dá se na útěk.

Coombs za ním. Jill prostudovala několik náčrtů toho místa.

K honičce se připojí dva další policisté. Jako první Coombse dostihne policista Tom Fallone. Gerald Sikes už je mrtvý.

Spis měl ještě dalších tři sta stran, bylo vyslechnuto třicet sedm svědků. Pořádný zmatek. Jill si skoro přála, aby tam tehdy figurovala jako žalobce. Nikde však ani zmínka o Martym Boxerovi. Jestli se tam toho večera vyskytl, nebyl předvolán. Kolem poledne měla za sebou výpovědi svědků.

Sikes byl zabit v uličce mezi bloky A a B. Jejich obyvatelé prohlašovali, že slyšeli zvuky zápasu a volání chlapce o pomoc. Jill se z toho dělalo zle od žaludku. Coombs byl Chiméra; musel být.

Byla unavená a znechucená. Už nad tím spisem strávila půl dne. Byla už skoro u konce, když narazila na něco podivného.

Výpověď mladíka, který tvrdil, že byl svědkem vraždy z okna ve čtvrtém patře. Jmenoval se Kenneth Charles.

Charles sám byl ještě nezletilý, měl však už záznam v trestním rejstříku. Výtržnost, krádeže. Podle policie měl ten nejlepší důvod dělat problémy. A nikdo jiný nepotvrdil Charlesova slova.

Když Jill pročítala jeho výpověď, začala se jí v hlavě rodit jistá myšlenka. Rostla a byla čím dál neodbytnější.

Zavolala své sekretářce. „April, potřebovala bych jedny osobní záznamy. Asi dvacet let staré.”

„Dejte mi jméno a hned vám je seženu.”

„Marty Boxer,” odpověděla Jill.

Kapitola 95

JILL SE CHOULILA před chladným větrem na molu před garážemi dopravních podniků.

Bylo po šesté večer. Muži v modrých uniformách a v čepicích s krátkým štítkem, kterým skončila směna, právě vycházeli ven. Prokurátorka mezi nimi hledala jednu konkrétní tvář. Před dvaceti lety to byl výrostek se záznamem v rejstříku, teď však vedl spořádaný život.

Ženatý a už dvanáct let zaměstnaný jako řidič trolejbusu.

April trvalo jen několik hodin, než ho našla.

Malý, podsaditý černoch v černé kožené čapce a větrovce

zamával

na

rozloučenou

několika

spolupracovníkům a zamířil směrem k ní. Tvářil se nedůvěřivě. „Na osobním mi řekli, že tady na mě budete čekat. Co mi chcete?”

„Kenneth Charles?” zeptala se Jill.

Muž přikývl.

Představila se a dala mu svou vizitku. Charles vytřeštil oči. „Už je to pořádná doba, co se o mě zajímala tak zvaná spravedlnost.”

„Nejde o vás, pane Charlesi,” snažila se ho uklidnit Jill.

„Jde o něco, čeho jste možná byl svědkem před mnoha lety.

Můžeme si promluvit?”

Muž pokrčil rameny. „Proč ne? Támhle mám auto.”

Ukázal na parkoviště na molu.

„Prohrabávala jsem se jedním starým případem,”

vysvětlovala mu, „a narazila jsem tam na vaši výpověď. V

případu proti Franku Coombsovi.”

Při vyslovení toho jména se Charles zastavil.

„Přečetla jsem si vaši výpověď,” pokračovala Jill. „O

tom, co jste viděl. Chtěla bych o tom slyšet od vás.”

Podsaditý řidič zavrtěl poplašeně hlavou. „Nikdo mi tenkrát nevěřil. Ani mi nedovolili vypovídat před porotou.

Říkali, že jsem grázl. Proč vás to zajímá teď?”

„Byl jste kluk, který měl problémy se zákonem,” namítla Jill.

„To je fakt,” opáčil Kenneth Charles, „ale viděl jsem, co jsem viděl. Od tý doby uplynula už spousta vody. Dvanáct let pracuju na stejným místě. V novinách psali, že si ten chlap odseděl dvacet let za to, co udělal.”

Jill mu pohlédla do očí. „Ráda bych se ujistila, že šel do vězení ten pravý člověk. Podívejte, nejde mi o to ten případ otevřít. Nechci nikoho zatýkat. Ráda bych však znala pravdu. Prosím, pane Charlesi.”

Zalovil v paměti a pak ji provedl tím večerem. Jak se díval na televizi a kouřil trávu, jak slyšel venku nějaký hluk

a křik a pak několik tlumených výkřiků. Když se podíval z okna, uviděl, jak někdo škrtí toho kluka.

Potom došel k tomu nejdůležitějšímu a Jill zalapala po dechu.

„Byli dva, dva chlapi v uniformách. Dva policajti drželi Sikese na zemi,” řekl jí Charles.

„Proč jste něco neudělal?” zeptala se Jill.

„Musela byste vědět, jak to tenkrát chodilo. Kdo měl uniformu, byl bůh. A já byl přece jenom grázl, ne?”

Jill se mu upřeně zadívala do očí. „Pamatujete si toho druhého policistu?”

„Říkala jste přece, že nechcete nikoho zatýkat.”

„Přesně tak. Je to osobní záležitost. Kdybych vám ukázala jednu fotografii, myslíte, že byste ho poznal?”

Šli dál, až došli k nablýskané, nové toyotě. Jill otevřela kabelku a vyndala fotografii. Podržela ji řidiči před očima.

„Je tohle ten policista, kterého jste viděl, pane Charlesi?”

Dlouho na fotografii hleděl. Pak řekl: „Je to ten muž, kterýho jsem viděl.”

Kapitola 96

STRÁVILA JSEM CELÝ DEN V Baráku na telefonu nebo nad podrobnou mapou San Franciska. Řídila jsem hon na Franka Coombse.

Nechala jsem sledovat těch několik jeho známých, o kterých jsme věděli, a místa, kam by mohl zamířit, včetně Toma Keatingse. Vystopovala jsem okrový pontiak, který ho vyzvedl, a zjistila si telefonní čísla, jež jsem našla u něj na stole. Nikam to nevedlo. Okolo čtvrté se sám přihlásil chlápek, který měl pronajatý ten dům v jižním San Francisku, trval na tom, že toho muže viděl ten večer poprvé.

Coombs byl bez peněz a neměl kam jít. Neměl ani auto.

Každý policista ve městě znal jeho popis. Kde tedy sakru mohl být?

Kde byl Chiméra? A jaký bude jeho příští krok?

Byla jsem ještě za svým stolem v půl osmé, když do mé kanceláře vešla Jill. Na sobě měla hnědý kabát a přes rameno velkou kabelku. „Co tady ještě děláš?” zavrtěla jsem hlavou. „Běž domů a odpočiň si.”

„Máš minutku?” zeptala se.

„Jasně, posaď se. Bojím se, že ti ani nemůžu nabídnout pivo.”

„Nedělej si starosti.” Usmála se, otevřela kabelku a vytáhla z ní dvě láhve Samuela Adamse. „Přinesla jsem si svoje.” Jedno pivo postavila na stůl přede mě.

„Tak jo,” povzdechla jsem si. Po Coombsovi nebylo ani stopy a z Jillina výrazu bylo patrné, že jí něco dělá starosti.

Myslela jsem si, že jde o Steva, který ji kvůli práci zase nechal doma samotnou.

Pak však přede mě položila modrou osobní složku se jménem Boxer, Martin C.

„Určitě už jsem ti vyprávěla,” řekla Jill, otevřela si pivo a posadila se na židli přede me, „že můj otec pracoval jako obhájce v Highland Parku.”

„Nejmíň stokrát,” usmála jsem se.

„Po pravdě řečeno to byl nejlepší právník, kterého jsem kdy viděla. Pokaždé skvěle připravený, nehledící na rasu nebo finanční možnosti klienta. Můj otec byl naprosto čestný člověk. Jednou jsem sledovala, jak po nocích pracoval šest měsíců na případu chudého farmáře, který byl falešně obviněn ze znásilnění. Hodně lidí tenkrát otce přemlouvalo, aby kandidoval do Kongresu. Nikdy jsem svého tátu nepřestala milovat.”

Mlčky jsem tam seděla a dívala se, jak se jí do očí derou slzy. Napila se piva. „Až na vysoké jsem přišla na to, že ten

parchant dvacet let podváděl mou matku. Ten počestný muž, můj hrdina.”

Pokusila jsem se o slabý úsměv. „Takže Marty mi celou dobu lhal, viď?”

Jill přikývla a přistrčila ke mně otcovu složku s nějakou výpovědí. Záznam byl otevřený na straně, kde byly některé odstavce žlutě zvýrazněny. „Měla by sis přečíst tohle, Lindsay.”

Sebrala jsem odvahu a začetla se do výpovědi Kennetha Charlese. Pak jsem si ji přečetla ještě jednou. Zmocnil se mě silný pocit zklamání. Pak strach. Má první reakce byla nevěřit tomu; naplnila mě zloba. Zároveň jsem však věděla, že je to pravda. Můj otec mi celý život lhal. Oklamal a zradil každého, kdo ho kdy miloval.

Po tvářích mi začaly stékat slzy. Cítila jsem se podvedená.

„Je mi to líto, Lindsay. Věř mi, hrozně nerada ti tohle ukazuji.” Jill mě vzala za ruku a pevně ji stiskla.

Poprvé od chvíle, kdy jsem se stala policistkou, jsem nevěděla, co si mám počít. Tady jsem se nemohla opřít o povinnost nebo zákon.

Pokrčila jsem rameny a dopila pivo. Přes slzy jsem se usmála na Jill. „A jak to dopadlo s tvým otcem? Žije stále s matkou?”

“Kruci, ne,” řekla. „Někdy dokázala být velmi tvrdá a nekompromisní. Vyrazila s ním dveře, když jsem byla na právech. Od té doby otec bydlí ve dva jedna v Las Colinas.”

Rozesmála jsem se křečovitým smíchem smíšeným s bolestí a slzami. Když jsem přestala, zůstala mi bolest u srdce a všechny ty nezodpovězené otázky. Kolik toho otec věděl? Co mi zatajil? A co má společného s Chimérou?

„Díky,” řekla jsem. Znovu jsem stiskla Jill ruku. „Jsem tvým dlužníkem, děvče.”

„A co uděláš teď, Lindsay?”

Přehodila jsem si přes ruku sako. „To, co jsem měla udělat už dávno. Pokusím se zjistit pravdu.”

Kapitola 97

KDYŽ JSEM DORAZILA DOMŮ, našla jsem otce, jak hraje solitair.

Zavrtěla jsem hlavou a zamířila do kuchyně, kde jsem si vzala z lednice pivo. Pak jsem se posadila do křesla proti němu.

Otce vzhlédl. Možná ucítil naléhavost v mém pohledu.

„Ahoj, Lindsay.”

„Tak jsem přemýšlela, tati… o tom, jak jsi odešel…”

Nepřestal obracet na stole karty. „Musíme se o tom bavit právě teď?”

Nespustila jsem z něj oči. „Vzal jsi mě tenkrát dolů do přístavu na zmrzlinu, pamatuješ? Dívali jsme se na přívozy do Sausalita. Řekl jsi něco jako: ,Budu muset na jeden z nich nastoupit a nějaký čas nebudu doma.’ Vysvětlil jsi mi, že jde o něco mezi tebou a maminkou. A já nějaký čas čekala. Celá ta léta jsem si ale říkala: Proč jenom musel odejít?”

Rty mého otce se pohnuly, jako by se pokusil zformulovat odpověď, pak se však zarazil.

„Lhal jsi, viď? Nešlo o nic mezi tebou a mámou. Ani o sázky nebo chlast. Pomohl jsi Coombsovi zabít toho kluka.

Tak to celé bylo. Proč jsi odešel? Proč jsi se vrátil? Nemělo to nic společného s námi. Šlo jenom o tebe.”

Otec zamrkal a pokusil se něco říct. „Ne…”

„Věděla to vůbec maminka? Jestli ano, celou dobu tě kryla, když mluvila jen o hraní a pití.”

Nechal karty kartami. Ruce se mu třásly. „Možná tomu nebudeš věřit, Lindsay, ale já tvou matku vždycky miloval.”

Potřásla jsem hlavou a měla jsem chuť vstát a otce uhodit. „To není možné. Nikdo nemůže tak ublížit někomu, koho miluje.”

„Ale ano, může.” Navlhčil si rty. „Já ublížil tobě.”

Několik okamžiků jsme seděli v naprostém tichu. Vztek, otupený tolika lety, se vrátil v plné síle.

„Jak jsi na to přišla?” zeptal se.

„A záleží na tom? Nakonec by se to stejně provalilo.”

Vypadal otřeseně, jako boxer, který právě inkasoval pořádný úder. „Tvoje důvěra, Lindsay… byla ta nejlepší věc, která mě v uplynulých dvaceti letech potkala.”

„Proč jsi mě tedy zneužil, tati? Využil jsi mě, abys dostal Coombse. Ty a Coombs jste zabili toho chlapce.”

„Já ho nezabil,” zavrtěl otec hlavou. „Já jen neudělal nic, abych mu v tom zabránil.”

Vyšlo z něho povzdechnutí, které jako by zadržoval celých těch dvacet let. Pak mi vyprávěl, jak běžel za

Coombsem a našel ho v té uličce. Coombs už držel Geralda Sikese za krk. „Už jsem ti říkal, že tenkrát bylo všechno jiné. Frank ho chtěl naučit úctě k uniformě. Svíral ho však stále pevněji. ,Něco má,’ řekl mi. Křikl na něj: ,Pusť to!’

Když jsem si uvědomil, že to zašlo příliš daleko, skočil jsem po něm. On se jen zasmál. ,Tohle je můj revír, Marty. Jestli máš bobky, tak se ztrať.’ Nevěděl jsem, že ten chlapec umíral. Když na místo dorazil Fallone, Coombs dítě pustil a řekl: ,Ten malej parchant na mě vytáh kudlu.’ Tom byl veterán z Vietnamu, hned mu bylo jasné, co se stalo. Poradil mi, abych odtamtud zmizel. Coombs se zasmál a řekl: ,Jen si jdi. ‘ Nikdo nikdy nevyslovil moje jméno.”

V očích mě pálily slzy. Srdce mě bolelo, jako by mělo prasknout. „Jak jsi to mohl udělat? Coombs si to aspoň odpykal. Ale ty… tys utekl.”

„Vím, že jsem tenkrát utekl,” připustil. „Ale tuhle večer jsem zůstal. Byl jsem tam kvůli tobě.”

Zavřela jsem oči a pak je znovu otevřela. „Hrajeme teď na pravdu, ne? Tys tam nebyl kvůli mně. Tys sledoval jeho.

Ne abys chránil mě, abys chránil sebe. Vrátil ses, abys zabil Franka Coombse.”

Otcova tvář zpopelavěla. Rukou si projel husté bílé vlasy. „Možná ze začátku,” polkl. „Ale teď už ne… Všechno se změnilo, Lindsay.”

Zavrtěla jsem hlavou. Vztekle jsem si otřela slzy, které mi stékaly po tvářích.

„Vím, že všechno, co vypustím z úst, považuješ za lež.

Ale tak to není. Nikdy jsem na sebe nebyl tak pyšný jako ten večer, když jsem ti pomohl utéct. Jsi moje dcera. Miluju tě.

Vždycky jsem tě miloval.”

Oči jsem měla ještě vlhké a z úst mi vyšla slova, o kterých jsem si přála, abych je nemusela pronést. „Chci, abys odešel. Chci, aby ses sbalil a vrátil se tam, kdes byl celých těch dvacet let. Jsem policistka, tati, žádná tvoje Vosička. Už zemřeli čtyři lidé. Ty jsi v tom nějak zapletený.

A já nemám tušení, co všechno víš a co mi tajíš.”

Otec se zhroutil v křesle. Poznala jsem mu na očích, jak moc ho má slova ranila.

„Odejdi,” opakovala jsem. „Hned.”

Seděla jsem tam a objímala Martu po celou dobu, co si balil věci v pokoji pro hosty. Když vyšel ven s taškou, vypadal náhle velmi malý a osamělý.

Marta napřímila uši. Vycítila, že něco není v pořádku.

Přiloudala se k němu a on ji pohladil po hlavě.

„Lindsay, vím, že máš spoustu dobrých důvodů mě nenávidět, ale prosím, nedělej to. Potřebuješ, aby tě někdo ochránil před Coombsem. Půjde po tobě. Dovol mi, abych ti pomohl.”

Lámalo mi to srdce. Věděla jsem, že až vyjde ze dveří, už ho nikdy nespatřím.

„Nepotřebuju tvoji pomoc,” řekla jsem. Pak jsem zašeptala: „Sbohem, tati.”

Kapitola 98

FRANK COOMBS se opíral o telefonní budku na rohu ulic Deváté a Bryantovy. Upíral zrak na Budovu spravedlnosti.

Všechno vedlo tam.

Bolest z ramene mu probíhala ve vlnách celým tělem, jako by se mu v ráně někdo rýpal skalpelem. Dva dny už byl na útěku, skrýval se. Jeho fotografie byla ve všech novinách.

Byl bez peněz. Nemohl se ani vrátit pro své věci.

Byly skoro dvě hodiny. Odpolední slunce se opíralo do skel jeho tmavých brýlí. Ze schodů před budovou scházela skupinka právníků zabraných do debaty.

Coombs pomalu dýchal, aby se uklidnil. Sakra, čeho bych se bál? Nespouštěl z očí Budovu spravedlnosti. To oni by měli mít strach.

Na opasku měl v pouzdře služební revolver, díky věrnému Tomu Keatingovi. Válec byl plný nábojů s tupou špičkou. Protáhl si pravou ruku. V pořádku, zvládne to.

Coombs se obrátil k telefonnímu automatu. Hodil do nej čtvrťák a vytočil číslo. Už žádná druhá šance. Žádné další čekání. Přišel jeho čas. Po dvaadvaceti letech v pekle.

Po druhém zazvonění se ve sluchátku ozval hlas: „Oddělení vražd.”

„Spojte mě s poručíkem Boxerovou.”

Kapitola 99

MĚLI JSME INFORMACI o jednom Coombsově kumpánovi z vězení, který uprchl do Redwood City. čekala jsem na telefonát od tamní policie.

Celé dopoledne jsem se snažila myslet jen na svůj případ, ve skrytém koutku mysli jsem si však stále musela přehrávat hroznou scénu se svým otcem. Zachovala jsem se správně, když jsem ho odsoudila za něco, co se stalo před dvaceti lety? A hlavně, jak moc je můj otec zapletený do případu Chiméra?

Dojídala jsem sendvič za svým stolem, když do kanceláře strčila hlavu Karen. „Hovor na lince jedna, poručíku.”

„Z Redwood City?” zeptala jsem se, když jsem sahala po sluchátku.

Karen zavrtěla hlavou. „Ten člověk říká, že ho znáte. Že prý je starý známý vašeho otce.”

Strnula jsem. „Přepojte ho na čtyřku,” řekla jsem. Na linku čtyři byly napojené všechny pracovny. „A zkuste zjistit, odkud volá, Karen. Rychle.”

Vyskočila jsem ze židle a zamávala na Jacobiho, který seděl v místnosti před mou kanceláří. Zvedla jsem čtyři prsty a ukázala na telefon.

Ve vteřině vypukl na oddělení horečnatý shon. Všichni věděli, že to musí být Chiméra.

Potřebovali jsme devadesát vteřin, abychom dokázali identifikovat číslo, ze kterého volá. Pokud ovšem volá z města. Lorraine, Morelli a Chin se seběhli kolem me, ve tvářích napětí.

Zvedla jsem sluchátko. Jacobi udělal totéž ve vedlejší místnosti. „Boxerová,” řekla jsem.

„Je mi líto, že nám tuhle večer někdo překazil zábavu, poručíku,” zasmál se Coombs. „Chtěl jsem vás oddělat.

Svým zvláštním způsobem.”

„Proč voláte?” zeptala jsem se. „Co chcete, Coombsi?”

„Mám na srdci pár důležitých věcí. Možná bych vám mohl vyjasnit, co se stalo před dvaceti lety.”

„Mně je všechno jasné, Coombsi. Šel jste sedět za vraždu.”

Temně se uchechtl. „Ne před mými dvaceti lety…

Vašimi.‘1

Srdce mi poskočilo. Mluvila jsem s mužem, který mi držel u hlavy pistoli. Musela jsem ho nějak zaměstnat.

Rozčílit ho… Cokoliv, abych ho udržela na lince.

Pohlédla jsem na hodinky; uplynulo pětatřicet vteřin.

„Kde jste, Coombsi?”

„Pořád ty policejní kecy, co, poručíku? Přestávám si vás vážit. Myslíte si, bůhvíjak nejste chytrá. Povězte mi, jak je možné, že už umřeli čtyři lidi a vám pořád nic nedochází?”

Cítila jsem, že se mi vysmívá. Tolik jsem ho nenáviděla.

„Jak to myslíte, Coombsi? Co mi nedochází?”

„Slyšel jsem, že od vás váš táta zdrhnul tak asi tou dobou, co jsem šel do basy,” řekl.

Bylo mi jasné, co na mě zkouší. Přesto jsem ho musela udržet na telefonu. Jacobi ve vedlejší místnosti pozorně naslouchal, ale zároveň mě sledoval.

Coombs se zachechtal. „Nejspíš jste si myslela, že váš fotřík zdrhnul s nějakou barmankou. Nebo nadělal dluhy na koníčkách.” V jeho hlasu bylo slyšet falešný soucit. „Bože, muselo to být tvrdý, když zdrhnul a vaše máma umřela.”

„Moc se těším, až vás dostanu, vy parchante. Budu osobně u toho, až se za vámi zabouchne brána San Quentinu.”

„Škoda že se vám to nepovede, zlatíčko. Ale já vám chtěl povědět něco důležitýho. Poslouchejte. Váš fotr tady opravdu nechal dluhy. Dluží mně… Vyžral jsem to za něj. Za celý policejní oddělení. Odkroutil jsem si svoje. Ale víte co, Lindsay? Nebyl jsem v tom sám.”

Každý sval v mém těle se napjal. Málem jsem pukla vzteky. Pohlédla jsem na Jacobiho. Kývl na mě, jako by říkal: Ještě pár vteřin. Neztrať ho.

„Chcete mě zabít, Coombsi? Viděla jsem tu fotografii ve vašem pokoji. Vím, co chcete. Setkám se s vámi kdekoliv…”

„Tak moc toužíte dopadnout vraha, až je to dojemný. Ale je mi líto, musím vaši nabídku odmítnout. Mám ještě jednu schůzku…”

„Coombsi, ” vyhrkla jsem s očima upřenýma na hodinky, „chcete mě, tak prosím. Dokážete porazit ženskou, Franku?

Tomu nevěřím.”

„Promiňte, poručíku. Díky za pokec. Ale vypadá to, že ať uděláte cokoliv, pořád jste o chlup pozadu. A kromě toho si pořád myslím, že kundy nepatřej na policii. Ale to je jenom můj názor.”

Uslyšela jsem cvaknutí. Zavěsil.

Vyběhla jsem z kanceláře. Cappy měl na lince ústřednu.

Zoufale jsem doufala, že Coombs nevolal z mobilu. Mobily se stopují nejhůře. Ještě jedna schůzka… Neměla jsem tušení, čím to vlastně Coombs vyhrožoval. Co chystá? Co?

„Je pořád ve městě,” křikl na mě Cappy. Sáhl po propisce. „Je to telefonní budka. Snaží se zjistit, která.”

Detektiv si něco poznamenal a pak na mě překvapeně vytřeštil oči. „Je v budce na rohu Deváté a Bryantovy.”

Všichni jsme na sebe pohlédli a pak se vyřítili z místnosti.

Coombs volal z budky ani ne blok daleko.

Kapitola 100

PŘIPNULA JSEM si GLOCK a rychle zavolala zásahovou jednotku. Pak jsem se rozběhla za ostatními.

Jen blok daleko… Co to ten zmetek chystá?

Nemohla jsem čekat na výtah. Rozběhla jsem se ze schodů, co mé nohy stačily. V hale jsem se protlačila mezi kolegy a civilisty a prolétla skleněnými dveřmi na ulici.

Na schodišti před budovou se mlel dav lidí typický pro dobu oběda: právníci, sekretářky, detektivové. Pohlédla jsem směrem k Deváté a snažila se zahlédnout někoho, kdo by vypadal jako Coombs.

Nic.

Dohnali mě Cappy a Jacobi. „Běžím tam,” řekl Cappy.

Pak mi to došlo. Ještě jedna schůzka… Coombs byl tady, že? Byl u Budovy spravedlnosti.

„Policie,” křikla jsem na překvapený dav. „Nikdo se nehýbejte.”

Prohlížela jsem si okolní tváře jednu po druhé. V ruce jsem svírala glock. Lidé ně mě Šokovaně zírali. Několik se jich schoulilo na zemi nebo se klidili stranou.

A takhle si pamatuji následující okamžiky:

Po schodech začal stoupat uniformovaný policista. Blížil se ke mně. Skoro jsem si ho nevšimla; rozhlížela jsem se po Coombsovi.

Policista v uniformě se vynořil z davu. Tvář mu zakrývaly sluneční brýle a štítek čepice. Natáhl ke mně ruku.

Hleděla jsem přes něj na ulici a hledala Coombse. Pak jsem zaslechla, jak někdo volá mé jméno. „Hej! Boxerová!”

Na schodišti Baráku jako by vybuchla bomba. Jacobi a Cappy zařvali: „Má zbraň!”

Můj zrak sklouzl na policistu. Okamžitě mi bleskla hlavou zvláštní věc. Jeho uniforma… Měl na sobě stejnokroj, který jsem už léta neviděla. Pohlédla jsem mu do tváře a ke svému úžasu zjistila, že je to Coombs. Chiméra.

Tak tohle byla ta jeho poslední schůzka.

Někdo mě zezadu strhl stranou, právě když jsem zvedala pistoli. „Hej!” vykřikla jsem.

Viděla jsem, jak z Coombsovy zbraně vyšly dva oranžové záblesky. Nemohla jsem tomu zabránit.

Vypukl naprostý zmatek, chaos a hrůza.

Vím, že jsem vystřelila, než mé tělo ztuhlo bolestí.

Viděla jsem, jak se chlap v policejní uniformě vrhá kupředu, brýle mu padají z očí a jeho revolver míří na mě.

Potácel se, ale stále šel po mně. Jeho tmavé oči plály nenávistí.

Náhle to před Barákem vypadalo jako na střelnici.

Ohlušující rachot výstřelů, pět, šest, sedm, přicházel zpoza mě. Lidé ječeli a snažili se krýt.

Coombsův stejnokroj se zbarvil jasně červenou krví.

Cappy a Jacobi nepřestávali střílet. Jeho tělo padlo dozadu a trhalo sebou pod dopadajícími kulkami. Ve tváři se mu zračila strašná bolest. Vzduch naplnil pach střelného prachu. Zalehlo mi v uších.

Pak nastalo strašidelné ticho.

„Proboha,” pamatuji se někoho pronést. Ležela jsem na betonových schodech. Nevěděla jsem jistě, jestli jsem nedostala zásah.

Jacobi se nade mnou sklonil. „Lindsay, zůstaň, kde jsi.

Nehýbej se.” Položil mi ruce na ramena a jeho hlas mi rezonoval v mozku.

Přikývla jsem a snažila se zjistit, jestli jsem nebyla zraněna. Kolem zněl křik a pobíhali lidé.

Popadla jsem Warrena za paži a podařilo se mi postavit se na nohy. Snažil se mě zadržet. „Zůstaň ležet,” opakoval.

„Teď velím já.”

Coombs spočíval na zádech a z otvorů v modré košili mu prýštila krev.

Odstrčila jsem Jacobiho. Musela jsem toho darebáka vidět, pohlédnout mu do očí. Doufala jsem, že ještě žije, protože jsem chtěla, aby se mi díval do tváře, až vydechne naposledy.

Několik policistů utvořilo kolem jeho těla ochranný kruh a odhánělo zvědavce.

Coombs byl ještě naživu a hlasitě lapal po dechu.

Přiběhly dvě ženy ze záchranky s vybavením. Jedna z nich roztrhla Coombsovu krvavou košili. Druhá mu změřila tlak a začala zavádět kapačku.

Naše pohledy se setkaly. Coombsova tvář byla vosková, ale pak se jeho rty zformovaly do odporného úsměšku.

Snažil se mi něco povědět.

Žena ze záchranky odháněla všechny pryč a vykřikovala jeho vitální funkce.

„Musím slyšet, co říká,” snažila jsem se jí vysvětlit.

„Dejte mi jednu minutu.”

„Nemůže mluvit,” namítala žena. „Uhněte, ať může dýchat, poručíku. Umírá!”

„Musím to slyšet,” trvala jsem na svém a klekla si k jeho tělu. Coombsova uniforma byla roztržená a jeho ošklivé rány bylo dobře vidět.

Je rty se zachvěly. Pokoušel se promluvit. Co měl asi na srdci?

Naklonila jsem se tak blízko, že mi jeho krev potřísnila halenku. Bylo mi to jedno. Přiložila jsem mu ucho k ústům.

„Ještě jedno…,” zašeptal. Každé nadechnutí pro něj znamenalo zoufalý boj. Tak takhle to skončí? Vezme si Coombs své hrozné tajemství do pekla?

Ještě jedno…? Co? Hleděla jsem mu do očí a viděla tam jen nenávist.

„Ještě jedno co, Coombsi?” zeptala jsem se.

Z úst mu vybublala krev. S obtížemi se nadechl a zmobilizoval poslední síly proti síle své smrti.

„Ještě jedno překvapení,” usmál se.

Kapitola 101

To BYL KONEC CHIMÉRY. Bylo to za mnou, díky bohu.

Neměla jsem tušení, co Coombs myslel svými posledními slovy. Ještě jedno překvapení… Ať to bylo cokoliv, zabiják byl mrtev. Už nemohl nikomu ublížit.

Doufala jsem, že to neznamenalo, že za sebou nechal ještě jednu oběť.

„Pojď, poručíku,” zamumlal Jacobi a jemně mi pomohl vstát.

Náhle se pode mnou podlomily nohy. Měla jsem pocit, jako bych na okamžik nemohla ovládat dolní část těla.

Spatřila jsem ve Warrenově tváři úlek. „Zasáhl tě,” vydechl a vytřeštil oči.

Podívala jsem se na svůj bok. Jacobi mi rozepnul bundu a na pravé straně břicha se objevila červená skvrna. Náhle se mi zatočila hlava a udělalo se mi zle od žaludku.

„Potřebujeme pomoc,” křikl Jacobi na lidi ze záchranky.

Opatrně mě s Cappym položili na zem.

Doběhla ke mně žena, která předtím ošetřovala Coombse. Bože, bylo to tak neskutečné. Sundala mi bundu a

připevnila na paži snímač tlaku. Cítila jsem se, jako by se mě to netýkalo.

Upírala jsem oči na Coombse, tu zatracenou Chiméru.

Bylo tam něco divného, něco mi nesedělo. Co to mohlo být?

Pokusila jsem se vykroutit z Jacobiho sevření. „Musím se na něco podívat.”

Přitlačil mě zpátky k zemi. „Zůstaneš tady, Lindsay.

Ambulance už je na cestě.”

Odstrčila jsem ho, vstala a došla k mrtvému tělu.

Zastřelený gauner měl odhalený hrudník a paže. Něco tam však chybělo; něco bylo špatně. Co to bylo?

„Proboha, Warrene,” zašeptala jsem. „Podívej.”

„Na co se mám podívat?” zamračil se Jacobi. „Co je to s tebou?”

„Warrene… on nemá tetování.”

V duchu jsem se vrátila na počátek vyšetřování. Claire objevila barvu z tetování vraha pod nehty Estelle Chipmanové.

Zasunula jsem ruce mrtvému pod ramena a trochu ho obrátila na bok. Neměl nic ani na zádech. Nikde žádné tetování.

V hlavě mi hučelo. Bylo to nemyslitelné, ale bylo to tak.

Coombs nemohl být Chiméra.

Pak jsem omdlela.

Kapitola 102

OTEVŘELA JSEM OČI v nemocničním pokoji. V žíle na paži jsem měla zavedenou kapačku.

Nade mnou stála Claire.

„Tys ale měla kliku,” řekla. „Mluvila jsem s doktory.

Kulka tě škrábla na podbřišku, ale nepronikla dovnitř. Není to o moc horší než ta nejošklivější odřenina, kterou sis jako dítě udělala při pádu z kola.”

„Vždycky mi říkali, že odřeniny stačí pofoukat,”

pronesla jsem potichu a slabě se usmála.

Claire přikývla a poklepala si na obvaz na krku. „Taky jsem to slyšela. Jinak gratuluju. Vysloužila sis na pár týdnů klidnou práci za stolem.”

„Nic jiného ani nedělám, Claire,” řekla jsem. Přitáhla jsem se do sedu a rozhlédla se po pokoji. Bok mě pekelně pálil.

„Vedla sis dobře, děvče,” pohladila mě přítelkyně po rameni. „Coombs je mrtvý a v pekle už se o něj postarají.

Venku čeká pár lidí, kteří by s tebou rádi mluvili. Budeš si muset zvyknout na chválu.”

Zavřela jsem oči a představila si tu nemístnou pozornost, které se mi dostane. Pak mě jako blesk zasáhla vzpomínka na to, co jsem zjistila, než jsem omdlela.

Popadla jsem Claire za paži. „Frank Coombs neměl tetování.”

Potřásla hlavou a překvapeně se na mě podívala.

„Takže…?”

Mluvení mě bolelo, takže jsem musela šeptat. „Ta první vražda, Claire. Estelle Chipmanová. Zabil ji muž s tetováním. Sama jsi to tvrdila.”

„Mohla jsem se zmýlit.”

„Ty se nikdy nemýlíš,” zavrtěla jsem hlavou.

Sedla si na židli vedle postele a zamračila se.

„Coombsovu pitvu mám naplánovanou na pondělí dopoledne. Třeba najdu na jeho těle místo se zvýšenou pigmentaci.”

Pokusila jsem se o úsměv. „Na co pitva? Laik by řekl, že byl zastřelen.”

„Díky,” ušklíbla se patoložka. „Někdo z něj ale musí vytahat kulky a určit je. Čeká vás vyšetřování.”

„No jo,” vydechla jsem rezignovaně a položila hlavu zpátky na polštář. Celý ten incident s Coombsem se mi začal vracet v krátkých útržcích.

Claire vstala a urovnala si sukni kostýmu. „Měla by sis odpočinout. Doktor říkal, že tě možná zítra propustí.

Navečer se ještě zastavím.” Zamířila ke dveřím.

„Hej, Claire…”

Otočila se. Chtěla jsem jí povědět, jak moc jsem jí vděčná za to, že je má přítelkyně. Ale jen jsem se usmála a řekla: „Podívej se po tom tetování.”

Kapitola 103

ZBYTEK DNE jsem strávila ve snaze si trochu odpočinout.

Bohužel mým pokojem po celou tu dobu procházel plynulý průvod hlavounů a novinářů. Každý chtěl být vyfotografovaný s hrdinnou policistkou.

Zastavil se i starosta v doprovodu svého tiskového mluvčího a velitele Tracchia. Uspořádali u mého lůžka improvizovanou tiskovku, pochválili mě a zmínili se o skvělé práci oddělení vražd, téhož oddělení, kterému případ málem odebrali.

Když nával v mém pokoji konečně opadl, objevily se Cindy a Jill. Jill mi přinesla růži ve skleněné váze a postavila mi ji na noční stolek. „Nebudeš tady tak dlouho, aby sis zasloužila víc,” usmála se poťouchle.

Cindy mi věnovala zabalenou videokazetu. Rozbalila jsem ji. Bojovnice Xena. Mrkla na mě. „Slyšela jsem, že umí podobné kousky jako ty.”

Přitáhla jsem se do sedu a objala je. „Ne abyste na mě sahaly,” varovala jsem je.

„Dávají ti nějaké dobré prášky?” zeptala se Jill.

„Jo. Percocet. Měla bys ho zkusit. Rozhodně stojí za to.”

Chvilku jsme tam jen tak mlčky seděly.

„Dokázalas to, Lindsay,” řekla Cindy. „Možná jsi na hlavu, ale nikdo nemůže říct, že nejsi skvělej polda.”

„Díky.”

„Nemysli si, že tě to tvoje škrábnutí zachrání před exkluzivním interview,” upozornila mě Cindy. „Dám ti nějaký čas na zotavenou. Co takhle v šest?”

„Tak jo,” usmála jsem se. „Přines mi od Susie kuřecí tortilla”

„Doktor povídal, že tady můžeme být jenom chvilku,”

řekla Jill. „Zastavíme se později.” Obě se usmály a vycouvaly ze dveří.

„Víte, kde mě najdete, dámy.”

Kolem páté strčili do pokoje hlavy Jacobi a Cappy.

„Říkali jsme si, kde můžeš být,” zamumlal Warren s kamennou tváří. „Nepřišla jsi na odpolední poradu.”

Mrkla jsem na ně a strnule se vyškrábala z postele. „To vy jste ti hrdinové. Já si jenom kryla vlastní zadek.”

„Kruci,” zamračil se Jacobi. „A my ti chtěli právě říct, že tě máme rádi, i když tě starosta navrhnul na čestnou medaili.”

Usmála jsem se, zabalila se do zeleného nemocničního županu a pomalu dosedla na židli. „Máte přehled o tom, co se to vlastně stalo?”

„Chiméra skončil, to se stalo,” řekl Jacobi. „Vystřelil a my ho sundali. Hotovo.”

Snažila jsem si vybavit, jak následovaly jednotlivé události po sobě. „Kdo střílel?”

„Já vystřelil čtyřikrát,” řekl Jacobi. „Vedle mě stál Tom Perez z loupeží. Ten vypálil dvakrát.”

Pohlédla jsem na Cappyho.

„Dvakrát,” dodal. „Ale kulky létaly ze všech stran. Dělá na tom úřad pro vnitřní vyšetřování.”

„Díky,” usmála jsem se vděčně. Pak se můj výraz změnil. Přísně jsem na ně pohlédla. „Jak mi vysvětlíte tohle?

Ten samý chlap, který zastřelil Tashu Catchingsovou a Davidsona na sto metrů jako by nic, mě na pár metrů jenom škrábl.”

Jacobi se zatvářil trochu zmateně. „Co tím chceš říct, Lindsay?”

Povzdechla jsem si. „Celou dobu jsme hledali muže s tetováním, je to tak? Toho, který zabil Estelle Chipmanovou. Na tom předpokladu stál celý případ.”

Mlčky přikývli.

„Coombs žádné tetování neměl. Ani tečku.”

Jacobi pohlédl na Cappyho a pak zpátky na mě. „Jak to myslíš? Že Coombs není náš člověk? Měl motiv pro všechny ty vraždy, v jeho pokoji jsme našli ty výstřižky, dvakrát se tě snažil oddělat. A nakonec to není on?”

Mozek mi po tom všem zmatku a lécích nepracoval tak, jak by měl. Mé námitky neznamenaly nic ve srovnání s tím,

co ukazovalo přímo na něj. „Poslechněte, slyšeli jste někdy, že by se Claire Washburnová zmýlila?”

„Ne,” zavrtěl Jacobi hlavou. „Ale vím, že ty se taky nikdy nemýlíš. Páni, nemůžu uvěřit, že jsem to řekl.”

Popřáli mi, abych se dobře vyspala.

„Vidím to tak,” řekl Jacobi na odchodu, „že až ty prášky přestanou účinkovat a ráno bude moudřejší večera, budeš si jistá, že jsi ten případ vyřešila.”

Usmála jsem se na něj. „Vyřešili jsme ho společně.”

Ten večer jsem nemohla usnout. Ležela jsem na zádech, v boku mi cukalo, ale také se mi motala hlava po prášcích proti bolesti. Rozhlížela jsem se po potemnělém pokoji a začínalo mi docházet, jaké mám štěstí, že jsem naživu.

Jacobi měl pravdu; případ byl vyřešený. Coombs byl vrah. Všechna fakta mluvila pro to. A nakonec se pokusil zabít i mě.

Zavřela jsem oči a snažila se usnout, ale v hlavě mi stále zněl slabý hlásek. Popíral všechno, co se zdálo být nezpochybnitelné.

Snažila jsem se ho zahnat, ale nedal se. Sílil.

Jak mě mohl minout?

Kapitola 104

DRUHÝ DEN RÁNO mě z nemocnice propustili.

Vyzvedla mě Jill a posadila mě do svého BMW, ke kterému mě zřízenec dovezl na kolečkovém křesle. Tisk a televize tam nemohly chybět. Všem jsem zamávala, ale odmítla s kýmkoliv mluvit. Následující zastávka byl můj byt, kde jsem se pomazlila s Martou a převlékla se.

Když jsem trochu strnule vstoupila do místnosti 350 v Baráku, všichni přítomní povstali a přivítali mě potleskem.

„Tohle je úkol pro tebe, poručíku,” řekl Jacobi a podal mi houbu.

„Ale no tak,” odporovala jsem. „Počkáme, až skončí šetření.”

„Šetření? A co by z něj mělo vyplynout?” řekl. „Ta pocta patří tobě.”

„Poručíku,” přidal se Cappy, „čekali jsme s tím na tebe.”

„Jděte na to, šéfová.”

Možná poprvé od chvíle, kdy mě Mercer povýšil, jsem si připadala jako opravdová hlava oddělení vražd a opustily mě poslední pochybnosti, zda je tahle pozice pro mě skutečně to pravé.

Přistoupila jsem k tabuli, na které byly vypsané neuzavřené případy, a smazala z ní jméno Tashy Catchingsové. Pak následoval Art Davidson.

Vrátit mrtvým život nelze. Často ani není možné odhalit smysl událostí, ke kterým došlo. Nezbývá než pokusit se přesvědčit živé, že duše zesnulých odpočívají v pokoji.

Detektivové kolem mě udělali kruh a dívali se.

Smazala jsem z tabule jméno Earla Mercera.

Kapitola 105

NĚKOLIK NÁSLEDUJÍCÍCH HODIN jsem odpovídala na telefonáty. Mezi jednotlivými hovory jsem seděla za svým stolem a přemýšlela o své výpovědi. Probíhalo vyšetřování přestřelky s Coombsem, standardní postup v každém případě, kdy policista použije zbraň.

Celý ten incident jsem stále viděla jako v mlze. Doktoři mi řekli, že to tak zřejmě nějakou dobu zůstane. Něco jako potlačený šok.

Vybavovala jsem si tu staromódní uniformu a pohled Coombsových očí. Zvednutou ruku a oranžové záblesky z jeho zbraně. Byla jsem si jistá, že někdo vykřikl mé jméno, nejspíš Cappy nebo Jacobi, a pak někdo jiný vyjekl: „Má zbraň… “

A svůj glock, tasený jako ve zpomaleném filmu s vědomím, že je příliš pozdě. Pak ta palba ze všech stran, prásk, prásk, prásk, prásk, prásk… Nakonec jsem ty obrazy zahnala a vrátila se k práci.

Asi o hodinu později jsem listovala zprávou o jednom z našich nových případů, když se ve dveřích objevila Claire.

„Ahoj!”

„Zdravím, Lindsay.”

Znala jsem kamarádku dobře… Znala jsem její pohled, když objevila něco, co předpokládala, a co zahání všechny pochybnosti. Stejně jako její pohled, když něco nesedí.

Tentokrát se rozhodně jednalo o pohled číslo dvě.

„Tys to tetování nenašla, viď?” řekla jsem.

Zavrtěla hlavou. Nemohla by se tvářit nešťastněji, ani kdyby objevila něco nepěkného o Edmundovi nebo jednom ze svých synů.

Pozvala jsem ji dál a zavřela dveře. „Tak jo, co jsi tedy našla?”

Smutně pokrčila rameny. „Řekla bych, že jsem zjistila, proč tě Coombs minul.”

Kapitola 106

CLAIRE SE POSADILA a začala vysvětlovat. „Prováděla jsem rutinní histologii v substantia nigra, “

„Anglicky, Claire,” přerušila jsem ji. „S’il vous plait? Por favor?”

Usmála se. „Odebrala jsem nějaké buňky ze středního mozku. Coombs byl zasažen devětkrát. Osmkrát zepředu a jednou zezadu. Ta jedna kulka mu roztříštila krční páteř. Jen proto jsem v těch místech vůbec pátrala. Pátrala jsem po příčině smrti.”

„A co jsi tedy objevila?”

Smutně na mě pohlédla. „Značný nedostatek neuronů.

Živých nervových buněk.”

Napřímila jsem se na židli. Srdce jsem měla až v krku.

„Co to znamená, Claire?”

„Znamená to, že Coombs měl Parkinsona, Lindsay. V

pokročilém stadiu.”

Parkinsona… Má první myšlenka byla: Tak proto me nezasáhl. Měla jsem zatracené štěstí.

Pak mi při pohledu na Clařinu tvář došlo, že to není tak jednoduché.

„Lindsay, nikdo s Parkinsonem v tomhle stadiu by nikdy nemohl střílet jako náš vrah.”

Vrátila jsem se v duchu ke kostelu v La Salle Heights, Tashe Catchingsové, zasažené z tak nepravděpodobného úhlu… A pak k Artu Davidsonovi zasaženému do hlavy z protější střechy nejméně sto metrů daleko.

Potřásla jsem zdrceně hlavou. „Jsi si tím jistá?” zeptala jsem se.

Pomalu přikývla. „Nejsem neurolog…” Pak však pokračovala s naprostým přesvědčením: „Ano, jsem si jistá.

Naprosto. S takhle rozvinutým Parkinsonem by nikdy nedosáhl odpovídající koordinace mozku a ruky, která je nutná pro tak přesnou střelbu.”

S nepříjemným tlakem v žaludku jsem si prošla všechno, co jsme věděli o našem vrahovi. Byli jsme si jistí, že Chiméra má tetování. Coombs ho však neměl. Pak mě stěží škrábl kulkou na schodech před Budovou spravedlnosti, přestože střílel z bezprostřední vzdálenosti. A teď ten Parkinson… Ať byl Chiméra kdokoliv, rozhodně to byl skvělý střelec. To se nedalo popřít.

Pohlédly jsme na sebe a já vyřkla nevyslovitelné: „Takže Coombs nebyl náš člověk.”

„Přesně tak,” řekla Claire. „Kdo to tedy je, poručíku?”

Kapitola 107

CHVÍLI JSEM JEN TAK SEDĚLA, snažila se vyrovnat s tím novým zjištěním a nepropadnout při tom panice.

Noviny a televize oslavovaly smrt Chiméry. Já sama před několika hodinami smazala ten případ z tabule.

„Coombs se mi snažil něco povědět,” řekla jsem Claire, když jsem si vybavila jeho poslední okamžiky. „,Ještě jedno…,’ zašeptal, a když jsem se ho zeptala, co, jako by se usmál. ,Ještě jedno překvapení.’ On věděl, že Chiméra je ještě na svobodě, Claire. Věděl, že to zjistíme. Ten parchant se mi posledním dechem vysmál. Musí to být někdo z toho gangu. Nějaký další šílenec.”

Claire stiskla rty. „Lindsay, kéž bych ti mohla nabídnout ještě nějaké jiné vysvětlení.”

Nevěděla jsem přesně, co si mám s tou novou informací počít. Všechno to do sebe tak přesně zapadalo. Bay View…

Chiméra. Výstřižky v zločincově pokoji. To, jak na mě zaútočil. Nemohla jsem uvěřit, že jsem se mohla zmýlit. A znovu ta otázka: Když ne Coombs, tak kdo?

Nejméně ze všeho se mi chtělo jít nahoru a překazit nadřízeným oslavu. Ale ve chvíli, kdy jsme se s Claire snažily vyrovnat s tím novým zjištěním, byl vrah na svobodě a nejspíš plánoval další úder. Proboha, vůbec to nedávalo smysl.

„Pojď se mnou,” řekla jsem, vyskočila ze židle a sykla bolestí. Dokulhala jsem se v jejím doprovodu do kanceláře Charlieho Clappera.

„Návrat hrdiny!” zahalekal šéf policejních techniků a zvedl své obtloustlé tělo ze židle. „Trochu kulháš, ale jinak vypadáš dobře.”

„Charlie,” řekla jsem, ,jak dlouho by ti trvalo určit zbraň?”

„Jakou zbraň?” zeptal se překvapeně.

„Coombsovu. Jak dlouho by ti trvalo ji porovnat s tou kulkou, co zabila Mercera?

„Na co takový spěch, krásko, když tvůj chlap leží u Claire na stole?”

„Jak dlouho, Charlie?” nedala jsem se odbýt.

„Možná do středy,” pokrčil rameny. „Museli bychom prohlédnout hlaveň té zbraně, prozkoumat kulku…”

„Do zítřka, Charlie,” řekla jsem. „Potřebuji to do zítřka.”

„Lindsay,” pohlédl na mě trochu zmateně, „co se to sakra děje?”

Obrátila jsem se ke Claire a ztěžka polkla. „Musíme to hlásit nahoře.”

Vyjely jsme výtahem do pátého patra. Byla jsem tak zaražená a překypující emocemi, že jsem skoro necítila bolest v boku. Vtrhly jsme do kanceláře velitele Tracchia.

Čmáral něco na svém stole.

„Co tady děláte?” vyhrkl. „Měla byste být doma.

Proboha, poručíku, jestli si někdo zaslouží volno, tak jste to vy. Byla jste přece, “

Zarazila jsem ho uprostřed věty. Pak ho seznámila s tím, co objevila Claire. Tracchio náhle vypadal, jako by spolkl zkaženou ústřici.

„Tohle neberu, poručíku,” řekl. „Vy jste ten případ vyřešila. Skončil.”

„Vy to možná neberete,” prohlásila Claire pevně, „ale já si za celou svou kariéru nebyla ničím jistější. Coombs v žádném případě nemohl vypálit ty výstřely.”

„Ale to je jenom spekulace,” namítl Tracchio. „Co ta souvislost se zabitím Sikese, Coombsova příslušnost k Chiméře, jeho střelecké schopnosti? To jsou všechno fakta.

Vaše fakta, poručíku.” Podtrhl ve vzduchu prstem každý bod mé vlastní analýzy. „Nikdo jiný by nemohl zapadnout do tohohle profilu. Nepolemizují s vašimi závěry, doktorko Washburnová, když však eliminujeme Coombse…”

„Můžeme porovnat jeho DNA se vzorky tkáně pod nehty Estelle Chipmanové,” řekla Claire, „což udělám v každém případě. Vsadím ale svou pověst proti vaší, že se nebude shodovat.”

„A mezitím musíme ten případ znovu otevřít,” dodala jsem.

„Otevřít ten případ?” vyděsil se Tracchio. „Takový příkaz nikdy nevydám.”

„Jestli Chiméra stále žije,” naléhala jsem, „může právě teď plánovat další vraždu.”

„Ještě včera,” zasténal Tracchio, „jste si byla stoprocentně jistá, že Coombs je Chiméra.”

„To bylo včera,” řekla jsem. „Vysvětlily jsme vám, proč jsme změnily názor. Teď si jsem stoprocentně jistá, že Coombs Chiméra nebyl.”

„To, co jste mi řekla, není nic než spekulace. Potřebuji pádný důkaz. Proveďte to srovnání DNA.”

„To bude trvat několik dní,” namítla Claire. „Možná týden.”

„Tak srovnejte údaje z balistiky,” přikázal Tracchio.

„Velitel Mercer byl zabit osmatřicítkou. Zaručuji vám, že Clapper zjistí, že šlo o stejnou zbraň.”

„Na tom už se pracuje. Ale zatím, “

„Není žádné zatím, poručíku. Co se vás týče, odvedla jste výbornou práci. Teď byste měla být na nemocenské, a ne se snažit vyprovokovat další vyšetřování.”

Claire a já jsme na sebe pohlédly.

Pak můj šéf zvedl ze stolu několik papírů, aby naznačil, že slyšení je u konce. K čertu s nim.

Na chodbě jsem řekla Claire: „Všichni se obrátí proti nám. Měla by sis být naprosto jistá.”

„Jasně že si jsem jistá,” odpověděla. „Co uděláš teď?”

„Počkám na výsledky z balistiky, Claire. A budu se modlit, aby mezitím k ničemu nedošlo. Kromě toho rozjedu nové vyšetřování.”

Kapitola 108

„Cindy Thomasová, jsi to vůbec ty?”

Aaron Winslow nemohl uvěřit vlastním očím. Když Cindy otevřela dveře svého bytu, měla na sobě na míru šitý kalhotový kostým, lodičky na vysokém podpatku a diamantový náhrdelník. Přes rameno jí viděl do jídelny, kde byl stůl ozářený svíčkami a prostřený drahým porcelánem, stříbrnými příbory a broušeným sklem.

Cindy udělala krok dopředu a Aarona políbila. Pak se odtáhla. Vypadala fantasticky. Úplně ten večer zářila.

„Dobře, musím se k něčemu přiznat,” řekla. „Tenhle kostým od Armaniho patří mé kamarádce Jill, té právničce.

Stejně tak ty boty od Ferragama. Kdybych na ten kostým něco vylila nebo okopala ty lodičky, už se mnou v životě nepromluví.”

Cindy se usmála a vzala kazatele za ruku.

„Pojď dál. Neboj se. To nech na mně. Dneska budeme oslavovat konec hrozného vyšetřování a jedné stvůry.”

Aaron se rozesmál. „Hrozně moc ti to sluší.”

Cindy mu poděkovala úsměvem. „Ano, a připravila jsem kuře na mandlích, římský salát a těstoviny orzo s hráškem a

mátou. Bohužel je to kuře jedno ze tří jídel, která umím uvařit.”

„Tvá upřímnost je osvěžující,” odpověděl jí. „Komu patří ten porcelán a křišťál?”

Cindy se zasmála a dovedla ho ke stolu. Cítila se trochu jako Bridget Jonesová.

„Věř tomu nebo ne, to nádobí je moje. Matka mi ho koupila do výbavy, když mi bylo osmnáct. Myslím, že se bude na tuhle oslavu perfektně hodit. Jídlo je hotové.

Můžeme se do něj pustit.”

„Můžu ti pomoct tu hostinu naservírovat?” zeptal se Aaron.

„To by bylo skvělé. Stejně jako dneska večer všechno ostatní.”

Za pár minut už seděli za stolem a před sebou měli jídlo, nad kterým se sbíhaly sliny.

Uchopila nůž a zazvonila na skleničku. „Chci pronést přípitek,” řekla.

V tom okamžiku zahlédl Aaron cosi v zrcadle nad příborníkem za Cindy. Srdce se mu zastavilo. Už ne, ne tady.

„Cindy, ne!” vykřikl. Vrhl se po hlavě přes jídelní stůl.

Doufal jen, že není příliš pozdě.

Strhl Cindy a většinu nádobí na zem. Všechno dopadlo na podlahu a roztříštilo se právě v okamžiku, kdy první

výstřel rozbil okno v jídelně. Rychle následovalo několik dalších výstřelů. Byl to Chiméra. Přišel si pro ně.

Cindy byla natolik duchapřítomná, že popadla kabel a přitáhla si k sobě telefon z chodby. Rychlou volbou vytočila číslo a za okamžik uslyšela ve sluchátku Lindsayin hlas.

„Jsme u mě doma. Střílí na Aarona a na mě!” křičela do telefonu. „Chiméra je tady a nepřestává střílet!”

Kapitola 109

NEMOHLA TO BÝT PRAVDA, přesto se to dělo.

Povolala jsem všechny dosažitelné jednotky a pak se rozjela k Cindy. Dorazila jsem tam tak rychle, jak jen bylo v lidských silách. Možná trochu rychleji. Uviděla jsem Cindy a Aarona stát na přední verandě. Kolem domu parkovalo půl tuctu policejních aut. Stále však nepřestali být terči.

Doběhla jsem k ní a objala ji. Ještě se celá třásla. Nikdy jsem ji neviděla tak zranitelnou, vyděšenou a ztracenou.

„Díky bohu, že první auto dorazilo skoro okamžitě, Lindsay. Buď ho vyplašilo, nebo už byl pryč.”

„Jste v pořádku?” obrátila jsem svou pozornost k duchovnímu. Oba byli samá skvrna, jako by po sobě házeli jídlem. Co se tam proboha dělo?

„Aaron mě zachránil,” zašeptala Cindy. Zavrtěl jen hlavou a stiskl jí ruku. Něha v tom gestu mě dojala.

„Přestává se ovládat,” zamumlala jsem spíš pro sebe než k nim. Ať byl Chiméra kdokoliv, zuřil. Zjevně chtěl ublížit mně nebo komukoliv, kdo mi byl blízký. Nebo ho možná rozčílilo, že se Aaron Winslow sblížil se Cindy. To mohlo také sehrát svou roli. Už své akce neplánoval tak pečlivě

jako na začátku; byl ledabylý a vynervovaný, ale stále velice nebezpečný.

A my nevěděli, kde ho hledat. Možná byl někde nablízku a pozoroval nás.

„Pojďte radši dovnitř,” řekla jsem.

„Proč, Lindsay?” zeptala se Cindy. „Tam na nás zaútočil.

Kdo ten chlap může být? Co chce?”

„Já nevím, Cindy. Pojďte dovnitř, prosím.”

Inspektoři už zkoumali, odkud kulky přilétly. Technici zjišťovali jejich ráži. Já ji však znala. A věděla jsem, kdo to byl: Chiméra.

Jsem pořád tady, říkal nám. Řikal mně.

U chodníku zastavil Jacobiho modrý ford a já sledovala, jak vystupuje a běží ke mně. „Jsou ti dva v pořádku?”

„Jo. Už jsou vevnitř. Proboha, Warrene. Tohle má něco společného se mnou. Jsem si tím jistá.”

Na okamžik jsem mu položila hlavu na rameno. Oči mi zalily slzy a já se jim nebránila. Stékaly mi po tvářích, horké a palčivé.

Jacobi mě pevně objal. Starý dobrý Warren.

Byli jsme zpátky na nule. Netušila jsem, kdo to je.

Nevěděla jsem, kde ho máme začít hledat.

Zátarasem projela černá limuzína lincoln a potichu zastavila u chodníku. Dveře se otevřely. Vystoupil z nich velitel Tracchio a zachmuřeně se rozhlížel po místě přestřelky.

Zachytil můj pohled a provinile polkl. Světla reflektorů ozařujících ulici se mu odrážela od brýlí.

Zamračila jsem se na něj. Stačí vám tenhle důkaz?

Kapitola 110

NASLEDUJÍCÍHO RÁNA se půlka oddělení vražd sešla v konferenční místnosti. Museli jsme přehodnotit všechny důkazy a domněnky. Když porada skončila, vzala jsem si Jacobiho stranou. „Ještě něco, Warrene. Chci, aby ses mi na něco podíval. Ujisti se, že je Tom Keating opravdu upoutaný na vozík.”

Kolem jedné hodiny jsem si musela udělat pauzu.

Potřebovala jsem na chvíli vypadnout. Pořád nám něco unikalo.

Chtěla jsem si promluvit s děvčaty, tak jsem je svolala na rychlý oběd do restaurace Rialto naproti Baráku.

Dokonce i Cindy slíbila, že přijde. Trvala na tom.

Když jsme se sešly, všechny jsme ji objaly a uronily nějakou tu slzu. Žádná z nás nemohla uvěřit, že Chiméra skutečně zaútočil na Cindy a Aarona, ale nepochybně se to stalo.

„Tohle je šílené,” řekla jsem, když jsme se posadily kolem stolu a začaly se rýpat v salátech a pizze. „Všechno sedělo. Coombsova minulost, gang Chiméra, ten incident v

Bay View. Všechno ukazovalo na něj. Nemohli jsme se mýlit.”

„Co musíme udělat jako první,” upozornila nás Claire, “je trochu se uvolnit. To, co se stalo, je hrozné, ale nesmíme to brát moc přes city.”

„To je mi jasné,” povzdechla jsem si. „Vrah si nejspíš přeje, abychom se z toho sesypaly.”

Jill se zavrtěla na sedadle. „Poslouchejte, Coombs mohl být středem toho všeho. Nesmíme zapomínat, že všechno ukazovalo na něj. Možná to nebyl on, kdo tiskl spoušť, ale co když na to měl někoho jiného? Co všichni ti jeho odporní kámoši, co se scházeli v jižním San Francisku?”

„Dva se nám ještě nepodařilo najít,” řekla jsem, „ale něco mi říká, že s tím nemají nic společného. I když už si nemůžu být jistá ničím. Celé oddělení vražd nad tím kroutí hlavou. Jeden šílenec byl Coombs. Kdo je ten druhý?”

„Prověřila jsi znovu všechno, co se našlo v tom hotelovém pokoji?” zeptala se Cindy. Až do toho okamžiku byla nezvykle tichá.

„Prověřila, jednou a ještě jednou,” odpověděla jsem.

Už nejméně po desáté jsem si v duchu prošla ten malý, neuspořádaný hotelový pokoj, kufr plný Coombsových věcí z vězení, výstřižky ukryté pod matrací, čísla na jeho stole, jeho dopisy…

Jenže tentokrát me něco napadlo…

Cindy se mě ptala, jestli jsme zvážili možnost, že to na Coombse někdo hodil, ale já neodpověděla. V duchu jsem byla v tom špinavém hotelovém pokoji. Na parapetu nad postelí stály pořád ty láhve od piva a plechovky. A ještě něco. Dřív jsem tomu nevěnovala pozornost. Vší silou jsem se snažila si ten pohled vybavit. Pak jsem spatřila, co jsem hledala-a co jsem zřejmě přehlédla.

„Lindsay?” oslovila mě Claire a naklonila hlavu ke straně. „Není ti nic?”

„Země volá Lindsay…,” zažertovala Jill.

Cindy mi položila ruku na zápěstí. „Co se děje, Lindsay?”

Popadla jsem kabelku a vstala. „Musíme se vrátit do Baráku. Myslím, že jsem na něco přišla.”

Kapitola 111

DŮKAZNÍ MATERIÁLY k jednotlivým případům se ukládají pod zámek v suterénu Baráku.

Fred Karl, Službukonající důstojník, nevypadal nijak nadšeně, když uviděl náš čtyřlístek. „Tohle není žádný klub,” zabručel, položil přede mě psací podložku s formulářem a stiskl tlačítko otevírající dveře. „Vy a paní Bernhardtová se můžete zapsat a jít dál. Ty dvě musejí počkat tady.”

„Tak nás zatkni, Frede,” řekla jsem a mávla na ostatní, aby mě následovaly.

Předměty z Coombsova pokoje byly uloženy ve velkých krabicích v zadní části skladiště. Dovedla jsem tam své kamarádky, svlékla si sako a přepravky označené číslem Coombsova případu si sundala z polic a položila na zem.

Začala jsem se přehrabovat jejich obsahem.

„Co kdybys nám řekla, co vlastně hledáme?” zeptala se podrážděně Jill. „Co jsem sakra přehlídla?”

„Nepřehlídla jsi nic,” řekla jsem. „Ani já ne. Jenom jsme si v té chvíli nedaly dvě a dvě dohromady. Podívej se na tohle.”

Zvedla jsem z krabice naleštěnou mosaznou trofej ze střeleckých závodů. Regionální přebor ve střelbě na 50

metrů, stálo na štítku. Přesně jak jsem si pamatovala ze dne, kdy jsem trofej viděla naposled.

Jméno vyryté pod nápisem však změnilo všechno.

Frank L. Coombs… ne Frank C. Francis Laurence, nikoliv Francis Charles.

Rusty Coombs. Tu trofej vyhrál Coombsův syn.

Zřejmě díky všemu tomu papírování, které jsem v poslední době dělala, se mi celé jméno Coombse seniora vrylo do paměti.

Frank C. byl otec, Frank L. syn.

„Nejsem jako můj otec,” vybavila se mi slova a výraz Rustyho Coombse. Velice přesvědčivý herecký výkon.

„Je to jeho syn,” zašeptala jsem.

Jill si překvapením sedla na podlahu. „Ty mi chceš namluvit, Lindsay, že ty hrozné vraždy spáchal Coombsův syn? Ten kluk ze Stanfordu?”

„Myslela jsem, že otce nenávidí,” vyhrkla Cindy.

„Myslela jsem, že spolu nekomunikují.”

„To já taky,” přikývla jsem. „Pěkně nás vodil za nos, co?”

Beze slova jsme zůstaly stát. Snese tahle nová teorie konfrontaci se všemi fakty? Hlavou mi bleskla ještě jedna myšlenka, ta bílá dodávka, ve které vrah ujel po zavraždění Tashy Catchingsové… Byla ukradena v Mountain View. Z

Palo Alta do Mountain View to bylo jen několik minut jízdy.

„Majitel té bílé dodávky,” řekla jsem, „učil antropologii na vysoké škole. Říkal, že měl i soukromé studenty z jiných univerzit…”

Náhle všechno zapadlo na místo. „Co když byl jedním z nich Rusty Coombs?”

Kapitola 112

POSPÍCHALA JSEM NAHORU. Nejprve ze všeho jsem zavolala profesoru Stasicovi z Mountain View. Dovolala jsem se jen do jeho hlasové schránky. Nechala jsem mu tam urgentní vzkaz, aby mi zavolal.

Naklepala jsem do počítače jméno Francis L. Coombs.

Objevil se záznam o zločinu jeho otce, ale o synovi nic.

Neměl žádný škraloup v trestním rejstříku.

Cítila jsem, že jestli je ten chlapec dost chladnokrevný, aby dokázal spáchat tak strašné zločiny, musel už někdy přijít do konfliktu se zákonem. Otevřela jsem si databázi mladistvých zločinců. Tyto záznamy byly neveřejné, nemohly být použity u soudu, ale my k nim měli přístup. Po několika vteřinách se na monitoru objevila rozsáhlá složka.

Vyvalila jsem překvapeně oči.

Rusty Coombs překročil zákon nejméně sedmkrát od svých třinácti let.

V roce 1992 stál před soudem pro mladistvé, protože střílel ze vzduchovky na psa svého souseda.

Rok poté byl obžalován, že zabil husu ve veřejném parku.

V patnácti letech byl spolu se svým kamarádem obviněn, že nastříkal antisemitské slogany na synagogu.

Byl podezřelý z toho, že házel láhve od piva do okna svého souseda. Postižený byl černoch.

Jako člen školního gangu se účastnil rasově motivovaných útoků na černochy, Latinoameričany a Asiaty.

Nevěřila jsem vlastním očím. Nakonec jsem si zavolala Jacobiho a seznámila ho s tím, co jsem zjistila. Se škraloupy v minulosti Rustyho Coombse. Jeho jménem na střelecké trofeji. Ukradenou dodávkou v Mountain View, nedaleko od Palo Alta.

„Tak to vypadá, že od tý doby, co jsem se na Stanford hlásil já, dost slevili u přijímaček,” odfrkl si Jacobi.

„Nedělej si legraci, Warrene. Prosím. Co si o tom myslíš? Nezačínám už z toho všeho bláznit?”

„Tvoje teorie není tak bláznivá, aby nám nestála za to toho kluka navštívit,” řekl.

Mohli jsme udělat ještě pár věcí, abychom si byli jistější.

Mohli jsme počkat na výsledek srovnání DNA Coombse staršího s tkání pod nehty Estelle Chipmanové. To by ale chvíli trvalo. Čím víc jsem o tom přemýšlela, tím jsem si byla jistá, že Rusty Coombs je člověk, kterého hledáme.

Mozek mi pracoval na plné obrátky. Náhle mnou otřáslo další poznání. „Proboha, Warrene… ta bílá křída…11

Jacobi se ke mně naklonil a přimhouřil oči. „Co je s ní?”

„Ten bílý prášek, který našel Clapper u dvou obětí.”

Vybavila jsem si obrázek Rustyho Coombse, jeho pihovatou tvář a široká ramena útočníka v propocené mikině. Ztělesnění mladíka, který uspěl navzdory svému původu.

„Pamatuješ, kde jsme se s ním setkali?”

„Jasně, v tělocvičně Stanfordu.”

„Zvedal činky. A co používají vzpěrači, aby jim neklouzaly ruce?” Vstala jsem. Před očima jsem viděla Rustyho Coombse, jak si mne silné, bílé ruce.

„Používají křídu,” zamumlal Jacobi.

Kapitola 113

Po ODPOLEDNÍM TRÉNINKU se Rusty Coombs rozhodl, že si zaběhne šestikilometrový okruh přes Jižní kampus.

Posledních dvě stě metrů měl v úmyslu zaběhnout sprintem.

Prolétl kolem něj policejní vůz se zapnutou sirénou. Za okamžik ho následoval další.

Nejprve sebou při pohledu na policejní auta trhl. Když však viděl, jak ho míjejí, uvolnil se. Jeho svalnaté nohy dál pravidelně dopadaly na asfalt.

Všechno bylo v naprostém pořádku. Ve Stanfordu byl v bezpečí. Byl jedním z privilegovaných, ne?

Vrátil se k myšlenkám, ze kterých ho policie hrubě vytrhla. Kdyby dokázal trochu shodit a zároveň zrychlit, možná by se dostal do třetího kola draftu do NFL. Drž se plánu, napomenul se. Sny se mohou splnit, alespoň pro ty jeho to platilo.

Rusty dosupěl do Santa Ynez, blok od budovy vysokoškolského klubu, kde bydlel on a několik dalších fotbalistů. Když zahnul za roh, zůstal stát jako solný sloup.

Krucinál! Přijeli si pro mě!

Ulici ozařovaly majáky. Před jeho domem stála tři policejní auta a dva hnědé vozy ochranky kampusu. Kolem postával dav čumilů. Městská policie by nebyla vpuštěna na kampus kvůli nějaké prkotině. Ne, tady šlo o něco velkého…

Okamžitě mu došlo, že všechno skončilo. Nedostane ani šanci vyřídit si to s tou děvkou, která mu zabila otce. Nohy se mu nepřestaly pohybovat, klusal na místě.

Pak mu prolétlo hlavou: Jak by na to sakra mohli přijít?

Komu by to došlo? Určitě ne Lindsay Boxerové!

Po ulici se k němu blížil uhrovitý student v červených kraťasech a s batohem přes rameno. Rusty dál klusal na místě. „Hej, co se to tady sakra děje?”

„Poldové někoho hledaj,” odpověděl mladík. „Musí to bejt něco velkýho, zaslechl jsem, že přijedou i policajti ze San Franciska.”

„No teda,” zamumlal Rusty. „Až ze San Franciska, povídáš?”

To je špatné, pomyslel si. Rozzlobilo ho to. Zároveň mu bylo líto, že to musí skončit. Už však měl představu, jak by to mohl sehrát.

Otočil se a rozběhl zpátky k hlavní tělocvičně. Plynule nabíral na rychlosti.

Rusty Coombs odvrátil hlavu, když kolem něj prolétlo další policejní auto s kvílející sirénou. Na dlouho už se před nimi neschová. Slétali se jako vosy na meloun.

Naštěstí měl připravený dokonalý závěr.

Kapitola 114

JACOBI A JÁ JSME SE ŘÍTILI sto padesátkou po dálnici 101

do Palo Alta. Kolem nás se míhaly ukazatele na Burlingame, San Mateo a Menlo Park. Byli jsme celí nažhavení dostat toho parchanta co nejdříve.

Doufala jsem, že se nám podaří Rustyho Coombse překvapit. Třeba až bude vycházet z přednáškového sálu. Ve standfordském kampusu byly tisíce studentů. Byl ozbrojený a velmi nebezpečný, proto jsem se chtěla za každou cenu vyhnout střetu.

Měla jsem domluvenou schůzku s poručíkem Joem Kimesem z kriminálky v Palo Alto v děkanově kanceláři v administrativní budově. Když jsme se přiblížili k Palo Altu, Kimes mi zavolal. Oznámil mi, že Coombse nenašli. Na to odpoledne neměl na rozvrhu žádné přednášky ani semináře.

Nebyl ve svém pokoji ani na stadiónu, kde asi před hodinou skončil trénink stanfordského fotbalového týmu.

„Ví, že po něm bylo vyhlášeno pátrání?” zeptala jsem se.

„Co se tam u vás děje, Joe?”

„Je těžké nevzbudit pozornost,” řekl Kimes. „Mohl vidět naše auta.”

Začínala jsem si dělat starosti. Původně jsem doufala, že Coombse dostaneme dřív, než se dozví, že po něm jdeme.

Rád vzbuzoval pozornost, chtěl být hvězda.

„Co máme dělat?” zeptal se Kimes.

„Uveďte do pohotovosti vaši zásahovou jednotku. A snažte se toho cvoka najít, Joe. Nedovolte, aby vám vyklouzl z pasti. A dejte si opravdu bacha, ten kluk je mimořádně nebezpečný. Ani nevíte, jak.”

Kapitola 115

VÝTAH RYCHLE STOUPAL, a když se dveře otevřely, vyhlédl z nich Chiméra ven na vyhlídkovou terasu Hooverovy věže, asi šedesát metrů nad administrativní budovou Stanfordské univerzity.

Na terase nikdo nebyl. Nikdo ho nebude rušit a on nebude muset nikoho zabít hned teď. Nad hlavou se mu tyčila kupole na vrcholku věže, skrývající zvony zvonkohry, a kolem se rozkládala modrá obloha.

Rusty Coombs vypnul hlavní vypínač výtahu a jeho dveře zůstaly otevřené.

Pak položil na zem černou sportovní tašku, kterou nesl na rameni, a opřel se o betonovou zeď vedle jednoho z osmi na závoru zavřených oken. Otevřel tašku, vyndal z ní rozloženou pušku PSG-1, ostřelovačské hledí a dvě pistole se zásobníky.

Tohle bylo něco jiného, bralo mu to dech. Na jihu a západě viděl hory, na severu se rýsovalo San Francisko. Byl jasný den. Všechno bylo klidné a dokonalé.

Pod ním se plazili studenti jako mravenci. Ti nejlepší a nejchytřejší.

Začal skládat pušku. Připevnil hlaveň a pažbu s ramenní opěrkou vyrobenou na míru. Za okamžik už svíral zbraň v rukou jako drahý hudební nástroj.

Na jeden ze zvonů usedl vrabec. Zamířil na něj a naprázdno stiskl spoušť. Cvak.

Pak namontoval na pušku dalekohled a zasunul zásobník se dvaceti náboji.

Přikrčil se za betonovou zdí. Tvář mu ochlazovaly náhlé poryvy větru. Brzo umřu, a víte co? Vůbec mi to nevadí.

Studenti se jako obvykle procházeli po chodnících a posedávali na lavičkách se skripty v rukou. Kdo o něm mohl vědět? Kdo mohl předvídat nějaké nebezpečí? Mohl si vybrat. Mohl zabít, kohokoliv si přál.

Rusty Coombs prostrčil hlaveň pušky mříží jednoho ze dva metry vysokých oken dómu. Přiložil oko k hledí a začal pátrat po prvním terči. Před jeho zrakem defilovali studenti: pohledná Japonka s kaštanově hnědými vlasy a tmavými brýlemi se na trávníku líbala se svým bílým přítelem.

Nějaký umaštěnec v jasně zelené mikině projel kolem na žlutém kole. Pohnul hledím. Černá studentka s dlouhými copy v barvě kukuřice kráčela k prodejně učebnic. Coombs se usmál. Někdy i jeho samotného překvapilo, jaká nenávist se skrývá v jeho nitru. Byl dost chytrý na to, aby věděl, že neopovrhuje jen jimi, ale že opovrhuje i sám sebou. Pohrdal svými nafouklými svaly, nedokonalostmi, o kterých věděl jen on, ale nejvíc ze všeho nenáviděl své myšlenky, obsese,

způsob, jakým pracoval ten jeho mizerný mozek. Už strašně dlouho se cítil tak sám. Právě jako teď.

V dálce zahlédl modrý explorer s majákem na střeše.

Zastavil před administrativní budovou. Vyskočila z něj ta upjatá děvka ze San Franciska. Srdce se mu rozbušilo.

Tak přece dostal šanci ji odrovnat.

Vrátil se k té hezké Orientálce, která se na trávníku oblizovala se svým přítelem. Bože, jak je oba nenáviděl.

Zostouzely své rasy.

Pak si to rozmyslel a posunul záměrný kříž na dívku s copy, zlatým přívěskem ve tvaru srdce na krku a jiskrou v hnědých očích.

Přesně podle mého gusta. Ušklíbl se a pohladil chladnou ocel spoušti bříškem ukazováčku.

Chiméra byl znovu v akci.

Kapitola 116

EXPLORER SE ZAKVÍLENÍM PNEUMATIK ZASTAVIL před administrativní budovou. Jacobi a já jsme vystoupili a přes terasu s výhledem na hlavní nádvoří vběhli dovnitř.

V hale jsme narazili na Kimese, který vyštěkával příkazy do vysílačky. Vedle něj stál s nešťastným výrazem v obličeji děkan Felix Stern. „Ještě jsme Rustyho Coombse nenašli,”

informoval mě Kimes. „Před dvaceti minutami ho viděli na nádvoří. Pak zase zmizel.”

„Jak jsme na tom se zásahovou jednotkou?” zeptala jsem se ho.

„Už jsou na cestě. Myslíte, že je budeme potřebovat?”

Pokrčila jsem rameny. „Doufám, že ne. Rozhodně je nebudeme potřebovat, jestli se Coombs vyplašil a vzal nohy na ramena.”

V tom okamžiku jsme uslyšeli výstřely. Věděla jsem, že nikdo od policie by nevypálil jako první. Kromě toho to znělo jako puška.

„Myslím, že je pořád tady,” pronesl Jacobi s kamennou tváří.

Vzduch naplnily výkřiky hrůzy. Během několika vteřin se nádvoří vylidnilo.

Někdo vykřikl: „Střílí z věže! Ten magor je na Hooverově věži!”

Jacobi, Kimes a já jsme se prodírali ven mezi prchajícími studenty, kteří hledali úkryt v budově. Joe Kimes držel u úst vysílačku. „Došlo ke střelbě! Všechny jednotky a ambulance k Hooverově věži. Zachovejte maximální opatrnost!”

Během několika vteřin jsme doběhli do parku. Studenti se skrývali za stromy, sloupy, velkými květináči, vším, co skýtalo alespoň nějaký úkryt.

Dva studenti leželi bezvládně na zemi. Jedna z nich byla černoška, které se na hrudi rozšiřovala krvavá skvrna. K

čertu s ním. K čertu s Chimérou.

„Zůstaňte ležet! Zůstaňte, kde jste!” zakřičela jsem na celé nádvoří. „Nezvedejte hlavy!”

Z věže zazněl výstřel. Pak druhý a třetí. Student, ukrytý za lavičkou, padl k zemi.

„Nehýbejte se!” vykřikla jsem znovu. „Ležte na místě!”

Upírala jsem oči na zvonici věže a hledala obrys postavy, hlaveň pušky, cokoliv, co by prozradilo jeho pozici.

Náhle z věže práskly další dva výstřely. Coombs byl určitě tam nahoře. Tolik lidí jsme nemohli ochránit. Dostal nás tam, kde nás chtěl mít. Chiméra vítězil.

Popadla jsem Kimese za rameno. „Jak se dostanu nahoru?”

„Nikdo tam nepůjde bez podpory zásahové jednotky,”

odsekl Kimes. S vytřeštěnýma očima křičel do vysílačky: „Zásahová jednotka a ambulance na hlavní nádvoří.

Odstřelovač na Hooverově věži. Nejméně tři lidé zasaženi.”

Pohlédla jsem mu do očí. „Jak se dostanu nahoru, Joe?”

opakovala jsem. „Půjdu tak jako tak. Poraďte mi nejlepší cestu.”

„Z přízemí jezdí výtah,” vložil se do toho děkan Stern.

Z pouzdra na boku jsem vytáhla glock a zkontrolovala malou berettu, kterou jsem měla připevněnou nad kotníkem.

Z věže pršely kulky.

Vybrala jsem si takovou trasu, aby mi administrativní budova poskytla tu nejlepší ochranu. Jacobi mě vzal za paži.

Já však věděla, že se mě nebude pokoušet zastavit.

„Nedala bys mi minutku, abych nám oběma sehnal vestu, poručíku?”

„Uvidíme se nahoře, Warrene,” mrkla jsem na něj.

Přikrčená jsem se rozběhla k věži.

A někde vzadu v hlavě mi zněl slabý hlásek: Proč tohle vlastně děláš?

Kapitola 117

Páni, to byl pocit.

Chiméra stáhl pušku zpět a posadil se ke tvrdé betonové zdi. Za okamžik vypukne na nádvoří peklo. Zásahová jednotka, odstřelovači, možná dokonce vrtulníky. Věděl, že je ve výhodě, nezáleželo mu na tom, jestli přežije.

Vzhlédl k velkým zvonům nad hlavou. Vždycky měl tu pitomou zvonkohru rád. Když hrála, bylo ji slyšet po celém kampusu. Napadlo ho, jestli až tohle skončí a on už nebude mezi živými, budou ty zvony znít na jeho pohřbu.

Pak si uvědomil, že je sám na Hooverově věži a právě zabil pět lidí. Pěkně všivý den, stejně jako celý jeho život.

Tímhle se zapíše do dějin, o tom už nebylo pochyb.

Postavil se a vyhlédl ven. Dole bylo náhle naprosté ticho. Nádvoří se vylidnilo. Brzy se scéně objeví skvěle vybavená zásahová jednotka a on se pokusí vyřídit co nejvíc jejích příslušníků. Za své vítězství budou muset zaplatit.

Pak zahlédl Lindsay Boxerovou! Podíval se hledím pušky, aby se ujistil. Opravdu, byla to ta „hrdinná policistka”, která mu zabila otce. Vyběhla zpoza

administrativní budovy a v předklonu kličkovala směrem k věži. Byl rád, že je tam. Všechno se náhle změnilo. Přece se mu podaří splnit úkol.

Sledoval její postavu a lehce přivřel levé oko. Zpomalil dech jako při meditaci.

Myslel na to, že jeho otec byl střelen devětkrát.

Ona bude také.

Zadržel dech a umístil vlasový kříž na její bílou blůzu.

Je z tebe mrtvola,

Kapitola 118

NA ČTVERCOVÉM NÁDVOŘÍ bylo teď ticho. Rusty Coombs buďto odpočíval, nebo nabíjel.

Jdeme na věc. Jen ty a já, kámo.

Zamířila jsem k budově před sebou. Snažila jsem se potlačit strach. Nebylo to dobré. Věděla jsem, že jsem terč a Coombs byl dobrý střelec.

Náhle jsem uslyšela výstřel za sebou. Ohlédla jsem se a uviděla Jacobiho střílet na věž.

Než na mě Coombs stačil zamířit, vyběhla jsem zpoza kmene topolu a krytá administrativní budovou pronikla do bezprostřední blízkosti základny věže.

Znovu jsem se ohlédla a spatřila Jacobiho s Kimesem.

Zavrtěl hlavou. Věděla jsem, že to znamená Prosím, Lindsay, zůstaň v úkrytu. Až budeš ve věži, už tě nebudu moct krýt. Omluvně jsem na něj zamávala.

Běžela jsem kolem věže, dokud jsem nenašla vchod na její severní straně. Vyběhla jsem po schodech do mramorem obložené vstupní haly.

Výtah jsem měla přímo před sebou.

Znovu a znovu jsem tiskla tlačítko výtahu, pistoli namířenou na jeho dveře. Neotevíraly se. Zoufale jsem udeřila pěstí do jejich naleštěného chromového povrchu a vykřikla: „Policie.” Můj hlas se rozlehl po prázdné hale.

Někoho jsem potřebovala, kohokoliv. Neměla jsem tušení, jak se dostat na vrchol věže.

Z chodby vyšel muž v uniformě údržby. Při pohledu na mou zbraň se zarazil.

„Policie,” vykřikla jsem znovu. „Jak se dostanu nahoru?”

„Někdo ten výtah zablokoval,” řekl. „Jediná cesta nahoru je po požárním schodišti.”

„Ukažte mi ho. Je to otázka života a smrti.”

Správce mě dovedl do třetího patra a pak chodbou k úzkému schodišti. „Je to třináct pater schodů. Nahoře jsou požární dveře. Otevírají se z obou stran.”

„Počkejte dole v hale a řekněte každému, kdo se tam objeví, že jsem šla nahoru,” řekla jsem a začala stoupat po úzkém schodišti. „To je taky otázka života a smrti.”

„Ano, madam. Chápu.”

Zamířila jsem vzhůru. Čekalo mě třináct pater a nevěděla jsem, co najdu nahoře. Srdce mi divoce bušilo a propocená blůza se mi lepila na záda.

Šťastná třináctka. S každým patrem se mi dýchalo hůř a hůř. Rozbolely mě nohy a to jsem běhala čtyřikrát týdně.

Uvažovala jsem, jestli jsem se nezbláznila, když jsem se tam vydala bez podpory. Ne, sakra, věděla jsem, že jsem blázen.

Konečně jsem zdolala poslední úsek schodů a dorazila k vrcholu. Bože. Od Chiméry mě dělily jen pevné požární dveře. Srdce mi div nevyskočilo z hrudníku.

Přes dveře jsem uslyšela další střelbu. Prásk, prásk, prásk. Dostala jsem strach, že zabil někoho dalšího. Zároveň jsem měla vztek. Zkontrolovala jsem si glock a zhluboka se nadechla. Tak dobře, Lindsay. Ať uděláš cokoliv, udělej to rychle.

Stlačila jsem páku, která se táhla přes celé dveře, a strčila do nich. Ty se otevřely a já vrazila na vyhlídkovou terasu.

Kapitola 119

NA OKAMŽIK MĚ OSLNILA jasná sluneční záře. Pak jsem uslyšela strašidelné kovové cvakání prázdných nábojnic, dopadajících na betonovou podlahu.

Okamžitě jsem uviděla Coombse. Klečel u jednoho z oken a pušku měl prostrčenou mezi mřížemi.

Náhle se obrátil ke mně.

Jeho zbraň vybuchla mým směrem. Ohlušující rána, oranžové záblesky. Kvílení odražených kulek.

Ukryla jsem se za zárubeň dveří a vypálila po něm čtyři rány. Nevěděla jsem, zda jsem ho zasáhla. Zhluboka jsem se nadechla a čekala na palčivou bolest, která by mi prozradila, že on zasáhl mě. Nepřišla.

„Je to mnohem těžší, když palbu někdo opětuje,” křikla jsem.

Krčila jsem se za vysokou kovovou konstrukcí nesoucí sedm velkých zvonů. Každý z nich vypadal, jako by mi jediným úderem dokázal protrhnout ušní bubínky.

Zbytek vyhlídkové terasy tvořila necelé tři metry široká cesta obkružující zvony. Ve vnější zdi věže se zhruba každé dva metry otevíralo okno s mříží.

Coombs byl na druhé straně, zvony nám oběma sloužily jako kryt.

Zazněl jeho hlas, bezstarostný a arogantní. „Vítejte v Kamelotu, poručíku. Jsem poctěn, že jste vážila tu namáhavou cestu, abychom si mohli promluvit.”

„Mí přátelé jdou za mnou. A ti si povídat nebudou, Rusty. Při první přiležitosti vás zastřelí. Proč umírat zrovna takhle?”

„A proč ne? Mně osobně to přijde jako docela dobrý plán. Jestli chcete umřít se mnou, poslužte si,” odpověděl Rusty Coombs.

Hleděla jsem mezi nosníky a snažila se zjistit, kde Coombs je. Zaslechla jsem, jak zasouvá do pušky nový zásobník.

„Jsem rád, že jste to vy. Je to docela spravedlivé, ne? Vy jste mi zabila otce a já teď udělám totéž s vámi.”

Zdálo se, že jeho hlas přichází odjinud, jako by mě obcházel. S namířenou pistolí jsem se otáčela za ním.

„Nevěřím, že byste tady chtěl zemřít, Rusty.”

„Moc vám to nezapaluje, co, poručíku? Jako vždycky.

Dal jsem vám všechno, co jsem mohl. Obrázky chiméry, dodávku, volání na devět jedna jedna… Co jsem měl ještě udělat? Poslat vám e-mail a říct: ,Hej, tady jsem?’ Trvalo zatraceně dlouho, než se vám rozsvítilo. A pár lidí to stálo život.”

Náhle vzduch prořízly výstřely a kulky se hlasitě odrážely od železné konstrukce a zvonů.

Kde jen mohl být? Pohlédla jsem mezi nosníky směrem, odkud se střílelo. Ztuhla jsem.

Dívala jsem se na Rustyho Coombse. Stál v mezeře mezi nosníky a na rtech mu hrál nenávistný úsměv jeho otce. Jeho puška mířila přímo na mě.

V tom okamžiku jsem uviděla záblesk a ucítila úder hrubé síly. Náraz projektilu mě hodil dozadu.

Dopadla jsem na záda a snažila se odplazit do úkrytu, zatímco se ke mně Coombs blížil, aby mohl lépe zamířit.

Hmatala jsem kolem sebe a zoufale hledala svůj glock.

Nebyl tam.

Coombs mi ho vystřelil z ruky!

Přišel až ke mně a postavil se nade mnou. Hlaveň pušky mi mířila na hrudník. „Musíte uznat, že umím střílet.”

Ztratila jsem poslední zbytky naděje. Jeho zelené oči plály chladným, lhostejným plamenem. Tolik jsem toho parchanta nenáviděla.

„Mrtvých už bylo dost,” vypravila jsem ze sebe.

„Zásahová jednotka je na cestě. Zabijte mě a do pěti minut půjdete za mnou.”

Pokrčil rameny. „To je mi dost jedno. Lidé jako vy nemají nejmenší tušení, jaké to je ztratit otce. Vy parchanti jste mi ho vzali.”

Sledovala jsem, jak se jeho prst blíží ke spoušti a uvědomila si, že zemřu. Odříkala jsem tichou modlitbu.

Náhle věží otřáslo hromové zadunění. Po prvním gongu následovaly další a další. Musela jsem si zakrýt uši, abych neohluchla.

Byly to zvony. Větší hluk jsem v životě neslyšela. Měla jsem pocit, že se věž musí zřítit.

Coombs zkřivil tvář šokem a bolestí. Zapotácel se a hlaveň pušky klesla.

Okamžitě jsem si vyhrnula nohavici a vytrhla berretu z pouzdra u kotníku.

Všechno se seběhlo jako ve zrychleném filmu se zvukem zesíleným na maximum.

Jakmile Coombs zahlédl pistoli v mé ruce, zvedl pušku zpátky do palebné pozice.

Vypálila jsem třikrát. Zvony vyzváněly tak hlasitě, že jsem to poznala spíš podle zpětného rázu, který mi trhl rukou.

Na Coombsově širokém hrudníku se objevily tři šarlatové skvrny. Zapotácel se a upadl dozadu.

Zvony neutichaly. Pii každém jejich zadunění jsem měla pocit, jako by mi do hlavy tloukl buchar.

Coombs se pracně posadil. Pohlédl dolů a spatřil svá zranění. Překvapeně zamrkal a znovu pozvedl pušku. „Taky umřeš, děvko!”

Stiskla jsem spoušť berrety. Poslední kulka se mu za doprovodu zvonů zaryla do krku. Obrátil oči v sloup a padl k zemi.

Uvědomila jsem si, že si znovu zakrývám uši rukama.

Doplazila jsem se ke Coombsovi a odkopla od něj pušku.

Zvony dál hrály melodii, kterou jsem nedokázala identifikovat, možná odpověď na mou modlitbu.

Když jsem si klekla nad Coombsem, padl mi zrak na cosi povědomého. „Tady je to,” zašeptala jsem.

Stočený hadí ocas vyvedený v červené a modré, vedoucí k tělu kozy, nesoucímu lví a kozí hlavy. Chiméra… Jedna z mých kulek zasáhla i tělo té bestie. Zdálo se, že jsem zabila i ji.

Za sebou jsem uslyšela výstřely, ale dál jsem klečela nad Coombsem. Měla jsem pocit, že musím odpovědět na to, co řekl před svou smrtí. Nemáte tušení, jaké to je ztratit otce…

„Ale ano, mám,” řekla jsem jeho strnulým očím.

Kapitola 120

TENTOKRÁT TO NOVINÁŘI napsali správně. Chiméra byl mrtvý. Případ sériového vraha byl uzavřen.

Neměla jsem pocit vítěze. Vyšetřovací tým se nesešel, abychom společně smazali případ z tabule. Nedošlo na přípitky s kamarádkami. Zemřelo příliš mnoho lidí. Měla jsem štěstí, že jsem nebyla mezi nimi. Stejně jako Claire a Cindy.

Vzala jsem si několik dní volna, abych si trochu odpočinula. Procházela jsem se s Martou po Marina Green a parku Fort Mason, i když vlhké a studené počasí nám příliš nepřálo.

Většinu času jsem měla před očima události toho hrozného případu. Bylo to podruhé, kdy jsem musela stanout vrahovi tváří v tvář. Proč se to stalo? Co to znamenalo? Co to říkalo o mém životě?

Na okamžik se mi vrátil důležitý kus mé minulosti, otec, kterého jsem vlastně ani neznala. Pak jsem o ten dar zase přišla. Otec zmizel v temné díře, ze které se vynořil. Tušila jsem, že už ho nikdy neuvidím.

Kdybych měla nějaký tajný sen, co udělat se svým životem, dala bych mu v těch dnech volný průchod.

Otevřela bych si třeba butik, začala malovat nebo napsala knihu… Nedokázala jsem si představit, že bych se vrátila ke své staré práci.

Po týdenní dovolené jsem se však zase nějak objevila za svým stolem.

Odpoledne mi zavolal Tracchio, abych přišla do jeho kanceláře. Když jsem vstoupila, velitel povstal a potřásl mi rukou. Řekl mi, jak je na mě hrdý, a já mu skoro věřila.

„Díky,” přikývla jsem a skoro se usmála. „To je všechno, co jste mi chtěl říct?”

Tracchio si sundal brýle. Věnoval mi kajícný úsměv.

„Ne. Posaďte se prosím, poručíku.”

Zvedl červené desky, které ležely na kraji jeho ořechového stolu. „Předběžná zjištění ze střelby na Coombse. Coombse seniora.”

Neochotně jsem si je od něj vzala. Nevěděla jsem, jestli nějaký byrokrat z úřadu pro vnitřní záležitosti nevyšťoural něco podezřelého.

„Není se čeho bát,” uklidnil mě Tracchio. „Jasná sebeobrana.”

Přikývla jsem. O co tedy jde?

„Jedna věc tam ale nesedí.” Velitel vstal a opřel se dlaněmi o stůl. „Patolog vyjmul z Coombsova těla devět kulek. Tri byly z Jacobiho devítky. Dvě z Cappyho. Jedna z

vašeho glocku. Dvě kulky vypálil Tom Perez z loupeží. To je dohromady osm.”

Pohlédl mi do očí. „Tu devátou kulku se nepodařilo určit.”

„Jak to?” zvedla jsem překvapeně obočí. Nedávalo to smysl. Vyšetřovací komise dostala k dispozici zbraně všech policistů, kteří se přestřelky zúčastnili.

Tracchio sáhl do zásuvky svého stolu a vytáhl z ní igelitový sáček se zploštělou šedou kulkou, stejné barvy jako jeho oči. Podal mi ji. „Podívejte se… Ráže čtyřicet.”

Trhla jsem sebou. Čtyřicítka…

„Zvláštní na tom je,” pokračoval Tracchio, „že je stejná jako tyhle.” Položil na stůl sáček s dalšími čtyřmi zploštělými projektily.

„Tyhle vyndali technici z garáže a stromů před tím domem v jižním San Francisku, kam jste sledovala Coombse.” Tracchio na mě dál pátravě upíral pohled. „Dává vám to smysl?”

Překvapením mi spadla čelist. To nebylo možné, pokud.

.. Vybavila jsem si scénu na schodišti před Barákem.

Coombs běžel ke mně s napřaženou paží. A pak cosi, na co nikdy nezapomenu: hlas volající mé jméno.

V tom zmatku zazněl výstřel… A Coombs se zapotácel dopředu.

Kulku nebylo možné určit. Coombs byl zastřelen z revolveru nebo pistole ráže čtyřicet. Takovou měl můj otec.

Vzpomněla jsem si na otce a slib, který mi dal, když odcházel.

To můj otec zastřelil Franka Coombse. Byl tam, aby mě chránil.

„Neodpověděla jste mi, poručíku. Dává vám to nějaký smysl?” zeptal se znovu Tracchio.

Srdce mi málem vyskočilo z hrudníku. Netušila jsem, co velitel ví, ale já byla jeho hrdinná policistka. Tím, že jsem dostala Coombse, jsem mu zajistila jeho přechodnou funkci nastálo. A jak říkal, byla to jasná sebeobrana.

„Ne, veliteli,” odpověděla jsem. „Žádný smysl mi to nedává.”

Tracchio pomalu zvedl desky, zamyšleně je potěžkal v ruce a pak je položil na vysokou hromadu dalších zpráv.

„Odvedla jste dobrou práci, poručíku. Nikdo by to nezvládl lépe.”

Epilog

ODLÉTNU PRYČ

O Čtyři měsíce později…

Jednoho zářivě jasného březnového odpoledne jsme se všichni sešli v kostele v La Salle Heights.

Skoro pět měsíců od prvního krvavého útoku byly všechny stopy po kulkách z jeho omítky odstraněny a stěna dostala nový bílý nátěr. Klenutý otvor, kde dříve zářilo vitrážové okno, zakrýval bílý závěs.

Uvnitř se tísnily významné osobnosti z radnice spolu s hrdými farníky. Televizní kamery zaznamenávaly událost pro večerní zpravodajství.

Sbor, oblečený do bílých rouch, spustil píseň Odlétnu pryč a kaple se naplnila triumfující silou dětských hlasů.

Někteří lidé tleskali do rytmu, jiní si otírali z očí slzy.

Stála jsem vzadu s Claire, Jill a Cindy. Tělo mi svírala posvátná úcta.

Když sbor utichl, vystoupil na kazatelnu Aaron Winslow v černém obleku a bílé košili. On a Cindy byli stále spolu, což nám ostatním dělalo jen radost. Dav ztichl. Winslow se rozhlédl po přeplněném kostele, usmál se a promluvil pevným hlasem: „Před několika měsíci jsme prožili strašnou noční můru. Sám jsem byl svědkem toho, jak kulky znesvětily naši farnost. Sbor, který vám dnes zpíval, se stal terčem teroru. Všichni jsme se ptali: Proč? Jak je možné, že musela zemřít ta nejmladší a nejnevinnější z nás?”

Z kůru zaznělo sborové amen. Cindy mi pošeptala do ucha: „Je dobrý, co? A nejlepší na tom je, že říká, co si myslí.”

„A odpověd’ je…,” oznámil Winslow ztichlému davu, Jediná odpověď je, že se to stalo proto, aby ukázala cestu nám všem.” Jeho zrak přebíhal po místnosti. „My všichni jsme propojeni. Každý z přítomných, rodiny, které utrpěly ztrátu, i ti, kteří přišli proto, aby nezapomněli. Černí i bílí,

všichni jsme ohroženi nenávistí. Jako celek jí však dokážeme vzdorovat a žít dál.”

V tom okamžiku pokývl slavnostně oblečené skupince dětí, která stála pod bílým závěsem. Jedna holčička s copy, které mohlo být sotva deset, zatáhla za šňůru a závěs sklouzl na podlahu.

Kostel zaplavilo zářivé světlo. Shromáždění vydechlo úžasem. Tam, kde dříve býval rozeklaný otvor ve zničeném vitrážovém okně, ze skvělo okno nové, krásné, a neporušené. Zaznělo provolávání slávy a všichni přítomní začali tleskat. Sbor zapěl tichý chvalozpěv.

Když jsem mu naslouchala, pohlédla jsem na Cindy, Claire a Jill a zavzpomínala na to, co všechno se událo od chvíle, kdy jsem tam stála poprvé, ode dne, kdy byla zabita Tasha Catchingsová.

Oči se mi zalily slzami a ucítila jsem Claiřinu ruku.

Stiskla mi dlaň a Cindy mě vzala za druhou ruku.

Jill, stojící za mnou, se ke mně naklonila a pošeptala mi do ucha: „Neměla jsem pravdu. Myslím to, co jsem říkala, když mě vezli do nemocnice. Ten parchant nevyhrál. Vítězi jsme my. Museli jsme jen počkat na konec hry.”

My čtyři jsme stály a vzhlížely k nádhernému oknu.

Ježíš se zlatou svatozáří tam kynul svým učedníkům. V

pozadí stáli čtyři jeho stoupenci. Jedna z nich, žena, jako by na někoho čekala s otevřenou náručí…

Rozevírala svou náruč černé holčičce s tváří Tashy Catchingsové.

O DVA TÝDNY POZDĚJI, v pátek večer, jsem pozvala kamarádky na večeři. Jill říkala, že nám chce sdělit velkou novinu.

Vracela jsem se z trhu, náruč plnou nákupu. Ve vestibulu jsem zašátrala po své poště. Obvyklé katalogy a účty. Už jsem chtěla jít dál, když jsem si všimla bílé obálky letecké pošty s červenými a modrými pruhy.

Když jsem poznala písmo, srdce mi poskočilo.

Na razítku stálo Cabo San Lucas, Mexico.

Položila jsem pytle s nákupem na zem, posadila se na schod a obálku otevřela. Uvnitř byl přeložený list linkovaného papíru a v něm fotografie z polaroidu.

„Moje krásná dcerko,” začínal rukou psaný dopis.

*****

Teď už určitě víš všechno. Já sám došel až sem dolů, ale už jsem přestal utíkat.

Nepochybuji, že je ti jasné, co se přihodilo toho dne u Baráku. Chtěl jsem jen, abys věděla, že jsem se nebál toho, co se stane, když se to provalí. Několik dní jsem počkal, jestli všechno nevyjde najevo. Jednou jsem ti dokonce

zavolal do nemocnice. Byl jsem to já… Chápal jsem, že o mě nestojíš, ale potřeboval jsem se ujistit, že jsi v pořádku.

Slova nedokážou vyjádřit, jak mi je líto, že jsem tě opět zklamal. Mýlil jsem se v mnoha věcech, kromě jiného v tom, že člověk nemůže nechat všechno za sebou bez ohlédnutí. Poznal jsem to v okamžiku, kdy jsem tě znovu spatřil. Proč mi muselo trvat celý život, než jsem pochopil něco tak jednoduchého?

V jednom jsem měl ale pravdu. A to je důležitější než všechno ostatní. Nikdo není tak silný, aby občas nepotřeboval pomoc… třeba od svého otce.

*****

Dopis byl podepsán „Tvůj hloupý táta” a pod tím bylo připsáno „který tě opravdu miluje…”

Pročítala jsem dopis podruhé a snažila se zadržet slzy.

Marty si tedy konečně našel místo, kde ho nic a nikdo nebude rušit. Snažila jsem se smířit s poznáním, že už ho nejspíš nikdy nespatřím.

Pohlédla jsem na neostrou fotografii.

Marty ve směšné havajské košili na ní pózoval před omšelou rybářskou lodí, postavenou na lešení. Dole byl krátký popisek: „Nový začátek, nový život. Koupil jsem tuhle loď a sám ji opravuji. Jednoho dne možná chytnu svůj sen… “

Nejprve mě to rozesmálo. To je blázen, vrtěla jsem hlavou. Co ten může vědět o lodích? Nebo rybaření? Můj otec se dostal nejblíž k oceánu, když hlídkoval u přístavu.

Pak mi padl do oka jeden detail.

V pozadí fotografie, za hrdou postavou otce, rýsující se proti modrému nebi a stěžňům jachet v přístavu…

Zaostřila jsem a snažila se rozluštit písmena, čerstvě namalovaná na bok jeho lodi.

Stálo tam jedno slovo, napsané bílou barvou jeho vlastní rukou.

Loď se jmenovala Vosička.