James Patterson

Mistrovský tah

Alexe povolají k dokonale spáchané vraždě dvou zkorumpovaných politiků. Je zřejmé, že je to práce profesionála. Pátrání se rozběhne na plné obrátky, přesto umírají další činitelé s pošpiněnou pověstí. Veřejnost se začne ptát: Je střelec hrdina, anebo mstitel? Navíc musí Alex čelit dlouholetému nepříteli, který nehodlá polevit, dokud nezlikviduje celou Alexovu rodinu.

Prolog

NÁLEZCE I MAJITEL

Jedna

Uběhlo už několik měsíců ode dne, kdy Kyle Craig naposledy zabil člověka. Kdysi býval ten typ, který chce všechno hned zítra, ne-li dřív. To však už neplatilo. I kdyby se za ta léta v pekelné samotě věznice s maximální ostrahou v coloradském Florence nenaučil nic jiného, uměl si počkat na to, co chce.

Seděl trpělivě v miamském bytě své kořisti se zbraní položenou v klíně, díval se na světla v přístavu a čekal na svou chvíli. Nijak zvlášť nespěchal, vychutnával si výhled a možná se konečně učil, jak si užít život. Rozhodně vypadal uvolněně – v sepraných džínách, sandálech a tričku s nápisem TOHLE JE VÁŽNÉ VAROVÁNÍ.

Ve 2.12 v noci se v zámku otočil klíč. Kyle okamžitě vyskočil na nohy, opřel se zády o zeď a zůstal stát nehybně jako socha.

Očekávaný příchozí Max Siegel si při vstupu pískal. Kyle poznal tu melodii – starý úryvek z jeho dětství. Pocházel ze skladby Petr a vlk. Tohle byla strunná sekce – Petrovo lovecké téma. Jaká ironie.

Počkal, až pan Siegel zavře dveře a udělá několik kroků do stále temného bytu. Potom Kyle sklonil červený laserový zaměřovač a stiskl spoušť.

Proud elektricky nabitého solného roztoku přenášejícího padesát tisíc voltů zasáhl Siegela přímo doprostřed zad. Zasténal mezi zaťatými zuby. Ramena mu ztuhla zároveň se zbytkem těla a svalil se na podlahu jako podťatý.

Kyle neváhal ani vteřinu. Rychle Siegelovi kolem krku obtočil silonové lano a začal ho tahat v malých kruzích, aby rozetřel slaný roztok po podlaze. Pak ho vlekl přes byt dozadu ke koupelně. Siegel byl příliš slabý na to, aby s ním bojoval. Všechno úsilí, na něž se zmohl, musel věnovat samotnému lanu ve snaze nenechat se uškrtit.

„Nebraňte se,“ řekl nakonec Kyle. „Nemá to smysl.“

V koupelně ho Kyle zvedl do veliké vany a přivázal konce lana k jedné z pochromovaných baterií. Z fyzického hlediska to nebylo nutné, ale drželo to Siegelovi zvednutou hlavu, aby mu Kyle viděl do obličeje.

„Tohle nejspíš ani neznáte, co?“ řekl a ukázal mu svou zvláštní zbraň. „Vím, že už nějakou dobu nevystrkujete nos, ale můžete mi věřit, že z toho bude bomba.“

Ta věc vypadala jako supermoderní vodní pistole, kterou svým způsobem byla. Obyčejný taser dokáže fungovat maximálně třicet vteřin. Tohle střílelo znovu a znovu – díky nádrži o obsahu sedmi a půl litru připevněné na zádech.

„Co… chcete?“ vypravil ze sebe konečně Siegel v odpovědi na to šílenství.

Kyle vytáhl z kapsy malý digitální fotoaparát a začal pořizovat snímky. Obličej zepředu, levý profil, pravý profil.

„Vím, kdo jste, agente Siegele. Tím začneme, dobře?“

Mužovu tvář zaplavil zmatek vystřídaný strachem. „Proboha, tohle je nějaké hrozné nedorozumění. Jmenuji se Ivan Schimmel!“

„Ne,“ řekl Kyle, zatímco fotil dál – čelo, nos, bradu. „Jste Max Siegel a jste od FBI. Před šestadvaceti měsíci jako byste se propadl pod zem. Propracoval jste se nahoru Buenezským kartelem, až vám začali důvěřovat natolik, že vám svěřili zásilky.

A teď, když všichni sledují Kolumbii, dovážíte do Miami heroin z Phuketu a Bangkoku.“

Sklonil fotoaparát a podíval se Siegelovi do očí. „K čertu s morálním relativismem. Nakonec jde vždycky jen o peníze, co, agente Siegele?“

„Nevím, o čem to mluvíte!“ vykřikl. „Prosím! Podívejte se mi do peněženky!“ začal se znovu zmítat, ale další dávka elektřiny tomu učinila rychlou přítrž. Proud cestoval přímo po motorickém a senzorickém nervstvu. Nezáleželo na tom, jak dobře Siegel snáší bolest. A munice jako taková odtékala kanalizací přímo do Biskajského zálivu.

„Asi bych vám mohl odpustit, že mě nepoznáváte,“ pokračoval Kyle. „Ale co jméno Kyle Craig, říká vám něco? Nebo Genius? Tak mi přezdívali v Paláci hádanek ve Washingtonu. Vlastně jsem tam kdysi pracoval. Už je to dávno.“ Siegelovýma očima se mihl záblesk poznání. Ne že by Kyle nějaké potvrzení potřeboval. Identifikace oběti proběhla bez chyby.

Ale tenhle Max Siegel byl také profík. Neměl v úmyslu přestat hrát svou hru, zvlášť teď ne. „Prosím,“ zablábolil, když znovu našel hlas, „co tohle znamená? Kdo jste? Nevím, co chcete.“

„Všechno, Maxi. Všechno do posledního.“

Kyle pořídil ještě asi půl tuctu snímků a vrátil fotoaparát do kapsy. „Jste vlastně oběť své dobré práce, jestli vás to utěší. Tady dole nikdo neví, kdo jste, dokonce ani místní FBI. Proto jsem si vás vybral ze všech agentů pracujících ve Spojených státech. Vás, Maxi. Uhádnete proč?“

Zatímco mluvil, jeho hlas se změnil. Byl teď víc nosový, se stejnými odstíny brooklynského přízvuku, jaké provázely řeč skutečného Maxe Siegela.

„To vám nikdy nevyjde!“ zařval na něho Siegel. „Jste blázen!“

„Podle jistých měřítek by to mohla být pravda,“ připustil Kyle. „Ale jsem taky ten nejgeniálnější parchant, jakého jste kdy měl to potěšení poznat.“ Pak stiskl spoušť ještě jednou a prostě tu věc nechal běžet.

Siegel se mlčky svíjel na dně vany. Nakonec se začal dávit vlastním jazykem. Kyle ho sledoval, pečlivě zaznamenával každý detail až do konce – studoval svůj exponát až do chvíle, kdy se o něm už nemohl nic dalšího dozvědět.

„Doufejme, že to vyjde,“ řekl. „Nerad bych, abyste umřel pro nic, pane Siegele.“

Dvě

O dvaadvacet dní později se z hotelu Meliá Habana v luxusní čtvrti kubánské Havany odhlásil muž nápadně podobný Maxi Siegelovi. Turisté cestující za levnou zdravotní péčí tam byli stejně běžní jako kapsáři, takže se nikdo v hotelové hale nepodíval dvakrát na ramenatého chlapa v plátěném obleku s modřinami pod očima a obvazem na nose a uších.

Podepsal účet dokonale napodobeným podpisem a uhradil ho Siegelovou zbrusu novou kreditní kartou American Express. Operace však byly placeny hotově.

Z hotelu se rozjel taxíkem přes město do ordinace doktora Cruze, diskrétně zastrčené v jedné z nekonečných neoklasicistických pasáží. Uvnitř se nacházela plně vybavená supermoderní klinika, na kterou by byl hrdý kdejaký skvěle placený plastický chirurg v Miami nebo Palm Beach.

„Musím vám říct, pane Siegele, že jsem velice spokojený,“ řekl doktor tiše, zatímco sundával poslední obvazy. „Je to jedna z nejlepší prací, které jsem kdy odvedl, jestli to tak smím říct.“ Jeho vystupování bylo ohleduplné, ale zároveň odměřené a schopné – velice profesionální. Nikdo by nepoznal, že je při řezání do klientovy kůže a kostí ochoten překročit všechna etická pravidla své práce.

Doktor provedl sedm oddělených zákroků, což by kdekoli jinde zabralo sedm měsíců nebo i rok: blefaroplastiku očních víček, rhinoplastiku nosu s kompletním navýšením kůže a měkké tkáně ve špičce, vložení nových implantátů MEDPOR pro zvýraznění lícních kostí a brady, genioplastiku čelisti a menší zvýraznění obočí silikonem. Na závěr doplnil malý důlek v bradě, přesně jako měl Max Siegel.

Na pacientovu žádost nebylo prováděno žádné elektronické snímání před zákroky ani po nich. Za patřičnou částku byl doktor Cruz více než ochotný pracovat podle série vytištěných digitálních fotografií bez jakýchkoli otázek a zájmu o biofyzické podrobnosti.

Teď když před Kylem podržel zrcadlo, aby se na sebe mohl podívat, byl efekt přímo omračující. Zvlášť implantáty přinesly zázračnou proměnu.

Ze zrcadla se usmíval Max, ne Kyle. Cítil slabé štípání v koutcích úst, které se nepohybovaly přesně stejně jako předtím. Vlastně sám sebe vůbec nepoznával. Bylo to naprosto šílené, v tom nejlepším možném smyslu slova. V minulosti vystřídal už několik proměn podoby včetně velice drahých protéz, které ho dostaly z vězení, ale nic z toho se s tímhle nedalo srovnat.

„Jak dlouho budu mít ty modřiny?“ zeptal se. „A ty otoky kolem očí?“

Cruz mu podal desky s informacemi o domácí péči. „Při náležitém odpočinku byste měl vypadat úplně normálně za sedm až deset dní.“

Zbývající změny už mohl zvládnout sám: ostříhat a obarvit si vlasy na krátkého černého ježka a nasadit obyčejné barevné kontaktní čočky. Pokud byl vůbec zklamaný, pak jen tím, že Kyle Craig byl mnohem pohlednější než Max Siegel.

Ale k čertu s tím. Musel to chápat v širších souvislostech. Příště se stane třeba Bradem Pittem, když bude chtít.

Odešel z kliniky ve skvělé náladě a odjel dalším taxíkem přímo na mezinárodní letiště José Martího. Odtamtud nasedl do letadla do Miami, kde ještě téhož odpoledne přestoupil na let do Washingtonu. Na hlavní událost.

Jeho myšlenky se už točily kolem jednoho nápadu: sejít se se svým starým přítelem a občas i parťákem Alexem Crossem. Mohl Alex zapomenout na sliby, které mu Kyle dal v průběhu let? To se zdálo nemožné. Nepolevil však trochu v ostražitosti? Možná. V takovém případě „velký“ Alex Cross zemře, a to hodně ošklivou smrtí. Čeká ho bolest, ale ještě víc než to – žal. Bude to nepochybně finále, na jaké se vyplatí si počkat.

Mezitím se Kyle chystal trochu pobavit. Koneckonců, jako nový a vylepšený Max Siegel věděl lépe než kdokoli jiný, že existuje víc než jeden způsob, jak vzít život jinému člověku.

První část

STŘELEC PŘIPRAVEN

Kapitola 1

V Georgetownu vybuchl další poklop kanálu a vylétl dobrých dvanáct metrů vysoko. Byla to podivná malá epidemie, jako by stárnoucí městská infrastruktura dosáhla jakéhosi stupně kritické masy.

V průběhu desetiletí podzemní kabely křehly a doutnaly a plnily prostor pod ulicemi vznětlivými plyny. Nakonec – a v poslední době stále častěji – vytvořily odhalené dráty elektrický oblouk, který v kanálu zažehl ohnivou kouli, jež vystřelila stotřicetikilový kovový disk do vzduchu.

Těmito podivnými, děsivými úkazy Denny a Mitch žili. Každé odpoledne si vyzvedli noviny na prodej a spěchali do veřejné knihovny, aby si na webových stránkách Okresního dopravního odboru zjistili, kde to v dopravní špičce vypadá nejhůř. Zácpy je živily.

Běžně dělal Key Bridge čest své pověsti mostu zadušeného auty, ale toho dne byl nájezd z ulice M čímsi mezi parkovištěm a cirkusem. Denny se prodral do středu vozovky a Mitch si vzal na starost kraj.

„True Press, jenom dolar. Pomozte bezdomovcům.“

„Ježíš vás miluje. Pomůžete bezdomovcům?“

Na pohled tvořili zvláštní pár – Denny, běloch něco přes metr osmdesát se špatnými zuby a strništěm, které nikdy nezakrylo jeho propadlou bradu, a Mitch, mladík s chlapeckým tmavočerným obličejem, urostlým tělem vysokým asi sto sedmdesát centimetrů a s pahýlovitými holčičími dredy na hlavě.

„Tohle je perfektní metafora, co?“ říkal Denny. Povídali si přes střechy aut – nebo spíš Denny mluvil a Mitch hrál pro zákazníky něco jako poctivého chlápka.

„Stoupá tlak tam dole, kam se nikdo nekouká, páč tam sou jen krysy a hovna, a na ty každej prdí, co? Ale pak, jednoho dne…“ Denny nafoukl tváře a vydal zvuk připomínající výbuch. „Teď už se tomu musí věnovat pozornost, páč sou ty krysy a hovna všude kolem a všichni chtěj vědět, proč někdo jinej neudělal něco, aby tomu zabránil. Teda jestli tohle není Washington jako vystřiženej, tak už nevím.“

„Vystřiženej a nalepenej na zeď, brácho,“ řekl Mitch a zasmál se vlastnímu hloupému vtipu. Na jeho sepraném tričku bylo napsáno: IRÁK: JESTLI JSI TAM NEBYL, SKLAPNI! Kalhoty měl pytlovité a maskáčové jako Denny, jen ustřižené v půli lýtek.

Denny si nechával tričko vyhrnuté tak, aby bylo vidět slušný „pekáč buchet“, který měl místo břicha. Nikdy neškodilo položit na stůl nějakou lahůdku pro oko, a obličej nebyl právě jeho silná stránka. „Takhle to v Americe chodí,“ pokračoval tak hlasitě, aby ho slyšel každý řidič s otevřeným okénkem. „Když děláš pořád to samý, pokaždý to samý dostaneš. Nemám pravdu?“ zeptal se pohledné ženy v kostýmku za volantem BMW. Skutečně se na něho usmála a koupila si noviny. „Bůh vám žehnej, paní. Takže takhle, dámy a pánové, to my děláme!“

Pokračoval v šacování davu, nutil víc a víc řidičů, aby se vyklonili z okénka s drobnými v ruce.

„Hej, Denny,“ Mitch ukázal bradou na dvojici pochůzkám prodírajících se směrem k nim. „Nezdá se mi, že by nás tady tyhle dva rádi viděli.“

Denny křikl na policisty, ještě než stačili promluvit. „Žebrání není nezákonný, strážníci. Ne kromě federálních parků, a co vím, ulice M žádnej park není!“

Jeden z nich ukázal na plazící se auta, náklaďáky a vozidla hasičů. „Děláš si ze mě srandu, co? Běžte. Zmizte odsud.“

„No tak, člověče, přece bys neupřel veteránům bez domova právo vydělat si počestně na živobytí?“

„Byls někdy v Iráku, chlape?“ přidal se Mitch. Lidé se po nich začali dívat.

„Slyšeli jste policistu,“ řekl jim druhý polda. „Hněte sebou. Hned.“

„No tak, chlapi, to, že blbě vypadáte, eště neznamená, že blbci taky ste,“ řekl Denny a z několika aut zazněl smích. Cítil, že zajaté obecenstvo přechází na jejich stranu.

Najednou došlo ke strkání. Mitchovi se moc nezamlouvalo, když se ho někdo dotýkal, a policista, který to zkusil, skončil na zadku mezi auty. Druhý položil ruku Dennymu na rameno a Denny ji bleskově odrazil.

Přišel čas zmizet.

Sklouzl přes kapotu žlutého taxíku a rozběhl se směrem k Prospect Street s Mitchem v těsném závěsu.

„Okamžitě zastavte!“ křikl za nimi jeden z pochůzkářů.

Mitch běžel dál, ale Denny se obrátil. Mezi ním a strážníky bylo teď několik aut. „Co uděláš? Zastřelíš veterána bez domova uprostřed vozovky?“ Pak doširoka roztáhl paže. „Tak do toho, chlape. Sejmi mě. Ušetříš vládě pár babek.“

Lidé troubili a někteří křičeli ze svých aut.

„Nechte toho chlapa na pokoji!“

„Podporujte armádu!“

Denny se usmál, svižně policistovi zasalutoval prostředníkem a rozběhl se, aby dohonil Mitche. Vteřinu nato už sprintovali po Třicáté třetí ulici a brzy zmizeli z dohledu.

Kapitola 2

Ještě se smáli, když se vrátili k Dennyho starému chevroletu Suburban zaparkovanému na Parkovišti 9 u Lauingerovy knihovny na kampusu Georgetownské univerzity.

„To bylo úžasný!“ Mitchův těstovitý obličej se leskl potem, ale dýchal naprosto klidně. Byl z těch lidí, jejichž svaly hodně připomínají tuk. „Co uděláš?“ papouškoval. „Zastřelíš veterána bez domova uprostřed vozovky?“

„True Press, jeden dolar,“ řekl Denny. „Oběd v Taco Bell, tři dolary. Výraz v poldově tváři, když ví, žes ho dostal? K nezaplacení. Škoda, že nemám fotku.“

Vytáhl zpod stěrače jasně oranžovou obálku a sedl si za volant. Auto stále páchlo po spoustě vykouřených cigaret a burritech z minulé noci. Na jedné polovině zadního sedadla byly zmuchlané polštáře a přikrývky a vedle nich ležel igelitový pytel plný vratných plechovek.

Za ním, pod vrstvou složených kartónových krabic, několika kusů starého koberce a falešným dnem z dřevotřísky, byly schované dvě devítimilimetrové pistole Walther PPS, poloautomatická puška M21 a vojenská odstřelovačská puška M110. Bylo tam i dálkové hledí na noční vidění, dalekohled s jedním objektivem, čisticí sada na pušky a několik krabiček s municí, to vše zabalené do velké plastové plachty a omotané několika gumovými popruhy.

„Ved sis tam dobře, Mitchie,“ pochválil ho Denny. „Fakt dobře. Ani na vteřinu si neztratil klid.“

„To ne,“ řekl Mitch, zatímco vyprazdňoval kapsy na plastový tác z jídelny mezi nimi. „Já klid neztrácím, Denny. Sem klidnej jako Anglán.“

Denny spočítal denní tržbu. Pětačtyřicet dolarů. Na krátkou směnu to nebylo špatné. Dal Mitchovi deset jednodolarovek a hrst čtvrťáků.

„Tak co myslíš, Denny, sem připravenej? Já myslím, že jo.“ Denny se opřel a zapálil si jeden ze zpola vykouřených nedopalků ležících v popelníku. Podal ho Mitchovi a pak zapálil další sobě. Když už měl v ruce zapalovač, zažehl i tu oranžovou obálku s pokutovým blokem za parkování a hodil ji hořící na zem.

„Jo, Mitchi, myslím, že seš připravenej. Votázka zní, jestli sou voni připravený na nás.“

Mitchova kolena začala poskakovat nahoru a dolů. „Kdy začneme? Dneska večer? Co dneska večer? Co ty na to, Denny?“ Denny pokrčil rameny a položil hlavu na opěrku. „Jenom si vychutnávej klid a mír, dokud můžeš, protože brzo budeš k posrání slavnej.“ Vyfoukl kroužek kouře a pak další, který prošel tím prvním. „Seš připravenej na slávu?“

Mitch se díval okénkem na dvojici studentek v krátkých sukních přecházející parkoviště. Kolena mu stále poskakovala. „Jsem připravenej s tím začít, tak to prostě je.“

„Hodnej kluk. A co je náš úkol, Mitchi?“

„Uklidit tu špínu ve Washingtonu, jak vždycky říkaj politici.“

„Přesně tak. Mluvěj vo tom…“

„Ale my s tím něco uděláme. Jasná věc. Jasná věc.“ Denny zvedl pěst, ťukl jí o Dannyho a pak nastartoval auto. Pomalu couval tak, aby se mohl podívat na ty dívky zezadu.

„Když už mluvíme o tacos,“ řekl a Mitch se zasmál, „kde se chceš najíst? Dneska musíme pálit noviny.“

„V Taco Bell, chlape,“ odpověděl Mitch bez rozmýšlení. Denny trhl řadicí pákou a rozjel auto dopředu. „Proč mě to nepřekvapuje?“

Kapitola 3

Hlavním příběhem mého současného života byla Bree – Brianna Stoneová, známá u metropolitní policie jako Skála. A opravdu byla tak pevná a seriózní, ale navíc ještě moc milá. Stala se součástí mého života do té míry, že jsem si ho bez ní už ani nedokázal představit. Už léta kolem mě nebylo všechno v takové rovnováze.

Samozřejmě neškodilo, že na oddělení vražd metropolitní policie panoval v poslední době klid. Polda se nikdy neubrání myšlence, kdy spadne ta další tuna cihel, ale zatím jsme si mohli s Bree ve čtvrtek odpoledne dopřát nevídaný dvouhodinový oběd. Obvykle jsme se během dne vídali jen tehdy, když jsme pracovali na stejném případu.

Sedli jsme si dozadu v restauraci Ben’s Chilli Bowl pod podepsané fotografie celebrit. Ben’s není zrovna hlavní město světa romantiky, ale ve Washingtonu představuje jistou instituci. Už jejich speciální hot dogy s chilli stojí za to, aby se tam člověk vypravil.

„Víš, jak nám teď říkají v práci?“ zeptala se Bree uprostřed kávového mléčného koktejlu. „Breelex.“

„Breelex? Podle Brada a Angeliny? To je strašný.“

Zasmála se – prostě při tomhle nedokázala zachovat vážnou tvář. „Pořád říkám, že poldové nemají žádnou fantazii.“

„Hm.“ Položil jsem jí pod stolem zlehka ruku na paži. „Výjimky samozřejmě existují.“

„Samozřejmě.“

Všechno ostatní muselo počkat, a to nejen proto, že toalety v Ben’s Chilly Bowl nepřipadaly v úvahu. Toho večera nás čekala jedna důležitá návštěva.

Po obědě jsme kráčeli ruku v ruce po ulici U do klenotnictví Sharity Williamsové. Sharita byla dávná kamarádka ze střední školy a úžasně to uměla se starožitnostmi.

Když jsme otevřeli dveře, zacinkal nám nad hlavami tucet malých zvonků.

„Vy ale vypadáte zamilovaně!“ usmála se Sharita zpoza pultu.

„To proto, že jsme, Sharito,“ řekl jsem. „A vysoce to doporučuju.“

„Jen mi najdi dobrého chlapa a jdu do toho, Alexi.“

Věděla, proč jsme přišli, a vyndala zpod proskleného pultu malou černou sametovou krabičku. „Podařil se nádherně,“ řekla. „Tenhle kousek miluju.“

Prstýnek původně patřil mé babičce Naně, která má mimořádně malé ruce. Nechali jsme ho pro Bree zvětšit. Byl z platiny, ve stylu art deco, a byly do něho šikmo zasazené tři diamanty v řadě, což mi připadalo dokonalé – jeden za každé z dětí. Možná je to staromódní, ale bylo to, jako by ten kroužek představoval všechno, čemu s Bree věříme. Koneckonců jsem nenabízel jen sebe, ale celou svou rodinu – a teď jsem byl ten nejšťastnější muž na světě.

„Sedí?“ zeptala se Sharita, když si ho Bree navlékla. Ani jedna nemohla spustit oči z prstenu – a já zase z Bree.

„Ano, dokonale,“ odpověděla a stiskla mi ruku. „Je to ta nejkrásnější věc, jakou jsem kdy viděla.“

Kapitola 4

Vpodvečer jsem se vrátil do Dalyho budovy. Ta doba byla stejně dobrá jako každá jiná k boji se záplavou papírů, které se nikdy nepřestávaly valit na můj stůl.

Ale když jsem se blížil k místnosti mužstva oddělení významných případů, vyšel z ní zrovna do chodby velitel Perkins s někým, koho jsem neznal.

„Alexi,“ řekl. „Dobře, že jste tady. Ušetřil jste mi další cestu. Půjdete s námi?“

Něco se rozhodně dělo – a nebylo to nic dobrého. Když vás chce šéf vidět, přijde za vámi, ne naopak. Obrátil jsem se o sto osmdesát stupňů a zamířili jsme k výtahům.

„Alexi, seznamte se s Jimem Heekinem. Jim je nový zástupce ředitele ve vedení tajných služeb FBI.“

Potřásli jsme si rukama. Heekin řekl: „Hodně jsem o vás slyšel, detektive Crossi. Ztráta FBI byla ziskem pro metropolitní policii, když jste se sem vrátil.“

„Hm,“ řekl jsem. „Lichotky nejsou nikdy dobré znamení.“

Všichni jsme se zasmáli, ale byla to pravda. Mnoho nových manažerů v FBI má ve zvyku vyvolat po nástupu do funkce malé zemětřesení, jen aby si jich všichni všimli. Otázkou bylo, co měla Heekinova nová práce společného se mnou.

Jakmile jsme se usadili v Perkinsově velké kanceláři, byl už Heekin mnohem konkrétnější.

„Mohu předpokládat, že jste obeznámen s našimi TZS?“ zeptal se mě.

„Terénní zpravodajské skupiny,“ řekl jsem. „Nikdy jsem s nimi nespolupracoval, ale vím o nich.“ TZS byly založeny proto, aby vytvářely a sdílely zpravodajské „produkty“ s různými policejními složkami v konkrétních jurisdikcích. Na papíře to vypadalo jako dobrý nápad, ale někteří kritici to chápali jako součást snahy FBI přenášet po 11. září zodpovědnost na lokální kriminální vyšetřování.

Heekin pokračoval: „Jak nejspíš víte, washingtonská skupina spolupracuje se všemi policejními odděleními v naší oblasti včetně metropolitní policie. Také s NSA, ATF, tajnou službou… na cokoli si vzpomenete. Každý měsíc pořádáme konferenční hovory a kromě nich jsme ve spojení podle potřeby.“

Začínalo to vypadat jako propagační plky a já si už byl celkem jistý, co se snaží prodat.

„Obecně vzato platí, že při kontaktu s TZS zastupují svá oddělení policejní velitelé,“ pokračoval ve svém plynulém, rytmickém projevu, „ale byli bychom rádi, kdybyste se za metropolitní ujal této funkce vy.“

Pohlédl jsem na Perkinse a ten pokrčil rameny. „Co můžu říct, Alexi? Mám hrozně moc práce.“

„Nenechte si od něho nic namluvit,“ ozval se Heekin. „Mluvil jsem tady s velitelem a předtím s ředitelem FBI Burnsem. Vaše jméno zaznělo při každé schůzce jako jediné.“

„Díky,“ řekl jsem. „Je to od vás milé, ale já jsem dobrý tam, kde jsem.“

„Ano, přesně tak. Oddělení významných případů je pro tuhle pozici dokonalé. Když nic jiného, usnadní vám to práci.“

Uvědomil jsem si, že to není nabídka, ale spíš rozkaz. Když jsem se vrátil k policii, dal mi Perkins prakticky všechno, o co jsem si řekl. Oba jsme věděli, že jsem teď jeho dlužníkem, a on věděl, že rád hraju fér.

„Žádná změna pracovní náplně,“ vymínil jsem si. „Jsem hlavně vyšetřovatel, ne nějaký úředník.“

Perkins se na mě usmál přes stůl. Také vypadal, že se mu ulevilo. „To mi vyhovuje. Takhle zůstanete ve stejné platové třídě.“

„A moje případy budou mít přednost před čímkoli jiným, co by mohlo z mé nové funkce vyplývat.“

„Myslím, že to nebude problém,“ řekl Heekin, který se už zvedl k odchodu. Ve dveřích mi znovu potřásl rukou. „Gratuluji, detektive. Udělal jste další krok vzhůru.“

Jo, pomyslel jsem si. Ať už jsem chtěl, nebo ne.

Kapitola 5

Denny šel první a Mitch ho následoval jako ten dětinský silák ve staré Steinbeckově knize O myších a lidech. „Už tam budem, kámo. Hni sebou.“

Deváté patro bylo zároveň nejvyšší. Rám nedokončené přepážky zakrývaly kusy igelitu a pod nohama nebylo nic než dřevotříska. Hromada palet u oken do Osmnácté ulice představovala dobré střelecké postavení.

Denny rozmotal plastovou celtu a rozložil ji na podlaze. Shodili své batohy. Položil ruku Mitchovi na záda a ukázal na cestu, kterou právě přišli.

„Primární východ,“ řekl, pak se obrátil o devadesát stupňů a ukázal na další dveře. „Náhradní východ.“ Mitch pokaždé přikývl. „A co když se rozdělíme?“

„Votřu zbraň, zahodím ji a sejdem se u auta.“

„Tak se mi líbíš.“

Procházeli to snad po padesáté a blížili se ke konci. Opakování bylo klíčem k úspěchu. Mitch měl vrozený talent, ale Denny myslel za oba.

„Nějaký votázky?“ zeptal se Denny. „Teď je na ně čas. Až to začne, bude pozdě.“

„Ne,“ odpověděl Mitch. Jeho hlas zněl bezvýrazně a vzdáleně, jako pokaždé, když se soustředil na něco jiného. Už upevnil pušku M110 s tlumičem na dvounožku a teď kalibroval hledí.

Denny sestavil svou M21 a pověsil si ji na záda. Pokud půjde všechno podle plánu, nebude ji muset použít, ale dávalo smysl mít zálohu. Navíc měl v pouzdru na boku pistoli Walther.

Speciálním sklenářským diamantem vyřízl do okna dokonalý kruh o průměru pěti centimetrů a volný kus skla odstranil pomocí přísavky. Světlo pouličních lamp se odráželo od okna jako od zrcadla, takže nebylo vidět dovnitř.

Zatímco Mitch zaujímal postavení, uvolnil si Denny ještě jedno malé místo nalevo od něho, odkud se mohl dívat Mitchovi přes rameno a podél hlavně pušky. Do ruky jim hrál i jejich výškový rozdíl.

Vytáhl z pouzdra dalekohled. Odtamtud měl ničím nerušený výhled na vchod do restaurace Taberna del Alabardero. Díky stonásobnému zvětšení viděl téměř i póry v obličejích lidí vycházejících z toho luxusního podniku.

„Na, prasátko,“ zašeptal. „Hele, Mitchi, víš, jak prase pozná, že už se dost nažralo?“

„Ne.“

„Když je nadívaný.“

„Dobrý,“ řekl Mitch tímtéž mrtvým hlasem jako předtím. Byl už ve správné poloze – s vystrčenou zadnicí a vyvrácenými lokty vypadal trochu divně, ale tak mu to vyhovovalo. Jakmile zaujal tohle postavení, neodvrátil hlavu, dokud akce neskončila.

Denny provedl závěrečnou kontrolu. Zahleděl se na sloupec páry vycházející z kanálu na protější straně ulice a zaznamenal, že stoupá kolmo vzhůru. Teplota vzduchu byla asi patnáct stupňů. Všechno bylo v pořádku.

Teď už potřeboval jen terč – a ten se měl dostavit opravdu brzy.

„Seš připravenej vypustit džina z lahve, Mitchie?“ zeptal se.

„Kdo je Jeannie, Denny?“

Tiše se zasmál. Mitch byl opravdu kousek, to tedy ano. „Je to holka tvejch snů, chlape. Holka tvejch nejdivočejších snů.“

Kapitola 6

Okolo 7.35 zastavil černý Lincoln Navigator před Taberna del Alabardero, oblíbenou washingtonskou restaurací celebrit.

Po obou stranách vystoupili zezadu dva muži a jeden se vynořil zepředu, zatímco řidič zůstal uvnitř. Všichni měli tmavé obleky se stěží rozlišitelnými kravatami.

Bankéřský kravaty, pomyslel si Denny. Takovou bych si nevzal ani na vlastní funus.

„Ty dva zezadu. Máš je v hledí?“

„Mám je, Denny.“

Všechno bylo nastavené. Kompenzátor hledí bude počítat s dvěma hlavními vlivy na kulky: větrem, pokud by nějaký foukal, a gravitací. Z tohohle úhlu bude hlaveň možná mířit vysoko, ale záměrný kříž dostane Mitchovo oko přesně tam, kde má být.

Denny sledoval terče svým vlastním hledím. Měl nejlepší místo v hledišti. Nebo aspoň druhé nejlepší. „Střelec připraven?“

„Připraven.“

„Pal.“

Mitch pomalu vydechl a vypálil dva výstřely v rozmezí dvou vteřin.

Ve vzduchu se objevily obláčky dýmu. Oba muži se zhroutili – jeden padl na chodník, druhého kulka odhodila na dveře restaurace. Byl to opravdu úžasný pohled – dva dokonalé zásahy dolů do týlu hlavy.

Lidé v ulici už šíleli. Třetí muž skočil po hlavě zpátky do auta, zatímco všichni ostatní utíkali nebo se vrhali na zem a kryli si hlavy.

Neměli se čeho bát. Mise skončila. Mitch už začal rozebírat pušku – ten chlap byl rychlý jako mechanik Formule 1.

Denny si sundal ze zad M21, vytáhl zásobník a začal balit. O čtyřicet vteřin později už byli na schodišti a sbíhali do přízemí.

„Hele, Mitchi, neměls v plánu kandidovat na nějakou volenou funkci, že ne?“

Mitch se zasmál. „Možná jednou na prezidenta.“

„Tam nahoře si byl super. Můžeš bejt na sebe hrdej.“

„Já sem hrdej, Denny. Těch dvou mrtvejch parchantů se už nemusí nikdo bát.“

„Dvě mrtvý prasata na ulici!“

Mitch zakvičel jako svině a Denny se k němu přidal, až se jejich hlasy rozléhaly prázdným schodištěm. Oba byli opilí tím, jak dobře to proběhlo. Fakt vzrůšo!

„A ty víš, kdo je hrdinou v tomhle příběhu, co, Mitchi?“

„Nikdo jinej než my, chlape.“

„Zatracená pravda. Udělali sme to my. Dvojka vopravdovejch americkejch hrdinů!“

Kapitola 7

Když jsem dorazil k restauraci Taberna del Alabardero, panoval tam zmatek. Tohle nebyla obyčejná vražda na objednávku nebo přepadení. Poznal jsem to ještě dřív, než jsem vystoupil z auta. Vysílačka chrlila informace o střelbě na dálku, o útočníkovi, kterého nikdo neviděl, a výstřelech, jež nikdo neslyšel.

Mimořádná byla i totožnost obětí. Zemřel tam kongresman Victor Vinton spolu s Craigem Pilkeym, který je oba dostal na titulní stránky novin. Tyhle vraždy byly skandál zabalený do dalšího skandálu. Klidné časy na oddělení vražd byly pryč.

Oba muži byli vyšetřováni kvůli prosazování zájmů průmyslu finančních služeb. Zazněla obvinění týkající se zákulisních dohod, příspěvků na volební kampaň a bohatnutí těch nesprávných lidí, zatímco občané ze střední třídy dál rekordním tempem přicházeli o své domovy. Nebylo těžké si představit, že chtěl někdo Vintona a Pilkeyho vidět mrtvé. Nejspíš si to přála spousta lidí.

Motiv ale nebylo to první, na co jsem v té chvíli myslel. Zajímala mě metoda. Proč ta odstřelovačská puška a jak to někdo dokázal v přelidněné ulici?

Obě těla ležela zakrytá na chodníku, když jsem se svým parťákem Sampsonem došel ke vchodu do restaurace krytému stříškou. Policie z Kapitolu už byla na místě a FBI na cestě. „Vysoký profil“ znamená ve Washingtonu „vysoký tlak“ a sílící napětí za žlutou páskou by se dalo krájet.

Našli jsme dalšího našeho kolegu, Marka Grieka z Třetího okrsku, který nás seznámil se situací. Kvůli hluku na ulici jsme museli křičet, abychom se slyšeli.

„Kolik máme svědků?“ zeptal se Sampson.

„Nejmíň tucet,“ odpověděl Grieco. „Shromáždili jsme je všechny uvnitř; jeden je vyděšenější než druhý. Střelce však nikdo neviděl.“

„A co ty výstřely?“ zeptal jsem se Griekovi do ucha. „Víme, odkud přišly?“

Ukázal přes moje rameno do Osmnácté ulice. „Prý odtamtud – jestli se tomu dá věřit. Teď tu budovu zajišťují.“

Na severním rohu ulice K, několik bloků daleko, stál dům procházející jakousi renovací. Všechna poschodí byla temná – až na to nejvyšší, kde jsem rozeznal pohybující se postavy. „Ty si snad děláš legraci,“ řekl jsem. „Jak je to daleko?“

„Dvě stě padesát metrů, možná víc,“ odhadl Grieco. Všichni tři jsme se rozběhli tím směrem.

„Povídal jsi, že to byly zásahy do hlavy?“ zeptal jsem se cestou. „Je to tak?“

„Jo,“ odpověděl zachmuřeně Grieco. „A do černého, promiň mi pokus o vtip. Doufám, že vrah není ještě někde nablízku a nepozoruje nás.“

„Podle té vzdálenosti musel mít dobré vybavení,“ poznamenal jsem. S tlumičem musel být střelec naprosto nepostřehnutelný.

Slyšel jsem, jak si Sampson zamumlal pro sebe: „Sakra, už teď tenhle případ nenávidím.“

Ohlédl jsem se přes rameno. Z toho místa jsem už restauraci neviděl, jen červená a modrá světla odrážející se od domů v jejím okolí.

Celý ten modus operandi – vzdálenost výstřelu, obtížný úhel, vraždy samotné (ne jeden mrtvý, ale hned dva v přelidněném prostředí) – byl překvapivě opovážlivý. Napadlo mě, že vrah na nás chtěl udělat dojem, a musel jsem uznat, že se mu to do jisté míry podařilo.

Cítil jsem však také, jak se mi žaludek svírá strachy. Ta tuna cihel, na kterou jsem krátce předtím myslel, právě dopadla.

Kapitola 8

Zpátky doma jsem překročil druhý a třetí schod na verandu, aby pod mýma dlouhýma nohama nezavrzaly. Bylo těsně po půl druhé ráno, ale když jsem vstoupil, stále to v kuchyni vonělo čokoládovými sušenkami. Byly pro Jannii, která měla jakousi školní funkci. Pochválil jsem se za to, že o tom vůbec vím, ale strhl jsem si body, neboť jsem netušil, o jakou funkci se jedná.

Ukradl jsem jednu sušenku – byla skvělá, s jemným náznakem skořice v čokoládě – a zul si boty, než jsem se vyplížil nahoru.

V chodbě jsem si všiml, že se u Aliho stále svítí, a když jsem nahlédl dovnitř, našel jsem vedle jeho postele spát Bree. Měl předtím slabou horečku a ona si tam z našeho pokoje přitáhla staré kožené křeslo, používané spíš jako odkladiště na prádlo.

V klíně jí ležela knížka Myš a motocykl z knihovny.

Ali měl chladné čelo, ale ve spánku se odkopal. Jeho medvídek jménem Truck ležel hlavou dolů na podlaze. Oba jsem je znovu přikryl.

Když jsem se pokusil vzít Bree knížku, sevřela se její ruka kolem mé.

„A žili šťastně až do smrti,“ pošeptal jsem jí do ucha.

Neprobudila se, ale usmála se, jako bych jí pronikl do snu. Ta představa se mi líbila, tak jsem ji vzal pod koleny a rameny a odnesl si ji k sobě do postele.

Byl jsem v pokušení svléknout jí kalhoty od pyžama, tričko a všechno ostatní, ale vypadala tak krásně a klidně, že jsem neměl to srdce na tom něco měnit. Místo toho jsem ji položil a chvilku se jen díval, jak spí. Moc hezké.

Mé myšlenky však nevyhnutelně zabloudily zpátky k případu, k tomu, co jsem právě viděl.

Bylo nemožné nevzpomenout si na ty temné dny roku 2002, kdy jsem byl naposledy svědkem něčeho podobného. Slovo „odstřelovač“ v lidech stále vyvolává nepříjemné pocity, mě nevyjímaje. Tady však bylo několik strach nahánějících rozdílů týkajících se schopností tohoto střelce. Celé mi to také připadalo mnohem promyšlenější. A pak jsem díky bohu usnul, přestože jsem místo oveček počítal mrtvoly.

Kapitola 9

Když jsem sešel v půl šesté dolů, měla už babička Nana na kuchyňském stole rozložený Washington Post. O případu se psalo na titulní straně pod titulkem „Dvě oběti odstřelovače v centru“.

Poklepala na titulek kostnatým prstem, jako bych ho mohl přehlédnout.

„Neříkám, že by si někdo, ať už sebechamtivější, zasloužil umřít,“ řekla mi na rovinu. „Tohle je strašné. Ale ti muži nebyli žádní andílci, Alexi. Lidem to přinese určité uspokojení a ty se s tím budeš muset vyrovnat.“

„Taky ti přeju dobré ráno.“

Sklonil jsem se, abych ji políbil na tvář, a instinktivně položil ruku na hrnek čaje před ní. Chladný hrnek by znamenal, že je vzhůru už dlouho, a tenhle byl na dotek studený. Nerad ji obtěžuji, ale snažím se, aby hodně odpočívala, hlavně od chvíle, kdy prodělala infarkt. Nana se stále zdá být silná, ale už jí je přes devadesát.

Nalil jsem si trochu kávy do cestovního hrnku a posadil se, abych rychle nahlédl do novin. Vždycky chci vědět, co by si o sobě mohl vrah přečíst. Reportáž nebyla objektivní a v několika důležitých bodech se mýlila. Nikdy se nestarám o to, když údajně chytří lidé píší nesmysly, a tohle byl další případ zpravodajství, jež bylo nutno ignorovat.

„Stejně je to celé jen zástěrka,“ pokračovala Nana a začínala se rozehřívat. „Někdo se nechal načapat s rukou ve sklenici se sušenkami a my všichni teď předstíráme, že ti, o kterých se píše, byli jediní darebáci široko daleko. Myslíš si, že ten kongresman byl první a poslední člověk, který kdy ve Washingtonu vzal úplatek?“

Nalistoval jsem v novinách pokračování na dvacáté straně. „Věčná škoda zahodit vrozený optimismus, Nano.“

„Nezkoušej na mne hned po ránu ten svůj ostrovtip,“ odsekla. „Kromě toho, optimistka jsem pořád, jen mám oči otevřené.“

„A nebyly náhodou otevřené celou noc?“ zeptal jsem se tak trochu neobratně. Ptát se Nany na zdraví je jako snažit se dítěti podstrčit do hamburgeru zeleninu. Člověk musí být záludný, jinak se nikam nedostane, ale většinou mu ani lstivost nepomůže.

A opravdu, jen zesílila hlas, aby mi dala najevo, že mě slyšela a bude mne ignorovat.

„Mám tady pro tebe další perlu moudrosti, Alexi. Čím to je, že když v tomhle městě někoho zabijí, je pokaždé buď chudý a černý, nebo bohatý a bílý? Proč je to tak, Alexi?“

„Tenhle rozhovor by bohužel vyžadoval více času, než dnes ráno mám,“ řekl jsem a odstrčil židli.

Pohladila mě po paži. „Kam jdeš tak časně? Udělám ti vajíčka. A kam neseš ty noviny?“

„Před prvním výslechem potřebuji ještě něco udělat v kanceláři,“ řekl jsem jí. „A co kdyby ses na chvíli zaměstnala kulturní rubrikou?“

„Aha, protože v Hollywoodu není žádný rasismus, je to tak? Otevři oči.“

Zasmál jsem se, políbil ji na rozloučenou a zároveň ukradl ještě jednu čokoládovou sušenku.

„Tak se mi líbíš. Hezký den, Nano. Mám tě rád!“

„Nechovej se ke mně blahosklonně, Alexi. Taky tě mám ráda.“

Kapitola 10

Uprostřed dopoledne jsem stanul proti Sidu Dammlerovi, jednomu ze dvou starších partnerů lobbystické firmy Dammler-Mickelson sídlící v ulici L. Craig Pilkey byl jedním z jejich největších „vyvolávačů deště“, jak se říká v tomhle oboru, a za předchozí rok jim vydělal jedenáct milionů na honorářích. Bylo jasné, že těm lidem bude chybět.

Až dosud oficiální stanovisko firmy znělo, že „si není vědoma“ žádného nezákonného počínání některého ze svých zaměstnanců. Ve washingtonském slovníku to je obvykle kód pro krytí vlastních zad bez toho, aby došlo na nějaké právní tahanice.

Tedy ne že bych byl proti Dammlerovi předem nějak zaujatý. K tomu jsem se dopracoval až po čtyřiceti minutách čekání a dalších dvaceti minutách nicneříkajících jednoslabičných odpovědí, které pronášel s výrazem, jako by si raději nechal čistit zubní kanálek, než se se mnou bavil.

Některé informace jsem si před schůzkou s ním sehnal sám: Než Craig Pilkey, původem z kansaské Topeky, nastoupil do D-M, strávil tři dvouletá volební období v Kongresu, kde si získal pověst mluvčího bankovního průmyslu. Jeho neoficiální přezdívka byla Rederegulátor a vypracoval nebo se podílel na vypracování ne méně než patnácti zákonů zaměřených na rozšíření práv věřitelů.

Podle webových stránek D-M byla Pilkeyho specialitou pomoc servisních finančních společností „navigovat federální vládu“. Jeho největším klientem v životě byla koalice dvanácti bank střední velikosti, které dohromady představovaly aktiva ve výši sedmdesáti miliard dolarů. Byly to stejné společnosti, jejichž příspěvky na volební kampaň druhého mrtvého muže, kongresmana Vintona, spustily federální vyšetřování.

„Proč mi povídáte tohle všechno o Craigovi a firmě Dammler-Mickelson?“ chtěl vědět Sid Dammler. Zatím nedal najevo, zda jsou to pro něho nové informace, nebo nikoli.

„Protože, při vší úctě, si dokážu představit, že jistému množství lidí udělala smrt Craiga Pilkeyho radost,“ řekl jsem.

Dammler se zatvářil hluboce uraženě. „To je nechutné, co říkáte.“

„Kdo ho mohl chtít zabít? Napadá vás něco? Vím, že mu bylo vyhrožováno.“

„Nikdo. Proboha!“

„Tomu se mi nechce věřit,“ řekl jsem. „Nepomáháte nám najít jeho vraha.“

Dammler vyskočil ze židle. Jeho rudý obličej a krk kontrastovaly s těsným bílým límečkem košile. „Tahle schůzka skončila,“ zavrčel.

„Posaďte se,“ vyzval jsem ho. „Prosím.“

Počkal jsem, dokud se nevrátil na židli.

„Chápu, že nechcete svým kritikům poskytnout víc munice, než jste už poskytli,“ pokračoval jsem. „Je mi jasné, že jste závislí na své pověsti. Ale já nejsem reportér z Postu, Side. Potřebuji vědět, kdo jsou nepřátelé Craiga Pilkeyho – a netvrďte mi, že žádné neměl.“

Dammler se opřel a sepnul ruce za hlavou. Vypadal, jako by čekal, že mu nasadím pouta.

„Možná byste mohl začít s některou z asociací majitelů rodinných domů,“ řekl nakonec. „Ty zrovna nepatřily mezi Craigovy fanoušky.“ Povzdechl si a podíval se na hodinky. „Pak by tu byla celá spotřebitelská lobby, blázniví bloggeři a anonymní autoři nenávistných e-mailů. Vyberte si. A když už v tom budete, promluvte si i s Ralphem Naderem.“

Ignoroval jsem jeho sarkasmus. „Jsou všechny ty informace shromážděné na jednom místě?“

„To, co se týká našich klientů, jistě. Ale budete potřebovat povolení, než vůbec pomyslím na to, že bych vás s nimi nechal v jedné místnosti. Je to soukromé, je to důvěrné.“

„Myslel jsem si, že se na to budete dívat takhle,“ řekl jsem a položil na stůl mezi námi dva svazky papírů. „Jedno je na spisy a jedno na e-maily. Rád bych začal s Pilkeyho kanceláří. Můžete mě tam zavést nebo ji najdu sám.“

Kapitola 11

Drahý kokote,

doufám, že jsi se sebou spokojený. Třeba jednoho dne přijdeš o SVOJI zkurvenou práci a o dům a pak konečně pochopíš, čemu jsi vystavil nevinné lidi tady ve SKUTEČNÉM světě.

Mnoho z těch dopisů se neslo v podobném duchu. Povím vám, že když se lidé opravdu naštvou, umějí pořádně klít!

Pisatelé byli rozčilení, zklamaní, zdrcení, šílení. Moje povolení k prohlídce platilo do deseti večer, ale četbou nenávistné pošty v Pilkeyho kanceláři bych mohl strávit celou noc.

Po nějaké době mě začaly obtěžovat pátravé pohledy zaměstnanců procházejících pomalu chodbou, tak jsem zavřel dveře a pokračoval v třídění.

Ta pošta přicházela z celé země, ale hlavně z Pilkeyho domácího státu Kansas. Byly to příběhy o ztrátě domova a životních úspor, o rodinách, které nemohly zůstat pohromadě – lidé všeho druhu byli zasaženi finanční krizí a sváděli velkou část viny na ulici K a Washington.

Příspěvky v blozích – alespoň v těch, které se M-D podařilo vystopovat – byly ještě radikálnější a měly spíš politický než osobní tón. Zdálo se, že kampaň vede jedna skupina, Centrum pro veřejnou zodpovědnost. Tito lidé – nebo možná nějaký chlapík sedící někde v suterénu – měli pravidelný sloupek zvaný „Bojuj s mocnými“. Poslední příspěvek měl titulek „Robin Hood: Ber chudým a dávej bohatým“.

*

Za využití principů volného trhu jako teflonového povrchu produkuje Chlapecký a dívčí washingtonský klub neboli bankovní lobbisté a naši vlastní volení zástupci jeden bianko šek za druhým pro své korporátní kumpány. Ano, ti sami lidé, kteří srazili ekonomiku této země na kolena, jsou stále přijímáni na Capitol Hill jako šlechta – a hádejte, kdo platí účty? Mluvím o dolarech z vašich daní, o vašich penězích. Podle mého slovníku se tomu říká krádež a odehrává se to přímo před našima očima.

Klikněte zde, abyste získali domácí adresy a telefonní čísla některých nejodpornějších lupičů z Washingtonu. Zavolejte jim někdy během večeře a dejte jim vědět, co cítíte. Anebo ještě lépe – počkejte, až nebudou doma, vloupejte se k nim a poslužte si jejich těžce vydělanými penězi. Uvidíme, jak se jim to bude líbit.

Svým způsobem byla nejnečekanější věcí v Pilkeyho kanceláři sbírka novinových článků pojednávajících o jeho skandálu. Jedna z posledních reportáží byla ještě v neoznačených deskách na jeho stole. Byl to úvodník z New York Times.

Pilkey i Vinton jsou podrobeni vyšetřování, které bude nepochybně rozvleklé, nic neprokáže, nepovede k potrestání a přinese negativní výsledek v oblasti ochrany těch, na nichž záleží nejvíc – prostých lidí, kteří usilují o přežití.

Nebylo tedy žádné překvapení, že lidí, kteří Pilkeyho nenáviděli, bylo víc než dost. Obvykle bývá stop nedostatek, ale tady jich bylo skoro příliš. Všechno, co jsem si přečetl, byl jen vrcholek ledovce. Označil jsem si vše, co obsahovalo konkrétní hrozby, ale informace se hromadily a bylo jasné, že seznam podezřelých bude nezvladatelně dlouhý.

Jedna věc mi už ale teď byla jasná: budeme potřebovat větší tým.

Kapitola 12

Denny nenáviděl útulek v Třinácté ulici s vášní, která hraničila s vraždou, a toho večera ještě víc než obvykle. Stát na chodníku frontu na postel ho k smrti štvalo, zvlášť teď, když zbytek města šílel z jejich dvou dokonalých vražd v Osmnácté ulici. Takové vzrušení! A taková škoda dobrého večera, kdy by měli s Mitchem slavit.

Samozřejmě dávalo také smysl, aby je všichni viděli, že se chovají jako vždycky. A právě to teď dělali.

Mitch se jako obvykle držel poblíž, potřásal hlavou a trhal kolenem nahoru a dolů jako pokaždé, když neměl nic lepšího na práci. Vypadal tak přesně jako ti ostatní bezdomovci, kteří tomu místu říkali domov, což bylo jen dobře. Hlavní bylo, aby držel jazyk za zuby.

„S nikým nemluv,“ připomněl mu Denny, když pochodovali jako armáda zombií do útulku. „Jenom si hleď svýho a trochu se prospi.“

„Nic neřeknu, Denny, ale něco ti povím. Rozhodně bych teď radši popíjel Jima Beama.“

„Mejdan začne zejtra, Mitchi. Slibuju.“

Denny pro změnu přenechal spodní palandu Mitchovi a sám si vylezl na horní, aby mohl dohlížet na situaci z ptačí perspektivy.

A opravdu – krátce poté, co zhasla světla, byl Mitch znovu na nohou. Co teď?

„Kam deš, chlape?“ zašeptal.

„Musím chcát. Hned se vrátím.“

Denny si nepřipadal přímo paranoidní, byl jen hodně opatrný. Posadil se, chvilku počkal a pak se čistě pro jistotu vydal za Mitchem.

Na chodbě bylo ticho. Budova původně sloužila jako škola a do skříněk lemujících zdi si dříve děti ukládaly svačiny, školní tašky a tak podobně. Teď si do nich dospělí muži zamykali vše, co jim na světě patřilo.

A že to byl zatraceně všivý svět! O tom nebylo pochyb.

Když Denny vstoupil do umývárny, našel tam puštěné všechny sprchy, ale nikoho v nich. Špatné znamení. To vůbec nevypadalo dobře.

Zašel za roh k umyvadlům a uviděl dva velké chlapy, kteří Mitche zatlačili ke zdi. Hned je poznal – byli to Tyrone Peters a Cosmo „Coz“ Lantman. Přesně ti parchanti, kvůli kterým slušní lidé raději spali na ulici, než aby riskovali noc v některém útulku. Mitch měl kapsy obrácené naruby a na podlaze u jeho nohou ještě leželo pár čtvrťáků.

„Co je tu za problém?“ zeptal se Denny.

„Žádnej problém.“ Tyrone se na něho ani neohlédl. „A teď padej!“

„No to asi nedopadne.“

Cosmo na něho vyvalil oči a výhrůžně nahrbený zamířil k němu. Jeho ruce se zdály být prázdné, ale rozhodně měl něco v rukávu.

„Chceš se přidat? Tak jo, ať je po tvým.“ Palcem a ukazováčkem sevřel Dennymu hrdlo a pod nosem mu přidržel nebezpečně vyhlížející ostří. „Kouknem se, čím můžeš přispět.“

Dennyho ruka se bleskem sevřela kolem zápěstí toho idiota a otočila jím skoro o tři sta šedesát stupňů, dokud se Coz nemusel zlomit v pase, aby mu ruka zůstala v celku. Pak už bylo snadné bodnout Cože jeho vlastním nožem třikrát rychle po sobě do zadku, což bylo jen varování. Stejně snadno by se dala zasáhnout játra. Cosmo už ležel na podlaze a krvácel.

Mitch mezitím přímo explodoval. Objal pažemi mnohem většího Tyrona kolem pasu a vrhl se s ním na protější zeď. Tyrone dvakrát rychle máchl pěstí – z Mitchova nosu vystříkla krev ale ten pitomec nechal svou čelist zcela nekrytou. Mitch to postřehl a vypálil po ní pěstí, až šel Tyrone do vývrtky. Denny ho čistě pro jistotu za letu popadl a otočil jím dokola, až se jeho obličej při pádu potkal s umyvadlem. Zůstalo tam po něm několik zubů a silná krvavá šmouha na porcelánu.

Vzali si Mitchovy peníze a veškerou další hotovost, kterou u sebe Tyrone s Cosmem měli. Pak Denny odtáhl grázly každého do jedné sprchy.

„Nevěděli, do koho se serou, parchanti!“ naparoval se Mitch na chodbě. Oči mu přímo zářily, přestože mu ze rtů kapala na tričko krev.

„Jo, jasně, ale necháme to tak,“ řekl Denny. Původně mu šlo o to, aby se ukázali v útulku, ale to teď už víc než splnili. „Víš ty co? Posbírej si věci. Zajdeme pro tu flašku Jima Beama.“

Kapitola 13

Jako spousta jeho kolegů z policejních složek byl i agent FBI Steven Malinowski rozvedený. Žil sám – kromě dnů, kdy ho navštívily jeho dvě dcery, což bylo každý druhý víkend a jeden měsíc letních prázdnin – ve zvenčí celkem úhledném a zevnitř trochu ubohém malém bungalovu v Hyattsville v Marylandu.

Neměl tedy moc důvodů vracet se domů a toho večera odbočil na svou příjezdovou cestu něco po půl dvanácté. Když vystoupil z range roveru, bylo na jeho kroku vidět pár piv a jeden či dva panáky, ale opilý nebyl. Spíš v náladě.

„Ahoj, Malinowski.“

Agent sebou trhl a sáhl po pistoli v pouzdru pod bundou. „Nestřílej. To jsem já.“ Kyle vyšel zpoza rohu garáže do světla pouliční lampy jen na tak dlouho, aby ukázal obličej. „Jsem Max Siegel, Steve.“

Malinowski na něho zamžoural ve tmě. „Siegel? Co proboha…?“ Vytáhl ruku zpod bundy. „Málem mě z tebe kleplo. Co tady sakra děláš? Kolik je vůbec hodin?“

„Můžeme si promluvit uvnitř?“ zeptal se Kyle. Byly to už tři roky, co se Malinowski a Siegel setkali naposledy; hlas musel být dobrý, ale ne dokonalý. „Půjdu zadem, dobře? Pusť mě dovnitř.“

Malinowski se rozhlédl po ulici. „Jo, jo. Jasně.“ Než pustil Siegela posunovacími dveřmi do kuchyně, zhasnul světla v přední části domu a zatáhl žaluzie. Svítila jen kontrolka na sporáku.

Uložil pistoli do zásuvky v kuchyni a vytáhl z lednice dvě lahve piva. Nabídl jednu Maxovi.

„Tak mluv, Siegele. Co se děje? Co tady děláš v tuhle hodinu?“

Kyle pivo odmítl. Nechtěl se dotýkat ničeho, čeho nemusel.

„Operace úplně vybouchla,“ řekl. „Nevím jak, ale odhalili mě. Neměl jsem jinou možnost než přijet sem.“

„Mimochodem vypadáš hrozně. Ty modřiny kolem očí…“

„Měl jsi mě vidět před týdnem. Párek chlapů Artura Bueneze si na mně dalo záležet.“ Kyle poplácal po vojenské zelené tašce, kterou měl na zádech. Uvnitř byla elektrická zbraň a vodní nádrž zabalená do silné přikrývky. „Tohle je všechno, s čím se mi podařilo utéct.“

„Proč jsi nevyslal signál?“ zeptal se Malinowski. To byla jedna věc, na kterou se Kyleovi nikdy nepodařilo přijít – jak mohl Max Siegel v případě nouze kontaktovat svého nadřízeného agenta.

„Měl jsem štěstí, že jsem vůbec dokázal uprchnout,“ řekl. „Skrýval jsem se na Floridě, než jsem mohl přijet sem. Fort Myers, Vero Beach, Jacksonville.“

Možná to bylo pivem, ale Malinowski jako by si vůbec nevšiml, že mu Kyle na jeho otázku vlastně neodpověděl. Jak by také mohl? Neznal odpověď.

„Tak s kým bych si měl ještě promluvit?“ zeptal se Kyle.

Agent zavrtěl hlavou. „S nikým.“

„Ani s DEA? S někým z Washingtonu?“

„Nikdo takový není, Siegele. Byl jsi v tom sám.“ Náhle vzhlédl. „Jak to, že to nevíš?“

„Nech mě se vzpamatovat, člověče. Jsem úplně vyřízený. Podívej se na mě.“ Kyle přistoupil blíž k Malinowskému, opřenému o kuchyňskou linku. „Vážně, podívej se na mě. Co vidíš?“

Malinowski se soucitně usmál. „Rozhodně si potřebuješ odpočinout, Maxi. Je dobře, že jsi tady.“

Ten chlap neměl sebemenší podezření. Byla to příliš velká zábava, než aby měla skončit.

„Viděl jsem Kylea Craiga, Steve.“

„Cože? Počkej – toho Kylea Craiga?“

Kyle rozpřáhl ruce a usmál se. „Toho Kylea Craiga. Osobně.“

„Tomu nerozumím. Co s tím má ten…?“

Bylo to, jako by ve tváři Malinowského vyskakovaly číslice probíhajícího odpočítávání. A zrovna když už se zdálo, že přijde na správnou odpověď, začal Kyle jednat. Vytáhl berettu a přitiskl ji Malinowskému k bradě dřív, než si jí agent stačil všimnout.

„Úžasné, co dnes dokáže plastická chirurgie,“ řekl. Malinowskému vypadla poloprázdná láhev piva z ruky a zazvonila o podlahu. „O čem to mluvíš? To je… nemožné!“

„Jsem si na 99,99 procent jistý, že to možné je,“ řekl mu Kyle. „Pokud se mi to všechno nezdá. Považuj to za poctu, Steve. Jsi první a poslední člověk, který se dozvěděl, jak teď vypadám. Cítíš se poctěn?“ Malinowski se nepohnul, tak mu zaryl berettu hlouběji do obličeje. „Tak cítíš?“

Teď už přikývl.

„Řekni to, prosím.“

„Jsem… poctěn.“

„Dobře. A teď ti povím, co se stane. Půjdeme do zadní části domu a ty si vlezeš do té špinavé vany, kterou nikdy nemyješ.“ Kyle znovu poplácal po tašce na svých zádech. „Pak si vybalím a ty a já si ještě trochu promluvíme. Potřebuji se dozvědět pár věcí o Maxi Siegelovi.“

Kapitola 14

Kyle počkal ještě dva dny, strávil pár nocí ve Washingtonu, zapsal se v hotelu Princess. A potom vytáhl Maxe Siegela ze stínu na světlo jednou provždy.

Bylo neuvěřitelně vzrušující řídit Siegelovo nově pronajaté BMW kolem povědomé strážní budky dolů do podzemních garáží Hooverovy budovy. Přes všechna myslitelná bezpečnostní opatření ochotně pustili pana Nejhledanějšího přímo do ústředí FBI.

Sladké.

Siegelův průkaz dostal Kylea do čtvrtého patra. V jedné z konferenčních místností Strategického informačního operačního centra (SIOC) s výhledem do Pennsylvania Avenue už na něho čekali dva zástupci sekce pro gangy a kriminální podnikání, jeden z vedení tajných služeb a dva zástupci ředitelů hlavního a oblastního ústředí ve Washingtonu.

Zdálo se, že schůzku vede zástupkyně ředitele Patty Liová. „Vím, že je to stresující doba, agente Siegele, ale měl byste něco vědět. Váš původní nadřízený agent Steven Malinowski před dvěma dny zemřel.“

Kyle si zachoval profesionální výraz, do kterého přidal náležité množství emocí. „Proboha. Co se Stevenovi stalo?“

„Podle všeho jej doma ve sprše skolil infarkt.“

„To je neuvěřitelné. Včera jsem byl u jeho domu. Klepal jsem na dveře.“ Zarazil se a přejel si rukou po obličeji za milion dolarů – prvotřídní herec v akci.

„Udělal jste dobře, že jste nás kontaktoval přímo,“ řekla Liová. „Jakmile sepíšete zprávu a podáte kompletní hlášení, uvolním vás ze služby…“

„Ne.“ Kyle se napřímil na židli a pohlédl Liové do očí. „Promiňte, ale to je to poslední, co bych právě teď potřeboval. Jsem připravený vrátit se do práce.“

„Potřebujete se aklimatizovat. Prospat se, zajít na baseball, cokoli. Několik let jste byl někým jiným, Maxi. To si vyžádá svou daň.“

To celé bylo jako báječné jídlo, skvělý sex a jízda stoosmdesátkou se zhasnutými reflektory zároveň. A nejlepší bylo, že mu to ti přátelští, ale natvrdlí byrokrati baštili jako koblihy zdarma.

„Se vší úctou,“ oslovil všechny v místnosti, „rád bych, aby moje služební záznamy mluvily samy za sebe. Nechte mě přezkoumat, zda jsem schopný služby, jestli to považujete za nutné. Jen mě nestavte na vedlejší kolej. Chci pracovat. Přesně to potřebuji, věřte mi.“

Lidé okolo stolu se na sebe podívali. Jeden muž z protidrogového pokrčil rameny a zavřel osobní složku před sebou. Rozhodnutí bylo na Liové.

„Čistě pro naši informaci,“ řekla, „jakou práci máte konkrétně na mysli?“

„Věřím, že jsem připravený na DZA,“ sdělil jí popravdě. „Přesně to chci dělat.“

„Dozorujícího zvláštního agenta? Vidím, že jste neztratil nic ze svých ambicí.“

„Taky bych rád zůstal tady ve Washingtonu, nejlépe v oblastním ústředí. Myslím, že tam bych mohl napáchat největší škody,“ dodal se špetkou sebeironie, aby to odlehčil.

Kyle věděl, že mu hned na místě nic neslíbí, ale poznal, že má slušné šance. A přidělení k oblastnímu ústředí bylo příjemnou třešinkou na dortu.

Jeho kanceláře se nacházely na Judiciary Square, co by kamenem dohodil od Dalyho budovy. On a Alex by si prakticky mohli z okna do okna natáhnout provázek se dvěma plechovkami a šuškat si. No nebyla by to zábava?

Teď už bylo jen otázkou času, kdy se znovu setkají.

Kapitola 15

Nabídl jsem daktyloskopickému oddělení dva lístky na Washington Nationals výměnou za rychlé výsledky z místa, odkud střílel odstřelovač. Toho dne ráno jsem dostal předběžnou zprávu.

Na jinak pečlivě vyčištěném skle okna, z něhož se střílelo, se našel jeden otisk. A ukázalo se, že se shoduje s dalšími dvěma nalezenými na místě – s jedním na zábradlí mezi sedmým a osmým patrem budovy a druhým na madle ocelových dveří v přízemí, kterými se střelec téměř jistě dostal ven.

To byly dobré, nebo přinejmenším zajímavé zprávy. Horší bylo, že náš otisk neodpovídal žádnému z desítek milionů vzorků v databázi IAFIS. Náš předpokládaný vrah neměl záznam v trestním rejstříku, který by nám pomohl v jeho dopadení.

Tak jsem rozhodil sítě. Nedávno jsem navštívil Afriku, kde jsem pronásledoval masového vraha přezdívaného Tygr. Jednou z věcí, které mi ten případ přinesl, bylo přátelství s mužem jménem Carl Freelander. Byl to armádní zpravodajský důstojník pracující pro FBI v nigerském Lagosu jako člen Spojené protiteroristické jednotky. Doufal jsem, že by mi Carl mohl pomoci s některými aspekty vyšetřování.

V Lagosu byl už večer, když jsem se dovolal Carlovi na mobil.

„Carle, tady Alex Cross, volám z Washingtonu. Co kdybych tě nejdřív požádal o službu a zdvořilostní plky nechal na potom?“

„To zní dobře, Alexi, až na ty plky. Co pro tebe můžu udělat?“ Tohle byl jeden z důvodů, proč jsem měl Carla rád – pracoval stejně jako já.

„Mám tady jeden otisk v případu dvojnásobné vraždy – dva smrtící výstřely na dvěstědvaašedesát metrů. Ten chlap evidentně prošel nějakým tréninkem a mě napadlo, jestli tu není nějaká vazba na armádu.“

„Nech mě hádat, Alexi. Chceš červený telefon do civilní databáze.“

„Něco takového,“ řekl jsem.

„Tak jo. Můžu to zkusit přes CJIS,“ souhlasil. „Nemělo by to trvat dlouho.“

CJIS je anglická zkratka pro Justiční informační služby, odbor FBI sídlící v Clarksburgu v Západní Virginii. Tohle byla jedna z těch podivných situací, kdy jsem musel telefonovat přes polovinu světa, abych získal přístup k něčemu, co jsem měl za humny. Nebylo to však poprvé.

O necelé dvě hodiny později se Carl ozval se špatnými zprávami.

„Tvůj člověk není z americké armády, Alexi. Ani z FBI nebo tajné služby. A doufám, že ti to nevadí, ale zkusil jsem i ABIS ministerstva obrany. Americké síly ho nikdy nezatkly a není to ani cizinec, který měl někdy přístup na jednu z našich základen. Nevím, jestli ti to pomůže, nebo ne.“

„Každopádně teď můžu vyškrtnout několik zjevných možností. Díky, Carle. Až budeš příště ve Washingtonu…“

„Pití a to všechno, jasně. Už se těším. Měj se, Alexi.“

Pak jsem zavolal Sampsonovi, abych se s ním podělil o novinky.

„Jen klid, zlato, sotva jsme začali,“ řekl mi. „Třeba ten otisk ani nepatří našemu člověku. Na místě činu se to toho večera hemžilo našimi lidmi – a můžeš se vsadit, že všichni rukavice neměli.“

„Jo,“ řekl jsem, ale do hlavy se mi už jako červ plazila další možnost. „Johne, co když to je střelcův otisk a on chtěl, abychom ho našli? Třeba se teď směje při představě, jak marníme čas jeho prověřováním…“

„No tak, člověče. Ne, ne, ne.“ Sampson věděl přesně, kam mířím.

„A třeba mu to právě dodává tu sebedůvěru, kterou bude potřebovat – až přijde čas udělat to znova.“

Kapitola 16

Toho odpoledne jsem čekal na Bree před okrskem v Penn Branch, až skončí v práci. Nemohl jsem se dočkat, až ji uvidím, a když konečně vyšla z budovy, vyvolalo to na mé tváři široký úsměv.

„To je ale milé překvapení!“ řekla a políbila mě. Už jsme v práci přestali předstírat, že nejsme víc než kolegové. „Čemu vděčím za to potěšení? Udělal jsi mi velkou radost.“

„Na nic se neptej,“ řekl jsem a otevřel jí dveře auta. „Chci ti něco ukázat.“

Plánoval jsem to už nějakou dobu, a přestože se mi znovu začala hromadit práce, byl jsem příliš tvrdohlavý na to, abych se svého plánu vzdal. Vezl jsem nás North Capitol Street, přes Michigan a pak na okraj kampusu Katolické univerzity, kde jsem zaparkoval.

„O co jde, Alexi?“ zeptala se Bree, vyhlédla ven přes čelní sklo – a strnula. „Když jsme mluvili o malé svatbě, měla jsem asi být o něco konkrétnější.“

Bazilika národní svatyně neposkvrněného početí je jedním z největších kostelů na světě a podle mě i nejkrásnějším ve Washingtonu, ne-li v celé zemi.

„Jen klid,“ řekl jsem jí. „Jenom jí projdeme. Pojď.“

„Tak dobře, Alexi.“

Románsko-byzantská architektura uvnitř těch zdí je téměř omračující, ale je tam také neuvěřitelný klid. Pod těmi vysokými oblouky si člověk připadá jako mravenec a miliony zlatých mozaikových kachlíků tvořících výzdobu zaplňují každý roh jantarovým světlem, které jsem nikde jinde neviděl.

Vzal jsem Bree za ruku a vedl ji jednou z bočních uliček, příčnou lodí a do široké prostory vzadu. Na konci ji uzavírá řada klenutých vitrážových oken a vpředu je otevřená do celé délky katedrály.

„Bree, můžu vidět tvůj prsten?“ požádal jsem ji.

„Můj prsten?“

Usmála se trochu zmateně, ale podala mi ho. Pak jsem si klekl na jedno koleno a znovu vzal její dlaň do své.

„To má být žádost o ruku?“ zeptala se mě. „Protože v tom případě mám pro tebe novinku, zlato. Už jsem souhlasila.“

„Tak ještě jednou, před tváří Boha,“ řekl jsem a zhluboka se nadechl, protože jsem si náhle uvědomil, že jsem trochu nervózní.

„Bree, předtím, než jsme se poznali, jsem tě nepotřeboval. Myslel jsem, že se mi vede dobře – a taky vedlo. Ale teď jsi tady a já si myslím, že to má nějaký důvod.“ Tu řeč jsem si nepřipravil a měl jsem pocit, že mi slova váznou v sevřeném hrdle. „Přiměla jsi mě věřit, Bree. Nevím, jestli dokážu vysvětlit, co to znamená pro někoho, jako jsem já, ale doufám, že mi dovolíš, abych se o to po zbytek života snažil. Brianno Leigh Stoneová, vezmeš si mě?“

Stále se usmívala, ale poznal jsem, že zadržuje slzy. Dokonce i teď se Bree snažila ovládnout své city.

„Ty jsi trochu cvok, co?“ řekla. „Víš o tom?“

„Pokud je milovat špatné,“ zazpíval jsem jí šeptem do ucha, „nechci se chovat správně.“

„Dobře, dobře, cokoli, jenom ne zpěv,“ řekla a oba jsme se zasmáli jako dvě děti zlobící v knihovně. U obou to však byl smích skrze slzy.

Bree si klekla dolů ke mně, položila zlehka ruku na moji a navlékla si zásnubní prsten zpátky na prst. Když mě lehce políbila na rty, ucítil jsem teplo, které mě zalilo od hlavy k patě.

„Alexandere Josephe Crossi, ať se mě zeptáš, kolikrát se ti zlíbí, má odpověď bude vždy ano. Na tom se nic nezmění.“

Kapitola 17

Protože jsem romantický blázen, ještě jsem neskončil. Od Neposkvrněného početí jsem nás dovezl zpátky do centra, kde jsme se na jednu noc zapsali v hotelu Park Hyatt. Už dříve jsem řekl Naně, že nebudeme spát doma.

Když nás poslíček dovedl do našeho apartmá, rozhlédla se Bree kolem a zeptala se: „Alexi, kolik tohle stojí?“

Už tam na nás čekala láhev vychlazeného bílého vína Prosecco, tak jsem jí nalil sklenici. „No, nevím jistě, jestli nám ještě zbyde na Damonovo školné, ale výhled je nádherný, ne?“

Pak jsem se posadil k malému koncertnímu křídlu – hlavnímu důvodu, proč jsem ten pokoj vybral – a začal hrát. Držel jsem se klasických písní o lásce jako „Night and Day“ a „Someone to Watch Over Me“, z nichž každá obsahovala malý vzkaz pro Bree. A na její žádost jsem se téměř úplně zdržel zpěvu.

Seděla vedle mě na lavici u klavíru, poslouchala a usrkávala víno. „Čím jsem si to všechno zasloužila?“ zeptala se nakonec.

„Teprve si to zasloužíš,“ řekl jsem. „Souvisí to se svlékáním všeho, co máš na sobě. Pomalu. Kousek po kousku.“

Nejdřív jsme si ale nechali nahoru poslat večeři z Blue Duck Tavern a o všechno se podělili: o salát z pomerančů a rokety, čerstvého tuňáka, kraby s měkkými krunýři a teplý čokoládový dort pro oba.

K dezertu jsem otevřel láhev šampaňského Cristal, kterou jsme dopili ve velké mramorové vaně.

„Připadám si už jako na líbánkách. Nejdřív ten kostel a teď tohle,“ řekla.

„Ber to jako upoutávku,“ poradil jsem jí a přejel kostkou levandulového mýdla po jejích zádech a dlouhých nohách. „Malý pohled do budoucnosti.“

„Hm, moc se mi ta budoucnost líbí.“ Položila mi ústa na rameno a lehce mě kousla, když jsem odložil mýdlo a začal používat ruce.

Nakonec jsme skončili na podlaze hned vedle vany. Ze dvou nadýchaných hotelových županů jsem udělal improvizovanou medvědí kůži a několik následujících hodin jsme se snažili nasytit jeden druhým.

Když jsem poprvé dovedl Bree na vrchol, zaklonila hlavu a bez hlesu otevřela ústa, zatímco mě vší svou překvapivou silou popadla za zadek.

„Blíž, Alexi. Ach bože, blíž. Blíž!“

Bylo to, jako by mezi nás nemohlo nic vstoupit, obrazně ani doslova. Měl jsem pocit, že jsme oba miliony kilometrů daleko od našich všedních životů, a já si přál, aby ta noc nikdy neskončila.

Ale ona samozřejmě skončila – a předčasně.

Kapitola 18

Hotelový telefon zazvonil skoro přesně ve dvanáct hodin. Později mi došlo, že to nebyla náhoda. Půlnoc je zároveň začátek nového dne a volající to tak doslova myslel.

„Alex Cross,“ ohlásil jsem se.

„Práce a k tomu ještě milostný románek? Povězte mi, detektive Crossi, jak to všechno zvládáte?“

Hlas Kylea Craiga byl jako studená sprcha – a všechno se rázem změnilo.

„Kyle,“ řekl jsem kvůli Bree. „Jak dlouho jsi ve Washingtonu?“

Už seděla na posteli, ale když uslyšela to jméno, popadla z nočního stolku mobil a odnesla si ho do koupelny.

„Co tě vede k domněnce, že jsem ve Washingtonu?“ zeptal se mě Kyle. „Víš, že mám oči a uši všude. Nemusím tam být, abych tam byl.“

„Pravda,“ řekl jsem a ze všech sil se snažil, aby to znělo klidně. „Ale jsem jeden z tvých oblíbenců.“

Tiše se zasmál. „Rád bych řekl, že si moc lichotíš, ale nemůžu. Tak mi pověz o své rodině. Jak se daří Naně a dětem?“

Nebyly to otázky. Byly to hrozby a oba jsme to věděli. Kyle byl rodinami posedlý, možná proto, že ta jeho za nic nestála. Vlastně zabil oba své rodiče, každého při jiné příležitosti. Mohl jsem jen potlačit vztek a snažit se neskočit na jeho návnadu.

„Kyle, proč voláš? Nikdy neděláš nic bez dobrého důvodu.“

„Neviděl jsem u vás Damona,“ pokračoval. „Musí být pořád v Cushingově akademii, že? To je západně od Worcesteru, je to tak? Ale Ali mě překvapil! Ten kluk roste jako z vody!“ Volnou rukou jsem sevřel okraj matrace. Slyšet z Kyleových úst jména svých dětí bylo víc, než jsem dokázal unést.

Zároveň jsem však věděl, že jalové hrozby a varování jen přilévají olej do jeho ohně. Vždycky byl až chorobně posedlý touhou se mnou soutěžit a už poprvé bylo prakticky nemožné ho dopadnout.

Jak to mám sakra dokázat znovu?

„Kyle,“ řekl jsem tak vyrovnaně, jak jsem jen dokázal, „nepovedu s tebou tenhle rozhovor, když nevím, kam směřuje. Takže jestli mi chceš něco povědět…“

„Popel popelu, prach prachu,“ řekl. „Není to žádné velké tajemství, Alexi.“

„Co to má znamenat?“

„Ptal ses, kam to směřuje. Popel popelu, prach prachu – tak nakonec skončí všechno. Samozřejmě, někteří z nás se tam dostanou rychleji než ostatní, že ano. Tvoje první žena například, i když za to si nemůžu přičíst zásluhu.“

A pak dostal, co si přál – neudržel jsem se a vybuchl. „Poslouchej mě, ty parchante! Drž se od nás dál. Přísahám bohu, jestli někdy…“

„Jestli co?“ odsekl stejně vášnivě. „Ublížím tvé směšné rodině? Odrovnám tvoji drahou snoubenku?“ Jeho tón se okamžitě změnil v čirou zuřivost. „Jak se opovažuješ se mnou mluvit o ztrátě? Kolik životů jsi vzal ty, Alexi? Kolik rodin jsi rozbil tou svou ráží devět milimetrů? Ty ani nechápeš, co to ztráta je – aspoň zatím, ty všivý pokrytče!“

Ještě nikdy jsem ho neslyšel takhle řádit. Kyle vlastně ani skoro neklel – tedy ten Kyle, kterého jsem znal.

Že by jeho šílenství přešlo do další fáze? Nebo to byl jen další perfektně načasovaný herecký výstup?

„Už vím, jaký je mezi námi rozdíl,“ řekl jsem. „Já jsem příčetný, kdežto ty ne.“

„Rozdíl je v tom, že já jsem naživu, protože se tobě ani tvým kolegům nepodařilo mě sejmout, a ty jsi naživu, protože jsem se ještě nerozhodl tě zabít. Prosím, pověz mi, že ti tenhle zjevný fakt neunikl.“

„Já tě nezabiju, Kyle.“ Ta slova ze mě vypadla bez rozmýšlení. „Postarám se, abys shnil zaživa zpátky v té cele v Coloradu, odkud jsi přišel. Ty se tam vrátíš.“

„Jo, to mi něco připomnělo,“ řekl – a pak náhle zavěsil. Byl to typický Kyle a tohle byl jeden ze způsobů, jak říct, že když ten rozhovor začal, také ho skončí – a po svém. Pocit nadvlády byl pro něho jako kyslík.

Náhle byla Bree u mě a pevně mě objímala. „Mluvila jsem s Nanou,“ řekla. „Všechno je v pořádku, ale počítá s tím, že jedeme domů. A právě teď tam míří hlídkový vůz.“

Vyskočil jsem z postele a začal se oblékat tak rychle, jak jsem jen dokázal. Celý jsem se třásl vztekem – a nejen na Kylea.

„Zvoral jsem to, Bree,“ řekl jsem. „A pořádně. Nesmím dopustit, aby mě takhle vyváděl z míry. Nesmím! Jenom se tím všechno zhorší.“

Jako by to ještě šlo.

Kapitola 19

K čertu s ním! Za všechno.

Kyle právě dosáhl přesně toho, čeho chtěl, což bylo vetřít se mi do života. Měl moje telefonní číslo, věděl, kde mě najít. Neměl jsem jinou možnost než reagovat.

Když jsem dorazil domů, stálo před domem auto metropolitní policie a vzadu u garáže hlídal další uniformovaný policista. Byl tam i Sampson – nevím ani, kdo ho zavolal, ale potěšilo mě, že přišel.

„Všechno v pohodě, zlato, tady je klid,“ ujistil mě, když jsem vstoupil. Seděl s Nanou v kuchyni. Dokonce mu už stačila připravit šunkový sendvič a nasypat brambůrky.

„Ještě to neskončilo,“ řekl jsem. Měl jsem co dělat, abych mluvil tiše a nevzbudil děti spící nahoře. „Musíme si promluvit o přestěhování rodiny.“

„Tak takhle je to?“ opáčila Nana a teplota v místnosti rázem spadla o deset stupňů.

„Nano…“

„Ne, Alexi. Už ne. S dětmi si udělej, co považuješ za nutné. Co se mě týče, když jsem posledně řekla, že to bylo naposledy, myslela jsem to vážně. Já se z tohohle domu nehnu – a to je mé poslední slovo.“

Než jsem stačil odpovědět, usoudila, že přece jen ještě neskončila.

„A ještě něco. Jestli je tenhle Kyle Craig tak dobrý, jak tvrdíš, je úplně jedno, kam děti schováš. Důležité je, abys je chránil tam, kde jsou, detektive Crossi.“ Hlas se jí třásl, ale prst, kterým mi ukazovala do obličeje, byl pevný.

„Braň svůj domov, Alexi. Dělej, co umíš. Měl bys v tom být dobrý.“

Dvakrát pleskla dlaní o stůl a znovu se opřela. Byl jsem na tahu.

Nejprve jsem se nadechl a napočítal do deseti. Pak jsem požádal Bree, aby okamžitě vyhlásila celostátní pátrání. „Dej to na WALES, všechny jurisdikce a pak na NCIC v FBI, jak to nejrychleji půjde.“ Na to jsme potřebovali zatykač a Sampson se pustil do jeho obstarávání.

Já si zatelefonoval do oblastní kanceláře FBI v Denveru. Technicky vzato byl Kyle jejich případ, protože utekl z vězení v Coloradu.

Agent Tremblay mi po telefonu sdělil, že nemají nic nového, ale že se okamžitě spojí se všemi oblastními kancelářemi ve středoatlantické oblasti. I pro ně to byl prioritní případ, a to nejen kvůli škodám, které napáchal na pověsti FBI. Tušil jsem, že se mi hned po ránu ozve Jim Heekin z washingtonského vedení tajných služeb.

Mezitím jsem si zavolal ještě jednou – a probudil svého starého přítele a občasného parťáka Rakeema Powella.

Rakeem strávil u policie patnáct let, z nichž osm sloužil jako detektiv ve 103. okrsku. Pak se během půlroku oženil, nechal se postřelit a předčasně odešel do důchodu.

Nikdo si nikdy nemyslel, že Rakeem odejde od policie, ale zároveň nikoho ani nenapadlo, že by se jednou mohl usadit. Teď měl vlastní bezpečnostní agenturu v Silver Spring a já měl v úmyslu stát se jeho klientem.

Ráno kolem sedmé jsme měli všechna opatření pohromadě. Děti jsem měl do školy a ze školy doprovázet já a Bree, se Sampsonem jako zálohou. Rakeemova firma slíbila zajistit bezpečnost v noci před domem i vzadu a v případě potřeby i ve dne. Během prvního dne také určila slabá místa v domě a snažila se je zajistit poplašným zařízením, než děti přijdou ze školy.

Nana se pokusila zabránit přítomnosti agentů FBI na zahradě, ale s tímhle u mě neuspěla. Podle jejího přání jsem dělal vše, co bylo v mých silách. V té době jsme spolu skoro nemluvili a ani jeden z nás nebyl nijak nadšený tím, co se dělo, ale museli jsme se smířit s realitou.

S existencí pod dohledem. Kyle Craig se vrátil do našich životů.

Kapitola 20

Ale život jde dál, ať je na to člověk připravený, nebo ne.

Jakmile jsem odvezl děti do školy, dostal jsem se do Nemocnice svatého Antonína právě včas, abych stihl druhého objednaného pacienta poté, co jsem propásl prvního. Pracoval jsem v nemocnici zdarma jako psychoterapeut od chvíle, kdy jsem zavřel soukromou praxi. Tihle lidé zoufale potřebovali psychologickou péči, ale přitom si nemohli dovolit ani tu základní, takže jsem byl rád, že dělám něco užitečného. Zároveň jsem aspoň nevyšel ze své původní profese.

Bronson „Pop-Pop“ James nakráčel do mé ordinace s tímtéž vzpurným postojem záškoláka jako obvykle. Seznámil jsem se s ním, když mu bylo jedenáct; teď byl o něco starší a sebejistější ve svém cynickém pohledu na svět než kdy předtím.

Za dobu, co ke mně chodil, mu umřeli dva kamarádi a většina jeho hrdinů – pouličních grázlů sotva starších než on – byla už také po smrti.

Někdy jsem měl pocit, jako bych byl jediný člověk na světě, kterému na Bronsonovi záleželo, což ještě neznamenalo, že byl snadný pacient.

Posadil se proti mně na koženkou potaženou pohovku a zvedl bradu ke stropu, jako by si tam něco prohlížel, ale nejspíš mě jen ignoroval.

„Je u tebe něco nového?“ zeptal jsem se.

„Nic, co by stálo za řeč,“ odpověděl. „Člověče, proč si sem pokaždý nosíš tu pikslu vod Starbucks?“

Pohlédl jsem na vysoký kelímek ve své ruce. „Proč se ptáš? Máš rád kávu?“

„Ne, nikdy ji nepiju. Je hnusná. Ale mám rád to frappuccino, co prodávaj, to zas jo.“

Tím mi poradil, co bych mu mohl příště přinést, abych mu udělal radost. A zároveň ho trochu vybudil cukrem. Byl to jeden z těch vzácných záblesků, kdy se pod brněním, které jako by nosil ve dne v noci, ukázal skutečný kluk.

„Bronsone, když jsi říkal, že nemůžeš o ničem mluvit, znamená to, že se něco děje?“

„Seš hluchej? Povídal sem, že nemůžu vo ničem mluvit.“ Jeho noha sebou několikrát trhla a svá slova zdůraznil kopanci do stolku mezi námi.

Bronson byl ten typ kluka, o kterém se v psychologických příručkách psalo v jednom kuse – případ s malou šancí na vyléčení. Zdálo se, že nemá vůbec žádnou empatii k ostatním lidem. To je základní stavební kámen budoucí protispolečenské poruchy osobnosti – Kyle ji měl vlastně také –, která způsobuje snadné podléhání násilným impulzům. Řečeno jinými slovy bylo pro něho velice těžké jim vzdorovat.

Ale já také znal Bronsonovo malé tajemství. Uvnitř té tvrdé skořápky a za psychickými problémy se skrýval vystrašený malý kluk, který nechápal, proč se většinu času cítí tak, jak se cítí. Systém si s Pop-Popem pohazoval od doby, co byl mimino, a já si myslel, že si zaslouží lepší zacházení, než jakého se mu v životě dostávalo. Proto jsem za ním dvakrát týdně chodil.

Zkusil jsem to znovu. „Bronsone, víš, že všechno, co mi tady řekneš, zůstane jen mezi námi, viď?“

„Pokud nejsem nebezpečnej sám sobě,“ odrecitoval. „Nebo někomu jinýmu.“

Druhá část souvětí u něho vyvolala úsměv. Myslím, že se mu líbila moc, kterou mu tenhle rozhovor dával.

„A jsi nebezpečný pro někoho jiného?“ zeptal jsem se. Největší starost mi dělaly gangy. Nebyla na něm vidět žádná tetování nebo zranění – žádné popáleniny, modřiny či cokoli jiného, co by vypadalo jako následek iniciačního obřadu. Ale také jsem věděl, že jeho noví pěstouni bydlí poblíž Valley Avenue, kde se střetávaly tlupy z Deváté ulice a Yuma Street.

„Nic se neděje,“ prohlásil přesvědčivě. „Jenom si povídáme.“

„A se kterým gangem si ‚jenom povídáš‘ v poslední době? S tím z Deváté ulice? Nebo z Yuma Street?“

Začínal ztrácet trpělivost a snažil se mě odradit upřeným pohledem. Nepřerušoval jsem ticho, abych zjistil, zda přece jenom neodpoví. Místo toho vyskočil a odstrčil stolek stranou, aby se ke mně dostal. Ta změna byla téměř okamžitá.

„Přestaň vyslýchat jako polda, chlape. A nečum na mě, kurva!“

Pak máchl pěstí.

Bylo to, jako by si ani neuvědomoval, jak je malý. Musel jsem vykrýt jeho ránu a opřít se mu o ramena, abych ho znovu posadil. I tak to na mě zkusil ještě jednou.

Podruhé jsem ho zatlačil na pohovku. „Tak tohle ne, Bronsone. Na to už ani nemysli.“ Příčilo se mi dostat se s ním do fyzického kontaktu, vzhledem k jeho minulosti, ale překročil hranici. I když se vlastně zdálo, že Bronson na nějaké hranice kašle. To mi nahánělo největší strach.

Ten kluk stál nad propastí – a já nevěděl, jestli ho dokážu zachránit.

Kapitola 21

„Tak jo, Bronsone,“ řekl jsem a vstal. „Pohneme zadkem.“

„Kam deme?“ chtěl vědět. „K soudu pro mladistvý? Nepraštil sem tě, chlape.“

„Ne, nejdeme k soudu,“ řekl jsem. „Ani nic podobného. Pojď.“ Podíval jsem se na hodinky. Do konce sezení zbývalo ještě třicet minut. Bronson mě následoval na chodbu, nejspíš ze zvědavosti než z jiného důvodu. Až dosud jsme spolu opustili ordinaci jen tehdy, když jsem ho doprovázel k jeho sociálnímu pracovníkovi.

Když jsme vyšli ven a já na dálku otevřel dveře auta, znovu se zastavil.

„Ty seš úchyl, Crossi? Chceš si mě vzít někam do soukromí?“

„Jo, jsem úchyl, Pop-Pope,“ řekl jsem. „Prostě nastup do auta.“

Pokrčil rameny a nastoupil. Všiml jsem si, jak přejel rukou po koženém sedadle a pohledem ohodnotil stereo, ale jakoukoli chválu nebo rýpance si nechal pro sebe.

„Tak co je to za velký tajemství?“ zeptal se, když jsme se zařadili do provozu. „Kam to sakra jedeme?“

„Žádné tajemství,“ řekl jsem. „Nedaleko odsud je Starbucks. Chci ti koupit jedno frappuccino.“

Bronson se odvrátil, aby se podíval z okénka, ale já stihl zachytit malý záblesk úsměvu. Nebylo to mnoho, ale toho dne si snad aspoň na pár minut myslel, že jsme na stejné straně. „Ale dám si velký,“ řekl.

„Jo, velký.“

Kapitola 22

FBI stále šéfovali imbecilové, nebo to tak aspoň vypadalo. Pokud se Kyle Craig nemýlil, nikdo ani nemrkl, když se čerstvě vyslechnutý a znovu aktivovaný agent Siegel sám přidělil k případu washingtonského odstřelovače. Siegelův dřívější výkon v kolumbijském Medellínu ve dnech, kdy se stal „nejvražednějším městem světa“, byl pozoruhodný a otvíral všechny dveře. Byli rádi, že chce na tomhle případu pracovat.

Vlastně měli větší štěstí, než tušili – získali dva agenty za cenu jednoho! Posadil se za svůj nový stůl v oblastním ústředí a podíval se na průkaz, který toho rána dostal. Hleděl na něho obličej Maxe Siegela. Pokaždé to s ním ještě trochu trhlo, když se na něj podíval – při pohledu do zrcadla pořád napůl očekával, že uvidí starého Kylea.

„Musí to být zvláštní.“

Kyle vzhlédl a uviděl dalšího agenta stojícího za přepážkou kancelářské kóje. Byl to agent Čertvíkdo, ten, kterému všichni ze všech absurdních přezdívek říkali Skútr, muž s dychtivým pohledem a neustálou chutí na sladké.

Kyle si zastrčil průkaz do kapsy. „Zvláštní?“

„Myslím vrátit se k práci v terénu. Po takové době.“

„V Miami jsem pracoval v terénu,“ namítl Kyle a okořenil svůj projev nádechem Siegelova newyorského přízvuku.

„Jasně. Nechtěl jsem tím nic naznačovat,“ řekl Čertvíkdo. Kyle se na něho jen díval a nechal mezi nimi viset rozpaky jako skleněnou tabuli. „No dobře… nepotřebuješ něco, než půjdu?“

„Od tebe?“ zeptal se Kyle.

„No jo.“

„Ne, díky, Skútre. Jsem v pohodě.“

Max Siegel měl být nespolečenský. Kyle se tak rozhodl, ještě než tam přijel. Ať se ostatní agenti klidně rozplývají nad fotkami mimin a dělí se o popcorn v kuchyňce. Čím víc prostoru mu tady poskytnou, tím víc toho zvládne a tím bezpečnější bude ve svém přestrojení.

Proto tak rád pracoval po pracovní době. Už strávil většinu předchozí noci přímo tady v kanceláři, kde vstřebával všechno, co se vědělo o střelbě v Osmnácté ulici. Teď večer se soustředil na fotografie z místa činu a vše, co mohlo souviset se střelcovými metodami. Jeho profil se začal pěkně rýsovat.

Zatímco pracoval, naskakovala mu v mysli určitá slova. „Čisté“. „Nezaujaté“. „Profesionální“. Vrah nezanechal žádnou konkrétní navštívenku a v jeho chování nebylo nic charakteristického, co by vedlo k jeho dopadení. Byla to skoro sterilní vražda na vzdálenost 262 metrů, což byla z Kyleova pohledu naprostá nuda, i když šok a úžas, které vyvolala, si rozhodně zasloužily uznání.

Pracoval několik hodin a téměř ztratil přehled o čase, když ticho v kanceláři narušilo zvonění telefonu. Kyle si ho moc nevšímal, dokud se o minutu později neozvala jeho vlastní linka.

„Agent Siegel,“ ohlásil se s úsměvem v hlase, nikoli však na tváři.

„Tady je Jamieson z komunikačního. Metropolitní nám právě nahlásila vraždu. Vypadá to na další útok odstřelovače. Tentokrát v oblasti Woodley Parku.“

Kyle nezaváhal. Vstal a hodil na sebe bundu. „Kam mám jet?“ zeptal se. „Kde přesně se to stalo?“

Pár minut nato už vyjel z podzemního parkoviště a téměř stovkou ujížděl po Massachussetts Avenue. Čím dřív se tam dostane, tím dřív bude moci zahnat metropolitní policii, která už tou dobou nepochybně páchala nenapravitelné škody na místě činu.

A hlavně – dámy a pánové, nastartujte své motory – byl tohle přesně ten okamžik, na který čekal. S trochou štěstí nastala chvíle, kdy se Alex Cross a Max Siegel setkají.

Kapitola 23

Byl jsem doma, když mi zavolali o nejnovější vraždě spáchané odstřelovačem poblíž Woodley Parku.

„Detektiv Cross? Tady seržant Ed Fleischman z ‚dé dvojky‘. Máme tady ošklivou vraždu, nejspíš šlo o střelbu odstřelovače.“

„Kdo zemřel?“

„Mel Dlouhy, pane. Proto vám volám. Perfektně zapadá do vašeho případu.“

Dlouhy byl momentálně propuštěný na kauci, ale stále byl centrem něčeho, co vypadalo jako jeden z největších daňových skandálů v amerických dějinách. Obvinění tvrdila, že využil svého postavení na okresním finančním úřadu, aby převedl desítky milionů dolarů od daňových poplatníků na účty patřící jemu, jeho rodině a přátelům, obvykle prostřednictvím neziskových charitativních organizací pro děti, které ve skutečnosti neexistovaly.

Další zásah odstřelovače a další darebák z titulních stránek – měli jsme vzorec vrahova chování.

Celý případ zároveň vyskočil o úroveň výš. Byl jsem odhodlaný udělat všechno hned od začátku správně. Jestli to bude cirkus, budu se muset aspoň postarat, aby to byl můj cirkus.

„Kde jste?“ zeptal jsem se seržanta.

„Třicátá druhá ulice, kousek od Cleveland Avenue, pane. Znáte to tady?“

„Znám.“

Druhý okrsek byl ve městě jediný, ve kterém v loňském roce nedošlo k žádné vraždě. Tak mluvila statistika. Už jsem cítil, jak panika veřejnosti stoupá.

„Byla tam záchranka?“

„Ano. Oběť byla prohlášena za mrtvou.“

„A ten dům je bezpečný?“ zeptal jsem se.

„Provedli jsme bezpečnostní průzkum a paní Dlouhyová je teď s námi. Jestli chcete, můžu ji požádat o svolení s prohlídkou.“

„Ne. Jestli je někdo uvnitř, chci, aby vyšel ven. Zavolejte mobilní laboratoř. Mohou začít s fotografováním, ale ať se nikdo ničeho nedotýká, dokud tam nedorazím,“ řekl jsem seržantu Fleischmanovi. „Máte představu, odkud se střílelo?“

„Buď ze zadní zahrady, nebo z domu za ní. Nikdo tam není doma,“ sdělil mi Fleischman.

„Dobře. Zřiďte velitelské stanoviště – na ulici, ne na zahradě. Chci policisty u předního a zadního vchodu a další u toho sousedního domu. Pokud bude chtít někdo dovnitř, musí projít nejdřív přes vás – a vy mu to zakážete. Nikdo nesmí dovnitř, dokud nedorazím. Tohle místo činu spadá pod metropolitní policii a já jsem velící důstojník. Dorazí tam FBI a možná i velitel. Bydlí mnohem blíž než já. Povězte mu, aby mi zavolal do auta, když bude chtít.“

„Ještě něco, detektive?“ Z Fleischmanova hlasu bylo znát, že je toho na něj trochu moc. Neměl jsem mu to za zlé. Většina policistů z druhého okrsku nebyla na něco podobného zvyklá.

„Jo, a promluvte si se strážníky, kteří tam přijeli jako první. Nechci, aby si pouštěli pusu na špacír před reportéry nebo sousedy. Co se týče vašich mužů, tak nic neviděli ani neslyšeli, jasné? Prostě to tam neprodyšně uzavřete, dokud se tam nedostanu.“

„Pokusím se,“ řekl.

„Ne, seržante. Vy to prostě uděláte. Věřte mi – musíme to udržet pod pokličkou.“

Kapitola 24

Než jsem tam dorazil, propuklo už bohužel mediální šílenství naplno. Desítky kamer bojovaly o nejlepší záběr domu z bílého kamene patřícího Melu a Nině Dlouhyovým – buď zpoza bariéry, kterou zřídil seržant Ed Fleischman, nebo z Třicáté první ulice, kam byla umístěna zvláštní hlídka, aby reportérům zabránila dostat se k domu zezadu, což by jinak určitě udělali.

Většina čumilů, kteří nepatřili k médiím, přišla nejspíš od Cleveland Avenue. Zdálo se, že sousedi zůstali doma. Když jsem projížděl ulicí, viděl jsem za okny celého bloku siluety postav. Zapsal jsem se do seznamu policistů na místě činu a okamžitě nařídil výslechy lidí žijících v okolí.

Sampson tam už na mě čekal; dorazil přímo z jedné školy v Georgetownu, kde jeho žena Billie učila budoucí zdravotní sestry. „Nemůžu říct, že jsem rád, že se to stalo,“ řekl mi, „ale kruci, kolik vína a sýra může člověk sníst za jeden život?“

Začali jsme v obývacím pokoji, kde manželé Dlouhyovi podle hlášení sledovali epizodu seriálu Closer. Televize stále běžela a paradoxně ukazovala přímý přenos dění před domem. „Tohle je strašidelné,“ poznamenal Sampson. „Média pořád mluví o narušování soukromí, a přitom jsou to ona, kdo soukromí narušuje.“

Paní Dlouhyová už vypověděla, že uslyšela řinčení skla, ohlédla se k rozbitému oknu, a teprve pak si všimla, že manželovi sedícímu v křesle vedle ní spadla hlava dozadu a oči má vytřeštěné. Stále jsem ji slyšel plakat v kuchyni v přítomnosti jednoho z našich psychologů a neubránil se lítosti. Bylo to jako noční můra.

Mel Dlouhy stále seděl ve svém křesle. Jediná rána po kulce v jeho spánku vypadala celkem čistě a obklopoval ji modročerný kroužek. Sampson na ni ukázal špičkou propisky.

„Řekněme, že byl zastřelený tady,“ řekl a zvedl propisku asi o dvacet centimetrů k místu, kde měl Dlouhý pravděpodobně hlavu před smrtí. „A kulka přišla“ – naklonil propisovačku tak, aby druhým koncem mířila na rozbité sklo – „odtamtud.“

„Takže střelec mířil shora,“ řekl jsem. Střela prorazila jednu ze šesti tabulek v horní polovině okna, které vedlo na zahradu za domem. Bez dalších debat jsme oba prošli obývacím pokojem a francouzskými dveřmi ven.

Cihlová terasa přecházela v dlouhou úzkou zahradu. Reflektory na boku domu ozařovaly asi polovinu prostoru, ale nezdálo se, že by se tam nacházely nějaké kolny nebo stromy tak velké, aby unesly dospělého člověka.

Za zahradou osvětlovala lampa ve Třicáté první ulici zadní průčelí dvoupatrového domu v tudorovském slohu. Jeho zahradě vévodily dva obrovské duby, z velké části ukryté ve stínu domu.

„Povídal jsi, že tam není nikdo doma?“ zeptal se Sampson. „Je to tak?“

„Odjeli z města,“ řekl jsem. „Někdo přesně věděl, co dělá. Třeba se chtěl předvést. Střelec musí dostát své pověsti vytvořené prvním zásahem.“

„Pokud je to on.“

„Je to on,“ ujistil jsem ho.

„Promiňte, detektive?“ Náhle přede mnou stál seržant Ed Fleischman. Podíval jsem se mu dolů na ruce, abych se ujistil, že má rukavice.

„Co děláte tady vzadu, seržante? Vpředu máte práce víc než dost.“

„Mám dvě zprávy, detektive. Několik sousedů nám nahlásilo podezřelá vozidla.“

„Vozidla? Množné číslo?“

Fleischman přikývl. „Ať už to znamená cokoli, jeden starý buick s newyorskou značkou se několik dní objevoval zaparkovaný o kus dál v ulici.“ Podíval se na psací podložku ve své ruce. „A pak tady bylo velké tmavé SUV, možná suburban, viditelně potlučený. Ten stál v ulici včera večer, několik hodin.“

Tohle nebyla čtvrť, kde by byla stará auta jako doma, alespoň ne mimo pracovní dobu. Okamžitě jsme museli po obou autech vyhlásit pátrání.

„A co ta druhá věc?“ zeptal jsem se.

„Je tady FBI.“

„Povězte jim, ať pošlou pohotovostní tým do sousední zahrady,“ požádal jsem seržanta.

„Nejsou to ‚oni‘, pane. Je to jeden agent. A ptá se přímo po vás.“

Nahlédl jsem do domu a uviděl vysokého bělocha v obvyklém obleku FBI. Byl předkloněný, rukama v modrých rukavicích se opíral o kolena a prohlížel si díru v hlavě Mela Dlouhyho.

„Hej!“ zavolal jsem skrz rozbité okno. „Co tam pohledáváte?“

Buď mě neslyšel, nebo nedbal.

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se Fleischmana.

„Siegel, pane.“

„Hej, Siegele!“ křikl jsem o něco hlasitěji a pak zamířil dovnitř. „Ničeho se tam nedotýkejte!“

Kapitola 25

Když Alex vstoupil do pokoje, Kyle se napřímil a pohlédl mu přímo do očí. Mrtvý muž, pomyslel si a usmál se, když mu podával ruku.

„Max Siegel, washingtonské oblastní ústředí. Jak se vede? Moc dobře asi ne.“

Cross neochotně Kyleovi potřásl rukou, ale i tak to byl vzrušující okamžik – jako rozehrávka při utkání NBA. Už je to tady, už je to tady, už je to tady… teď!

„Co tady děláte?“ chtěl vědět Cross.

„Jen se tu rozhlížím,“ odpověděl Kyle.

„Vážně? Chci říct, co konkrétně vás zajímá na tomhle těle?“

Bylo to úžasné, Cross neměl nejmenší tušení, na koho se dívá! Ten obličej byl samozřejmě bezchybný. Pokud zde bylo nějaké nebezpečí, představovaly ho Alexovy uši, ne oči. V téhle fázi se skutečně začínaly vyplácet týdny strávené v Miami odposloucháváním Siegela.

Ale nejprve udělal přesně to, co Cross neočekával. Obrátil se k němu zády a klekl si, aby se znovu podíval na otvor po kulce.

Kůži okolo rány pokrývala modročerná usazenina. Když se kulka zavrtávala do lebky, stáhla s sebou několik vlasů. Tak účinné. Tak neosobní. Tenhle vrah se mu začínal zamlouvat.

„Tohle chce balistiky,“ řekl nakonec a vstal. „Sázím na ráži 7,62 krát 51 mm podle standardů NATO, ale bez pláště. A na vojenský výcvik toho střelce.“

„Četl jste složku,“ řekl Alex. Nesložil mu tím kompliment, pouze to konstatoval. „Jo, mohla by se nám hodit pomoc balistiků FBI, aby to potvrdili, ale nejdřív sem pustíme policejního lékaře. Mezitím bych potřeboval, abyste šel ven.“ Cross nemohl být čitelnější. Právě teď doufal, že strohým vystupováním trochu zastraší nového agresivního agenta FBI, který byl nepochybně jen další iniciativní pitomec s přehnaným pocitem vlastní důležitosti – něco jako Alex sám, když byl ještě agentem.

„Poslechněte,“ řekl Kyle, „nehodlám se zabývat tím, kdo bude mít na čem jakou zásluhu. Stejně se do toho pak vloží státní zástupce a upoutá na sebe všechnu pozornost bez ohledu na to, kdo případ vyřešil, ne?“

„Seigele, na tohle teď nemám čas. Já…“

„Ale neudělejte chybu.“ Kyle nechal pohasnout zbytek Siegelova kolegiálního úsměvu. „Máme tu dva incidenty a tři vraždy, všechny přímo ve Washingtonu. To je federální zločin. Takže můžete pracovat s námi, jestli chcete, nebo se nám prostě klidit z cesty.“

Ukázal Crossovi svůj zbrusu nový kódovaný mobil. „Stačí mi jeden telefonát a udělám z tohoto místa činu svůj soukromý venkovský klub. Je to na vás, detektive. Co chcete dělat?“

Kapitola 26

Trvalo mi asi deset vteřin, než mi došlo, o co Maxi Siegelovi jde, a nehodlal jsem s tím trpně souhlasit.

„Poslouchejte, Siegele, nebudu předstírat, že vás dokážu udržet od toho případu dál o nic víc, než vy můžete udělat totéž mně,“ řekl jsem mu. „Ale jednu věc si ujasníme. Tohle je místo činu metropolitní policie. Já jsem z oddělení vražd, a pokud si to chcete vyříkat s velitelem, je hned před domem. A ještě něco: jestli vám musím připomínat, jak je čas u podobných případů vzácný, neměl byste tady být vůbec.“ Nebylo pochyb, že se tam po půlnoci bude pohybovat celý vyšetřovací tým a že v budoucnu s tím federálním pitomcem budu muset spolupracovat. Ale právě teď nebyl nejvhodnější čas závodit, kdo dál dočůrá.

Ze zahrady přišel Sampson a podíval se na mě, jako by se ptal Kdo je ten chlap? Odbyl jsem si nezbytné představování.

„Agent Siegel a já jsme si právě porovnávali teorie,“ řekl jsem ve snaze trochu odlehčit situaci a vrátit nás zpátky na koleje. „Taky si myslí, že to byl někdo z armády.“

A Siegel okamžitě znovu spustil a začal rozvádět to, co jsem právě řekl.

„Vojenští odstřelovači jdou po vysoce ceněných cílech – důstojnících, ne řadových vojácích,“ prohlásil. „A takové jsou i tyhle oběti. Žádný prezident banky, ale kongresman a lobbista, kteří ho podporovali. A žádný plátce daní okrádající Strýčka Sama, ale právě naopak.“

„Vraždí ve prospěch obyčejného člověka,“ shrnul to Sampson.

„A má ten nejlepší výcvik na světě.“ Siegel natáhl ruku, div že se nedotkl černé díry dva a půl centimetru nad levým uchem Mela Dlouhyho. „Takováhle přesnost nelže.“

Beze slova jsem poslouchal. Ten muž chtěl poučovat, ne spolupracovat, ale zároveň byl docela dobrý v tom, co dělal. Pokud byl schopný všimnout si věcí, které mi unikly, musel jsem udržet jazyk za zuby tak dlouho, dokud se nedozvím, co to je.

Bylo to přesně tak, jak mi odnepaměti říkal jeden starý Nanin magnet na ledničce: Když zjistíš, že držíš v ruce citron, udělej citronádu.

Kapitola 27

Ulice před domem manželů Dlouhyových se pomalu a plynule zaplňovala. Moc hezký pohled. Denny s Mitchem se drželi na okraji davu, ne příliš blízko, ale tak, aby všechno viděli. Po té mizerné noci, kterou strávili v útulku po první akci, Denny usoudil, že by Mitchovi prospělo, kdyby se mohl trochu pokochat svým dílem.

Tělo Mela Dlouhyho bylo buď ještě uvnitř, nebo ho vynesli ven zadem. Za okny obývacího pokoje se stále pohybovali poldové v sakách a kravatách a zpoza domu vycházela jasná záře reflektorů.

Mitch toho moc nenamluvil, ale Denny poznal, že je vzrušený. Tomu velkému chlapovi začínalo docházet, do jak obrovské věci se pustili. Ne, spíš velkému dítěti.

„Promiňte, strážníku. Chytili toho, kdo to udělal?“ zeptal se Denny jednoho z policistů u zátarasu – a teď se jen předváděl před Mitchem.

„Budete se muset podívat do novin nebo na televizi, pane,“ odpověděl polda. „Já to opravdu nevím.“

Denny se pootočil a tiše promluvil. „Slyšels to? Pane. Tohle musí bejt dobrá čtvrť.“ Mitch odvrátil zrak a podrbal se na bradě, aby se nerozesmál.

Polda se právě chystal promluvit do vysílačky, když Denny promluvil znovu. „Pardon, ale neměl byste cígo?“ Zvedl modrý plastový zapalovač. Lidé vždy rádi vidí, když má bezdomovec vlastní oheň. A opravdu, fízl sáhl do svého auta pro krabičku lehkých camelek.

„Jedna bude stačit,“ řekl Denny a ujistil se, že mu Mitch vidí přes rameno. „Podělíme se.“

Polda vytáhl z krabičky dvě cigarety. „U které jednotky jste sloužil?“

Denny se podíval na svou vybledlou maskáčovou bundu. „Bojová jednotka třetí brigády, čtvrtá pěchotní divize, nejlepší jednotka v zámoří.“

„Druhá nejlepší,“ opravil ho Mitch. „Já byl v newjerseyský armádní národní gardě, která voperovala u základny Balad.“

Mitch ve skutečnosti uniformu nikdy nepoznal, ale Denny ho vycvičil natolik, aby to mohl trochu předstírat. Lidé veterány milují a oni z toho těžili.

Denny si vzal od fízla cigarety s přátelským pokývnutím a podal jednu Mitchovi. „Na ulici se povídá, že by ten chlap moh bejt jeden z nás, podle toho, jak umí střílet,“ řekl.

Polda kývl hlavou směrem ke svažitému přednímu trávníku. „Zvěsti se z toho kopce sypou až moc rychle. Měli byste se zeptat nějakého reportéra. Já tady jenom hlídám čumily.“

„No tak dobře, no…“ Denny si zapálil cigaretu, vyfoukl kouř a usmál se. „Už se klidíme. Bůh vám žehnej, strážníku, a díky za to, co děláte.“

Kapitola 28

Pátek po zastřelení Dlouhyho byl jeden z těch větrných jarních dnů, takový, kdy je ve větru cítit blížící se léto, i když je pořád ještě počasí na bundu.

Kyle si zapnul sako, když zabočil do Mississippi Avenue a kráčel na sever, aby se takříkajíc smísil s místní barvou. Jeho paruka, nalíčení a kontaktní čočky byly naprosto přesvědčivé, i když mu připadaly hrozně primitivní. Od plastické operace obličeje bylo všechno obyčejnější prostě pod jeho úroveň.

Tahle zchátralá čtvrť navíc nebyla místem, kde by si přál strávit hezké jarní odpoledne. Byl to ten druh prostředí, jež udržovalo při životě pocit viny amerických liberálů, kteří však nikdy nezašli tak daleko, aby s tím něco udělali.

Tohle všechno však právě teď nebyl Kyleův problém ani starost.

Šinul se pomalu a dával si záležet, aby dorazil ke komunitnímu centru Southeast těsně před půl pátou. Proslýchalo se, že se tam toho dne budou rozdávat lístky na utkání baseballového týmu Wizards v rámci nejnovější kampaně „Prostě řekni ne!“ zaměřené na děti. Ukázali se tam dokonce i někteří z nejdrsnějších grázlů a začali proudit ven dvoukřídlými prosklenými dveřmi, právě když Kyle došel k té nízké budově z červených cihel.

Jeden chlapec zvlášť upoutal jeho pohled. Obešel venkovní schodiště, seskočil z nízké zídky a pak se zastavil, aby upustil obal od tyčinky 3 Musketeers, než pokračoval dál ulicí.

Kyle šel za ním, dost blízko na to, aby ho chlapec zaregistroval, ale dost daleko, aby byli mimo doslech, než se něco stane.

O půldruhého bloku dál se kluk zastavil a rychle se obrátil. Stále žvýkal čokoládovou tyčinku a promluvil s plnou pusou.

„Chlape, proč se za mnou sakra táhneš?“

Byl ještě dítě, ale v hnědých očích nebylo nic, co by připomínalo strach. Úšklebek na jeho tváři byl dokonalou kopií každého jiného rádoby gangstera, který slídil v těchto ulicích po živobytí.

Chlapec zvedl podolek příliš dlouhého bílého nátělníku a ukázal kůží potaženou rukojeť nože, jehož ostří mu nejspíš sahalo až ke kolenu. „Co říkáš na tohle, pako?“

Kyle se uznale usmál. „Ty jsi Bronson, viď? Nebo ti mám říkat Pop-Pop?“

„Kdo to chce vědět?“ Instinkty měl dobré – a byl právě tak hloupý, jak měl být. Bronson povytáhl nůž, aby ukázal část ostří.

Kyle poodešel od ulice a rozevřel svou bundu. Pod ní měl berettu zastrčenou do pouzdra na boku. Vytáhl ji a vzal za hlaveň, pažbu obrácenou k chlapci.

Malému Bronsonovi se rozšířily zornice – ne strachem, ale náhlým zájmem.

„Mám pro tebe prácičku, kluku, jestli na to máš. Chceš si vydělat pár stovek?“

Druhá část

LIŠKY V KURNÍKU

Kapitola 29

Balistici byli hotoví.

Tohle byla zpráva, na kterou všichni čekali, a já ji zařadil do každodenního konferenčního hovoru terénní zpravodajské skupiny. Na lince jsme měli celý tým metropolitní policie, stejně jako lidi z FBI, ATF a policie Kapitolu – prakticky každého, kdo byl až dosud do případu zapojen.

Připojili se i Cailin Jerger z oddělení forenzních analýz laboratoře FBI v Quantiku a Alison Steedmanová z jejich jednotky pro střelné zbraně a nástroje.

Po krátkém představování jsem jim předal slovo.

„Na základě fragmentů v lebkách všech tří obětí mohu s jistotou konstatovat, že byla pokaždé použita stejná zbraň,“ sdělil Jerger skupině. Převážnou část z toho jsem si už ráno přečetl, ale pro většinu ostatních to byla novinka. „Ráži 7,62 mají desítky zbraní, ale vzhledem k povaze a vzdálenosti těch výstřelů věříme, že se jedná o prvotřídní zbraň pro odstřelovače. Tím se výběr zužuje na sedm možností.“

„A dál je to ještě lepší,“ připojila se agentka Steedmanová. „Čtyři z těch sedmi jsou opakovací pušky. Podle všech zjištění zemřeli Vinton a Pilkey dvě vteřiny po sobě. To je příliš rychlé na zbraň, která se musí natáhnout po každém výstřelu, takže zbývají tři poloautomaty: M21, M25 a novější M110, který je momentálně nejlepší. Žádnou z těchto zbraní nemůžeme vyloučit, ale ve všech případech se střílelo ze tmy do proměnlivých světelných podmínek a M110 má v základním vybavení termální optické hledí.“

„Z toho všeho vyplývá, že váš střelec je nejspíš velmi dobře vybavený,“ dodal Jerger.

„Jak těžké je obstarat si M110?“ Poznal jsem hlas Jima Heekina z vedení tajných služeb.

„Vyrábějí se pouze na jednom místě,“ řekla nám Steedmanová. „V Knight‘s Armament Company v Titusville na Floridě.“

Na téhle stopě jsem už pracoval, takže jsem se ujal slova. „Právě teď se v Knight‘s dělá inventura skladových zásob,“ řekl jsem. „Ale jakmile se tyhle zbraně dostanou na bojiště, většinou v Iráku a Afghánistánu, mohou se ztratit a taky se ztrácejí. Třeba jako suvenýry z války. Takže je skoro nemožné je vystopovat.“

„Detektive Crossi, tady je kapitán Oliverez z policie Kapitolu. Neuvedl jste snad ve své zprávě, že otisky nalezené v Osmnácté ulici nepatří nikomu z armády?“

„To ano,“ připustil jsem. „Ale zatím nejsme připravení vyloučit možnou vazbu pachatele na armádu, vzhledem k tomu, jak mohla být zbraň získána a jak byla použita. A to mě vlastně přivádí k dalšímu bodu.“ Tohle jsem si nechával půl dne pro sebe, ale nemělo smysl nepodělit se o to teď s celou skupinou.

„Dovolte mi, abych teď něco zdůraznil,“ řekl jsem. „Chci, aby se o tomhle nedozvěděla média, dokud nebudeme mít důkaz, který to potvrdí nebo vyvrátí. Vím, že je to těžké, když se tohohle hovoru účastní tolik lidí, ale spoléhám na vaši diskrétnost.“

„Cokoli se ve Vegas stane…,“ zažertoval někdo a pár lidí se tiše zasmálo.

„Jde o tohle,“ řekl jsem. „Všechny ty systémy, o kterých mluvíme, jsou obsluhované vícečlennou skupinou. Vojenský model je jeden střelec a jeden pozorovatel v poli.“ Slyšel jsem, jak si lidé na lince mezi sebou mumlají ve svých konferenčních místnostech. „Takže už asi chápete, kam tím mířím. Nejspíš nehledáme osamělého střelce. Nejspíš se jedná o dvoučlenný tým.“

Kapitola 30

Když jsme se Sampsonem vyšli z konferenční místnosti, našli jsme na chodbě stát Joyce Cataloneovou z komunikačního oddělení.

„Právě jsem vás chtěla vytáhnout ven,“ řekla. „Jsem ráda, že to nebylo nutné.“

Podíval jsem se na hodinky – tři čtvrtě na pět. To znamenalo, že dole čekají nejméně tři tucty reportérů, aby mě ogrilovali pro své zprávy v pět a v šest. K čertu s tím – bylo načase tu bestii nakrmit.

Joyce a Sampson šli dolů se mnou. Vzali jsme to po schodech, aby mě stihla informovat o pár věcech.

„Keisha Samuelsová z Postu chce udělat profil do nedělní přílohy.“

„Ne,“ řekl jsem. „Mám Keishu rád, je chytrá a nestranná, ale na hlubší rozbor je ještě brzo.“

„A mám tady CNN a MSNBC, obě připravené vyhradit tomuhle případu třicet minut v hlavním vysílacím čase, pokud jste připravený jim chvíli posedět.“

„Joyce, nebudu poskytovat žádná prohlášení, dokud nebudeme mít něco, co budeme chtít pustit mezi lidi. Moc bych si přál, aby to už bylo.“

„Není problém,“ řekla, „ale nechoďte za mnou s brekem, až budete potřebovat prostor v médiích a oni dají přednost něčemu jinému.“ Joyce byla ostřílená pracovnice oddělení a neoficiální matka-husa Investigativních služeb.

„Já nikdy nepláču,“ řekl jsem.

„Kromě případů, kdy tě zatlačím do provazů,“ poznamenal Sampson a naznačil boxerský úder.

„To dělá tvůj dech, ne tvoje údery,“ opáčil jsem.

Došli jsme do přízemí a Joyce se zastavila s rukou na dveřích. „Pardon, Beavisi a Butt-Heade! Jste připravení se soustředit?“ Byla ve své práci skvělá a poskytovala výbornou podporu při těchto každodenních tiskovkách, které mohly být trochu hektické.

Opravdu jsem řekl „trochu“? Hučící dav reportérů se přivalil v okamžiku, kdy jsme stanuli na předním schodišti Dalyho budovy.

„Alexi! Co nám můžete říct o Woodley Parku?“

„Detektive Crossi, tady!“

„Je pravda to, co se povídá?“

„Lidi!“ překřičela Joyce hluk. Její hlas byl v úřadu zdrojem legend. „Nechte toho člověka nejdřív učinit prohlášení! Prosím.“

Rychle jsem přednesl fakta z posledních čtyřiadvaceti hodin a řekl všechno, co jsem mohl, o balistické zprávě FBI, aniž bych zašel do přílišných podrobností. Pak jsem dal prostor dotazům.

První byl Channel 4. Poznal jsem mikrofon, ale ne reportéra, který mi připadal jako dvanáctiletý kluk. „Alexi, máte pro odstřelovače nějaký vzkaz? Něco, co chcete, aby věděl?“

Poprvé se na schodišti rozhostilo cosi jako ticho. Všichni chtěli slyšet mou odpověď.

„Uvítali bychom jakýkoli kontakt od osoby, která je za tu střelbu zodpovědná,“ řekl jsem do kamer. „Víte, kde nás najít –“

Nebyla to nijak úžasná replika, ale nikdo z těch lidí ode mě ani nečekal, že budu hrát drsňáka. Všichni, kdo jsme se podíleli na vyšetřování, jsme se shodli na jednom: žádné provokování vraha, žádné náznaky a žádné veřejné charakterizování pachatele (nebo pachatelů), dokud se nedozvíme víc o tom, s kým máme co do činění.

„Další otázka. Jamesi!“ zavolala Joyce, čistě proto, aby tiskovka rychle odsýpala.

Tazatelem byl James Dowd, jeden z celostátních korespondentů NBC. V ruce držel silný poznámkový blok, v němž listoval, zatímco mluvil.

„Detektive Crossi, je něco pravdy na pověstech, že se poblíž místa činu ve Woodley Parku objevil modrý buick Skylark nebo tmavý zrezivělý suburban? A můžete nám říct, jestli vás některé z těch vozidel dovedlo k vrahovi?“

Byl jsem naštvaný a vyvedený z míry zároveň. Problém byl v tom, že Dowd byl dobrý.

Pravda byla, že jeden můj starý přítel – Jerome Thurman z prvního okrsku – na obou stopách v tichosti pracoval od večera Dlouhyho smrti. Zatím jsme měli jen půldruhého kilometru dlouhý seznam shodných vozů od dopravního inspektorátu, ale žádný důkaz, jenž by kterýkoli z nich spojoval s tou střelbou.

Hlavně jsme však byli pevně odhodlaní udržet tyto informace pod pokličkou. Někdo zjevně mluvil s tiskem, což byla ironie vzhledem k mé přednášce o diskrétnosti, kterou jsem před pár minutami pronesl na poradě.

Uchýlil jsem se k jediné možné odpovědi. „Tohle momentálně nemůžu komentovat.“ Bylo to jako mávat steakem před smečkou divokých psů. Celá ta masa se natlačila ještě blíž.

„Lidi!“ zvolala Joyce znovu. „Jeden po druhém. Víte přece, jak to funguje!“

Byla to však předem prohraná bitva. Vypálil jsem nejméně čtyři další „bez komentáře“ a pak zmlkl, dokud někdo konečně nezměnil téma. Škoda však už byla napáchána. Pokud některé z těch aut skutečně patřilo odstřelovačům, byli teď varováni a my jsme právě ztratili důležitou výhodu.

Byl to náš první únik informací při tomhle vyšetřování, ale něco mi říkalo, že nebude poslední.

Kapitola 31

Lisa Giamettiová se snad podesáté podívala na hodinky. Měla v úmyslu počkat ještě pět minut a pak odejít. Bylo neuvěřitelné, jak je v tomhle podnikání lidem jedno, že marní něčí čas.

Po čtyřech a půl minutách z pěti, které se ještě rozhodla obětovat, zastavilo před domem tmavomodré BMW. Lépe pozdě než vůbec. Pěkné auto.

Zkontrolovala si zuby ve zpětném zrcátku, prohrábla si rukou krátké kaštanové vlasy a vystoupila, aby se přivítala s klientem.

„Pan Siegel?“

„Max,“ řekl. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat. Nejsem zvyklý na dopravu ve městě.“

Jeho stisk byl upřímný a byl právě tak vysoký, snědý a pohledný, aby se mu dalo snadno odpustit. Z jeho očního kontaktu odhadla, že i jemu se zamlouvá, co vidí. Zajímavý muž, který rozhodně stál za trochu čekání.

„Pojďte dál,“ vybídla ho. „Myslím, že se vám tenhle dům bude líbit. Vlastně to vím.“

Podržela mu dveře a nechala ho vstoupit prvního. Byl to ucházející řadový domek ve Druhé ulici v Northeastu, trochu nadhodnocený na současnou situaci v pronájmu nemovitostí, ale perfektní pro toho pravého klienta. „Jste ve Washingtonu nový?“

„Dřív jsem tady žil a teď jsem se vrátil,“ odpověděl. „Vlastně už ve městě ani nikoho neznám.“

Úmyslně jí tím poskytoval ty správné informace – nový ve městě, sám a tak podobně. Neměl ani snubní prsten. Lisa Giamettiová nebyla snadná kořist, ale poznala hladového muže, když nějakého viděla, a kdyby se tam náhodou něco stalo, nebylo by to poprvé.

Zavřela za nimi dveře a zamkla je.

„Tohle je skvělá čtvrť,“ pokračovala. „Hned přes ulici je zadní trakt Nejvyššího soudu a tam se většinou nepořádají hlasité večírky. A je tu pěkná zadní zahrada s parkováním mimo ulici.“

Prošli kuchyní, odkud bylo vidět na venkovní garáž. „Asi vám nemusím povídat, jak se to tady hodí.“

„Ne,“ řekl a podíval se někam pod její oči. „To je hezký přívěsek. Máte dobrý vkus, na bydlení i na šperky.“

Tenhle chlap nemarní čas, že?

„A co sklep?“ zeptal se pak.

„Promiňte?“ řekla.

„Rád bych viděl sklep. Je tady nějaký, ne?“

Normálně by se klient v téhle fázi zeptal na první patro. Možná dokonce na ložnici, jestli měla tohohle muže správně přečteného. Ale co. Zákazník má vždycky pravdu, zvlášť když vypadá jako tenhle.

Nechala kufřík na kuchyňské lince, otevřela dveře do sklepa a vedla ho po starých dřevěných schodech dolů.

„Jak vidíte, je čistý a suchý. Jsou tu nové elektrické rozvody a pračka i sušička jsou jen pár let staré.“

Prošel se kolem a spokojeně přikývl. „Tady dole bych mohl udělat spoustu práce. A je tu taky hodně soukromí.“ Náhle udělal krok k ní a ona couvla k pračce.

Pokud měla ještě nějaké pochybnosti o tom, kam to směřuje, teď se zcela rozplynuly. Lisa pohodila vlasy. „Nechcete vidět první patro?“

„Jasně že chci – ale ne hned. Nevadí, Liso?“

„No… asi ne.“

Když mu nabídla ústa k polibku, sáhl jí mezi nohy a okamžitě vjel rukou pod sukni. Bylo to trochu arogantní – a taky vzrušující.

„Mám za sebou delší půst,“ řekl omluvně.

„To je poznat,“ řekla a přitáhla si ho blíž.

A pak, ještě předtím, než došlo na papírování na kuchyňské lince nahoře, si Lisa Giamettiová vychutnala nejlepší sex svého života přímo tam, na dva roky staré pračce Maytag. Bylo to vzrušující, nemravné a úžasné.

A dvanáctiprocentní provize taky nebyla k zahození.

Kapitola 32

Federálové nevěděli ani prd. Metropolitní policie na tom byla stejně. Vědělo se jen, že se z Washingtonu stalo pořádně horké a děsivé místo pro život.

Denny každé ráno hltal titulky na prvních stranách a televizní reportáže v pět, v šest a jedenáct. Odpoledne prodávali s Mitchem noviny a pak stihli večerní zprávy v pobočce obchodu Best Buy nebo – když měli pár babek navíc – v jedné z těch putyk, kde nikomu nevadil párek otrhanců sedících na baru.

Byl to pokaždé stejný příběh: neznámý útočník, záhadný otisk a prvotřídní výzbroj. Několik kanálů trousilo zvěsti o buicku Skylark s newyorskými značkami a údajně tmavomodrém nebo černém zrezlém suburbanu, což by Dennyho znepokojilo mnohem víc, kdyby jeho vlastní suburban nebyl bílý. Dokonce i s očitými svědky to v poslední době šlo z kopce jako se vším v téhle zemi.

Co se týkalo Mitche, tomu se celý ten rozruch docela zamlouval, ale jak ubíhaly dny, zdál se být čím dál znuděnější. Dennymu to bylo jasné: jejich „mise“ byly to jediné, co Mitche udržovalo ve střehu. Nic jiného na toho velkého chlapa neplatilo.

Proto sedmého dne bez akce řekl Denny Mitchovi, že je načase jít znovu na věc.

Jeli po Connecticut Avenue směrem od Dupont Circle. Byla dopravní špička, což, jak se ukázalo, se jim dokonale hodilo. Čím déle jim trvalo, než se proplazili kolem hotelu Mayflower, tím lépe si ho mohli při prvním průjezdu prohlédnout.

„To je to místo?“ zeptal se Mitch ze sedadla spolujezdce. „Dneska večer provedeme kompletní průzkum,“ řekl Denny. „A zejtra večer vyrazíme do akce.“

„Jakýho parchanta vodkrouhneme tentokrát, Denny?“

„Slyšels vo firmě Agro-Corel?“

„Ne.“

„Jíš někdy kukuřici? Nebo brambory? Piješ lahvovou vodu? Dělali do všeho, člověče, celej tenhle vertikálně integrovanej konglomerát, a náš terč sedí přímo na vrcholku pyramidy.“

„Co dělá?“

Mitch dál sbíral drobky jídla z Taco Bell a strkal si je do pusy, ale Denny věděl, že poslouchá, i když mu něco z toho možná šlo jedním uchem tam a druhým ven.

„Ten chlap svý společnosti lhal. Lhal i federálům. Poslal celou tu firmu ke dnu a shrábnul asi stomilionovýho padáka, zatímco všichni vostatní utřeli hubu – žádný penze, žádná práce, nic. Ty víš, jaký to je, viď, Mitchi? Když děláš všechno, co máš, a pořád seš na suchu, zatímco tvůj šéf jenom tloustne a tloustne?“

„Proč není ten člověk v base, Denny?“

Pokrčil rameny. „Kolik asi stojí soudce?“

Mitch se díval ven čelním sklem a neříkal nic. Naskočila zelená a doprava se znovu pohnula kupředu.

Nakonec řekl: „Vpálím mu kulku do mozkovýho kmene, Denny.“

Kapitola 33

Následující večer to provedli trochu odlišně, aby nepropadli rutině. Denny vysadil Mitche s oběma taškami v uličce za Moorovou budovou, pak zaparkoval o dobré čtyři bloky dál a vrátil se pěšky. Po akci se pro auto vrátí a přijede parťáka vyzvednout.

Mitch už čekal v budově. Při výstupu po dvanácti úsecích schodiště ani jeden z nich nepromluvil. Každá taška vážila skoro třicet kilo. Rozhodně to nebyla žádná procházka.

Na střeše slyšeli provoz dole v Connecticut Avenue, ale neviděli nic, dokud nedošli až na samý kraj.

Dům měl falešný štít, takže jediné, co mohli lidé na ulici vidět, byl sedm metrů vysoký trojúhelník z cihel místo obvyklého rovného okraje střechy. Byli tam jako na posedu s dokonalým výhledem na hotel Mayflower na druhé straně ulice – stále jeden z nejslavnějších washingtonských hotelů.

Denny se rozhlížel dalekohledem, zatímco se Mitch chystal ke střelbě.

Jejich terč Skip Downey dodržoval pevné zvyky. Rád nosil stále týž oblek, což Dennymu zatraceně usnadňovalo práci.

Právě teď byly závěsy roztažené, což znamenalo, že se pan Downey ještě neubytoval.

O dvacet minut později však Downey a jeho „přítelkyně“ čekali, až si poslíček vezme dvacetidolarové spropitné a vypadne z apartmá.

Downey nosil trapný blonďatý příčesek jako doplněk ke svému milionovému bankovnímu účtu. A zjevně se mu líbily intelektuálské typy. Jeho dnešní společnice měla vlasy svázané do drdolu, těžké brýle s rohovými obroučkami a kostýmek, který by byl na každou knihovnici trochu moc krátký.

„Hrc prc čamrda,“ zazpíval si pro sebe Denny. „Dvě vokna dolů a čtyři vodorovně – máš to?“

„Sem tam,“ řekl Mitch. Díval se skrze své hledí a při tom odjistil pušku. „Pěknej zadek, Denny. Byla by jí škoda, víš?“

„Proto jí miř jenom na rameno, Mitchi. Tak, abys ji srazil na zem. Nejdřív pana D. a pak tu holku.“

„Nejdřív pana D. a pak tu holku,“ zopakoval a zaujal polohu před střelbou.

Downey nalil dvě skotské s ledem. Vypil tu svoji a pak došel přímo k oknu obývacího pokoje apartmá.

„Střelec připraven?“ zeptal se Denny.

„Připraven,“ odpověděl Mitch.

Muž za oknem rozepjal paže do širokého V, aby zatáhl závěsy.

„Pal!“

Kapitola 34

Toho večera jsem o půl jedenácté stál na střeše Moorovy budovy a díval se přes ulici do hotelového apartmá, kde se Skip Downey právě přidal k malému, ale rostoucímu bratrstvu těch, které nedávno sprovodila ze světa odstřelovačova kulka.

S tímhle posledním jsme měli už tři případy – magické číslo. Naši pachatelé byli teď v očích veřejnosti sérioví vrazi.

Connecticut Avenue pode mnou se ježila mobilními vysílacími věžemi a já ze zkušenosti věděl, že blogosféra bude brzy té věci plná.

„Vidíte mě?“ řekl jsem do vysílačky.

Byl jsem ve spojení se Sampsonem, který se nacházel v hotelovém pokoji. Stál přesně na místě, kde zemřel Skip Downey.

„Zamávej rukou nebo tak něco,“ požádal mě. „Už tě mám. Ale je to docela dobrý úkryt.“

Za mnou si někdo odkašlal.

Obrátil jsem se a uviděl tam stát Maxe Siegela. Skvělé. Přesně ten, koho jsem tu nechtěl.

„Pardon,“ řekl. „Nechtěl jsem vás polekat.“

„Nic se nestalo,“ opáčil jsem. Pokud se nepočítal fakt, že na té střeše vůbec byl.

„Tak co máme?“ Popošel, aby měl stejný výhled jako já, a podíval se přes Connecticut Avenue. „Na jakou vzdálenost střílel? Na padesát metrů?“

„O něco míň,“ odpověděl jsem.

„Takže se zjevně nesnaží trumfnout sami sebe. Aspoň ne ve vzdálenosti.“

Všiml jsem si, že mluví o více pachatelích, a napadlo mě, jestli se také zúčastnil toho konferenčního hovoru, nebo zda si neuspořádal svůj vlastní.

„Modus operandi je jinak stejný,“ řekl jsem. „Střílelo se ze stoje. Ráže se zdá být stejná. A pak je tu samozřejmě profil oběti.“

„Darebák z titulních stránek,“ řekl.

„Přesně tak,“ přitakal jsem. „Tenhle Downey zničil spoustu lidí. Celá tahle věc smrdí tím, že někdo vzal zákon do svých rukou.“

„Chcete vědět, co si myslím?“ zeptal se Siegel – a samozřejmě to nebyla skutečná otázka. „Zdá se mi, že to příliš zjednodušujete. Tihle chlapi nejsou na lovu, ne v tradičním smyslu slova. A v jejich práci není nic osobního. Je naprosto nezaujatá.“

„Ne tak úplně,“ namítl jsem. „Ten otisk, který se našel na prvním místě činu, tam museli nechat schválně.“

„I kdyby to tak bylo,“ řekl Siegel, „pořád to neznamená, že to celé byl jejich nápad.“

Ty jalové řeči mě už začínaly unavovat. „Kam tímhle míříte?“

„Není to zjevné?“ řekl. „Ti chlapi jsou nájemní zabijáci. Pro někoho pracují. Možná je v tom nějaký plán, ale ten patří tomu, kdo to platí. To on chce vidět všechny ty darebáky mrtvé.“

Prezentoval svůj názor jako fakt, o kterém se nedá diskutovat – jako obvykle. Na druhou stranu se jeho teorie nedala zcela smést ze stolu. Bylo jasné, že se nad ní budu muset zamyslet. Bod pro Maxe Siegela.

„Jsem trochu překvapený,“ řekl jsem upřímně. „Jsem zvyklý, že se FBI drží hmatatelných důkazů a vyhýbá domněnkám.“

„No jo, jsem samé překvapení,“ odvětil a k mé nelibosti mi položil ruku na rameno. „Musíte rozšířit svou mysl, detektive, jestli nevadí, že to říkám.“

Vadilo mi to hodně, ale byl jsem odhodlaný dělat to, čeho Siegel zřejmě nebyl schopný – jít si za svým, i když si tak nadělám nepřátele.

Kapitola 35

Krátce poté jsem místo činu v hotelu Mayflower opustil, vděčný za záminku, která mi umožnila setřást Siegela.

Naše druhá oběť z toho večera, Rebecca Littletonová, byla ve Fakultní nemocnici George Washingtona s ránou po kulce v rameni. Z pohotovosti jsme dostali zprávu, že kulka neprošla skrz a budou ji muset vyndat. Spěchal jsem, abych ji zastihl ještě před operací.

Když jsem tam dorazil, ležela Littletonová na pojízdném lůžku v jedné z kójí na pohotovosti oddělená modrými závěsy. Obvaz na jejím rameni byl potřísněný jodovou tinkturou, a přestože jí kapačky pomáhaly od bolesti, rozhodně nezlepšily její duševní stav – stále byla bílá jako duch a k smrti vyděšená.

„Rebecco? Jsem detektiv Cross z metropolitní policie,“ řekl jsem. „Musím si s vámi promluvit.“

„Jsem snad z něčeho obviněná?“ Vypadala sotva na osmnáct nebo devatenáct. Mít o pár měsíců míň, byla by ještě pod zákonem. Vysoký hlásek se jí třásl.

„Ne,“ ujistil jsem ji. „Nic takového. Jen vám musím položit pár otázek. Pokusím se to urychlit.“

Pravda byla, že i kdyby ji někdo chtěl obvinit z prostituce, nebyli na to žádní svědci – s možnou výjimkou muže, který ji postřelil.

„Viděla jste dnes večer něco, podle čeho byste mohla odhadnout, kdo to udělal? Někoho venku za oknem? Nebo třeba něco neobvyklého v hotelovém pokoji?“

„Myslím, že ne, ale… moc si toho nepamatuji. Pan Downey začal zatahovat závěsy a pak jsem najednou byla… na podlaze. Ani nevím, co se dělo potom. Nebo těsně předtím.“

Ve skutečnosti se dovlekla k telefonu na stolku u zdi a zavolala pomoc. Bylo pravděpodobné, že se jí celý incident postupně vybaví, ale teď jsem na ni nechtěl naléhat.

„Bylo to poprvé, co jste se s panem Downeym setkala?“ zeptal jsem se.

„Ne. Byl něco jako stálý zákazník.“

„Pokaždé jste chodili do Mayfloweru?“

Přikývla. „Líbilo se mu to apartmá. Vždycky jsme šli do stejného pokoje.“

Do kóje vstoupila sestra v růžovém úboru. „Rebecco, zlato, už na vás čekají nahoře.“

Závěs okolo nás se odsunul a za ním stálo několik dalších lidí. Jeden ze zřízenců začal odjišťovat kolečka lůžka.

„Poslední otázka,“ řekl jsem. „Jak dlouho jste byli dnes večer v tom pokoji, než se to stalo?“

Rebecca zavřela oči a na okamžik se zamyslela. „Tak pět minut? Právě jsme tam přišli. Detektive… Já jsem na vysoké. Moji rodiče…“

„Nebudete z ničeho obviněna, ale vaše jméno se nejspíš dostane ven. Měla byste rodičům zavolat, Rebecco.“

Kráčel jsem vedle jejího lůžka, když ji vezli chodbou k výtahům. Nezdálo se, že by kolem byli nějací příbuzní nebo přátelé a mě trochu zabolelo u srdce, že tím musí procházet sama.

„Poslechněte,“ řekl jsem. „Mně se stalo totéž. Taky jsem koupil kulku do ramene a vím, jaký strach to člověku nažene. Budete v pořádku, Rebecco.“

„Dobře,“ řekla, ale myslím, že mi nevěřila. Stále vypadala vyděšeně.

„Ještě se na vás přijdu podívat,“ slíbil jsem těsně před tím, než nás oddělily dveře výtahu.

Kapitola 36

Vrátil jsem se do auta a začal si na volantu škrábat poznámky ve snaze zachytit všechny myšlenky, které se mi honily hlavou.

Rebecca řekla, že byli s Downeym v pokoji jen krátce. To znamenalo, že na ně odstřelovači čekali. Vrazi věděli přesně, kdy a kde mají být, stejně jako věděli, kdy Vinton a Pilkey budou před restaurací a kdy budou sousedi Mela Dlouhyho mimo město, když ho přišli zabít.

Ať za tím stál kdokoli, znal dobře zvyky obětí, pohyby lidí v jejich okolí, a dokonce i nejdůvěrnější podrobnosti jejich jinak veřejných životů. Došlo mi, že shromáždění takových informací vyžaduje čas, lidi, zkušenosti a nejspíš i peníze.

Zamyslel jsem se nad tím, co mi toho večera řekl Siegel na střeše Moorovy budovy. Ti chlapi jsou nájemní zabijáci.

V tom okamžiku jsem to nevyloučil – a teď mi to dokonce připadalo ještě o něco pravděpodobnější. Jen se mi nezamlouvalo pomyšlení, že by nade mnou měl mít Siegel navrch. Obvykle takový nejsem, ale prostě mi lezl na nervy.

Za těmi vraždami byl zjevně nějaký konkrétní a přesný plán. Kdyby chtěl střelec zkušený jako tenhle Rebeccu zabít, byla by teď určitě mrtvá. Nezapadala však do správného profilu – jejím jediným zločinem bylo, že se ocitla ve špatnou dobu na špatném místě. To pro ostatní neplatilo. Podle jasných pravidel téhle hry si Rebecca nezasloužila zemřít, ale Spik Downey a ti ostatní washingtonští „darebáci“ ano.

Jaká hra to tedy je? Kdo její pravidla napsal? A kam to všechno směřuje?

Stále jsem nemohl zavrhnout možnost, že ti střelci jednali na vlastní pěst. Ale tou dobou jsem už byl také dost paranoidní – nebo možná zkušený – na to, aby se mi v hlavě začal formovat seznam děsivějších alternativ.

Nemohl by za tím stát někdo z vlády? Nějaká domácí agentura? Nebo mezinárodní?

Nebo za tím vším stojí mafie? Či snad armáda? Anebo jenom nějaký jedinec s dobrými styky, hlubokými kapsami a hodně vážným motivem?

Každopádně ve vzduchu stále visely ty nejdůležitější otázky: Na koho mají spadeno teď? A jak sakra máme chránit všechny ty vysoko postavené parchanty ve Washingtonu? To prostě nebylo v lidských silách.

Pokud nebudeme mít opravdu velké štěstí, zemře předtím, než to celé skončí, někdo další. A nejspíš to bude člověk, jehož smrt mnoho lidí uvítá. V tom byl půvab téhle děsivé hry.

Kapitola 37

Následující den znamenal pro mě a Nanu důležitý předěl. Od chvíle, kdy jsem přivedl do domu ochranku, naše vzájemné vztahy trochu ochladly, ale když jsem sešel dolů a našel ji, jak chystá snídani pro Rakeema a jeho lidi, věděl jsem, že už jsme z nejhoršího venku.

„Alexi, tady jsi. Dobře. Odnes tyhle talíře ven,“ řekla, jako by servírování snídaně bylo něco, co jsem dělal denně. „Rychle, než to vychladne!“

Když jsem se vrátil, čekal na mě můj talíř: míchaná vajíčka s uzenou klobásou, pšeničný toast, pomerančový džus a Nanina horká cikorková káva v mém oblíbeném hrnku s nápisem Nejlepší táta promáčknutém od toho, jak ho Ali hodil na zeď.

Její vlastní snídaně byly v poslední době mnohem ohleduplnější k srdci: dílky grapefruitu, toast s neslaným máslem, čaj a pak i jedna nožička párku, protože, jak Nana ráda říkala, kdo zdravě jí, aby dlouho žil, musí dávat pozor, aby se předčasně neunudil k smrti.

„Alexi, chci vyhlásit příměří,“ řekla, když se konečně posadila proti mně.

„Na to si připijeme,“ řekl jsem a zvedl sklenici s džusem. „Přijímám tvoje podmínky, ať jsou jakékoli.“

„Protože si s tebou potřebuji promluvit o něčem jiném.“ Musel jsem se zasmát. „Tohle byl ten nejkratší klid zbraní, který jsem kdy viděl. Kde to jsme, na Středním východě?“

„Jen klid. Jde o Bree.“

Pokud jsem věděl, měla Nana Bree ve stejné oblibě jako krájený chléb, Baracka Obamu a ručně psané dopisy. Snad to nebude tak zlé.

„Sám dobře víš, že bys byl zatracený blázen, kdyby sis takové děvče nechal proklouznout mezi prsty,“ spustila.

„To rozhodně,“ řekl jsem. „A pokud mohu, rád bych soud upozornil na moc pěkný prsten s diamantem na levé ruce slečny Stoneové.“

Nana mávla nad mou logikou vidličkou. „Prsten se dá nasadit stejně snadno jako sundat. Doufám, že nevadí, že ti to povídám, ale tvoje dosavadní skóre se ženami není moc dobré.“

Au. Tohle jsem nemohl popřít. Z nějakého důvodu jsem nikdy nedokázal navázat opravdu stabilní vztah od chvíle, kdy byla před mnoha lety zavražděna moje první žena Maria. Alespoň až do dne, kdy jsem potkal Bree.

„Pokud ti to pomůže,“ řekl jsem, „vzal jsem Bree do svatyně Neposkvrněného početí a znovu se jí zeptal, jestli si mě vezme, přímo před Bohem.“

„A co odpověděla?“ zeptala se Nana s ledově klidným výrazem.

„Že mi dá vědět. Ale vážně, Nano, kam tímhle míříš? Dal jsem ti nějaký důvod o nás pochybovat?“

Právě se chystala na svou nožičku párku a zvedla prst, abych počkal, než si láskyplně, skoro nábožně, vychutná svou pochoutku. Pak, jako by začínala úplně nový rozhovor, znovu vzhlédla a řekla: „Víš, že mi bude letos devadesát?“ Doprovodila to úsměvem – myslím, že jí mělo být devadesát dva –, ale její slova mě stejně zmrazila.

„Nano, chceš mi tím něco říct?“

„Ne, ne,“ řekla. „Jednám s tebou na rovinu. Jen myslím dopředu, to je celé. Nikdo nežije věčně. Přinejmenším o nikom takovém nevím.“

„No tak mysli míň dopředu, dobře? A mimochodem ty nejsi součástka do auta. Jsi stoprocentně nenahraditelná.“

„To samozřejmě jsem!“ Natáhla ruku a položila ji na mou. „A ty jsi silný, schopný a úžasný otec. Ale nemůžeš být na všechno sám, Alexi. Ne při tom, jak vypadá druhá polovina tvého života.“

„Asi máš pravdu, ale to není důvod, proč si Bree chci vzít,“ řekl jsem jí. „Ani by to moc dobrý důvod nebyl.“

„No dokázala bych vymyslet horší. Jenom to nepokaz, hochu,“ řekla a opřela se na židli s mrknutím, jímž mi dala vědět, že žertovala.

Nebo aspoň napůl.

Kapitola 38

Toho rána jsem se dostavil do Nemocnice svatého Antonína s docela dobrým pocitem z nadcházejícího dne. Můj rozhovor s Nanou byl trochu náročný, ale podle mého názoru přínosný. Zdálo se mi, že jsme zase ve stejném týmu. Třeba to byla známka, že se všechno obrací k lepšímu.

Ale třeba taky ne.

Sociální pracovnice Bronsona Jamese – Lorraine Solieová – na mě už čekala na chodbě nemocnice. Jakmile jsem viděl, jak má rudé a oteklé oči, sevřel se mi žaludek.

„Co se stalo, Lorraine?“

Začala mi to vysvětlovat a pak se prostě zhroutila v slzách. Lorraine byla vysoká a velice štíhlá, ale už jsem viděl, jak se dokázala postavit pořádně drsným typům. Tohle mohlo znamenat, že se stalo to nejhorší.

Dovedl jsem ji do ordinace a posadili jsme se na koženkovou pohovku, na které obvykle sedával Bronson při našich setkáních.

Nakonec jsem se musel zeptat. „Lorraine, je mrtvý?“

„Ne,“ odpověděla a otřela si oči. „Ale někdo ho postřelil, Alexi. Je v nemocnici s kulkou v hlavě a doktoři nevěří, že se ještě probere.“

Šokovalo mě to, i když asi nemělo. Přesně na tuhle nevyhnutelnost jsem se vždycky snažil ve spojení s Bronsonem nemyslet. Také jsem usiloval o to, aby mi na tom chlapci nezačalo příliš záležet, jenže jsem selhal.

„Co se stalo?“ zeptal jsem se. „Pověz mi všechno, prosím.“

Lorraine ze sebe pomalu dostala zbytek příběhu. Podle všeho se pokusil vyloupit obchod s alkoholem v Congress Heights – krám zvaný Cross Country Liquors, jak řekla. Nemohl jsem si nevšimnout slova Cross v názvu, ale nekladl jsem na to velký důraz. Myslel jsem hlavně na Bronsona.

Byl to vlastně chlapcův první pokus o ozbrojené přepadení, alespoň pokud jsem věděl. Přišel do obchodu s pistolí, ale majitel ji měl také – žádné překvapení. Congress Heights je jedním z horkých míst, která metropolitní vytipovala jako nejrizikovější z hlediska četnosti násilných trestných činů. Část problému spočívala v tom, že místní toho už měli plné zuby a začali se bránit – na ulici, doma i ve svých obchodech.

Došlo k hádce. Bronson vypálil první a minul. Muž opětoval palbu a zasáhl Bronsona zezadu do hlavy. Pop-Pop měl štěstí, že přežil, jestli se to vůbec dalo nazývat štěstím.

„Kde je, Lorraine? Musím ho vidět.“

„Zatím leží v Howardově nemocnici, ale nevím, kam ho zdravotní program Medicaid nakonec umístí. Celý opatrovnický systém se pořád mění, jak víš. Je v tom zmatek.“

„A co ta zbraň? Už se ví, kde k ní přišel?“

„Tipni si sám,“ řekla trpce. „Alexi, on vůbec neměl šanci.“

Byla to pravda, v několika směrech. Kdybych měl hádat, řekl bych, že šlo o zasvěcovací obřad gangu a ten, kdo ho tam poslal, věděl přesně, jaké má šance. Takhle to fungovalo. Kdyby to zvládl, vzali by ho do své party, a kdyby ne, stejně by jim byl k ničemu.

Sakra, někdy jsem tohle město tak nenáviděl. Nebo jsem možná Washington příliš miloval a nedokázal se vyrovnat s tím, co se z něj stalo.

Kapitola 39

Denny stál na George Waterfront Parku a sledoval scénu, zatímco Mitch přešlapoval z nohy na nohu a dopíjel velký kelímek limonády Mountain Dew.

„Co tady děláme, Denny? Teda ne že by se mi tu nelíbilo.“

„To je součást našeho plánu, kámo. Koukej po každým, kdo surfuje na netu.“

Celý úsek od mostu Key Bridge dolů k půjčovně loděk Thompson Boat Center se hemžil turisty, místními a studenty, kteří si všichni chtěli užít jarní počasí, než přijde vlhké dusno. Podle očekávání se mnoho z nich sklánělo nad notebooky a jisté procento z nich nepochybně mělo satelitní internetové připojení.

Mitch a Denny tam mohli zabít dvě mouchy jednou ranou: rozprodat noviny a zároveň se poohlédnout po vhodné oběti.

Asi po půl hodině se pár přihlouplých vysokoškoláků, které Denny sledoval, zvedlo od svých věcí, aby si na trávníku zaházeli létajícím talířem. Posadil se na trávu kousek od nich a pokynul Mitchovi, který zaujal postavení u plotu u řeky.

Jakmile se hra přesunula tak daleko od Dennyho, jak to jen bylo možné, dal Mitchovi další signál – podrbal se na hlavě – a Mitch se pustil do svého bláznivého tance.

Ječel z plných plic. Mával pažemi. Chytil se plotu a lomcoval jím jako šílenec v kleci. A všechny oči v okolí se nejméně na půl minuty upřely na něho.

Denny pracoval rychle. Zastrčil notebook jednoho ze studentů – pěkný malý MacBook Air – do svého štosu novin, napřímil se a rychle odešel nejkratší cestou z parku.

Když procházel pod dálnicí Whitehurst Freeway, stále slyšel Mitche – mnohem dál, než bylo třeba.

Kapitola 40

V redakci novin True Press panoval toho odpoledne čilý ruch, ale o nic větší než před každou jinou uzávěrkou. Finální verze měla jít do tiskárny do sedmi, nic nebylo ještě schváleno a hodiny tikaly.

Colleen Brophyová si promnula oči ve snaze soustředit se na svůj úvodník. Pracovala jako redaktorka už dva roky a pořád se jí ta práce líbila, ale byla neustále pod tlakem. Kdyby se jim nepodařilo vydat číslo včas, osmdesát bezdomovců by nemělo co prodávat a to je chvíle, kdy si lidé začnou vybírat mezi snídaní, obědem a večeří.

Takže když Brent Forster, jeden ze studentů na praxi, za ten den snad po miliónté přerušil tok jejích myšlenek, měla Colleen co dělat, aby mu neukousla hlavu a nesnědla ji v celku.

„Ahoj Coll. Mohla by ses prosím podívat na tohle? Je to opravdu zajímavé. Coll?“

„Pokud to nehoří plamenem, poraď si sám,“ vyštěkla na studenta.

„Tak řekněme, že to hoří,“ řekl.

Stačilo jí obrátit se jen o půl kruhu, aby mu viděla přes rameno – jedna z mála výhod práce v malinké kanceláři.

Na jeho monitoru byl otevřený e-mail. Odesilatelem byl nějaký jayson.wexler@georgetown.edu a předmět měl název „Lišky v kurníku“.

„Na spamy nemám čas, Brente. Ani teď, ani jindy. Co to je?“

Mladý praktikant jí na židli uhnul z cesty. „Přečti si to sama, Coll.“

Kapitola 41

Obyvatelé Washingtonu,

v kurníku jsou lišky. Přicházejí v noci, když se nikdo nedívá, a berou si, co jim nepatří. Pak tloustnou z toho, co ukradly, zatímco mnoho jiných hladoví, potom onemocní, a někdy dokonce zemře.

Je jen jeden způsob, jak si poradit s liškami. Nevyjednávejte a nesnažte se je pochopit. Počkejte, dokud nepřijdou tam, kde se schováváte, a provrtejte jim mozek kulkou. Studie ukazují, že u mrtvé lišky je o sto procent menší pravděpodobnost, že vás roztrhá, haha.

Vinton, Pilkey, Dlouhy, Downey jsou jenom začátek. Tam, odkud pocházejí, je spousta dalších lišek. Jsou v naší vládě, v médiích, ve školách, v kostelech, v ozbrojených službách, na Wall Street… kde si vzpomenete. A ničí tuhle zemi. Může snad někdo říct, že ne?

Všechny lišky, slyšte tohle: Jdeme po vás. Vyslídíme vás a zabijeme dřív, než stihnete napáchat více škod, než jste už napáchaly. Polepšete se, nebo zaplatíte.

Bůh žehnej Spojeným státům americkým!

Podepsán Patriot

Colleen se rychle odsunula od počítače. „Patriot? Je to skutečné?“

„Legrační, že se ptáš,“ řekl praktikant a otevřel další e-mail. „No legrační zrovna ne, ale podívej se na tohle.“

P. S. pro True Press: Můžete říct washingtonské policii, že to není vtip. Nechali jsme otisk na soše lva na památníku vymáhání práva u ulice D. Bude se shodovat s tím, který našli už dřív.

Colleen se otočila zpátky ke svému stolu.

„Chceš, abych zavolal policii?“ zeptal se student.

„Ne, udělám to sama. Ty zavolej do tiskárny. Pověz jim, že budeme mít den či dva zpoždění a že budu tentokrát chtít dvacet tisíc výtisků plus dalších tisíc kusů vydání z minulého týdne, abychom překlenuli to zdržení.“

„Dvacet tisíc?“

„Přesně tak. A jestli se budou prodejci ptát, pověz jim, že se jim to čekání vyplatí,“ dodala Colleen. Poprvé toho dne se usmála. „Tenhle týden se najedí o něco líp.“

Kapitola 42

Jakmile jsme dostali zprávu o e-mailech pro True Press, zavolal jsem staré známé z kybernetické jednotky FBI Anjali Patelové. Pracovali jsme spolu na třech případech DCAK a já věděl, že se dobře drží pod tlakem.

Krátce nato jsme s Anjali dorazili do redakce novin, jediné místnosti poskytnuté kostelem v ulici E.

„Nemůžete nám zabránit to otisknout!“

To bylo první, co Colleen Brophyová řekla, když jsme se představili. Slečna Brophyová, redaktorka novin, dál bušila do klávesnice, zatímco jsme tam stáli nacpaní se třemi dalšími zaměstnanci v tom malém prostoru.

„Kdo ty e-maily otevřel jako první?“ zeptal jsem se všech.

„Já to byl.“ Ruku zvedl otrhaný kluk ve věku vysokoškoláka. Na jeho tričku stálo MÍR, SPRAVEDLNOST A PIVO. „Jsem Brent Foster,“ dodal.

„Brente, seznamte se s agentkou Patelovou. Je to vaše nová nejlepší přítelkyně,“ řekl jsem. „Podívá se do vašeho počítače. Hned teď.“ Pracoval jsem s Patelovou dost dlouho, abych věděl, že si s tímhle poradí sama.

„A teď vy, slečno Brophyová,“ řekl jsem a otevřel dveře do chodby. „Můžeme si prosím promluvit venku?“

Neochotně vstala a vzala si ze stolu balíček cigaret. Následoval jsem ji na konec chodby, kde otevřela okno a zapálila si.

„Doufám, že to zvládneme rychle, mám dnes opravdu naspěch,“ řekla.

„Nepochybně,“ opáčil jsem. „Ale teď, když máte svého sólokapra, budu potřebovat, abyste trochu spolupracovala. Vyšetřujeme vraždy.“

„Samozřejmě,“ řekla, jako kdyby nám už nedala najevo, že jsme vítaní asi jako nový opar. Mnoho bezdomovců – a přeneseně i jejich zastánců – má sklony vidět policisty spíš jako nepřátele než spojence.

„Nemám moc co říct,“ spustila. „Ty e-maily jsme dostali před pár hodinami. Za předpokladu, že je nenapsal ten kluk sám, nemám tušení, kdo je poslal.“

„Chápu,“ řekl jsem, „ale ať to byl kdokoli, prokázal vašim novinám velkou službu, nemyslíte? Napadá mě, jestli tu není nějaká souvislost, se kterou byste nám mohla pomoct.“

„Na tom, co se tam píše, něco je, nezdá se vám?“

Svým kulometným přednesem a hyperaktivníma rukama mi připomněla mého přítele z FBI Neda Mahoneyho. Ani jsem nikdy nikoho neviděl tak rychle kouřit.

„Doufám, že z těch vrahů nechcete udělat nějaké hrdiny,“ řekl jsem jí.

„Důvěřujte mi trochu, ano?“ řekla. „Mám magisterský titul ze žurnalistiky na Kolumbijské univerzitě. Kromě toho oni nepotřebují, abychom z nich něco dělali. Jsou slavní už teď a jsou i hrdinové – pro každého, kdo má kuráž to přiznat.“

Pulz se mi rozběhl rychleji. „Překvapuje mě, že vás slyším takhle mluvit. Zemřeli čtyři lidé. Ti grázlové žádní hrdinové nejsou.“

„Víte, kolik lidí každý rok umrzne na ulici?“ opáčila. „Nebo umře jen proto, že si nemůže dovolit léky na předpis – a už vůbec ne návštěvu u lékaře? Tyhle vaše oběti mohly spoustě jiných lidí životy zlepšit místo zhoršit, detektive, ale neudělaly to. Staraly se jen o sebe. Nefandím lidem, kteří berou spravedlnost do vlastních rukou, ale mám ráda poezii – a tohle je trochu poetické, nemyslíte?“

Možná byla v defenzívě, ale rozhodně nebyla hloupá. Tenhle případ obrátí veřejnost proti policii právě z těch důvodů, o kterých se zmínila. Nebyl jsem tam však proto, abych s ní diskutoval. Měl jsem svou práci.

„Budu potřebovat seznam všech vašich prodejců, inzerentů, dárců a zaměstnanců,“ oznámil jsem jí.

„Ten nedostanete,“ odsekla.

„Myslím, že dostanu. Můžeme počkat, až prokurátor zpracuje čestné prohlášení a pak až soudce podepíše předvolání a policista ho sem dopraví. Nebo ode mě můžete mít za pět minut pokoj. Neříkala jste náhodou, že máte plné ruce práce?“

Probodla mě pohledem, zatímco vymetala zbytek popela z cigarety z okna a dávala nedopalek do kapsy. „Většina z těch lidí stejně nemá trvalé adresy,“ řekla. „Všechny je nikdy nenajdete.“

Pokrčil jsem rameny. „O důvod víc, abych hned začal.“

Kapitola 43

Asi patnáct minut nato jsem vyšel ze hřbitova u kostela a uviděl karavanu televizních dodávek parkující podél celého bloku.

Pak jsem zahlédl Maxe Siegela. Nebo aspoň jeho záda. Mluvil s více než tuctem reportérů, kteří blokovali chodník a viseli mu na rtech.

„Naše kybernetická jednotka prověřila každý možný kanál,“ říkal právě, když jsem přišel blíž, „ale jsme nakloněni věřit, že je to tak, jak to od začátku vypadá, tedy že jde o ukradený notebook.“

„Promiňte, agente Siegele?“ On i všichni ostatní se otočili, takže jsem se stal objektem zájmu mikrofonů a kamer. „Můžeme si promluvit, prosím?“

Siegel se usmál od ucha k uchu. „Samozřejmě,“ řekl. „Omluvte mě, vážení.“

Vrátil jsem se na hřbitov a počkal, až přijde za mnou. Bylo tam aspoň o trochu víc soukromí.

„O co jde, Crossi?“ zeptal se.

Obrátil jsem se zády k tisku a ztlumil hlas. „Musíte být opatrnější, s kým mluvíte.“

„Co to má přesně znamenat?“ řekl. „Nechápu.“

„To znamená, že znám Washington lépe než vy a znám i polovinu těch lidí na chodníku. Stu Collins? Chce být dalším Woodwardem a Bernsteinem dohromady a má k tomu všechno potřebné kromě talentu. Určitě vás bude chybně citovat. A Shelly Jaksejmenuje, ta s tím velkým červeným mikrofonem? S chutí si kopne do FBI, kdykoli se jí naskytne příležitost. Došlo už k jednomu úniku informací, který jsme si nemohli dovolit. Nechci riskovat další, jasné?“

Díval se na mě, jako bych mluvil svahilsky. A pak mi došlo ještě něco.

„Proboha. Prosím, neříkejte mi, že jste to byl vy, kdo mluvil s tiskem o těch autech ve Woodley Parku.“ Probodl jsem ho pohledem. „Řekněte mi, že se mýlím, Siegele.“

„Mýlíte se,“ odpověděl okamžitě. Popošel o krok ke mně a ztišil hlas. „Neobviňujte mě z věcí, o kterých nic nevíte, detektive. Varuji vás…“

„Mlčte už!“ houkl jsem na něho jak kvůli tomu varování, tak proto, že si na mě dovolil. Pro jeden den jsem měl těch jeho nesmyslů plné zuby.

Přesto jsem okamžitě zalitoval, že jsem křičel. Z chodníku nás sledovala celá mediální armáda. Nadechl jsem se a zkusil to znovu.

„Poslechni, Maxi…“

„Nepovažuj mě za úplného blbce, Alexi,“ řekl a ustoupil, abychom mezi sebou měli víc místa. „Už mi neteče mléko po bradě. Dobře, budu mít na paměti, cos mi řekl, ale ty mě musíš nechat dělat svou práci, jako já nechávám tebe dělat tvou.“

Dokonce se usmál a natáhl ruku, jako by se snažil zklidnit situaci, a ne ji zmanipulovat. Před očima všech jsem k němu přistoupil a potřásl mu jí, ale můj první dojem ze Siegela se ani trochu nezměnil. Tohle byl agent s obrovským egem a já bohužel nemohl dělat nic, abych ho zkrotil.

„Jen buď opatrný,“ požádal jsem ho.

„To jsem vždycky,“ řekl. „Opatrný je moje prostřední jméno.“

Kapitola 44

„Vidíš tamtoho chlapa, Mitchi? Toho vysokýho, co mluví s tím v obleku?“

„Ten, co vypadá jako Muhammad Alí?“

„To je polda, Alex Cross. A myslím, že ten druhej je federál. Jen párek prasat z různejch farem.“

„Nepřipadaj mi moc šťastný,“ poznamenal Mitch.

„To proto, že hledaj něco, co nikdy nenajdou. Teď sme na samým vrcholku, kámo. Jen ty a já. Nikdo na nás nedosáhne.“

Mitch se zasmál – byl příliš vzrušený, než aby se dokázal ovládat.

„Kdy bude další akce, Denny?“

„Právě se na ni díváš. Musíme rozšířit svoje poselství, získat lidi na svou stranu. A pak – bum! Znovu je překvapíme, až přijde správná chvíle. Přesně vo to v tý věci s e-mailem kráčí – rozšířit poselství.“

Mitch přikývl, jako kdyby rozuměl, ale nesnažil se skrýt své zklamání. Tohle nebyla ta akce, kterou měl na mysli.

„Jen klid,“ řekl mu Denny. „Vrátíš se do sedla dřív, než se naděješ. A zatím si užívej. Tohle bude skvělý, věř mi.“

U vchodu do kostela právě zastavovala dodávka z tiskárny. Už se rozšířila zpráva, že ten zásadní článek vyjde až za několik dní, tak dotiskli vydání z minulého týdne, aby uspokojili zákazníky. Každý, kdo pomohl dodávku vyložit, dostal dalších třicet výtisků na prodej zdarma. To pro ně dva znamenalo šedesát babek – a se šedesáti dolary se dá podniknout ledacos.

Když zamířili k dodávce, dolehl k nim ze hřbitova něčí hlas.

„Mlčte už!“ Byl to Alex Cross.

„Helemese,“ řekl Denny. „To vypadá na problémy v ráji.“

„Myslíš v prasečáku?“ řekl Mitch a tentokrát se smíchu neubránil Denny.

Kapitola 45

Rozložili svůj krám u staveniště nedaleko Logan Circle, a než se setmělo, nadouvaly se jim kapsy jednodolarovkami a mincemi a jejich stoh novin byl pryč.

Za peníze navíc si koupili dvě velké bagety s krájeným hovězím a sýrem, láhev Jima Beama, krabičku cigaret pro každého a dva jointy od starého známého na Farragut Square, ale hlavně pokoj na jednu noc v laciném motelu v Rhode Island Avenue.

Denny přinesl z auta starý přehrávač. Nebyly v něm baterie, ale mohli ho zapojit do zásuvky a získat tak hudební doprovod ke své malé oslavě.

Bylo to příjemné, jen tak ležet pro změnu na skutečné matraci, bez obav, že jim v noci někdo štípne jejich věci.

Když se z rádia ozvalo něco od skupiny Lynyrd Skynyrd, našpicoval Denny uši. Byla to hodně stará pecka; Mitch ji nejspíš ani neznal.

„Protože sem teď volnej jako pták…“

„Slyšíš to, Mitchi? Poslechni si ten text. Zpívaj zatracenou pravdu.“

„Vo čem, Denny?“

„Vo svobodě, chlape. To je ten rozdíl mezi náma a těma parchantama, který likvidujem.

Myslíš, že sou takový lidi svobodný? Ani náhodou. Nemůžou si ani utřít prdel bez toho, že se poraděj s nějakou komisí vo pitomejch detailech. To není svoboda. To je všivá kotva na krku.“

„A terč na jejich zadku!“ Mitch se začal hihňat jako malý kluk. Už na něho působila tráva. Oči měl jako dva růžové oblázky a už do sebe taky nalil svůj díl bourbonu.

„Tumáš, chlape. Napij se,“ řekl Denny a znovu mu podal láhev. Pak si lehl na záda a chvíli jen poslouchal Lynyrd Skynyrd a počítal praskliny ve stropě, dokud Mitch nezačal chrápat.

„Hej, Mitchi!“ řekl.

Žádná odpověď. Denny vstal a šťouchl ho do ramene.

„Seš tuhej, kámo? Vypadá to tak. A zní to tak.“

Mitch se převalil na záda a dál řezal dřevo, teď o něco hlasitěji.

„No tak dobře. Denny si musí vyřídit malou pochůzku. Spi sladce, chlape.“

Vklouzl do černých stavařských bot, sebral klíč od pokoje a pár vteřin nato byl pryč.

Kapitola 46

Denny spěšně kráčel po Jedenácté ulici a přes ulici M na Thomas Circle. Bylo příjemné vyjít si ven zas jednou sám, bez Mitche v závěsu. S tím klukem byla zábava, ale byl taky pořádně těžké zavazadlo.

Kousek za hotelem Plaza, na relativně tichém místě Vermont Avenue, parkovala pod rozkvetlou jabloní černá limuzína Lincoln.

Denny přešel na opačnou stranu ulice a pokračoval ke křižovatce s ulicí N, odkud se vrátil zpátky. Když došel k autu, otevřel zadní dveře a nastoupil.

„Jdete pozdě. Kde jste byl?“

Jeho kontaktní osobou byl pokaždé stejný muž s týmž upjatým vystupováním. Říkal si Zachary, ale ve skutečnosti se určitě jmenoval jinak. Na tom nezáleželo. Pro Dennyho – který se nejmenoval Denny – nebyl ten pitomec nic víc než dobře placený poskok v obleku od Brioniho.

„Tyhle věci nefungujou podle jízdního řádu,“ řekl Denny. „Měl byste si na to zvyknout.“

Zachary jeho tón ignoroval. Byl jako Spock, ten chlap ze Star Treku, který nikdy nedával najevo emoce. „Něco nového?“ zeptal se. „Cokoli, o čem bych měl vědět?“

„Nic,“ odpověděl Denny. „Nevidím důvod, proč nepostoupit do další fáze.“

„Co váš střelec?“

„Mitch? To mi povězte vy, člověče. Vy ste ho prověřoval.“

„Jaký je v terénu, Denny?“ upřesnil Zachary.

„Přesně tak dobrej, jak sem si myslel, že bude. Co se jeho tejká, je to Mitch and Denny Show, nic jinýho. Mám ho naprosto pod kontrolou.“

„No dobře, ale stejně bychom chtěli, abyste přijal nějaká další bezpečnostní opatření.“

Dal Dennymu dva přeložené papíry ze své náprsní kapsy. Na každém byla vytištěná jednoduchá mapka s rukou připsaným jménem a adresou a se sponkou připnutou barevnou fotografií.

„Tak moment,“ řekl Denny, jakmile se na ně podíval. „Vo ničem takovým sme se nikdy nebavili.“

„Nikdy jsme nenastavili žádné parametry,“ opáčil Zachary. „Copak nejde právě o tohle? Doufám, že se teď nezačnete cukat.“

„To sem neřek,“ ohradil se Denny. „Jenom nemám rád překvapení, to je všechno.“

Zacharyho smích nebyl nijak zvlášť přesvědčivý. „Ale no tak, Denny. Vy jste přece král překvapení, ne? Máte celý Washington na háčku.“

Zachary se natáhl přes přední sedadlo, vzal od řidiče plátěný váček a položil ho na čalouněnou područku mezi nimi. Jejich dohoda obsahovala platby předem a o Dennyho ceně se jako obvykle nevyjednávalo.

Ve váčku bylo šest neočíslovaných třísetgramových zlatých cihliček o minimální ryzosti 999 na tisícibodové škále. Nic nebylo snáze přenosné a fakt, že bylo zlato těžko k sehnání, jen Dennymu při výběru klientů pomáhal oddělit zrno od plev.

Denny věnoval několik minut tomu, aby si zapamatoval další úkol. Pak vrátil papíry Zacharymu a zvedl váček. Jakmile zabalil zboží do staré nákupní tašky Safeway, kterou vytáhl z kapsy, otevřel dveře auta, aby vystoupil.

„Ještě něco,“ řekl mu Zachary, když se pohnul. „Je tady trochu těsno. Možná byste měl příště uvažovat o sprše.“ Denny za sebou zavřel dveře a odešel zpět do noci.

Já se můžu umejt, copak vo to, řekl si pro sebe, ale ty budeš pořád jenom pitomej poskok.

Kapitola 47

Následujícího dne zazvonil uprostřed večeře zvonek u dveří. Obvykle to byl telefon a skoro pokaždé některá z Janniiných kamarádek. A to se pořád divila, že jí nechci koupit mobil.

„Já tam jdu!“ zašvitořila a vyskočila od stolu.

„Pět dolarů, že to je Terry Ann,“ řekl jsem.

Bree položila peníze na stůl. „Přidám se k Alexovi.“

Ať to byl kdokoli, zjevně už to vyřídil Rakeem.

Ale Jennie byla téměř vzápětí zpátky. Tvář měla strnulou, jako by byla v šoku.

A pak do mé kuchyně vstoupila Christine Johnsonová.

„Mami!“ Ali překotil židli, jak z ní rychle seskočil. Pak se rozběhl, aby se nechal zvednout do matčina náručí.

„No to se podívejme!“

Christine ho pevně objala a usmála se přes rameno na nás ostatní – tím zářivým úsměvem, jejž jsem si tak dobře pamatoval, tím, který říkal, že se světem je všechno v pořádku, i když to ani zdaleka nebyla pravda.

„Proboha,“ řekla, když se rozhlédla okolo stolu. „Vy všichni vypadáte, jako byste viděli ducha!“

Svým způsobem jsem se tak cítil. Před několika lety jsme na Christininu žádost podepsali dokument převádějící Aliho opatrovnictví na mě. Ona ho měla u sebe v Seattlu každé léto na třicet dní a patnáct dní během školního roku. Moje jediná podmínka zněla, že budeme tuhle dohodu dodržovat ve prospěch všech zainteresovaných. Zatím to tak bylo… tedy až do dnešního večera.

„Nemůžu uvěřit svým očím!“ Postavila Aliho na podlahu a prohlížela si ho. Oči se jí leskly slzami. „Jak jsi mohl tak vyrůst od chvíle, kdy jsem tě viděla naposledy?“

„Já nevím!“ vypískl Alex a ohlédl se na nás.

Usmál jsem se, jen abych ho uklidnil. „Podívej, kdo to je, kamaráde! Věřil bys tomu?“ Upřel jsem pohled na Christine. „To je ale překvapení.“

„Vinna,“ řekla stále s úsměvem. „Zdravím, Regino.“

„Christine.“ Nanin hlas byl napjatý a pod kontrolou.

„A vy musíte být Bree. Jsem tak ráda, že vás konečně poznávám. Já jsem Christine.“

Bree byla fantastická, přesně jak jsem čekal. Hned vstala, došla ke Christine a objala ji. „Máte úžasného syna,“ řekla. Celá Bree – vždycky najde způsob, jak říct pravdu, i v situaci tak nepříjemné jako tahle.

„Mami, chceš vidět můj pokoj?“ Ali už ji tahal za ruku a vedl do chodby a ke schodům.

„To rozhodně chci,“ řekla a ohlédla se na mě – myslím, že pro svolení. Vlastně se na mě teď dívali všichni.

„Co když půjdeme všichni tři?“ řekl jsem a vstal, abych je následoval z kuchyně.

Na úpatí schodiště se Christine zastavila a obrátila se ke mně.

„Vím, co si myslíš,“ řekla.

„Opravdu?“

„Upřímně – tohle není nic víc, než jak to vypadá, Alexi. Jen překvapivá návštěva. Tenhle týden mám ve Washingtonu konferenci a nemohla jsem odolat, abych se na Aliho nezašla podívat.“

Nevěděl jsem, jestli jí mám věřit, nebo ne. Christine za ta léta několikrát předvedla, jak umí změnit názor, včetně toho, jak urputně bojovala o to, aby získala Aliho do péče, a pak se ho stejně rychle vzdala.

„Mohla jsi nejdřív zavolat,“ řekl jsem. „Měla jsi zavolat, Christine.“

Ali prakticky zaječel z nejvyššího schodu, tak byl nadšený. „Tak pojďte, vy dva!“

„Hned jsme tam, mrňousi!“ zavolal jsem na něho. Když jsme kráčeli nahoru, promluvil jsem tiše na Christine. „Tohle bude jen protentokrát. Už se to nebude opakovat. Jasné?“

„Naprosto,“ řekla a stiskla mi paži. „Přísahám na svou čest.“

Kapitola 48

Příští den jsem nevěděl, kde mi hlava stojí, a po většinu dopoledne a odpoledne jsem si na Christine skoro nevzpomněl.

Navštívil jsem Bronsona a Rebeccu v jejich nemocnicích, provedl několik výslechů ve Woodley Parku, odbyl si konzultaci u okresního prokurátora v jiném případu a pak se konečně posadil za stůl, abych trochu zmenšil hromadu starých hlášení, která mi na něm vyrostla.

Potom jsem si okolo třetí dal opožděný sendvič v pobočce občerstvení Firehook nedaleko Dalyho budovy, když tu mi zavolali z Aliho školy.

„Doktor Cross? Tady je Mindy Templetonová ze školy Sojourner Truthové.“ Mindy byla školní sekretářka a pracovala tam už léta, včetně doby, kdy tam Christine dělala ředitelku.

„Je mi trochu trapně, ale je tady Christine Johnsonová, aby vyzvedla Alexandera, jenže není na seznamu. Potřebuji jen vaše svolení, než ho pustíme.“

„Cože?“

Nechtěl jsem tak vykřiknout, ale všichni v jídelně se po mně najednou ohlédli. Vteřinu nato jsem už byl venku na chodníku, telefon pořád na uchu. „Mindy, odpověď je NE! Christine nemůže Aliho odvést, rozumíte?“

„Ano, samozřejmě.“

„Nechci vás znepokojovat,“ řekl jsem vyrovnaněji. „Kdybyste prosím mohla Christine požádat, aby počkala. Přijedu tam, jak nejrychleji to půjde. Tak do čtvrt hodiny. Už jsem na cestě.“

Když jsem zavěsil, běžel jsem už do garáží se zmatkem v hlavě. Co si Christine sakra myslí?

Měla tohle celou dobu v plánu?

A co vlastně má v plánu?

Pokud se týkalo mě, nemohl jsem se dostat do školy dost rychle.

Kapitola 49

„Jsem jeho matka, proboha! Neudělala jsem nic špatného! Nejsem jeden z těch šílenců, co tě pronásledují!“

Christine byla defenzivní od okamžiku, kdy jsem tam přijel. Stáli jsme venku na chodbě, zatímco Ali čekal v kanceláři školy.

„Christine, tyhle věci mají pravidla – pravidla, která jsi slíbila dodržovat. Nemůžeš se tady jen tak ukázat a předpokládat…“

„Co mi to povídáš?“ vyštěkla. „Brianna Stoneová, ženská, kterou sotva znám, může vyzvedávat mého syna ze školy, a já ne? Polovina učitelů mě tady pořád ještě zná!“

„Ty mě neposloucháš,“ řekl jsem. Nepoznal jsem, jestli se z toho jen snaží vykroutit, nebo jestli opravdu věří tomu, co říká. „A co jsi s ním vlastně chtěla dělat?“

„Takhle se na mě nedívej,“ řekla přezíravě. „Chystala jsem se ti zavolat.“

„Ale nezavolala. Už zase.“

„Udělala bych to, jakmile bych ho vyzvedla ze školy. Zašli bychom na zmrzlinu a na večeři by byl doma. Teď je z toho zmatený a smutný. Takhle se to stát nemuselo, Alexi.“

Bylo to jako poslouchat rozladěné piano. Všechno na ní vypadalo trochu divně. Dokonce i oblečení. Byla dokonale oblečená ve skvěle padnoucím bílém plátěném kostýmu a lodičkách na podpatku a měla kompletní nalíčení. Popravdě vypadala nádherně. Ale na koho chtěla udělat dojem?

Zhluboka jsem se nadechl a znovu se pokusil dostat z ní něco rozumného.

„Co se stalo s tvojí konferencí?“ zeptal jsem se.

Christine ode mě poprvé odvrátila zrak. Zadívala se na jednu z nástěnek v chodbě. Pokrývaly ji kresby aut, letadel, vlaků a lodí pod velkým nápisem DOPRAVA.

„Viděl jsi Aliho obrázek?“ řekla a ukázala na jeho plachetnici. Samozřejmě že neviděl.

„Christine, podívej se na mě. Měla jsi vůbec nějakou konferenci?“

Zkřížila ruce na hrudi a několikrát zamrkala, než mi znovu pohlédla do očí.

„No a co kdybych neměla? Je to takový zločin, že se mi stýskalo po synovi? Že mě napadlo, že by třeba rád viděl svoji mámu a tátu v jedné místnosti, aspoň jednou? Bože, Alexi, co se to s tebou stalo?“

Zdálo se, jako by měla odpověď na všechno, kromě mých otázek. Jediné, čemu jsem skutečně věřil, bylo, že Aliho milovala a chyběl jí. Ale to nestačilo.

„Tak jo, bude to takhle,“ řekl jsem. „Zajdeme na zmrzlinu. Potom se s ním rozloučíš a uvidíš ho zase až v červenci, jako vždycky. Pokud se stane cokoli jiného, vrátíme se znovu k mediaci. Myslím to vážně, Christine. Už na mě prosím nic nezkoušej.“

K mému překvapení se usmála. „A co večeře? Jen my tři – a pak nasednu do letadla do Seattlu jako hodná holka. Šlo by to?“

„Nemůžu,“ řekl jsem.

Znovu sevřela rty do úzké rovné čáry. „Nemůžeš? Nebo nechceš?“

Odpověď zněla obojí, ale než jsem stačil ještě něco říct, dveře kanceláře se otevřely a stál v nich Ali. Vypadal osaměle a vystrašeně.

„Kdy už půjdeme?“ chtěl vědět.

Christine ho zvedla stejně jako předchozího večera. Musel jsem jí připsat k dobru, že bouřkové mraky z jejích očí okamžitě zmizely.

„Víš co, zlato? Zajdeme spolu na zmrzlinu. Ty, já a táta. Hned teď. Co ty na to?“

„Můžu si dát dva kopečky?“ zeptal se okamžitě.

Neubránil jsem se smíchu – upřímnému. „Jsi dobrý vyjednavač, co, chlapíku?“ řekl jsem. „Jo, dva kopečky. Proč ne?“

Když jsme vyšli ze školy, vzal Ali každého z nás za jednu ruku a usmíval se od ucha k uchu. Neuniklo mi však, že se Christine k ničemu nezavázala.

Kapitola 50

Když jsem konečně dorazil do Hooverovy budovy na poradu naplánovanou na půl šesté, bylo už tři čtvrtě na šest. Nahlásil jsem se na recepci a vyjel výtahem nahoru.

Centrum sdílení a analýzy informací, kde pracovala agentka Patelová, mohlo být v jakékoli americké korporaci – se svým ošklivým bludištěm kójí v odstínech hnědé a lila, nízkým stropem ze čtvercových desek a zářivkami v hranatých boxech. Jediným rozdílem byly nekonečné řady počítačů, minimálně jeden hlavní a dva vedlejší na každém stole. Po celém patře se také nacházely serverové a paměťové skříně jako ze sci-fi filmu.

Patelová nadskočila, když jsem zaklepal na poloviční přepážku jejího pracovního prostoru.

„Alexi! Proboha! Vyděsil jsi mě.“

„Promiň,“ řekl jsem. „A omlouvám se za zpoždění. Agent Siegel už tady asi není, co?“ Nebyl jsem nijak nadšený z toho, že strávím zbytek dne v jeho společnosti, ale ve jménu spolupráce jsem přišel.

„Už ho nebavilo čekat,“ řekla. „Měli jsme se sejít v konferenční místnosti centra.“

Zavolala na jeho linku a nechala vzkaz, že jsme na cestě, ale když jsme tam přišli, Siegel nikde. Jaké překvapení. Pár minut jsme počkali a pak zahájili poradu bez něho. Mně to tak vyhovovalo.

Kapitola 51

Patelová mě rychle informovala o nejnovějších zjištěních ve věci e-mailů pro True Press. Vlastně nebylo moc o čem mluvit, alespoň ne v téhle fázi vyšetřování.

„Podle záhlaví, IP-adresy a toho, co jsem zjistila v registru v Georgetownu, byl účet Jasona Wexlera v době odeslání obou e-mailů otevřený a aktivní,“ řekla mi.

„Což neznamená, že je Wexler poslal osobně,“ poznamenal jsem.

„Vůbec ne. Jen to, že pocházejí z jeho účtu nebo jím nějak prošly.“

„Prošly?“

„Je možné, že někdo použil anonymní remailer ze vzdáleného místa, ale k tomu by vlastně nikdy neměl důvod. Ukradený notebook, který se už nikdy neobjeví, je z forenzního hlediska dokonalá slepá ulička. Raději byste měli hledat svědky krádeže samotné.“

„Už jsme pročesali místo, kde podle Wexlera notebook ukradli, i jeho okolí,“ řekl jsem. „Nikam jsme se nedostali. A nejbližší kamera sleduje dopravu v ulici K. Park vůbec nezabírá. Nikdo nic neviděl – a to je trochu divné.“

Patelová se opřela a točila mezi prsty propiskou. „Mám tedy pokračovat? Protože mám další špatné zprávy.“

Přejel jsem si rukou po ústech a bradě, což je můj starý tik. „Ty jsi dnes úplné sluníčko, víš to?“

„Technicky vzato je tohle Siegelův part, takže to nemůžeš obrátit proti mně,“ řekla. Rád jsem s Patelovou pracoval.

Udržovala si smysl pro humor bez ohledu na okolnosti a její humor byl temný a hluboký.

„Pokračuj,“ vybídl jsem ji. „Strávím všechno, co mi naservíruješ.“

„Jde o tu přezdívku Patriot použitou v jednom z e-mailů. Od chvíle, kdy True Press zveřejnil tu reportáž, se zdá, že to jméno sedí. Až to nahání strach. Na obou koncích spektra se objevili lidé s pěnou u úst, od antiglobalizačních radikálů po krajně pravicové survivalisty. FBI už prověřuje možnost, že jde o vraždy v zájmu vlasti.“

Zadala heslo do vyhledávače ve svém notebooku. Ani ne za minutu jsem měl před sebou stránky odkazů na webové stránky, blogy, vlogy, debatní fóra, komentáře z předních okrajových médií – a všechny poukazovaly na možný „patriotismus“ v pozadí těch vražd.

S něčím takovým jsem se nesetkal prvně. I Kyle Craig měl armádu fanoušků nebo učedníků, jak je rád nazýval. Ale Patelová měla pravdu. Tohle mohl být začátek něčeho úplně jiného – celého hnutí lidí, kteří mají pocit, že se Amerika ocitla ve slepé uličce a jediným účinným řešením je otevřené násilí.

„Víš, jak nejsnáze přitáhnout nejrůznější šílence?“ řekla mi přes rameno. „Zabalíš svoje dogma do americké vlajky a počkáš, kdo se na to chytí. Jak povídám – nahání to strach.“

Kapitola 52

Okolo půl osmé jsme se s Patelovou konečně zvedli k odchodu. Když jsme to však udělali, obrátila se ode dveří ke mně. Náhlý pohled v jejích očích byl naprosto výmluvný – a zároveň děsivý.

„Už jsi někdy jedl domácí chana masala?“ zeptala se.

Přesto jsem nechtěl být příliš domýšlivý. „Domácí? Nikdy.“

„Protože já jsem docela dobrá kuchařka, i když na to nevypadám.“ Ukázala na své nepopsatelně šedé kalhoty a bílou blůzu. „Myslím, že si tady všichni myslí, že jsem jen další cvok, který chodí domů za svými sedmi kočkami a jídlem ohřívaným v mikrovlnce.“

„To pochybuju,“ řekl jsem. Patelová mi vždycky připadala jako klasický nebroušený diamant. Byl to ten typ ženy, která dorazí na vánoční večírek tak vyparáděná, že všem spadne čelist.

„No, mám auto v servisu,“ pokračovala. „Napadlo mě, že kdybys mi ušetřil za taxíka, zabalila bych ti na oplátku domů večeři.“ A pak mi opravdu vyrazila dech. Natáhla ruku a položila ji na moji. „Možná dokonce dezert,“ dodala. „Co si o tom myslíš?“

„Myslím si, že jsi plná překvapení,“ řekl jsem a oba jsme se trochu nervózně zasmáli. „Poslechni, Anjali…“

„Proboha.“ Její ruka se stáhla. „To je špatné znamení, když mě někdo osloví křestním jménem.“

„Mám přítelkyni. Budeme se brát.“

Přikývla a začala si sbírat věci. „Víš, co se říká o všech dobrých chlapech, viď? Zadaný nebo gay. Vlastně by to mohl být název mých pamětí. Myslíš, že by se prodávaly?“ Tentokrát jsme se rozesmáli doopravdy. Pomohlo to uvolnit napětí, což nám oběma prospělo.

„Toho pozvání si vážím,“ řekl jsem a myslel to vážně. Být to v jiném období mého života, rozhodně bych toho dne večeřel chana masala. A možná i s dezertem. „Ale i tak tě mohu svézt, jestli chceš.“

„Nedělej si s tím starosti.“ Strčila si notebook pod paži a podržela mi dveře konferenční místnosti. „Když nebudu vařit, ještě se tady zdržím a budu chvíli pracovat. A mimochodem – kdyby ti nevadilo zapomenout, že jsme kdy měli tenhle rozhovor…“

„Jaký rozhovor?“ Cestou ven jsem jí věnoval svůj nejlepší překvapený výraz. „Já se na nic nepamatuju.“

Kapitola 53

Toho večera – po něčem ohřátém od oběda a dlouho poté, co šly děti spát – mi zavolala Christine.

Jakmile jsem uviděl na displeji její jméno, pocítil jsem vnitřní konflikt. Nemohl jsem ji jen tak ignorovat, ale to poslední, o co jsem v té chvíli stál, byl další spor. Zvedl jsem to jen proto, abych jí zabránil přijít případně znovu k nám domů.

„O co jde, Christine?“

Okamžitě jsem uslyšel, že pláče. „To bylo špatné, co jsi dnes udělal, Alexi. Neměl jsi mě takhle odstrčit.“

Už jsem kráčel z ložnice do své pracovny a počkal, dokud jsem za sebou nezavřel dveře.

„Vlastně mi nic jiného nezbylo,“ řekl jsem. „Objevila ses tady jako blesk z čistého nebe – a co hůř, lhala jsi mi. Víc než jednou.“

„Lhala jsem jen proto, že jsem si myslela, že si náš syn zaslouží vidět svou rodinu pohromadě!“

Bylo to, jako bychom se začali hádat v rekordním čase, což o nás něco vypovídalo. Celá ta věc mě už unavovala. Připomnělo mi to to strašné období, kdy jsme se soudili o Aliho.

„Ali vidí svou rodinu pohromadě každý den,“ řekl jsem. „Jenom bez své matky.“

Znovu vzlykla. „Jak můžeš říct něco takového?“

„Nesnažím se ti ublížit, Christine. Jenom říkám, jak to je.“ Moje trpělivost už visela na hodně tenkém vlásku. Christine si tohle způsobila sama svou hroznou vrtkavostí ve vztahu matky k synovi.

„No nedělej si starosti, protože máš, cos chtěl. Jsem na letišti.“

„Já jen chci, aby ses vyrovnala s tím, na čem jsme se dohodli,“ řekl jsem.

„Hlavně když budeš spokojený ty, co, Alexi? Nebylo to tak snad vždycky?“

A pak se ten vlásek přetrhl.

„Pamatuješ si, že ty jsi opustila mě?“ řekl jsem. „Pamatuješ, jak jsem tě prosil, abys zůstala ve Washingtonu? Pamatuješ, jak jsi odešla od Aliho? Sakra, vybavuješ si vůbec něco z toho?“

„Neřvi na mě!“ zaječela, ale já ještě neskončil.

„A co teď? Myslíš, že když se tady ukážeš, změníš všechno, co se až do teď stalo? Takhle to nefunguje, Christine, a já bych to nezměnil, ani kdybych mohl!“

„Ne.“ Její hlas byl znovu napjatý jako struna. „Zjevně ne.“ Pak mi zavěsila. Překvapilo mě to, ale zároveň se mi trochu ulevilo. Třeba to byla jakási zkouška, chtěla zjistit, jestli jí zavolám zpátky, ale mě se ani trochu nechtělo. Seděl jsem na pohovce v pracovně, zíral na strop a snažil se vzpamatovat.

Bylo to skoro šokující, vzpomenout si, jak jsem kdysi Christine miloval. V té době jsem si nic nepřál víc, než abychom byli navždy rodina. Teď mi to připadalo jako minulost někoho jiného.

A jediné, co jsem si přál, bylo, aby Christine zmizela z mého života.

Kapitola 54

Táhlo už na půlnoc, když agentka Anjali Patelová vyšla na chodník před Hooverovou budovou v ulici E a rozhlédla se po taxíku. Jakmile ji Max Siegel uviděl, objel roh a stáhl okénko na straně spolujezdce.

„Volal někdo taxi?“

Sklonila se, aby se podívala, kdo to je, a poskytla mu pěkný výhled do výstřihu. „Maxi? Co tady děláš? Je pozdě.“

„Omlouvám se, že jsme se předtím minuli,“ řekl. „Musel jsem nečekaně odejít. Právě jsem se vrátil pro auto, ale možná bych tě mohl odvézt domů a ty bys mi cestou pověděla, co je nového.“

Její pohled do ulice mluvil za vše. Žádný taxík v dohledu, vlastně skoro žádná auta.

Zdálo se, že se spolupracovníci Maxe Siegela snaží držet si jej od těla, což bylo přesně podle plánu. Odstup mu přinášel soukromí, které pro něj bylo důležité, a mohl se vždycky přiblížit, když potřeboval. Jako právě teď.

„No tak,“ řekl. „Nekoušu. Dokonce nebudu ani mluvit o Crossovi za jeho zády. Slibuju.“

„No… jistě,“ řekla s nacvičeným úsměvem a nasedla. Všiml si, že její parfém obsahuje citron. Nebo to byl možná šampon. Rozhodně to byla příjemná vůně. Ženská. Dala mu adresu ve čtvrti Shaw.

Pak začala mluvit o případu a snažila se, aby předešla trapným okamžikům, které by mohly nastat při společenském rozhovoru.

Siegel jel rychle, a kde bylo třeba, překonával křižovatky na žlutou. Od té realitní agentky nebyl se ženou a při vzpomínce na ni pocítil mírnou erekci.

Když odbočil do ulice s cílovou adresou, dupl znovu na plyn a pak zastavil před průčelím temného obchodu kousek za činžákem ze žlutých cihel, kde bydlela.

„Bylo to tamhle,“ řekla a ohlédla se. „Minul jsi můj dům.“

Kapitola 55

Kyle se také ohlédl. Ulice byla prázdná, nikde žádná auta ani chodci.

„Aha. Promiň. Moje vina.“

„To nic, no…“ Prsty už měla na klice dveří. „Díky za svezení.“

„To je všechno?“ řekl.

„Pardon? Asi nerozumím.“

„Víš, teď přišla ta chvíle, kdy mi máš nabídnout, že mi uvaříš něco k večeři,“ vysvětlil.

Rysy jejího obličeje ztuhly. Zírala na něho v šeru, nejspíš neschopná uvěřit, že to není nic víc než divné nedorozumění. „Nejsem moc dobrá kuchařka, Maxi.“

„No tak o tom nic nevím,“ řekl. „Už jsi někdy viděla tohle?“ Sáhl do náprsní kapsy a vyndal malou černou krabičku, ne větší než zapalovač. „Tohle je miniaturní GSM vysílač. Dá se podstrčit prakticky kamkoli.“

Patelová po něm přejela pohledem. „No a?“ řekla. Její rozpaky a snaha je skrýt byly naprosto rozkošné.

„Řekněme pouze, že jsem tu schůzku s tebou a Crossem přece jen stihl.“

Její rozpoložení se znovu změnilo. Teď byla rozčílená a trochu se styděla – dost na to, aby se přestala bát.

„Tys odposlouchával naši schůzku? Proboha, Maxi, proč jsi něco takového dělal?“

„To je první dobrá otázka,“ řekl. „Kolik času máš na odpověď?“ Ale než stačila říct jediné slovo, položil jí ruku na rty. „Počkej, povím ti to sám. Nemáš vůbec žádný čas.“

Sekáček na led, jeho starý oblíbenec, se mihl vzduchem a probodl Patelové hrtan dřív, než stačila vykřiknout. Přesto otevřela ústa dokořán, jak se o to pokusila.

Teď na ní ležel, se svými ústy na jejích a rukou na jejím nose – doslova polibek smrti, ale obyčejný polibek dvou milenců v autě pro každého, kdo by mohl nahlédnout do okénka. Její síla, její touha žít byla ničím ve srovnání s jeho. Dokonce i ztráta krve byla minimální – Patelová měla tolik slušnosti, že ani neumazala potahy.

Nebo pršiplášť, který měl Max Siegel té suché noci na sobě.

Jakmile se přestala úplně hýbat, jeho vzrušení ještě vzrostlo. Moc rád by s ní přelezl na zadní sedadlo, dokud byly její rty ještě teplé a břicho měkké na omak. Toužil do ní okamžitě vniknout. Sakra, vlastnil ji.

Bylo by to však bláznivé riziko, a navíc zbytečné. Před mnoha hodinami se rozhodl, že tenhle večer bude výjimkou z obvyklých pravidel. Koneckonců si to zasloužil a byla to jeho hra, takže ji mohl kdykoli změnit. Na obzoru bylo vlastně mnoho změn.

Ale nejdřív pojede Anjali Patelová domů s ním – aby u něho přespala.

Třetí část

ROZMANITOST

Kapitola 56

Sampson věděl, že se obvykle budím okolo páté, nebo dokonce dříve, ale toho dne by to neudělalo velký rozdíl. Podle zvuků ulice v pozadí a napětí v jeho hlase jsem poznal, že už je v práci.

„Potřebuju, abys mi prokázal službu, Alexi. Možná velkou.“

Instinktivně jsem začal jíst vejce o něco rychleji a Nana se na mě zamračila. Velmi časné a velmi pozdní telefonáty neznamenaly u nás doma nikdy nic dobrého.

„Pokračuj,“ pobídl jsem ho. „Poslouchám. A Nana mě sleduje. Nepoznám, jestli se teď mračí na tebe, na mě, nebo na nás oba.“

„Je to na vás oba,“ řekla Nana tichým hlasem, který by se dal splést se zavrčením.

„Máme vraždu na Franklin Square. Neznámý muž. Hodně to připomíná ten divný případ, který jsem řešil před časem ve Washington Circle.“

Moje vidlička se zastavila ve vzduchu. „Ten s čísly?“

„Přesně tak. Nemohl by ses tady zastavit na konzultaci, než půjde do tuhého?“

„Už jsem na cestě.“

John a já jsme nikdy nepočítali, kdo komu dluží kolik protislužeb. Naše nepsané pravidlo zní: Když mě budeš potřebovat, budu tam. Ale dej si pozor, abys mě opravdu potřeboval.

O pár minut později jsem si už uvazoval kravatu cestou po zadním schodišti do garáže. Ještě se nerozednělo, ale bylo už dost světlo na to, aby bylo vidět masu břidlicově šedé nicoty nad hlavou – mraky hrozící ošklivým lijákem.

Podle toho, co jsem si pamatoval ze Sampsonova předchozího případu, mi bylo jasné, že tohle je přesně ta věc, kterou si právě teď metropolitní policie nemůže dovolit vyšetřovat.

Před několika měsíci byl nalezen mladý ubitý bezdomovec se sérií číslic pečlivě vyřezaných do čela. Objevilo by se to nejspíš na všech titulních stranách ve Washingtonu a okolí, kdyby ten chudák nebyl feťák z ulice. Ani na našem oddělení ten případ nevzbudil zvláštní zájem, což nebylo zrovna fér, ale kdyby se člověk v tom našem hlavním městě staral o všechny nespravedlnosti, skončil by v blázinci.

Teď se to stalo znovu. Tohle byla úplně nová hra. Vzhledem k řádění odstřelovačů bylo vedení metropolitní policie ve střehu, jakmile se objevilo cokoli sebeméně citlivého. Bylo jasné, že tuhle věc hodí na oddělení významných případů dříve, než dopoledne skončí obědem.

Došlo mi, že právě proto mi John zavolal. Pokud se ten případ přesune k mé jednotce, budu moci říct, že už jsem ho konzultoval, požádat o jeho přidělení a znovu jím pověřit Sampsona. Byla to jen naše verze kreativního účetnictví a bůh ví, že jsme to neudělali poprvé.

Kapitola 57

Číslicový vrah. Proboha, teď ne.

Když jsem přijel na Franklin Square, ulice ústící na náměstí už byly uzavřené. Další jednotky parkovaly na delších stranách ulic K a I obdélníkového parku, ačkoli to hlavní se nejspíš odehrávalo u Třinácté, odkud na mě právě mával Sampson.

„Zlato,“ řekl, když jsem k němu došel, „jsi moje spása. Vím, jak jsi na tom s časem.“

„Tak se na to podíváme.“

Uvnitř prostoru ohrazeného páskou pracovali dva technici v modrých větrovkách spolu s policejním lékařem, kterého jsem snadno poznal zezadu.

Neoficiální přezdívka Portera Henningse zní Tlusťoch, a co do šířky je proti němu Chlap hora čili Sampson přímo něžné stvoření. Nikdy jsem nepochopil, jak se Porter dokáže vmáčknout na některá stísněná místa činu, ale věděl jsem, že je jedním z nejbystřejších policejních lékařů, se kterými jsem kdy pracoval.

„Tak Alex Cross nás poctil svou přítomností,“ řekl, když jsem k nim došel.

„Za to může tenhle.“ Ukázal jsem palcem na Sampsona, ale pak jsem strnul při pohledu na oběť.

Lidé říkají, že extrémní případy jsou moje specialita, což je zčásti pravda, ale na zohavená lidská těla se zvyknout nedá. Oběť zůstala ležet na zádech v křoví. Podle množství vrstev špinavého oblečení bylo poznat, že jde o bezdomovce, který možná dokonce tady v parku přespával. A přestože byly na jeho těle stopy po surovém bití, největší pozornost poutala čísla vyřezaná do jeho čela. Jako u předchozí vraždy to bylo až příliš bizarní.

2^3040457-1

„Jsou to stejná čísla jako posledně?“ zeptal jsem se. „Podobná,“ odpověděl Sampson, „ale stejná ne.“

„A nevíme, kdo ta oběť je?“

John zavrtěl hlavou. „Už jsem poslal mládence, aby se poptali kolem, ale většina spáčů na lavičkách se vytratila, jakmile jsme se ukázali. Tady v okolí důvěra moc nepanuje, víš?“

To jsem věděl dobře. Je to jeden z důvodů, proč se vraždy bezdomovců tak těžko vyšetřují.

„O pár bloků dál ve Třinácté ulici je taky útulek,“ pokračoval John. „Až tady skončím, vypravím se tam, abych zjistil, jestli o tomhle muži někdo něco neví.“

Scéna sama se dala jen těžko interpretovat. V hlíně byly čerstvé otisky bot s hladkými podrážkami, které se lišily od vzorků těžkých bot a tenisek. Také tam byly rýhy, možná od koleček nákupního vozíku, ale ty nemusely s vraždou nijak souviset. Bezdomovci tam procházeli celý den. A také celou noc.

„Co ještě?“ zeptal jsem se. „Portere? Zjistil jsi něco?“

„Jo. Zjistil jsem, že nemládnu. Kromě toho bych řekl, že příčinou smrti je tenzní pneumotorax, ačkoli první údery mířily nejspíš sem, sem a sem.“

Ukázal na rozdrcenou stranu hlavy mrtvého, kde ucho zaplnila růžová hmota. „Fraktura spodiny lebeční, čelisti, jařmového oblouku a podobné ohavnosti. Jediné, co nás může trochu utěšit, je fakt, že ten chudák byl nejspíš úplně mimo, když se to stalo. Po celém těle má vpichy.“

„Stejně jako posledně,“ poznamenal Sampson. „Musí to být stejný pachatel.“

„A co řezné rány na čele?“ Byla to ta nejčistší práce s nožem, jakou jsem kdy viděl. Číslice byly snadno čitelné, řezy mělké a precizní. „Nějaké předběžné závěry, Portere?“

„Tohle ještě nic není,“ řekl. „Podívej se na skutečné mistrovské dílo.“

Sklonil se, převalil muže na bok a vyhrnul mu košili na zádech.

„Ty si snad děláš legraci.“

Matematický vzorec pokrýval celou plochu od pasu po lopatky. Nikdy jsem nic takového neviděl. Aspoň ne v tomhle kontextu. Sampson zamával na fotografa, aby pořídil snímek.

„Tohle je novinka,“ řekl John. „Ta poslední čísla byla jen na obličeji. Tak mě napadá, jestli si to náš člověk nenacvičoval. Další těla se možná nenašla.“

„No rozhodně chtěl, abyste viděli tohle,“ řekl nám Porter. „Je tu ještě jedna věc. Není tady zdaleka tolik krve, kolik by odpovídalo poraněním. Někdo toho kluka utloukl, pak ho přivezl sem, a teprve potom odvedl tu parádní práci s nožem.“

„Du-du, du-du.“ Fotograf zabroukal úryvek hudebního motivu z filmu Zóna soumraku a Sampson ho zpražil pohledem. „Pardon, člověče, ale… sakra, dneska jsem rád, že nedělám vaši práci.“

On a všichni ostatní.

„Takže otázka zní: proč ho sem přivezl?“ řekl Sampson. „Co se nám snaží povědět? Nebo někomu jinému?“

Porter pokrčil rameny. „Vyzná se někdo z vás v matice?“

„Znám jednu profesorku z Howardovy univerzity,“ řekl jsem. „Saru Wilsonovou. Pamatuješ si ji?“ John přikývl s pohledem stále upřeným na ta čísla. „Jestli chceš, zavolám jí. Třeba bychom za ní mohli odpoledne zajet.“

„To by bylo super.“

Tím moje rychlá konzultace skončila. Neměl jsem na tohle čas, ale bůh mi pomáhej – teď když jsem viděl škody, které tenhle pachatel napáchal, zatoužil jsem po jeho kůži.

Kapitola 58

Saru Wilsonovou znám už přes dvacet let. Ona a moje první žena Maria spolu bydlely na kolejích v prvním ročníku Georgetownské univerzity a zůstaly dobrými kamarádkami až do Mariiny smrti. Teď už jsme si jen posílali vánoční přání a občas se náhodou potkali, ale když mě Sara uviděla, objala mě na pozdrav a vybavila si Sampsonovo jméno i příjmení.

Její malá cela vydávaná za pracovnu se nacházela ve stavbě nepříliš nápaditě nazvané Budova akademické podpory B na kampusu Howardovy univerzity. Zaplňovaly ji police s knihami sahajícími od podlahy ke stropu, neuklizený stůl podobný mému a bílá tabule popsaná matematickými symboly v různých barvách fixu.

Sampson obsadil okenní římsu a já se posadil na jedinou židli pro hosty.

„Vím, že se ti blíží zkouškové,“ řekl jsem. „Díky, že sis na nás našla čas.“

„Moc ráda vám pomůžu, Alexi. Pokud to bude v mých silách.“ Sklepla si na nos brýle umístěné na čele a pohlédla na papír, který jsem jí podal. Byla na něm přepsaná čísla, která jsme našli na všech obětech, a také záhadná rovnice ze zad té poslední. Přinesli jsme i fotografie s místa činu, ale zatím nebylo nutné obtěžovat ji děsivými podrobnostmi.

Jakmile se Sara podívala na stránku, ukázala na složitou rovnici.

„Tohle je Riemannova funkce zeta,“ řekla. Šlo o vzorec nalezený na zádech oběti z toho rána. „Je to teoretická matematika. Opravdu to má něco společného s nějakým vašim případem?“

Sampson přikývl. „Nechceme zacházet do podrobností, ale rádi bychom věděli, proč by tohle mohl někdo nosit v hlavě. Možná jako druh posedlosti.“

„Tohle v hlavě moc lidí nenosí, ani já ne,“ řekla. „Funkce zeta je jádrem Riemannovy hypotézy, což je pravděpodobně největší nevyřešený problém současné matematiky. V roce dva tisíce nabídl Clayův institut milion dolarů tomu, kdo ji dokáže.“

„Promiň, co se má vlastně dokázat?“ zeptal jsem se. „Mluvíš tady s laiky, kteří v matice skončili středoškolskou algebrou.“

Sara se napřímila a pustila se do výkladu. „V zásadě jde o popis frekvence a rozdělení všech prvočísel do nekonečna, proto je to tak obtížné. Ta hypotéza byla prověřena pro první miliardu a půl možností, ale člověk si musí položit otázku: co je jedna a půl miliardy proti nekonečnu?“

„Přesně na to se taky ptám,“ poznamenal Sampson s vážnou tváří.

Sara se zasmála. Vypadala skoro stejně jako v době, kdy jsme po kapsách pátrali po drobných na džbán piva. Ten samý rychlý úsměv, stejné dlouhé vlasy splývající po zádech.

„A co ty dvě číselné řady?“ zeptal jsem se. Šlo o číslice vyřezané na čelech obětí.

Sara se znovu podívala, pak se obrátila k notebooku a zpaměti je zadala do vyhledávače.

„Jo, tady to je. Myslela jsem si to. Mersennova prvočísla 42 a 43. Dvě z nejvyšších dosud známých prvočísel.“

Zapsal jsem si něco z toho, o čem mluvila, i když jsem ani přesně nevěděl, co píšu. „Fajn, další otázka,“ řekl jsem. „Co potom?“

„Co potom?“ zeptala se udiveně.

„Řekněme, že se podaří Riemannovu hypotézu dokázat. Co se stane potom? Proč se o to vůbec někdo zajímá?“

Sara otázku pečlivě zvážila, než odpověděla. „Myslím, že to má dva aspekty. Samozřejmě existuje praktické využití. S něčím takovým by mohlo dojít k revoluci v šifrování. Psaní a luštění kódů by se změnilo v úplně novou hru, takže ten, koho hledáte, mohl mít na mysli tohle.“

„A ten druhý aspekt?“ zeptal jsem se.

Pokrčila rameny. „Jde čistě o to, že tu ten problém je. Jedná se o teoretický Mount Everest – s tím rozdílem, že na vrcholu Everestu už lidé byli. Tohle ještě nikdo nedokázal. Riemann sám se nervově zhroutil – a pamatujete na Johna Nashe, co o něm natočili film Čistá duše? Ten tím byl posedlý.“

Sara se naklonila dopředu na židli a zvedla stránku s čísly tak, abychom na ně viděli. „Jestli hledáte něco, co by mohlo dovést matematika k šílenství, tohle je stejně dobrý začátek jako každý jiný. Tak co, Alexi? Opravdu hledáš šíleného matematika?“

Kapitola 59

Mitch a Denny toho rána odjeli ve starém bílém suburbanu z Washingtonu ještě před východem slunce – s Dennym za volantem jako vždy. Předchozího dne předhodil Mitchovi nějaké snadno stravitelné kecy o návratu k jeho lidem, když je teď „skutečný muž“, a Mitch je spolkl i s navijákem.

Pravda byla, že čím méně bude Mitch vědět o účelu toho výletu, tím lépe.

Cesta do Johnsonburgu v Pensylvánii trvala asi pět hodin. Tamní papírny produkovaly stejný kyselý zápach jako ty v Androscogginu, v jejichž sousedství vyrůstal. Byla to nečekaná malá připomínka jeho vlastních chudinských kořenů, těch, které vytrhl ze země před dvaceti lety. Od té doby objel už nejednou celý svět a příjezd do tohohle maloměsta se blížil návratu domů víc, než by se mu zamlouvalo.

„Co když se mnou nebude chtít mluvit, Denny?“ zeptal se Mitch snad po pětaosmdesáté během toho dopoledne. Čím byli blíž, tím rychleji mu koleno poskakovalo nahoru a dolů a svíral žlutou plyšovou opici na klíně, jako by chtěl tu zatracenou věc uškrtit. Měla už roztržený kožich na místě, kde z ní Mitch strhl bezpečnostní placku v supermarketu Target v Altooně těsně před tím, než si ji strčil pod bundu.

„Prostě se zkus uvolnit, Mitchi. Když tě nebude chtít, její škoda. Seš americkej hrdina, chlape. Na to nikdy nezapomínej. Seš skutečnej hrdina.“

Zastavili před pochmurným malým cihlovým patrovým domkem v boku pochmurných malých cihlových patrových domků. Přední trávník vypadal jako místo, kam chodí umírat staré hračky, a na příjezdové cestě dřepěl rezavý modrý escort.

„Vypadá to tu docela hezky,“ řekl Denny a ušklíbl se. „Mrknem se, jestli je někdo doma.“

Kapitola 60

Někdo doma rozhodně byl. Přímo z předních dveří se linula hudba – jakási ohavnost od Beyoncé nebo něco podobného. Chtělo to několik zabušení na dveře, než hlasitost konečně klesla.

Vteřinu nato se dveře otevřely.

Alicia Taylorová byla mnohem hezčí než na fotografii pořízené při sledování. Dennyho nejdřív napadlo, jak ji Mitch vůbec mohl sbalit, ale pak Alicia uviděla, koho má na svém prahu, a její obličej rychle zošklivěl. Zůstala stát za síťovími dveřmi.

„Co tady sakra děláš?“ řekla místo pozdravu.

„Ahoj Alicio.“ Mitchův hlas byl plný strachu. Vypadal trochu zmateně a v ruce svíral plyšáka. „Já, no… mám pro tebe dárek.“

Za Aliciou na ně zpod copánků s korálky valila oči holčička sahající matce asi tak po pás. Usmála se, když uviděla hračku, ale světýlka v jejích očích pohasla, jakmile matka znovu promluvila.

„Destiny, běž do svého pokoje“

„Kdo to je, mami?“

„Žádné otázky, zlato. Udělej, co jsem ti řekla. Hned. Běž.“

Jakmile děvčátko zmizelo v útrobách domku, došlo Dennymu, že by se do toho měl vmísit. „Jak se vede?“ zahlaholil přátelsky. „Sem Mitchův kámoš a šofér, ale můžete mi říkat Denny.“

Její oči se na něj upřely jen na tak dlouho, aby z nich stačila vypálit několik jedovatých šipek. „Pane, kašlu na to, jak se jmenujete,“ řekla a obrátila se zpátky k Mitchovi. „A tebe jsem se ptala, co tu děláš. Nechci tě tady. A Destiny taky ne.“

„Jen do toho, chlape,“ řekl Denny a dloubl ho do ramene.

Mitch vytáhl z kapsy malou obálku. „Není to moc, ale tady máš.“ Uvnitř byla dvacka dolarů, dvě pětidolarovky a padesát zmačkaných jednodolarovek. Pokusil se strčit ji dovnitř dírou v síti, ale ona mu ji hodila zpátky.

„Tohle ne, sakra! Myslíš si, že z tebe malá obálka udělá tátu?“ Ztišila hlas. „Jsi jenom starý omyl, Mitchi, to je všechno. Co se týče Destiny, je její otec mrtvý – a tak to taky zůstane. A teď zmiz z mého pozemku, nebo zavolám policii.“

Mitch protáhl obličej.

„Tak si vem aspoň tohle,“ řekl.

Otevřel síťové dveře, a když rychle ustoupila dozadu, upustil jí k nohám plyšáka. Byl to dojemný pohled. A Denny už viděl všechno, co potřeboval.

„Tak dobře,“ řekl. „Máme před sebou dlouhou cestu zpátky do Clevelandu, tak vyrazíme směr Ohio. Promiňte, že sme vobtěžovali, madam. Myslím, že tahle malá návštěva nakonec nebyl moc dobrej nápad.“

„Myslíte?“ opáčila a zabouchla jim dveře před nosem.

Když odcházeli po příjezdové cestě, vypadal Mitch, jako by se měl rozplakat.

„Je to v hajzlu, Denny. Byla by na mě pyšná, kdyby věděla, co děláme. Tak moc sem jí to chtěl říct…“

„Ale neřek.“ Denny mu položil ruku kolem ramen a promluvil mu do ucha. „Seš věrnej svýmu poslání, Mitchi, a to se počítá. Teď poď – cestou z města se zastavíme v Taco Bell.“

Když Denny obcházel auto ke dveřím řidiče, sáhl pod bundu a zajistil devítimilimetrový walther v pouzdře. Jak se ukázalo, byl Mitch větší hrdina, než se kdy dozví. Právě zachránil život své dceři.

Alicia byla možná docela rajcovní, ale neměla o ničem ani páru; a v žádném případě nehrozilo, že by Denny zastřelil pětiletou holčičku, která vůbec netušila, kdo Mitch je. Hlavním účelem téhle cesty bylo posoudit hrozbu – a tady nic nehrozilo.

Jestli se to tomu muži ve Washingtonu nebude líbit, ať si najde jiného zabijáka.

Kapitola 61

Vlastně to byl docela zábavný den – odpočinkový a překvapivý, zvlášť co se týkalo Mitchovy pěkné bývalky. Těsně po setmění dorazili do Arlingtonu. Mitch po většinu cesty sledoval krajnici, vzdychal a házel sebou jako člověk, který nemůže usnout.

Ale teď, když vjeli na Roosevelt Bridge, se napřímil a pohlédl přes čelní sklo přímo dopředu.

„Co je sakra tohle, Denny?“

Auta tvořila kolony v obou směrech dálnice. Na obou stranách stála policejní auta s blikajícími majáky a po vozovce chodili uniformovaní policisté. Nebyla to jen dopravní zácpa a nevypadalo to ani na nehodu.

„Policejní kontrola,“ řekl Denny, když mu došlo, o co jde.

Město je zavedlo už před několika lety, ale jen v opravdu nebezpečných čtvrtích. Nic podobného ještě neviděl.

„Muselo se stát něco velkýho. Fakt hodně velkýho.“

„To se mi nelíbí, Denny.“ Mitchovi začalo cukat koleno. „Nehledaj snad vod tý akce ve Woodley Parku suburban?“

„Jo, ale tmavomodrej nebo černej. Kromě toho zastavujou každýho, vidíš? Sakra, škoda, že nemáme noviny, který bysme v tý zácpě mohli prodat,“ řekl Denny tak zvesela, jak jen dokázal. „Třeba by se nám vrátilo něco z prachů, co sme dneska vrazili do benzínu.“

Mitch mu na to neskočil. Zůstal shrbený a napjatý po celou dobu, kdy se pomalu plazili do čela fronty.

Pak Mitch z ničeho nic řekl: „A kde sme vlastně vzali ty prachy na benzín, Denny? A ty pro Aliciu? Nechápu, jak sme to mohli zaplatit.“

Denny zaskřípěl zuby. Jednou z věcí, na které se člověk u Mitche mohl obvykle spolehnout, bylo, že neklade nepříjemné otázky.

„Víš, co se stane tomu, kdo je moc zvědavej, že jo, Mitchi? Bude brzo starej… a taky mrtvej,“ řekl Denny. „Soustřeď se na náš velkej úkol a zbytek nech na mně. Včetně tohohle.“ Už se blížili k zátarasu a policista s postavou jak z NBA jim pokynul, aby zastavili.

„Řidičský průkaz a doklady od vozidla, prosím.“

Denny sáhl do přihrádky na rukavice a bez mrknutí mu je podal. Teď se vyplatilo, že pracoval pro ty správné lidi. „Denny Humboldt“ měl záznam čistý jako slovo boží, dokonce i nedávná pokuta za parkování už byla minulostí.

„Co se děje, strážníku?“ zeptal se. „Tohle vypadá vážně.“ Policista odpověděl otázkou s pohledem upřeným na hromadu krámů na zadním sedadle. „Odkud jedete, vy dva?“

„Z Johnsonburgu v Pensylvánii,“ odpověděl Denny. „Příšerná díra.“

„Jak dlouho jste byli pryč?“

„Jen vod rána. Jednodenní vejlet. Takže mi asi nemůžete nic říct, co?“

„Přesně tak.“ Policista mu vrátil dokumenty a mávl, aby jeli dál. „Pokračujte, prosím.“

Když vyrazili, sundal Mitch ruce z kolene a hluboce si oddechl. „To bylo těsný,“ řekl. „Ten parchant něco věděl.“

„Nevěděl vůbec nic, Mitchi,“ ujistil ho Denny. „Vůbec nic. Je jako všichni vostatní – nikdo z nich nemá ani tušení.“ Netrvalo jim dlouho získat nějaké informace z rozhlasového zpravodajství. Rychle se šířila zpráva, že Patriotský odstřelovač z Washingtonu znovu udeřil. Na dálku byl zastřelen nejmenovaný policejní důstojník přímo na washingtonském břehu Potomaku.

A opravdu – když přejeli Roosevelt Bridge směrem do města, uviděli celou policejní armádu parkující na levé straně Rock Creek Parkway. Denny hlasitě zahalekal: „Koukni na to stádo prasat! Vypadá to, že letos budou Vánoce dřív.“

„Vo čem to mluvíš, Denny?“ Mitch se ještě úplně nevzpamatoval z policejní kontroly.

„Mrtvej polda, chlape. Tys neposlouchal?“ řekl Denny. „Probíhá to přesně tak, jak sme doufali. Někdo nás začal napodobovat!“

Kapitola 62

Nelsona Tamboura někdo zastřelil těsně před soumrakem na travnatém pruhu země nikoho mezi Rock Creek Parkway a řekou. Když jsem tam dorazil, dálnice už byla uzavřená od ulice K až po Kennedyho centrum. Zaparkoval jsem tak blízko, jak to jen šlo, a zbytek ušel pěšky.

Tambour byl detektiv NSID, Divize narkotik a speciálního vyšetřování. Neznal jsem ho osobně, ale to té noční můře nijak neubíralo na děsivosti. Metropolitní policie právě ztratila jednoho ze svých lidí, a hrozným způsobem. Detektiv Tambour byl nalezen s ustřelenou polovinou lebky – hlavou mu prolétla kulka velké ráže.

Byla už tma, ale scénu ozařovalo několik reflektorů jako plochu fotbalového stadionu. Na straně stály dva stany: jeden jako velicí centrum a druhý pro uložení důkazů mimo dohled otravných televizních vrtulníků kroužících nad našimi hlavami.

Na vodě měli také člun přístavní stráže, který udržoval rekreační plavidla ve slušné vzdálenosti od pobřeží. A všude se pohybovali policisté.

Když mě spatřil velitel Perkins, zamával na mě, abych šel k němu. Stál opodál se zástupci velitelů NSID a Vyšetřovacích služeb a se ženou, kterou jsem neznal.

„Alexi, tohle je Penny Zieglerová z IAD,“ řekl a mně se okamžitě sevřel žaludek. Co s tím mají společného vnitřní záležitosti?

„Měl bych o něčem vědět?“ zeptal jsem se.

„Ano,“ odpověděla Zieglerová. Tvář měla stejně poznamenanou napětím jako my ostatní. Zavražděný policista vždycky všechny vyvede z míry.

„Detektiv Tambour stál už měsíc mimo službu,“ řekla. „Koncem tohoto týdne jsme se chystali vznést proti němu obvinění.“

„Jaké obvinění?“ řekl jsem.

Pohlédla na Perkinse, a když přikývl, pokračovala. „V uplynulých dvou letech dohlížel Tambour na tajnou operaci na třech velkých sídlištích v Anacostii. Nechával si polovinu všeho, co zabavili, což byl většinou andělský prach, kokain a extáze. Prodával to přes síť pouličních dealerů v Marylandu a Virginii.“

„Možná se tady měl setkat s překupníkem,“ dodala Perkinsová a potřásla hlavou. „V kufru jeho auta jsme našli kilo kokainu.“

Hlavou se mi mihla tři slova: Lišky v kurníku.

Tambour náhle mnohem lépe zapadal do profilu obětí odstřelovače než před minutou.

Na druhou stranu však byl neznámý pro běžného občana. Neobjevoval se na titulních stránkách jako ti ostatní, aspoň dosud ne, a v tom byl rozdíl.

Důležitý rozdíl? Tím jsem si nebyl jistý, ale také jsem nemohl setřást pocit, že tady něco nesedí.

„Chci vyhlásit rádiové mlčení vztahující na všechno, co souvisí s tímhle vyšetřováním,“ řekl jsem Perkinsovi. „Ať to spáchal kdokoli, zjevně měl přístup k vnitřním informacím.“

„Souhlasím,“ řekl. „A Alexi.“ Perkins mi položil ruku na paži, když jsem se už obracel k odchodu; v očích měl nervózní, možná až zoufalý pohled. „Snažte se tomu přijít na kloub,“ požádal mne. „Hrozí, že se to celé vymkne kontrole.“

Jestli tuhle vraždu nespáchala stejná dvojice odstřelovačů jako ty předchozí, tak už se to kontrole vymklo.

Kapitola 63

Brzy po mně se začal sjíždět personál FBI. Přítomnost federálů pro mě měla své klady i zápory. Jejich tým pro zajišťování důkazů s sebou přivezl ty nejlepší hračky v oboru, ale také to znamenalo, že Max Siegel nebude daleko.

Vlastně jsme se srazili hlavami nad tělem Nelsona Tamboura.

„To je ale pořádný výchozí otvor,“ řekl Siegel, když vstoupil do mého vzdušného prostoru se svou obvyklou intenzitou. „Slyšel jsem, že ten chlap byl černá ovce. Je to pravda? Stejně na to přijdu.“

Ignoroval jsem jeho otázku a odpověděl na tu, kterou měl položit. „Byly to rozhodně výstřely na velkou vzdálenost,“ řekl jsem. „Nejsou tu vůbec žádné stopy po střelném prachu. A vzhledem k poloze těla se nejspíš střílelo odtamtud.“

Asi dvě stě padesát metrů od břehu jsme viděli paprsky baterek ozařující podrost na Rooseveltově ostrově. Měli jsme tam dva týmy, které pátraly po nábojnicích, podezřelých stopách bot, po čemkoli.

„Řekl jsi výstřely, množné číslo?“ zeptal se Siegel.

„Přesně tak.“ Ukázal jsem na svah za místem, kde zůstal Tambour ležet. Do hlíny byly zapíchnuté čtyři žluté praporky označující místa, kde se našly kulky.

„Tři mimo a jeden zásah,“ povzdechl jsem si. „Nejsem si jistý, že je tohle práce stejného střelce.“

Siegel se několikrát ohlédl na řeku a zpátky na Tambourovo tělo. „Třeba stříleli z nějakého člunu. Dneska jsou docela vlny. To by mohlo vysvětlit, proč minuli a stříleli víckrát.“

„Na otevřené hladině není kde se krýt,“ namítl jsem, „a pachatel by riskoval, že ho někdo uvidí. Kromě toho jsme zatím měli pokaždé jen jeden výstřel. Nikdy neminou.“

„Odstřelovačské motto,“ poznamenal Siegel. „Proč je to tak důležité?“

„Myslím, že je to pro ně věc cti. Když nic jiného, jejich práce byla až do teď bezchybná.“

„Takže je pravděpodobnější, že máme dalšího cvoka, který pobíhá po okolí s prvotřídní odstřelovačskou puškou?“

V jeho hlase jsem postřehl sílící pohrdání. A je to tu zas. „Není to právě ta nepředvídatelná eventualita, na které pracuje vaše kancelář?“ řekl jsem. „Aspoň mi to tak pověděla Patelová na schůzce, kterou jsi vypustil.“

„Chápu.“ Siegel se zhoupl na patách. „Tak jak to je – pracuješ teď na vlastních teoriích, nebo se chytáš čehokoli, co zaslechneš v kanceláři?“

Usoudil jsem, že se mnou cítí ohrožený a pomáhá mu, když mě vyprovokuje k nějakému neprofesionálnímu chování. Už jsem málem vybuchl, ale ovládl jsem se a soustředil se raději na zem okolo Tambourova těla.

Když začalo být jasné, že nebudu reagovat, zkusil to znovu z jiného úhlu.

„Víš, je možné, že ti chlapi jsou prostě tak dobří,“ řekl nenuceně. „Nejlepší způsob, jak si udržet policii od těla, je být nepředvídatelný. To zní pravděpodobně, ne?“

„Zatím nechci nic vyloučit,“ řekl jsem, aniž bych se ohlédl.

„To je dobře,“ řekl. „Je prima, že se učíš ze svých chyb. Neměl jsi právě s tímhle problém u Kylea Craiga?“

Teď už jsem vzhlédl.

„On tě v podstatě přelstil, je to tak? Tím, jak stále měnil pravidla své hry? A dělá to dodnes.“ Siegel pokrčil rameny. „Nebo se pletu?“

„Víš ty co, Maxi? Prostě – přestaň mluvit.“ Narovnal jsem se a postavil se proti němu o něco blíž, než bylo nutné. Už jsem se nesnažil Siegela ignorovat. Teď jsem potřeboval říct, co jsem měl na jazyku.

„Pokud máš nějaký problém, můžu ti na něj doporučit odborníka ze svého oboru. Ale teď, jestli sis nevšiml, jsme ztratili kolegu. Co na to vzít ohled?“

Myslím, že to byla přesně ta reakce, kterou chtěl Siegel vyvolat. Ustoupil o krok, ale na tváři měl stále ten odporný úšklebek. Bylo to, jako by se pořád smál nějakému soukromému vtipu.

„Tak fajn,“ řekl a ukázal za sebe. „Kdybys mě potřeboval, budu tamhle.“

„Nebudu tě potřebovat,“ opáčil jsem a vrátil se k práci.

Kapitola 64

Okolo deváté jsem za sebou měl urgentní hovor od vedení tajných služeb FBI a terénní zpravodajské skupiny, poradu s kanceláří starosty a samostatnou schůzi s mým vlastním týmem metropolitní policie, který byl teď celý na místě činu.

Důležitá otázka v tomto okamžiku zněla, zda máme co do činění s odstřelovači vystupujícími pod přezdívkou Patriot, nebo s někým jiným. Případnou souvislost mohli nejrychleji potvrdit balistici a z laboratoře FBI v Quantiku přiletěla vrtulníkem na konzultaci Cailin Jergerová.

Byl to úžasný pohled, sledovat černou helikoptéru Bell, jak si sedá přímo doprostřed vyklizeného parkoviště.

Doběhl jsem k vrtulníku a doprovodil Jergerovou dovnitř.

Měla na sobě džíny a služební mikinu; nejspíš ji vytáhli přímo z jejího obýváku. Při pohledu na tuto drobnou skromnou ženu by nikdo nehádal, že toho ví o zkoumání střelných zbraní víc než kdokoli jiný v okruhu tří států.

Když jsem jí ukázal, kde zastřelili Tamboura, a rozptyl těch čtyř střel, vrhla na mě chápavý pohled. Nereagoval jsem ani slovem. Chtěl jsem, aby Jergerová dospěla k vlastnímu, nikým neovlivněnému závěru.

Ve stanu na důkazy na nás čekal celý svět. Venku byl dav policistů a agentů včetně většiny Tambourových kolegů z NSID. Uvnitř jsme našli velitele Perkinse, Jima Heekina z vedení tajných služeb, Maxe Siegela, různé zástupce ředitelů z metropolitní policie, asistenta speciálních agentů pověřených velením z FBI a několik zástupců Úřadu pro alkohol, tabák, střelné zbraně a výbušniny, označovaného zkratkou ATF. Jergerová se rozhlédla po moři netrpělivých tváří a pak se okamžitě pustila do výkladu, jako bychom tam byli jen ona a já.

Každá ze čtyř kulek byla uložená zvlášť v sáčku na dlouhém skládacím stole. Tři z nich byly v relativně dobrém stavu, čtvrtá hodně pomačkaná, ze zjevného důvodu.

„Rozhodně se jedná o kulky z pušky,“ prohlásila hned na začátku Jergerová. „Ale nevypálila je M110 jako při předchozích útocích.“

Vzala ze stolu pinzetu a vytáhla jednu z kulek ze sáčku. Pak vyndala z kapsy lupu a prohlédla si její plochý konec.

„Jo, myslela jsem si to, ráže .388,“ konstatovala. „A vidíš to vyražené L? To mi říká, že jde o originální náboj Lapua Magnum. Ten byl vyvinutý speciálně pro střelbu na velkou vzdálenost.“

„Dá se z toho poznat, jaká to byla zbraň?“ zeptal jsem se jí. Pokrčila rameny. „To se uvidí. Podívám se v laborce po rýhách z hlavně, ale povím ti předem, že tyhle včelky mají na sobě pořádně silný plášť. Rýhy budou minimální.“

„Co tvůj první dojem?“ otázal jsem se. „Hodně nás tlačí čas.“

Jergerová se zhluboka nadechla. Odhadl jsem, že nerada spekuluje. V její práci šlo o přesnost.

„No… kromě porouchání výstroje nevím, jaký by byl důvod zbavit se ‚emstodesítky‘ a použít jinou zbraň.“

Zvedla další sáček na důkazy a pohlédla na něj. „Abys mě špatně nepochopil. Tohle je prvotřídní munice, ale při střelbě na velkou vzdálenost je ‚emstodesítka‘ jako rolls royce a všechno ostatní je jen… no prostě všechno ostatní.“

„Takže si myslíte, že to byl jiný střelec?“ zeptal se velitel Perkins, čímž jí nejspíš zbytečně podsunul svůj názor.

„Domnívám se, že by bylo trochu divné, kdyby to byl ten samý, to je všechno. Neznám motivaci střelce. Co se týče samotné zbraně, můžu vám říct, že některé možnosti jsou pravděpodobnější než jiné.“

„A ty jsou?“ zeptal jsem se.

Bez zaváhání je ze sebe vysypala: „M24, Remington 700, TRG-42, PGM 338. To jsou nejčastěji používané zbraně, aspoň v armádě.“ Pak pohlédla přímo na mě s jakýmsi ponurým úsměvem ve tváři. „A ještě je tu puška značky Bor. Slyšel jsi o ní?“

„A měl bych?“ opáčil jsem.

„Ne nutně,“ řekla a dál ze mě nespouštěla oči. „Je tu jen jedna zvláštní shoda okolností. Její varianta ráže .338 se nazývá Alex.“

Kapitola 65

Kyle Craig měl ve tváři – tedy ve tváři Maxe Siegela – rozjařený výraz celou cestu domů. Nemohl si pomoct. Za celou svou kariéru a všechna svá převtělení se nikdy tak dobře nepobavil jako toho večera.

Všechna čest agentce Jergerové, že poznala stopy po pušce Alex. A ještě tak rychle!

Možná má FBI v zásuvce přece jen několik ostrých nožů. Tyhle jeho tajemné malé stopy se staly něčím jako ochrannou známkou, ale být přímo u toho, když byla jedna z nich objevena? Jedinečné vzrušení, to přinejmenším. Nebo spíš naprostá extáze.

Ale tohle byla jen předehra. To malé drama u řeky bylo prvním ze dvou překvapivých úderů, které nikdo neviděl přicházet – a nikdo nepocítí dopad toho druhého víc než Alex.

Připrav se, kamaráde! Už je na cestě.

Kyle se podíval na hodinky a zavřel za sebou přední dveře. Bylo teprve půl jedné a slunce mělo vyjít až za několik hodin. Měl spoustu času na to, co musel udělat.

Kapitola 66

Nejprve odemkl dveře od sklepa a sestoupil po úzkém schodišti do dílny s cementovými zdmi pod domem. Nebyla to zrovna otcova pracovna s ořechovým obložením stěn, tři a půl metru vysokým krbem a žebříkem na kolečkách u vysoké knihovny, ale věděl, že mu tahle místnost poslouží stejně dobře. Velký poklop vzadu mu předchozího dne umožnil spustit dolů nový pultový mrazák, ke kterému teď přistoupil.

Agentka Patelová spala poklidně uvnitř. Stále vypadala v podstatě jako dřív, jen byla o něco prkennější, což zas nebyla tak velká změna.

„Jsi připravená změnit prostředí, drahá?“

Vyzvedl ji ven a položil na silnou igelitovou plachtu, aby změkla, než si odbyde další práci. Připomněla mu ne zas tak drahou, ale rozhodně zesnulou matku Miriam – ta také nechávala ráno na kuchyňské lince tác se zmraženým skopovým nebo steaky, aby mohla maso připravit k večeři. Nedalo se říct, že by ho ta ženská nikdy nenaučila nic užitečného.

Pak se pustil do stěn. Desítky nových fotografií byly nalepené vedle těch starých – výsledku dnů otupujícího sledování Crossových pohybů. Nebyla to zvlášť vzrušující část dosavadního procesu, ale rozhodně se vyplatila.

Byl tam Alex Cross a John Sampson, oba pracující na místě té úžasně zvrácené nové vraždy na Franklin Square.

A vedle visel Alex se svým synem Alim a jeho matkou Christine, která, jak se zdálo, pořádně zamíchala životem Crossovy rodiny.

Všechno teď muselo dolů – všechny snímky, všechny mapy, všechny výstřižky, které nasbíral od příchodu do Washingtonu. Nic z toho už nepotřeboval. Všechno měl uložené v paměti. A navíc – teď přišel čas vyhnat všechny podrobnosti z hlavy a opravdu to rozjet!

Kyle věděl, že byly časy, kdy chtěl – ne, potřeboval – mít tohle celé naplánované do nejmenších podrobností. Jenže to už nebyla pravda. Teď jeho možnosti prostě visely ve vzduchu jako ovoce čekající na utrhnutí.

Možná bude konečná verze událostí vypadat takhle: Alex se probudí na podlaze v koupelně s nožem stále v ruce. Vstane, naprosto dezorientovaný, vpotácí se do ložnice a najde ve své posteli vykuchanou Bree. Když se rozběhne zkontrolovat děti, zjistí to samé. U babičky také. Alex si nemůže na nic vzpomenout, ani na to, jak se večer dostal domů. O rok nebo dva později pozná unikátní peklo samotky ve věznici s maximální ostrahou, kde bude hnít ve své nevině, zatímco zdi se kolem něho budou svírat každý den o něco víc.

Anebo ne.

Třeba zlikviduje Alexe úplně, jednou provždy. Staré dobré mučení a vražda – nemluvě o pohledu na Crossovu smrt – měly také něco do sebe.

Zatím ho nic netlačilo učinit konečné rozhodnutí. Jeho jediným úkolem teď bylo dýchat vzduch Maxe Siegela, zůstat otevřený všem možnostem a soustředit se na to, co leželo přímo před ním.

A to byla v té chvíli agentka Patelová.

Když si dřepl, aby ji zkontroloval, začínala už měknout na okrajích. Velmi dobře. Než se z ní začne linout nějaký zápach, zbaví se jí.

„Byla s tebou zábava, zlato,“ řekl a sklonil se, aby ji políbil na rozloučenou na rty. Pak převalil svého odcházejícího hosta do běžného bílého vaku na mrtvoly a zapnul ho k převozu.

Kapitola 67

Další časné ráno a další telefonát od Sampsona. Tentokrát jsem ještě ani nevstal z postele. „Poslechni, zlato, vím, že máš za sebou pekelnou noc na té dálnici, ale myslel jsem, že bys tohle rád věděl. Máme další oběť v tom případu s čísly.“

„Skvělé načasování,“ vzdychl jsem, stále vleže na zádech s Breeinou paží na hrudi.

„To jo, na to jsem machr. Hele, já to zvládnu sám, jestli si potřebuješ orazit.“

„Kde jsi?“ zeptal jsem se.

„V autobusovém terminálu za nádražím Union. Ale vážně, jak tě tak poslouchám, mluvíš jako v kocovině, Alexi. Co kdybys prostě zůstal v posteli a zapomněl, že jsem volal?“

„Ne,“ řekl jsem. Každá buňka mého těla toužila zůstat přilepená na matraci, ale místo činu se dá vidět jen jednou. „Dorazím co nejdřív.“

Když jsem se posadil a spustil nohy na podlahu, chytila mě Bree za paži.

„Proboha, Alexi, teď snad ještě není ani brzo. Co se zase děje?“

„Promiň, že jsem tě probudil,“ řekl jsem a zaklonil se, abych ji mohl políbit na dobré ráno. „Čistě mimochodem, nemůžu se dočkat, až si tě vezmu.“

„Opravdu? A jak se tím změní tohle?“

„Nezmění,“ opáčil jsem. „Jen se nemůžu dočkat.“

Usmála se – a i v polosvětle to byl krásný pohled. Žádná žena, kterou jsem kdy poznal, nemůže vypadat ráno tak dobře. Ani tak sexy. Musel jsem rychle vstát, abych nezačal něco, co nebudu moci dokončit.

„Chceš, abych jela s tebou?“ zeptala se trochu ospale, ale už se opírala o jeden loket.

„Díky, ale ne. Zvládnu to sám. Ale kdybys mohla vypravit děti do školy…“

„Jako by se stalo. Ještě něco?“

„Co bys řekla na menší techtle mechtle, než odejdu?“

„Techtle necháme na jindy. A mechtle taky,“ odpověděla. „Sampson čeká. Jdi už – dřív, než uděláme něco, čeho budeme oba litovat.“

Pár minut nato jsem už byl na odchodu a musel mávnout na ochranku za domem, když mě viděla vycházet ze dveří. Uplynulo teprve pár hodin od chvíle, kdy jsem kolem ní procházel opačným směrem.

„Zdravím, mládenci. Regina už vstává,“ řekl jsem. „Kafe bude za chvilku.“

„I sušenky?“ zeptal se jeden z nich.

„O tom nepochybujte,“ zasmál jsem se.

Nějak se mi to však vymykalo z rukou. O vstávání v nekřesťanskou hodinu jsem už něco věděl, ale odcházet z domu ještě dřív, než Nana začne šmejdit po kuchyni? To bylo opravdu ještě dřív než brzo.

Kapitola 68

Všechny první ranní autobusy parkovaly v ulici před nádražím Union, když jsem tam dorazil.

Sampson už uzavřel zadní terminál a všude se to hemžilo dopravními strážníky v oranžových vestách, kteří ukazovali lidem, kam mají jít. Další pořádná migréna, ale aspoň ne moje.

Zastavil jsem vzadu a vyšel z úrovně ulice do prostorné hlavní haly. Sampson už na mě čekal s velkým kelímkem kávy v ruce.

„Tenhle případ mi pořádně leze krkem, zlato,“ postěžoval si a podal mi můj ranní životabudič.

Kráčeli jsme dozadu, kde jsem u zdi na straně ulice H uviděl řadu hnědých kontejnerů na odpadky. Jeden z nich byl otevřený.

„Tentokrát je to žena, a nahá,“ řekl Sampson. „A čísla má na zádech. Uvidíš sám. Taky to vypadá, že ji vrah neubil, ale ubodal. Je to dost hrozný pohled.“

„Dobře,“ povzdechl jsem si. „Jdeme na to. Koukneme se, co tu máme.“ Natáhl jsem si rukavice a došel ke kontejneru.

Ležela na břiše na hromadě odpadků – většinou ji tvořily pytle smetí z terminálu. Čísla měla vyrytá do kůže ve dvou paralelních řadách po obou stranách páteře. Nebyla to však rovnice. Tohle bylo něco jiného.

N38°55’46,1598’ ‚

W94°40’ 3,5256’ ‚

„To jsou souřadnice GPS?“ zeptal jsem se.

„Jestli jo, jsem zvědavý, kde to místo je,“ řekl Sampson. „Ten chlap se vyvíjí, Alexi.“

„Pohnul tím tělem někdo?“

„Policejní lékař ještě nepřijel. Nevím, co ho zdrželo, ale myslím, že bychom už dál čekat neměli.“

„Souhlasím. Fakt pěkný začátek dne. Pomoz mi.“

Oba jsme se zhluboka nadechli a vylezli do kontejneru. Bylo dost těžké udržet rovnováhu na pohybujících se odpadkových pytlích, o neporušení místa činu nemluvě. Tak rychle, jak jsme dokázali, jsme se chopili oběti a jemně ji obrátili.

To, co jsem uviděl, mi vyrazilo dech. Naklonil jsem se přes okraj kontejneru a poprvé po dlouhé době jsem skoro přišel o obsah žaludku.

Sampson byl vmžiku vedle mě. „Alexi, je ti něco? Co se děje?“

Ústa mi naplnila kovová chuť a hlava se mi točila z návalu adrenalinu z toho šokujícího nálezu.

„Je to agentka, Johne. Z FBI. Nepamatuješ si ji z případu DCAK? Je to Anjali Patelová.“

Kapitola 69

Nebohá Anjali.

K čertu! Jak se to sakra mohlo stát?

Znát osobně oběť vraždy, zvlášť tak brutální jako tahle, s sebou nevyhnutelně přináší množství nevítaných otázek: Tušila, že to přijde? Netrpěla příliš? Měla to rychle za sebou?

Snažil jsem se připomínat sám sobě, že veškerá ta precizní práce nožem byla provedena posmrtně, ale velkou útěchu mi to nepřinášelo. Kromě toho to nejlepší, co jsem mohl pro Patelovou udělat, bylo soustředit se na svou práci a tohle místo činu tak objektivně, jak to jen bylo za těchto hrůzných okolností možné.

Okamžitě jsem zavolal do kanceláře policejního lékaře. Chtěl jsem zařídit, aby byl případ přidělen Porteru Henningovi, a také zjistit, proč jim to trvá tak dlouho. Už tam měli dávno být. Já už tam byl.

Sampson opsal čísla, která jsme našli na Anjaliných zádech, a začal ťukat na svém mobilu, aby co nejrychleji zjistil, co znamenají.

Než jsem si promluvil s Porterem, který uvízl v zácpě na Einsenhower Freeway, mával na mě John, abych se přišel na něco podívat.

„Já ti nevím, Alexi. Vypadá to dost náhodně.“ Obrátil monitor ke mně, aby mi ukázal mapu.

„Je to adresa v Overland Parku v Kansasu. Je to čím dál divnější. Možná je to nakonec nějaký matematický vzorec.“

„A co zadat tu adresu do vyhledávače?“ navrhl jsem.

„Pracuju na tom.“ Šlo to však pomalu – při těch velkých tlapách a drobném displeji. Proto Sampson nikdy nikomu neposílá textovky.

„Tak už to mám,“ oznámil. „Je to restaurace. KC Veledílo na rožni a grilu.“

Sampson vrtěl hlavou, jako by tomu nemohl uvěřit, ale mě ten název zasáhl jako cákanec studené vody. Muselo se mi to zračit v obličeji, protože mi Sampson zamával rukou před očima.

„Alexi? Kam jsi zmizel?“

Zaťal jsem pěsti. Měl jsem chuť do něčeho praštit. „No jasně,“ procedil jsem mezi zuby. „Přesně takhle ten parchant pracuje.“

„Kdo takhle pracuje?“ zeptal se John. „O čem to…?“

Pak mu to došlo.

„Proboha.“

Všechno teď dávalo smysl, ten nejhorší možný. Puška nazvaná Alex z předchozího večera a teď tohle – KC Veledílo.

Veledílo Kylea Craiga.

Takhle pracoval už dřív – nechával na místech činu navštívenky, kterými se hlásil ke svému dílu. Obě ty vraždy odkazovaly na mé dva otevřené případy: útok na Tamboura v odstřelovačském stylu a čísla brutálně vyřezaná do kůže Anjali Patelové.

Oba dva zjevně zabil Kyle. Nebo tím někoho pověřil.

Pak se mi v další vlně hrůzy vybavilo ještě něco: Bronson „Pop-Pop“ James, můj klient. Byl zastřelen při loupežném přepadení obchodu zvaného Cross Country Liquors. Samozřejmě. Proč jsem si tenhle fakt uvědomil až teď?

Všechno to do sebe zapadalo – na moje ramena dopadla další tuna cihel. Kyle kroužil kolem mě, přibližoval se a páchal při tom co největší škody. Nešlo však o žádné slepé řádění. Pokud jsem se nemýlil, bylo to mnohem konkrétnější, mnohem osobnější.

Šlo o součást mého trestu za to, že jsem ho kdysi dopadl.

Kapitola 70

Telefonicky jsem požádal Rakeema o posílení celodenní ostrahy u mého domu. Vzal bych si na to i úvěr, kdyby bylo třeba – peníze byly v té chvíli moje poslední starost. Nemohl jsem tušit, jaká bude Kyleova závěrečná hra, ale nechtěl jsem čekat, až na mě znovu zaútočí.

Většinu dne jsem strávil v Hooverově budově. Po Anjalině náhlé smrti tam panovala pohřební atmosféra – kromě Strategického informačního operačního centra, kde to hučelo jako na věži letového provozu.

Sám ředitel FBI Ron Burns nám poskytl svou operační místnost a hon na Kylea Craiga se znovu rozběhl na plné obrátky. Nebylo to osobní jen pro mě. Craig představoval největší interní skandál úřadu za posledních sto let. A teď zabil dalšího agenta, možná proto, aby pronikl zpátky do FBI.

Všechny židle okolo dvojitého půlkruhového stolu v operačním centru byly obsazené. Na pěti hlavních monitorech se střídaly fotografie a jedno staré video s Kylem Craigem doplněné mapami se značkami na místech jeho bývalých obětí a potvrzeného výskytu.

Celý den jsme byli ve spojení s Denverem, New Yorkem, Chicagem, Paříží – všemi lokalitami, o nichž se vědělo, že tam Kyle od svého útěku z věznice ve Florence žil. A všechny oblastní kanceláře v zemi měly plnou pohotovost.

Avšak i přes tu horečnou aktivitu jsme museli přijmout fakt, že nikdo netuší, kde by se Kyle mohl nacházet.

„Nevím, co říct, Alexi,“ řekl Burns nervózně přecházející po místnosti. Právě jsme zavěsili po namáhavém konferenčním hovoru. „Nemáme nic v ruce, žádný hmatatelný důkaz, že Kyle zabil Tamboura nebo Patelovou, nebo aspoň že je ve Washingtonu. A z té beretty, kterou jste přinesl ze skladu důkazních materiálů, jsme se také nic nedozvěděli.“

Beretta, o níž mluvil, byla ta, kterou Bronson James použil při pokusu o loupežné přepadení. Původně jsem si myslel, že ji Pop-Pop dostal od člena nějakého pouličního gangu, ale tu zbraň mu mohl snadno vložit do ruky Kyle Craig. Pamatoval jsem si, že má Kyle beretty v oblibě, a on věděl, že to vím.

„Já jsem ten důkaz,“ namítl jsem. „Zavolal mi. Vyhrožoval mi. Ten muž je mnou posedlý, Rone. V jeho očích jsem jediný, kdo ho kdy porazil, a takovou pohanu nemůže Kyle Craig snést.“

„A co ti jeho následovníci? Úplně je vyloučit nemůžeme.“ Burns mluvil na mě, ale zároveň i na tucet dalších agentů, kteří si dělali poznámky a bušili do notebooků. „Ten muž má obdivovatele, z nichž někteří by na jeho rozkaz ochotně položili život. Už se to stalo. Jak můžeme vědět, že těmi útoky nepověřil jednoho z nich?“

„Protože ty útoky byly mířené na mě,“ řekl jsem pomalu. „Téhle práce se chce Kyle zhostit osobně.“

„Ale ani tohle nás nikam nedovede.“ Burns přestal přecházet a posadil se. „Ať už tady Craig vraždil osobně, nebo ne, v ruce máme pořád totéž. Budeme dál pátrat na místech činu. Postaráme se, abychom byli ve střehu a naši lidé připravení, až znovu udeří.“

„To ale nestačí. Sakra!“ zaklel jsem a smetl své poznámky ze stolu i s papíry několika dalších lidí. Okamžitě jsem toho litoval. „Pardon,“ řekl jsem. „Omlouvám se.“

Burns se ke mně sklonil, když jsem sbíral papíry z podlahy, a podal mi ruku. Pomohl mi vstát. „Udělejte si pauzu. Zajděte si na večeři. Nic víc se momentálně dělat nedá.“

Měl pravdu, ať se mi to líbilo, nebo ne. Byl jsem vyčerpaný, trochu jsem se styděl a nejvíc ze všeho jsem potřeboval strávit nějaký čas doma. Jakmile jsem si posbíral věci, odešel jsem.

Při čekání na výtah jsem ucítil, jak mi vibruje mobil, toho dne snad posté. Neustále mi volali z metropolitní policie, Sampson, Bree, Nana…

Jenže tentokrát jsem na monitoru uviděl jediné slovo: „Přítel.“

„Alex Cross,“ ohlásil jsem se a rovnou zamířil zpátky do operačního centra.

„Zdravím, Alexi,“ řekl Kyle Craig. „Jsme v tom zase až po uši, co?“

Kapitola 71

„Telefon, ze kterého volám, je kódovaný, takže se neobtěžuj něco zkoušet,“ pokračoval Kyle. „Jestli jsem to správně načasoval, jsi teď přímo v břiše obludy. Je to tak? A nepřepínej mě na hlasitý odposlech, nebo zavěsím.“

Vstoupil jsem do konferenční místnosti a gestikuloval jako šílený, abych jim dal najevo, že se něco děje. Agenti začali pobíhat sem tam, ačkoli nemohli celkem nic dělat. Nepochyboval jsem, že Kyle mluví pravdu a jeho telefon je skutečně zakódovaný.

Někdo mi podal psací podložku a propisovačku a Burns se posadil s uchem u mého mobilu, dokud nepřiběhl asistent s notebookem. Zaujal ředitelovo místo a začal zapisovat všechno, co slyšel.

„Zabil jsi Anjali Patelovou a Nelsona Tamboura, je to tak, Kyle?“

„Obávám se, že ano.“

„A co Bronsona Jamese?“ zeptal jsem se. „To jsi také udělal?“

„Pozoruhodný mladík, že? Docela kurážný.“

Při posledním hovoru s Kylem jsem se dopustil té chyby, že mi povolily nervy. Tentokrát jsem byl odhodlaný něco takového nedopustit, ale srdce mi bušilo takovou nenávistí, jakou jsem nikdy v životě k nikomu necítil.

„Vidíš tu zkázu, kterou tady pácháš ty?“ pokračoval. „Nebylo by pro ty lidi mnohem lepší, kdybys prostě neexistoval?“

„Vidím jen člověka, který je mnou posedlý,“ opáčil jsem.

„To není pravda,“ řekl. „Myslíš si, jak jsi fascinující, zvlášť na negra. A kdybys nebyl, byl bys teď mrtvý a Tambour, Patelová a mladý Bronson James by právě přemýšleli, co si dají zítra k snídani. Je to vlastně kompliment, opravdu. Jen málo lidí je hodných mého času.“

Jeho hlas zněl skoro rozpustile. Zdálo se, že má mimořádně dobrou náladu. Tak na něho účinkovalo zabíjení. Navíc Kyle miloval, když mohl mluvit o sobě.

„Můžu se tě na něco zeptat?“ otázal jsem se.

„Zajímavé. Obvykle nežádáš o dovolení. Jen do toho, Alexi.“

„Zaujal mě způsob, jak jsi zabil Tamboura a Patelovou. Není ti podobné někoho napodobovat…“

„Ne,“ odvětil okamžitě. „Obvykle to bývá naopak, že?“

„Ale přesně to jsi teď udělal. Dvakrát.“

„Tak na co se chceš zeptat, Alexi?“

„Jsi s nimi v kontaktu?“ zeptal jsem se. „S těmi původními vrahy. Jsou to tví lidé, Kyle?“

Na okamžik se zamyslel, možná chtěl náš rozhovor trochu zbrzdit. Nebo snad spřádal lež?

„Nejsem a nejsou,“ odpověděl pak. „Tenhle Patriot je na můj vkus moc obyčejný. Ale ten druhý, s těmi čísly? Ten je mnohem zajímavější. Přiznávám, že s tímhle chlapíkem bych si rád popovídal.“

„Takže nevíš, co jsou ti dva zač,“ řekl jsem.

Následovala další dlouhá pauza. Potom se Kyle zasmál – nejsrdečněji, jak jsem od něho kdy slyšel.

„Alexi Crossi, ty mě žádáš o radu?“

„Býval jsi dobrý agent,“ podotkl jsem. „Pamatuješ? Radíval jsi mi.“

„No samozřejmě. Bylo to druhé nejhorší období mého života. To první jsem strávil v takzvaném Supermaxu ve Florence – za což mohu poděkovat tobě.“ Odmlčel se a já slyšel, jak se dlouze, pomalu nadechl. „A to nás zase přivádí k tomu, proč jsem tady, že?“

„To ano,“ přitakal jsem. „Zdá se, že jsi obětoval celý život tomu, abys mi to oplatil.“

„Tak nějak to asi bude.“

„Tak proč všechny tyhle okolky a hry, Kyle? Na co čekáš?“

„Asi na správnou inspiraci,“ odvětil beze stopy ironie. „V tom tkví krása tvorby a představivosti. To, co má přijít, zůstává otevřené. Čím je umělec zkušenější, tím lépe dokáže reagovat na okamžitou situaci.“

„Takže ty jsi teď umělec?“

„Asi jsem jím byl vždycky,“ informoval mě. „Jenom se stále zlepšuji, to je celé. Byla by hloupost skončit, když jsem na vrcholu. Ale něco ti povím, příteli.“

„A to?“

„Až ten okamžik přijde, poznáme to oba, to mi věř.“

Čtvrtá část

KONEČNÝ CÍL,

KONEČNÉ STRATEGIE

Kapitola 72

Když Denny toho rána odjížděl ve starém bílém suburbanu z Washingtonu, všiml si v bočním zrcátku neobvyklého kouře vycházejícího z výfuku, ale nevěnoval mu velkou pozornost. U tak staré kraksny se nemohl zabývat každým škytnutím.

Avšak tři a půl hodiny daleko od domova se škytavka změnila v něco jako smrtelný rachot. Z motoru se ozvalo povědomé suché zazvonění.

Když zajel na krajnici Route 70, zvedl Mitch oči od Penthousu, který štípl ze stojanu při poslední zastávce na benzínce. „Co se děje, Denny? To nezní dobře.“

„Ty nepoznáš, když vodejde těsnění pod hlavou?“ podivil se Denny. Bylo úžasné, jak bystrý dokáže Mitch být s puškou v ruce – vzhledem k tomu, jak otupělý byl po zbytek života.

Jediný pohled pod kapotu Dennymu prozradil, co už věděl, ale teprve když se znovu vlekli kupředu po dálnici, pověděl Mitchovi víc.

„Hele, není potřeba z toho šílet, kámo, ale tahle stará kára to už zpátky do Washingtonu nezvládne. Myslím, že se jí budeme muset zbavit.“

Mitchovi se rozzářil obličej jako malému děcku. „Vím, kde to můžem udělat!“ vyhrkl. „Dřív sem tady kolem v jednom kuse lovil. Je to perfektní místo, Denny. Nikdo tam nikdy nechodí.“

„Myslím, že ho prostě postavíme na dlouhodobý parkoviště na letišti a vodkráčíme,“ řekl Denny. „Než někomu dojde, že se pro něj nevrátíme.“

Ale Mitch nesouhlasil.

„No tak, Denny. Prosím.“ Seděl šikmo na sedadle a tahal Dennyho za rukáv jako nějaký malý spratek. „Prostě to auto utopíme, chlape. Zbavíme se ho jednou provždy.“

Dennyho to nemělo překvapit. Od té kontroly na dálnici naháněl Mitchovi suburban čím dál větší strach.

Zároveň však Dennymu došlo, že by to mohla být příležitost Mitche uklidnit. Potřeboval, aby se jeho střelec soustředil na jejich úkol, a vyplatilo se pro to leccos udělat.

„No tak jo,“ svolil nakonec Denny. „Můžem se zbavit většiny těch krámů. Stejně sou to vodpadky. Ten zbytek pobereme. Pak uděláme to, co by udělal každej pořádnej americkej patriot.“

Mitch se na něho šklebil od ucha k uchu. „A to je co, Denny?“

„Pudeme za lepším, chlape. Už si někdy šlohnul auto?“

Kapitola 73

Když byli hotoví, zastavili se u benzínky Mobil, aby se umyli na toaletách, a ukradli kytici tulipánů z kbelíku před obchodem. Dennymu by se líbilo, kdyby měli i kravaty, ale už se připozdívalo.

Vlastně už byla tma, když konečně zastavili před úhledným domkem v novoanglickém slohu v ulici Central Boulevard na předměstí New Jersey zvaném Brick Township. Byla to tichá ulice s velkými stromy, jejichž větve se uprostřed setkávaly a ve větru bylo cítit sůl oceánu.

„Tady si vyrůstal?“ zeptal se Denny, když se rozhlédl kolem. „Člověče, proč si vodsud vodešel?“

Mitch pokrčil rameny. „Já ti nevím, Denny. Prostě sem to udělal.“

Když došli k domovním dveřím, vyšrouboval Denny žárovku na verandě a pak zazvonil. Přišla jim otevřít žena ve středních letech. Měla stejný obvod pasu jako Mitch a jeho oválnou tvář. Upírala zrak do tmy, aby zjistila, kdo tam je. „To jsi ty, Mitchelli?“

„Ahoj mami.“

Utěrka na nádobí jí vypadla z ruky. „Mitchelli!“ Vteřinu nato už ho táhla dovnitř a objímala hubenými pažemi s volnou kůží. „Bože, Bože, přivedl jsi mého chlapce domů na návštěvu a já ti děkuji!“

„Nech toho, mami.“ Mitch uhýbal před jejími polibky, ale když se osvobodil s tulipány napůl rozmačkanými v ruce, usmíval se. „Tohle je Denny,“ oznámil.

„Rád vás poznávám, madam,“ řekl Denny. „Moc se vomlouvám, že sme vás takhle přepadli. Měli sme nejdřív zavolat. Myslím, že sme fakt měli.“

Bernice Talleyová mávla rukou, jako by odháněla mouchy. „Už na to nemyslete. Pojďte dál, jen pojďte.“

Když se natáhla kolem Dennyho, aby zavřela dveře, spočinula pohledem na lexusu ES zaparkovaném u chodníku. „Vsadím se, že máte hlad, mládenci.“

„To jo, mami,“ odpověděl Mitch.

„Mitch je pořád hladovej,“ poznamenal Denny a Bernice se zasmála, jako kdyby věděla, že je to pravda. Za chůze ošklivě napadala na pravou nohu, ale hůl pověšenou na klice jedněch dveří v chodbě minula bez povšimnutí.

„Mitchelli, nabídni svému příteli něco k pití. Já se podívám, co se mi podaří vyštrachat v lednici.“

Denny zpomalil, když procházeli obývacím pokojem. Nábytek byl staromódní, ale jednotlivé kusy spolu ladily. Bylo to zařízení ve stylu „zaopatřená babča“. V podobných pokojích se jeho otec snažil prodávat vysavače, nože nebo cokoli jiného, čím si vydělával na whisky. Nemohl v tom ale být moc dobrý. Ten parchant nepil nikdy nic lepšího než Old Crow.

Na stolku u zdi měla paní Talleyová tři obrázky ve zlatých rámečcích vyrovnané do dokonalého oblouku. Na jednom byl Ježíš s pohledem zvednutým k Bohu. Pak tam byla fotografie Mitche, který vypadal mladě a hloupě v obleku a kravatě. A třetí snímek ukazoval černocha ve středních letech v přehlídkové uniformě se slušnou sbírkou stužek na hrudi.

Denny vstoupil do kuchyně, kde paní Talleyová pilně chystala jídlo, zatímco Mitch seděl u starého umakartového stolu se dvěma otevřenými heinekeny před sebou.

„Poslechněte, to je pan Talley na tý fotce?“ zeptal se.

Stará žena se zarazila. Ruka jí klesla do půli cesty k nemocné kyčli, ale pak se natáhla dopředu a otevřela lednici.

„Pana Talleyho jsme ztratili před dvěma lety,“ řekla, aniž se ohlédla. „Bůh buď milostiv jeho duši.“

„To je mi moc líto,“ řekl jí Denny. „Takže ste zůstala na všechno sama, co?“ Věděl, že se chová hnusně, ale nemohl si pomoct.

Chybně si to vyložila jako projev účasti. „Ale já se mám dobře. Jeden hoch mi chodí sekat trávu a odklízet sníh a můj soused Samuel mi pomůže pokaždé, když potřebuju přestěhovat něco těžkého.“

„Vomlouvám se, že sem s tím začal, paní Talleyová. Nechtěl sem…“

„Ne, ne.“ Odehnala další neviditelné mouchy. „To je v naprostém pořádku. Manžel byl dobrý člověk.“

„Dobrej člověk, kterej po sobě zanechal výbornýho syna,“ dodal Denny.

Tvář paní Talleyové ozářil úsměv. „To mi nemusíte povídat,“ řekla a pohladila Mitche po širokém rameni, když přecházela od lednice k lince se sáčkem cibule.

Denny viděl, jak Mitchovi začalo pod stolem divoce poskakovat koleno.

Kapitola 74

I když je Bernice Talleyová nečekala, podařilo se jí připravit novoanglickou polévku ze škeblí, chutný chléb, salát a několik brambor z mikrovlnky se vším, co k tomu patří, od másla přes kysanou smetanu po kanadskou slaninu. Byla to nejlepší večeře, jakou Denny jedl od začátku toho zmatku, kdy musel spát po útulcích a v tom zatraceném suburbanu, kterého se nakonec rád zbavil. Spokojeně se cpal, zatímco paní Talleyová brebentila o lidech, o kterých v životě neslyšel. Mitch většinou jen poslouchal.

Nakonec, po druhé porci vanilkové zmrzliny polité čokoládou, se Denny odsunul od stolu a protáhl si ruce a nohy.

„Bylo to báječný, madam,“ řekl.

Paní Talleyová se rozzářila. „Počkejte, až ochutnáte moje vafle,“ odvětila.

„My nezůstanem přes noc, mami,“ zamumlal Mitch spíš do misky se zmrzlinou než k ní.

Ženin úsměv rázem pohasl. „Jak to myslíš? Kam chcete jít v půl desáté večer?“

„Vracíme se z konference v New Yorku,“ vložil se do toho rychle Denny. „Mitche napadlo, že by bylo fajn se tady zastavit, ale zejtra ráno musíme bejt zpátky v Clevelandu. Pojedeni celou noc, abysme přišli včas do práce.“

„Chápu,“ pronesla tiše, ale smutek v jejím hlasu se nedal přeslechnout.

„Víte co?“ Denny vstal a začal sklízet talíře. „Co kdybyste si vy dva chvíli popovídali v obýváku? Já to tu zatím uklidím.“

„Ne, ne,“ vyhrkla, ale nakonec se mu podařilo vystrkat ji z kuchyně.

Když odešla, natáhl si její žluté gumové rukavice a umyl všechno nádobí. Otřel dřez, linku, stůl, lednici a dvě láhve piva, které vypil. Pak si strčil rukavice do kapsy.

O půl hodiny později odcházeli s Mitchem od domu.

„Moc milá dáma a výborná kuchařka,“ poznamenal Denny. „Škoda, že se nemůžeme zdržet.“

„To je v pohodě,“ řekl Mitch. „Máme ve Washingtonu práci.“

Denny ho poplácal po rameni. Vypadalo to, že se Mitch znovu začíná soustředit na jejich práci, že je zase sám sebou.

Když vyšli na chodník, Denny se náhle zastavil a luskl prsty. „Moment. Nechal sem na kuchyňský lince peněženku. Hned se vrátím.“

„Já pro ni dojdu,“ nabídl Mitch, ale Denny zvedl ruku, aby ho zarazil.

„Špatnej nápad, Mitchi. Viděls, jak byla tvoje máma smutná. Přece ji nechceš znovu rozplakat, že ne?“

„To asi ne,“ připustil Mitch.

„Jasně že ne. Posaď se pěkně do auta a nechoď dovnitř. Budu tady dřív, než řekneš švec.“

Kapitola 75

Trávil jsem doma tolik času, kolik jsem mohl, včetně veškeré doby za psacím stolem. Díky Kyleu Craigovi, případu Patriot a novým vraždám s čísly byla moje pracovna v podkroví přecpaná vyšetřovacími materiály jako nikdy předtím. To znamenalo spoustu fotografií z míst činu, takže jsem řekl dětem, že mají do mé pracovny prozatím zakázaný vstup, což vysvětlovalo telefonát od Jannie z toho odpoledne.

„Haló, Alexi, tady je Janelle Zavržená, volám z dalekých krajin prvního patra.“

Moje dcera umí být vtipná a ostrá jako břitva zároveň. Já se s ní jen snažím držet krok. „Přijmi mé pozdravy, slovutná Janelle. Co nového ve vyhnanství?“

„Máš návštěvu, tati,“ řekla už zase věcně. „Před domem je pán jménem Siegel. Je to agent FBI.“

Nejdřív jsem si myslel, že jsem se přeslechl. Co by mohl Max Siegel chtít u mě doma? Náš poslední střet byl zatím nejhorší.

„Tati?“

„Už běžím dolů,“ řekl jsem.

Když jsem sešel do prvního patra, Jannie tam ještě čekala. Vyrazila za mnou ze schodů, ale já ji požádal, aby zůstala uvnitř.

Vyšel jsem ven a zavřel za sebou domovní dveře.

Siegel stál na schodech a vypadal velice brooklynsky – v džínách a černé motorkářské bundě. V jedné ruce držel černou přilbu a ve druhé papírový sáček.

Jeden člen ochranky, David Brandabur, se postavil na práh mezi Maxe a dveře.

„To je v pořádku, Davide,“ řekl jsem. „Znám ho.“

Oba jsme počkali, až se David vrátí do auta, než některý z nás promluvil.

„Co tady děláš, Maxi?“ zeptal jsem se.

Siegel vystoupil o schod výš, právě tak daleko ode mě, aby mi mohl podat sáček. Okamžitě jsem z jeho obličeje vyčetl, že se něco změnilo.

„Nevěděl jsem, co máš rád,“ pronesl.

Vytáhl láhev černého Johnnieho Walkera. Vypadalo to jako nabídka ke smíru, ale u Siegela jsem opravdu nevěděl, co si mám myslet.

Pokrčil rameny. „Já vím, já vím. Zaskočil jsem tě, co?“

„Něco takového,“ opáčil jsem.

„Poslechni, Alexi, uvědomuji si, jaké to je se mnou pracovat. Beru všechno hrozně osobně. Neměl bych, ale dělám to. Jsem hrozně emocionální. Možná mi to pomáhá v práci, ale taky to ze mě někdy dělá pořádného pitomce.“

Chtěl jsem říct „Někdy?“, ale pak jsem jen poslouchal, co má Siegel na srdci.

„Tak či tak,“ pokračoval, „zastavil jsem se, abych ti řekl, že vím, že máš v poslední době plné ruce práce. Kdybys něco potřeboval, dej mi vědět. Cokoli od FBI nebo jen bezpečnostní posily tady u domu – někoho, kdo by to tady vzal přes noc nebo tak.“

Pohlédl do mé bezvýrazné tváře a nakonec se usmál. „Myslím to vážně. Žádné triky. Žádné žvásty.“

Chtěl jsem Siegelovi věřit. Rozhodně by mi to usnadnilo situaci. Ale instinkty mě před ním varovaly. Nemohl jsem hodit svou nedůvěru za hlavu jen proto, že přišel s nabídkou příměří.

Pak se dveře za mnou otevřely a stála v nich Bree. „Je tady všechno v pořádku?“ zeptala se.

Siegel se zasmál. „Vypadá to, že mě moje pověst předchází.“

„Vlastně máme na schodech pubertální zpravodajskou službu,“ odvětila Bree. Podala mu ruku, usmiřovatelka jako vždy. „Jsem Bree Stoneová.“

„Detektivka Stoneová,“ řekl. „No jistě. Rád vás poznávám. Jsem Max Siegel, Alexova noční můra z FBI. Občas máme na některé věci odlišný názor.“

„Něco jsem o tom slyšela,“ poznamenala a oba se zasmáli. Bylo to trochu neskutečné. Tuhle stránku Siegelovy osobnosti jsem viděl poprvé, ten přátelský zájem o druhé. A objevila se naprosto nečekaně.

„Max se tady zastavil s tímhle,“ řekl jsem a ukázal jí láhev skotské.

„Tak jo.“ Siegel sestoupil o schod směrem k chodníku. „Mise splněna. Bylo mi potěšením, detektivko.“

„Zůstaňte na skleničku,“ nabídla mu a stiskla mi ruku. „Je odpoledne. Určitě si můžeme dovolit na chvilku vysadit.“ Nebyla to žádná záminka; všichni jsme věděli, o co se snaží. Siegel vzhlédl a pokrčil rameny. Teď to bylo na mě a já bych moc rád řekl ne, ale zdálo se, že by to nestálo za problémy, které by tím vznikly.

„Tak půjdeme dovnitř,“ řekl jsem a šel první. „Mia casa es su casa, Maxi.“

Uvnitř se Jannie už stáhla zpátky až ke kuchyňskému stolu. Byli tam i Nana a Ali, zabraní do karetní hry Go Fish. Ali jí byl v poslední době posedlý, ale když jsme vstoupili, všichni vzhlédli.

„Maxi, tady jsou všichni pohromadě. Regino, Jannie, Ali, tohle je agent Siegel.“

Ali vyvalil oči na motocyklovou přilbu a Siegel ji položil před něho. „Jen do toho, chlapáku. Zkus si ji, jestli chceš.“

„Klidně můžeš,“ ujistil jsem Aliho.

Přinesl jsem skleničky a led a dvě lahve s vodou pro děti. Nana šla otevřít skříňku, kam jsme ukládali brambůrky a sušenky, ale já zavrtěl hlavou tak nenápadně, aby to postřehla jen ona.

„Máte to tady hezké,“ řekl Siegel s pohledem upřeným z okna do zahrady za domem. „Moc pěkný koutek uprostřed města.“

„Díky.“ Podal jsem mu skromnou dávku skotské, nalil další Bree a sobě a ještě jednu s vodou pro Nanu.

„Tak na nový začátek,“ pronesla Bree jedovatě a zvedla skleničku.

„Na blížící se léto!“ ozval se Ali.

Siegel se na něho usmál a položil mu ruku na rameno.

„A na tuhle přátelskou rodinu,“ řekl. „Moc rád jsem vás všechny poznal.“

Kapitola 76

Průlom ve vyšetřování vraždy někdy přijde jako blesk z čistého nebe – jako telefonát v neděli dopoledne z místa, odkud by to člověk nikdy nečekal.

„Detektiv Cross?“

„Ano?“

„Tady je detektiv Scott Cowen z policejního oddělení v Brick Townshipu v New Jersey. Myslím, že máme případ, který souvisí s vašimi problémy s odstřelovačem.“

Metropolitní policie dostávala doslova stovky tipů týdně na linku vyhrazenou případu Patriot. Více než devětadevadesát procent tvořily výplody fantazie nebo slepé uličky, ale ať už Cowen seděl na čemkoli, dispečink to pustil dál. Teď měl mou pozornost.

Obrátil jsem noviny na bok a začal si dělat poznámky na okraj vedle křížovky. Cowen. Brick Township.

„Pokračujte,“ vybídl jsem ho.

„Včera odpoledne jsme vytáhli z jezera Turn Mill Pond nedaleko odtud bílý suburban, rok výroby devadesát dva. Značky jsou samozřejmě pryč, ale myslím, že ten, kdo ho tam hodil, nečekal, že ho někdo najde, aspoň ne tak rychle. Jenže u nás na letišti se o víkendu konal slet ultralightů a několik pilotů letících nad jezerem dole něco vidělo a nahlásilo to…“

„Ano?“ přerušil jsem ho. Vypadalo to, že Cowen nemusí při mluvení vůbec dýchat.

„Jo, takže si myslím, že to auto nemohlo být ve vodě déle než osmačtyřicet hodin, protože se nám z něj ještě podařilo získat zatraceně dobré otisky prstů. Každý ze šesti z nich měl tucet i víc identifikačních bodů, což vypadalo skvěle, jenže v databázi IAFIS se mi nepodařilo najít žádnou shodu…“

„Detektive, omlouvám se, ale můžete mi vysvětlit, jak tohle souvisí s mým případem?“

„No… bylo to takhle. Už jsem si myslel, že jsme ve slepé uličce, ale pak mi dnes dopoledne zavolala státní policie – zjevně se jeden z těch šesti otisků shodoval s některým z vašich neidentifikovaných pachatelů.“

Konečně se někam dostáváme. Vyskočil jsem z pohovky a rozběhl se do podkroví. Okamžitě jsem potřeboval svoje tabulky a poznámky.

Jako všichni podezřelí, jejichž otisky se nenašly v žádné databázi, skončil i náš tajemný střelec v kolonce neidentifikovaných pachatelů. Otisk, který po sobě zanechal na scéně první vraždy a pak znovu na Národním památníku ochránců zákona, byl úmyslnou navštívenkou. Tento nový otisk mi připadal spíš jako chyba a v téhle fázi vyšetřování jsem si nic nepřál víc než chyby pachatele.

Napadlo mě, jestli všechny zbývající otisky z auta patřily stejnému člověku, nebo zdali jsme právě získali stopy vedoucí k oběma členům odstřelovačského týmu.

Tuto myšlenku jsem si zatím nechal pro sebe.

„Detektive Cowene z Brick Townshipu, možná jste mi právě vytrhl trn z paty. Můžete mi poslat všechno, co máte?“ zeptal jsem se.

„Dejte mi svůj e-mail,“ požádal. „Všechny jsou naskenované a připravené k odeslání. Máme šest kompletních otisků, jak jsem řekl, plus dalších devět částečných. Bylo opravdu štěstí, že jsme to auto našli tak rychle…“

„Tady je můj e-mail,“ skočil jsem mu do řeči a vychrlil ho na něj. „Omlouvám se, že tak spěchám, ale moc rád bych viděl, co máte.“

„Žádný problém.“ V pozadí jsem slyšel, jak ťuká do klávesnice. „Dobře, je to na cestě. Kdybyste ještě něco potřeboval nebo se chtěl přijet porozhlédnout nebo cokoli jiného, dejte mi vědět.“

„Dám,“ slíbil jsem.

Ve skutečnosti jsem už během telefonátu hledal na notebooku trasu do Brick Townshipu v New Jersey. Bylo mi jasné, že jestli se potvrdí moje domněnky, setkám se s detektivem Cowenem tváří v tvář dřív, než tenhle den skončí, a porozhlédneme se tam společně – nebo cokoli jiného.

Kapitola 77

Omezení těchto nových otisků z New Jersey spočívala v tom, že jsem je neměl s čím porovnat. Alespoň ne s žádnými záznamy pachatelů. Kvůli tomu jsme nemohli vědět jistě, zda všechny pocházejí od stejné osoby, nebo ne.

Pomyslel jsem na nabídku pomoci od Maxe Siegela. S prostředky, které měla k dispozici FBI, bychom se nejspíš dostali dál než detektiv Scott Cowen. Jenže jsem ještě nebyl připraven ji přijmout.

Místo toho jsem se znovu obrátil na svou kontaktní osobu ve vojenské zpravodajské službě, Carla Freelandera sloužícího v Lagosu. Usoudil jsem, že bude lepší obrátit se na osvědčený zdroj, i když byl na opačné straně zeměkoule a z mých telefonátů se mu už možná dělalo zle.

„Dvakrát v jednom měsíci, Alexi? Asi ti budeme muset vystavit fakturu,“ řekl. „Tak povídej, co můžu udělat pro tebe a tvoje lidi.“

„Než ta faktura přijde, budu ti prostě dlužit další skleničku,“ opáčil jsem. „A je možné, že se honím za stejnými duchy jako posledně, jenom si musím být jistý. Mám šest dalších otisků, které bych chtěl nechat porovnat s vaší civilní databází. Možná patří všechny stejné osobě, ale třeba taky ne.“

Cowen mluvil o kvalitě otisků pravdu. Standard metropolitní policie je třináct bodů, tedy všech míst, kde rýhy nebo linie končí, případně se protínají s dalšími rýhami nebo liniemi. Pokud se dva otisky shodují na třinácti nebo více takových místech, je to statistická shoda – a já měl šest velice dobrých skenů, se kterými jsem mohl pracovat.

Carl mi řekl, abych mu je poslal a nechal si tak hodinu volnou linku.

Dodržel slovo, zavolal mi po padesáti minutách.

„No, mám pro tebe dobré i špatné zprávy,“ řekl. „Dva z těch šesti otisků, které jsi mi poslal, se objevily ve vojenské databázi. Máš levý ukazováček a prostředníček chlapa jménem Steven Hennessey, americké speciální jednotky, operační jednotka Delta, v armádě od roku osmdesát devět do roku dva tisíce dva.“

„Delta Force? To zní dobře,“ poznamenal jsem.

„To jo. Ten člověk se zúčastnil akcí v Panamě, během Pouštní bouře, v Somálsku – a poslechni si tohle: absolvoval výcvik ve střelbě z dlouhých zbraní pro pozemní síly v Kundúzu. To vypadá na odstřelovače.“

Úplně jsem viděl, jak na hracím automatu naskočil třikrát v řadě nápis BAR. Skoro jistě jsme našli našeho druhého střelce – a tenhle měl jméno.

„Co jeho poslední známá adresa?“ zeptal jsem se. „Víme, kde je ten Hennessey teď?“

„No, to je ta špatná zpráva,“ odvětil Carl. „Hřbitov Cave Hill v Louisville v Kentucky. Hennessey je už léta mrtvý, Alexi.“

Kapitola 78

Tři a půl hodiny dlouhá cesta do New Jersey mi rychle utekla. Nejspíš proto, že mi mozek celou dobu pracoval na plné obrátky. Bylo špatné, že jsem byl pod takovým tlakem, protože bych byl rád navštívil svého bratrance Jimmyho Parkera v restauraci Red Hat na břehu řeky Hudson v Irvingtonu. Zoufale jsem potřeboval pauzu a dobré jídlo.

Někdo možná dole v Louisville pohřbený byl, ale klidně bych se vsadil, že nešlo o skutečného Stevena Hennesseyho. Jeho otisky v suburbanu potvrzovaly, že je živý až až.

Otázka zněla, kým se Hennessey stal v posledních několika letech. A také kde by mohl být teď. Navíc mi vrtalo hlavou, co mohl on a jeho tajemný kumpán pohledávat v New Jersey.

Měl jsem v plánu setkat se s detektivem Cowenem u jezera Mill Pond, kde vytáhli to auto z vody. Chtěl jsem si to tam prohlédnout ještě za denního světla a pak jet za ním na parkoviště pro zabavená vozidla, abych se na vůz podíval osobně.

Když jsem však zavolal Cowenovi, abych mu řekl, že jsem tam, nezvedl mi to.

Totéž se stalo poté, co jsem dorazil na místo setkání na jižním konci nádrže. Měl jsem vztek, ale nemohl jsem dělat nic jiného než vystoupit a porozhlédnout se tam sám.

Turn Mill byl jednou z několika vodních ploch v parku Colliers Mills Wildlife Management Area o rozloze několika tisíc hektarů. Z místa, kde jsem stál, jsem viděl jen stromy, vodu a prašnou cestu, po níž jsem právě přijel.

Spousta soukromí pro člověka, který se chce zbavit auta.

Hlína na kraji vody byla hodně rozrytá a udusaná, nejspíš tam, kde policie vytahovala suburban. Vzbudilo to ve mně dojem, že vozidlo někdo strčil do vody z kraje dřevěného mostu, kde se jezero zužovalo do kanálu.

Při pohledu shora se zdálo, že je tam dost velká hloubka, ale zjevně nebyla. V každém případě ten, kdo tam auto hodil, s tím už nemohl nic dělat.

Jakmile jsem si všechno prohlédl, vrátil jsem se do auta. Usoudil jsem, že nebude těžké najít policejní stanici ve městě, ale v tom okamžiku jsem uviděl policejní auto, jak se ke mně řítí po cestě.

Prolétlo kolem jezera, zabočilo do lesa a zase se vrátilo. Zastavilo těsně za mnou.

Vystoupila blonďatá uniformovaná policistka a zamávala na mě, když jsem kráčel k ní.

„Detektiv Cross?“

„To jsem já.“

„Jsem policistka Guadangová. Detektiv Cowen mě požádal, abych sem zajela a dovezla vás co nejrychleji zpátky. Ve městě došlo k vraždě, někdo zabil ženu jménem Bernice Talleyová.“

Předpokládal jsem, že mi tím říká, že byl Cowen odvolán z mého případu.

„Potřebujeme někoho jiného, abychom se dostali na parkoviště pro zabavená auta, nebo mě tam doprovodíte vy?“ zeptal jsem se Guadangové.

„Ne,“ řekla. „Vy to nechápete. Cowen vás chce na místě činu. Myslí si, že vražda paní Talleyové s nálezem toho auta souvisí.“

„S tím suburbanem?“ podivil jsem se. „A s mým odstřelovačským případem?“

Policistka si pohrávala s krempou klobouku. Vypadala trochu nervózně. „Možná s oběma,“ řekla. „Nemáme žádný nezvratný důkaz, ale manžela té ženy našli zastřeleného před dvěma lety přímo tady.“ Ukázala na les asi třicet metrů dál na břehu. „Policejní lékař to tehdy označil za loveckou nehodu, ale střelce se nepodařilo najít. Cowen si myslí, že ten, kdo se tady zbavil suburbanu, nepadl na tohle místo náhodou – a upřímně řečeno tady moc vražd nemíváme. Jako podezřelého z obou vražd jmenoval syna té ženy Mitchella Talleyho.“

Pak se zarazila s rukou na otevřených dveřích auta a pohlédla mi zpříma do očí.

„Detektive, možná mi do toho nic není, ale myslíte si, že by tenhle člověk mohl být váš washingtonský střelec? Sleduju ten případ od samého začátku.“

Potřásl jsem hlavou. „Než něco řeknu, raději bych se podíval na místo činu,“ odvětil jsem.

Ve skutečnosti však odpověď na její otázku zněla ano.

Kapitola 79

Policejní auta parkovala před domem Bernice Talleyové dvěma řadami. Dům byl obehnaný páskou a okolo postávali sousedé. Nepochyboval jsem, že většina z nich toho večera i po mnoho dalších pečlivě zamkne dveře i okna.

Policistka mě doprovodila dovnitř a představila mě detektivu Scottu Cowenovi, který tam tomu zřejmě velel. Byl to vysoký muž s mohutným hrudníkem a lesklou plešatou hlavou, od níž se odráželo světlo, zatímco mluvil a mluvil.

Stejně jako po telefonu mě seznámil se situací dlouhým, ale převážně informativním monologem.

Paní Talleyovou našel mrtvou na podlaze v kuchyni chlapec, který jí každou neděli sekal trávník. Byla zastřelena zblízka do spánku a otvor vypadal na ráži devět milimetrů. Na době úmrtí se ještě pracovalo, ale bylo to někdy během uplynulých dvaasedmdesáti hodin.

Podle toho, co se vědělo, žila ta žena sama od chvíle, kdy se její syn Mitchell před dvěma lety odstěhoval jen krátce poté, co byl zabit jeho otec. Také se povídalo, že starší pan Talley svou ženu celá léta bil a možná vztáhl ruku i na Mitchella.

„To by mohl být motiv, přinejmenším k zavraždění otce,“ dodal Cowen. „Ale proč by se sem vrátil a zabil svou ubohou matku, to opravdu netuším. A pak je tady samozřejmě tohle všechno.“

Ukázal mi polici v obývacím pokoji plnou trofejí a stuh. Viděl jsem, že jsou to samé ceny ze střeleckých závodů: klub Puška a pistole z New Jersey, cena Juniorské Národní střelecké asociace, různé soutěže na padesát a tři sta metrů, střelba na terč. Většinou šlo o první místa.

„Ten kluk je eso,“ poznamenal Cowen. „Nějaké zázračné dítě nebo něco takového. Ale možná taky trochu… však víte. Jednoduchý.“

Ukázal na zarámovanou fotografii na jednom stolku u zdi. „To je on, tak asi před deseti lety. Hledám nějakou novější, kterou bychom mohli použít.“

Chlapec na snímku vypadal tak na šestnáct. Měl oválný obličej, skoro andělský, až na tupý výraz v očích, a nepodařený pokus o knírek. Bylo těžké představit si, že by ho v tom věku mohl někdo brát vážně.

Jeho síla je ve zbraních, pomyslel jsem si. Vždycky byla.

Rozhlédl jsem se ještě jednou po všech těch trofejích a cenách. Byla to asi jediná věc, ve které byl Mitchell Talley kdy dobrý. Jediná věc v jeho životě, kterou měl pod kontrolou. Ve světle nedávných událostí to celkem dávalo smysl.

„Kdy ho tady někdo viděl naposledy?“ zeptal jsem se. „Přijel někdy na návštěvu?“

Cowen omluvně pokrčil rameny. „To ještě nevíme jistě. Zastihl jste nás na samém začátku. Ještě jsme ani v celém domě nesejmuli otisky. Právě jsme našli jeho matku. Máte štěstí, že jste u toho.“

„Jo, jsem klikař.“

Měl jsem dojem, že závažnost odstřelovačského případu znervózňuje i místní. Všichni zřejmě věděli, kdo jsem, a vyhýbali se mi širokým obloukem.

„Nedělejte si starosti. Postupujete přesně tak, jak jsem předpokládal,“ ujistil jsem Cowena. „Ale mám pár nápadů, kudy by se tohle vyšetřování mělo ubírat dál.“

Kapitola 80

V Brick Townshipu se rychle odehrálo několik věcí – hlavně proto, že jsem to potřeboval.

Spojil jsem se se svými kontakty v terénní zpravodajské skupině ve Washingtonu, abych zjistil, kdo je koordinátorem newarské skupiny. Jelikož byla neděle večer a protože jsme měli dobrý důvod se domnívat, že Mitchell Talley překročil nebo překročí hranice okresu, podařilo se nám okamžitě získat dočasný zatykač. Cowen tak získal osmačtyřicet hodin na to, aby si zajistil zatykač trvalý, se všemi náležitostmi. Mezitím mohl Newark uvědomit okresy na sever i na jih po východním pobřeží.

Prozatím jsme měli v úmyslu vyvarovat se jakékoli zmínky o Stevenu Hennesseyovi i o případném komplici obecně. Zatykač byl vydán jen na Mitchella Talleyho, který měl být vyslechnut ve věci úmrtí Bernice a Roberta Talleyových. Ať už byli naši předpokládaní střelci kdekoli, nechtěl jsem, aby věděli, že jsme si spojili místní události s Washingtonem.

Cowen souhlasil, že mě v tomhle podpoří. Já jsem zatím pověřil jeho lidi, aby se spojili s Newarkem v pátrání po jejich podezřelém. Někdo našel v albu jeho matky novější fotografii, kterou oskenovali a použili v oběžnících.

Po pravdě řečeno nikdo nečekal, že se Talley bude ještě vyskytovat někde v okolí. Velké úsilí se soustředilo na prověřování hlášení o ukradených vozidlech, monitorování dopravních uzlů a prohlídku záznamů bezpečnostních kamer na letištích a autobusových a vlakových nádražích. S trochou štěstí by se mohlo podařit najít očitého svědka nebo nějaký videozáznam.

Jediné, co se aspoň trochu podobalo stopě, nám poskytla starší sousedka paní Talleyové. Před několika dny viděla večer před domem parkovat nějaký sedan, jenže nemohla upřesnit, jaká to byla značka, jakou měl barvu ani jak dlouho tam stál.

Tak či tak jsem informaci předal Jeromemu Thurmanovi, který měl od začátku vyšetřování na starost všechno, co souviselo s auty.

Tou dobou jsem začínal mít pocit, že jsem z Washingtonu pryč už moc dlouho. Možná Talley s Hennesseym neplánovali, že se do hlavního města vrátí, pokud odtamtud vůbec přijeli. Já však musel předpokládat, že tam už jsou a plánují další úder.

Jakmile jsem tam skončil a rozloučil se s detektivem Cowenem, sedl jsem do auta a rozjel se domů. Zapnul jsem sirénu a pořádně na to šlápl.

Kapitola 81

Druhý den v půl deváté ráno odbočila Collen Brophyová z ulice E ke kostelu, kde jsem čekal před redakcí True Pressu. Na rameni měla pověšený naditý batoh, náruč plnou novin a v koutku úst skoro dokouřenou cigaretu.

„Proboha,“ povzdechla si, když mě uviděla. „Zase vy. Co chcete teď?“

„Nebyl bych tady, kdyby to nebylo důležité, slečno Brophyová. Dobře vím, co si o tomhle všem myslíte,“ řekl jsem. Po dlouhé neděli strávené na cestách jsem však neměl náladu na „plky“, jak s oblibou říká Sampson.

Šéfredaktorka True Pressu si odložila svou hromadu papírů a posadila se na kamennou lavičku, ze které jsem právě vstal.

„Můžu pro vás něco udělat?“ zeptala se se svým obvyklým sarkasmem. „Jako kdybych měla na vybranou.“

Ukázal jsem jí fotografii Mitchella Talleyho. „Už jste toho muže někdy viděla?“

„Ale no tak,“ opáčila okamžitě. „Myslíte, že tohle je ten člověk, co poslal ty e-maily?“

„Beru to jako ano. Díky. A kdy jste ho viděla naposledy?“ Vytáhla si novou cigaretu a zapálila ji od té předchozí. Pak odpověděla: „Důvěra, kterou ke mně ti lidé mají, je velice křehká.“

„Nesnažím se dostat do chládku nějakého zlodějíčka, slečno Brophyová.“

„To chápu, ale mně dělají starosti právě tihle zlodějíčci. Spousta bezdomovců, se kterými pracuji, občas musí porušit zákon, aby přežila. Kdyby mě některý z nich viděl, jak s vámi mluvím…“

„Tohle může zůstat čistě mezi námi,“ ujistil jsem ji. „Nikdo se o našem rozhovoru nemusí dozvědět. Tedy za předpokladu, že se od vás něco dozvím. Tak znáte toho muže?“ Po další dlouhé pauze a několika potaženích z cigarety řekla: „Myslím, že to bylo minulý týden. Ve středu si tady vyzvedli noviny jako všichni ostatní.“

„Oni?“

„Jo. Mitch a jeho kamarád Denny. Jsou něco jako…“ Zarazila se a pomalu se ke mně obrátila. Vypadalo to, jako by si právě dala dvě a dvě dohromady. Nebo bych možná měl říct jedna a jedna.

„Proboha,“ vydechla. „Oni jsou něco jako tým. To jsou oni, že?“

Přímo jsem cítil, jak jí to docvaklo, jak všechny dílky zapadly na místo. Že bych právě našel Stevena Hennesseyho? „Jaké má Denny příjmení?“ zeptal jsem se jí.

„To opravdu netuším,“ odpověděla. „Je to vysoký hubený běloch. Má husté strniště a něco jako…“ Zamávala si rukou pod bradou. „Takovou propadlou bradu, dalo by se říct. Mitch ho ve všem poslouchá.“

„A říkáte, že si tady vyzvedli noviny ve středu?“

Přikývla. „Někdy se vrátí pro další, když prodají první várku, ale v poslední době se tady neukázali. Přísahám. Vím, že je to teď vážné.“

„Věřím vám,“ ujistil jsem ji. Její chování se výrazně změnilo. Nejvíc ze všeho teď vypadala smutně. „Netušíte, kde bych měl ty dva hledat?“

„Kdekoli. Denny jezdil starým bílým suburbanem, když měl zrovna na benzín. Vím, že v něm občas přespávali.“ Ten suburban už nám pomoci nemohl, ale slečně Brophyové jsem se o tom nezmínil.

„A můžete zkusit útulky. Vzadu v našich novinách je seznam.“ Vzala jeden výtisk z hromady a podala mi ho.

„Proboha, tolik se nenávidím za to, že vám to všechno povídám.“

„To nemusíte,“ opáčil jsem a zaplatil jí dolar za noviny. „Děláte správnou věc.“

Konečně.

Kapitola 82

Po dlouhém dni plném pročesávání útulků a jídelen pro bezdomovce jsem nebyl o nic dál než ráno. Podle všeho, co jsem věděl, byli Talley s Hennesseym stále v New Jersey. Nebo odjeli do Kanady. Případně se vypařili.

Ale když jsem se vrátil do kanceláře pro nějaké spisy, které jsem si chtěl vzít domů, dohonil mě u výtahu Jerome Thurman s nějakými novinkami.

„Alexi! Odcházíš?“

„Odcházel jsem.“

„Možná už ne.“

Strčil mi pod nos nějaký papír z tiskárny. „Myslím, že něco máme. Vypadá to nadějně.“

Za normálních okolností pracuje Jerome v Prvním okrsku, ale já mu našel místo v oddělení krádeží automobilů, kde pro mě mohl vytipovávat vozidla, která mohli pachatelé použít. A „místem“ myslím stoh krabic v kartotéce, na kterou si mohl položit notebook, ale Jerome neměl nikdy ve zvyku si stěžovat.

To, co mi ukazoval, byl seznam horkých poznávacích značek z databáze NCIC. Jedna z nich byla zakroužkovaná modrou propiskou.

NJ-DCY488

„Je to lexus ES ukradený v bytovém komplexu v Colliers Mills v New Jersey,“ objasnil. „Je to asi tři nebo čtyři kilometry od místa, kde skončil ve vodě ten bílý suburban.“ Riskl jsem pousmání. „Pověz mi, že je toho víc, Jerome,“ řekl jsem. „Máš ještě něco, viď?“

„Vlastně to nejlepší. Kamera sytému LPR zachytila stejnou značku při příjezdu na dlouhodobé parkoviště Národního letiště v sobotu ve tři čtvrtě na pět ráno.“

LPR je zkratka označující systém čtení poznávacích značek. Využívá software na optické skenování čísel projíždějících aut, která potom porovnává s databází hledaných a ukradených vozidel. Je to malý zázrak techniky, přestože se dosud nepodařilo vychytat všechny mouchy.

„Existuje důvod, proč jsme se o tom dozvěděli až teď?“ zeptal jsem se. „Je to už víc než osmačtyřicet hodin. V čem je problém?“

„Ten systém na letišti neposílá data nepřetržitě,“ vysvětlil Jerome. „Stahují se manuálně jednou denně, od pondělí do pátku. Tohle jsem dostal před pár minutami. Ale to hlavní, Alexi, je, že podle mého názoru se naši ptáčkové vrátili domů do hnízda.“

„Asi máš pravdu,“ řekl jsem a vrátil se do kanceláře. Avšak ještě než jsem došel ke svému stolu, začalo se mé vzrušení měnit v něco jiného. Bylo vlastně dvousečné. Vzhledem k tomu, jaké horko teď kolem Talleyho a Hennesseyho panovalo, nedokázal jsem si představit mnoho důvodů, proč by se vraceli do Washingtonu. Hrozilo, že pokud aspoň jednoho z nich brzy nenajdeme, skončí další „liška v kurníku“ s kulkou v hlavě.

Nic tak nepomůže odvést tu nejlepší práci jako trocha stresu, že?

Kapitola 83

Bylo těsně po poledni, když Denny došel k černě limuzíně Lincoln parkující ve Vermont Avenue a nastoupil. Uvnitř na něho čekal muž, kterého znal jen jako Zacharyho. Zacharyho obvyklý bezejmenný řidič-gorila seděl za volantem a díval se před auto.

„Už nám dochází čas,“ řekl Denny na rovinu. „Měli bysme tu věc dát k ledu, než to vybouchne.“

„Souhlasíme,“ řekl Zachary. Jako by to bylo jeho rozhodnutí. Jako by nebyl ten muž ve věži ze slonoviny, ať už to byl kdokoli, kdo netahal za lanka, nevypisoval šeky a neurčoval terče.

Zachary vytáhl z kapsy na opěradle sedadla obyčejné hnědé desky a podal mu je. „Tohle bude naše poslední zakázka,“ řekl. „Prosím. Vezměte si ji.“

Zakázka. Už měl toho chlapa plné zuby.

Uvnitř desek byly materiály, jestli se tomu tak dalo říkat: několik fotografií, pár odstavců textu a několik map z googlu poskládaných na jedné stránce jako v nějakém odfláknutém referátu do školy. Ať už velký šéf utrácel miliardy za cokoli, příprava dokumentů to nebyla.

Ale co se týkalo jmen v těch materiálech, ta byla velice zajímavá.

„No to koukám,“ řekl Denny. „Vypadá to, že váš člověk chce skončit s plnou parádou.“

Zachary si posunul snobské brýle s obroučkami z rohoviny výš na nos. „Prostě se… soustřeďte na ty materiály,“ řekl.

Bylo by pěkné praštit toho chlapa z ničeho nic do nosu. Ne moc, jen tak, aby se v jeho obličeji objevil nějaký výraz. Jakákoli grimasa by představovala velké zlepšení.

Ale teď nebyla ta pravá chvíle na žerty. Denny tedy zmlkl a několik minut vstřebával informace. Pak vrátil složku do kapsy na sedadle a znovu se opřel.

Tahle část už byla rutinní. Zachary se natáhl dopředu, vzal od řidiče s kamennou tváří plátěný váček a položil ho na područku. Denny ho zvedl.

Okamžitě ucítil, že je lehký.

„Co to má znamenat?“ zeptal se a upustil ho zpátky na područku mezi nimi.

„Tohle je jedna třetina,“ odpověděl Zachary. „Zbytek dostanete po akci. Tentokrát to uděláme trochu jinak.“

„Ani náhodou!“ zvolal a v tom okamžiku se na něho řidič díval z předního sedadla přes hlaveň velké pětačtyřicítky mířící Dennymu na nos. Dokonce ucítil spálený střelný prach. Z té zbraně se nedávno střílelo.

„A teď mě poslouchejte,“ řekl Zachary. Nebo spíš zapředl.

„Zaplatíme vám do posledního dolaru. Jediný rozdíl je v termínu platby.“

„To sou kecy!“ vyhrkl Denny. „Neměli byste si se mnou takhle zahrávat.“

„Poslouchejte mě,“ řekl mu Zachary. „Vaše neschopnost v New Jersey nás nijak nepotěšila, Stevene. Teď, když policie ví, kdo jste, je to jen dobrá obchodní taktika. Tak co, dokončíme to v klidu, nebo ne?“

Nebyla to skutečná otázka a Denny neodpověděl. Místo toho natáhl ruku a vzal si váček. To mluvilo za vše. Pětačtyřicítka mu přestala mířit do obličeje a řidič se stáhl dozadu, ale neobrátil se.

„Vidíte to auto zaparkované za námi?“ zeptal se tiše Zachary, jako by tam celou dobu jen tak seděli a přátelsky si povídali.

„Co je s ním?“ opáčil.

„Potřebujete se dostat z města. Tady jsme moc na ráně. Seberte Mitche a stáhněte se někam do ústraní – do Západní Virginie nebo jinam, kam uznáte za vhodné.“

„Jenom tak? A co mám Mitchovi napovídat?“ řekl Denny. „Už takhle se vyptává až moc.“

„Jsem si jistý, že vymyslíte, jak ho zvládnout. A vezměte si tohle.“ Zachary mu podal stříbrnou nokii, pravděpodobně kódovanou. „Nechávejte ten mobil vypnutý, ale každých šest hodin ho zapněte a zkontrolujte. A buďte připravení vyrazit, až vám dáme pokyn.“

„Čistě ze zvědavosti,“ řekl Denny, „co vlastně znamená to vaše ‚my‘? Víte aspoň vy, pro koho děláte?“

Zachary natáhl ruku a otevřel mu dveře na chodník. Už skončili.

„Za tohle je velká odměna, Denny,“ řekl. „Nepokazte to. Už si nesmíte dovolit žádnou další chybu.“

Kapitola 84

Druhý den prohledávání útulků pro bezdomovce jsem udělal to, co jsem měl udělat už dávno, a povolal na pomoc další lidi z mého týmu včetně Sampsona. Požádal jsem o tu službu dokonce i Maxe Siegela, abych zjistil, jestli nemá nějaké síly nazbyt.

Max mě překvapil a objevil se osobně v doprovodu dvou dychtivých mladých asistentů. Rozdělili jsme si seznam a dohodli se, že se na konci dne sejdeme, abychom v době večeře a večerního ubytovávání zkontrolovali jedno z větších zařízení.

V pět hodin odpoledne jsme stáli před útulkem zvaným Lindholmovy rodinné služby, když se otevřely dveře na večeři. Útulek rozdával více než tisíc jídel denně klientele, která byla přesně taková, jak by člověk očekával, ale uměla i překvapit.

Byly tam rodiny s dětmi, lidé, kteří mluvili sami se sebou, a jiní, co vypadali, jako by právě přišli z kanceláře. Ti všichni jedli bok po boku u dlouhých stolů v jídelně.

Zhruba první hodinu to bylo jen frustrující opakování předchozího dne. Žádný z bezdomovců, kteří s námi byli ochotní mluvit, nepoznal Mitche na fotografii ani starém snímku Stevena Hennesseyho alias Dennyho, který jsem vytáhl z jeho spisu. A někteří lidé s policií nemluvili vůbec.

Jeden muž vypadal obzvlášť uzavřený ve svém vlastním světě. Seděl na konci stolu, odvrácený od všech ostatních, s tácem vybalancovaným na rohu. Když jsem k němu došel, něco si pro sebe mumlal.

„Mohl bych si s vámi chvilku promluvit?“ zeptal jsem se.

Přestal pohybovat rty, ale nezvedl hlavu, tak jsem dal fotografii tak nízko, aby na ni viděl.

„Snažíme se vyřídit vzkaz tomuhle muži, Mitchi Talleymu. V jeho rodině došlo k úmrtí, o kterém by se měl dozvědět.“

Tohle je ten druh polopravdy, s jakou se musíte vyrovnat, když chcete něčeho dosáhnout. Všichni jsme byli dnes také oblečení neformálně. Saka a kravaty jsou na místech jako tohle jen na obtíž.

Muž zavrtěl hlavou. „Ne,“ vyhrkl až moc rychle. „Ne. Pardon. Neznám ho.“ Měl silný přízvuk, který mi zněl východoevropsky.

„Podívejte se ještě jednou,“ požádal jsem ho. „Mitch Talley. Obvykle je s chlapíkem jménem Denny. Neříká vám to něco? Hodila by se nám vaše pomoc.“

Podíval se na snímek o něco déle a nepřítomně si prohrábl zacuchaný prošedivělý plnovous.

„Ne,“ řekl znovu, aniž vzhlédl. „Omlouvám se. Neznám ho.“

Nenaléhal jsem. „Tak dobře,“ řekl jsem. „Ještě tu chvíli budu, kdybyste si na něco vzpomněl.“

Jakmile jsem poodešel, začal si zas něco mumlat a mně tušení napovědělo, abych z něho nespouštěl oči.

A opravdu – sotva jsem se dal do řeči s dalším člověkem, zvedl se mumlající muž k odchodu. Když jsem se po něm ohlédl, jeho tác tam ještě byl – a na něm většina večeře.

„Promiňte, pane?“ zavolal jsem dost hlasitě, aby se několik lidí v okolí ohlédlo.

On však ne. Prostě šel dál.

„Pane?“

Teď už jsem byl v pohybu a to upoutalo Sampsonovu pozornost. Mumlající chlapík si to zjevně namířil nejkratší cestou k východu. Když se konečně ohlédl a došlo mu, že jdeme za ním, rozběhl se. Prolétl dvoukřídlými dveřmi a do Druhé ulice před námi.

Kapitola 85

Náš běžec byl už v půli cesty k rohu, když jsme se Sampsonem vyběhli ven. Odhadoval jsem mu něco přes padesát, ale pohyboval se docela svižně.

„Sakra, sakra, sakra!“

Pěší pronásledování je otrava. Prostě to tak je. Bez ohledu na všechny proměnné to není nic, čím byste chtěli zakončit dlouhý den. I přesto jsme teď se Sampsonem funěli Druhou ulicí za nějakým šílencem.

Několikrát jsem na něho křikl, aby zastavil, ale to zjevně neměl v plánu.

Zácpa zpomalila provoz v ulici D natolik, že ji překonal celkem snadno.

Vrhl jsem se za ním mezi taxík a nákladní auto doprovázený křikem několika mužů na zahradních židlích před útulkem.

„Běž, kámo, běž!“

„Ma-kej, ma-kej!“

Usoudil jsem, že to nepatří mně.

Běžel pořád rovně, do parčíku u Ministerstva práce. Park se táhl šikmo mezi věžáky směrem Indiana Avenue, ale on se tak daleko nedostal.

Terén tam byl terasovitý, a když lezl na první zeď, dostatečně ho to zpomalilo. Oběma rukama jsem ho popadl za ramena a oba jsme se svalili do trávy. Ještě že už jsme nebyli na chodníku.

Okamžitě se se mnou začal prát, snažil se mi vytrhnout a pak se mě pokusil kousnout. Sampson k nám doběhl a klekl si mu jedním kolenem na záda. Konečně jsem mohl vstát.

„Pane, nehýbejte se!“ křikl na něho John a já ho rychle šacoval.

„Ne! Ne! Prosím!“ ječel ze země. „Nic jsem neudělal! Jsem nevinen!“

„A co je tohle?“

Z boční kapsy jeho špinavého kabátu jsem vytáhl nůž. Byl zastrčený do roličky toaletního papíru a omotaný lepicí páskou.

„To mi nemůžete vzít!“ protestoval. „Je to můj majetek!“

„Ale já vám to neberu,“ řekl jsem mu. „Jenom to prozatím zabavuju.“

Postavili jsme ho na nohy a odvedli zpátky ke zdi, kde jsme ho posadili.

„Pane, nepotřebujete lékařské ošetření?“ zeptal jsem se. Čelo měl odřené na místě, kde se uhodil o zeď. Cítil jsem se trochu provinile. Jak se tam přede mnou třásl, vypadal dost uboze. Ani bych nepoznal, že se mi ještě před minutou snažil ukousnout prsty.

„Ne,“ odpověděl. „Ne.“

„Jste si jistý?“

„Nejsem povinen s vámi mluvit. Nemáte důvod mě zatknout.“

Jeho angličtina byla dobrá, měla jen trochu neobvyklý přízvuk. A zjevně nebyl tak mimo, jak jsem si předtím myslel, ačkoli se na nás dosud nepodíval.

„A co tohle?“ řekl jsem a ukázal na nůž. Podal jsem ho Sampsonovi. „Poslechněte, utekl jste přímo od večeře. Nechcete hot dog? Něco k pití?“

„Nejsem povinen s vámi mluvit,“ zopakoval.

„Jo, rozumím. Kola bude stačit?“

Přikývl s pohledem upřeným k zemi.

„Jeden hot dog, jednu kolu,“ řekl Sampson a zamířil ke stánkům v ulici D. Na chodníku jsem viděl Siegela a jeho muže, jak čekají, aby zjistili, co se stalo. Max si aspoň udržoval odstup; to byla vítaná změna.

„Poslouchejte,“ řekl jsem. „Určitě jste si všiml, že jsem se vás nezeptal na jméno, že? Všechno, co chci, je najít toho muže na fotografii a myslím, že mi něco tajíte.“

„Ne,“ ohradil se. „Ne, ne. Jsem jenom chudák.“

„Tak proč jste utíkal?“ otázal jsem se.

Neodpověděl však a já ho nemohl nutit. Měl pravdu. Moje tušení nestačilo na to, abych ho mohl zadržet.

Kromě toho byly jiné způsoby, jak získat informace.

Když se vrátil Sampson s hot dogem, muž ho zhltl na tři kousnutí, nalil do sebe kolu a vstal.

„Takže můžu jít?“ zeptal se.

„Vezměte si mou vizitku,“ požádal jsem ho. „Čistě pro případ, že byste změnil názor.“

Dal jsem mu ji a Sampson mu vrátil nůž v lepenkovém pouzdře. „Na ten telefonát nebudete potřebovat peníze,“ řekl jsem. „Stačí, když povíte kterémukoli policistovi na ulici, že se mnou chcete mluvit. A držte se dál od problémů s tím nožem, dobře?“

Žádného rozloučení jsme se samozřejmě nedočkali. Strčil nůž do kapsy a odešel ulicí D, zatímco jsme se za ním dívali.

„Tak mluv, Sampsone,“ řekl jsem. „Myslíme si to samé?“

„Asi jo,“ odpověděl. „On něco ví. Jen čekám, až zajde za první roh.“

„Dobrý nápad. Požádám Siegela, aby to v tom útulku dokončil. Pak chci dostat tuhle plechovku od koly do laborky, jestli se z ní něco nedozvíme.“

Náš záhadný muž právě došel k První ulici. Odbočil doleva a zmizel nám z dohledu.

„Tak fajn, jdu na věc,“ řekl Sampson. „Zavolám ti, jestli něco zjistím.“

„Nápodobně,“ opáčil jsem a rozdělili jsme se.

Kapitola 86

Když se Stanislaw Wajda vzdaloval od těch detektivů, cítil, jak mu srdce divoce buší v hrudi. Ještě to neskončilo. Ne, ne. Vůbec ne.

Došel na roh a kradmo se ohlédl. Pořád se za ním dívali. Nejspíš ho budou sledovat.

Byla chyba dát se na útěk. Jenom tím všechno zhoršil. Teď nemohl dělat nic než jít dál. Ano. Promyslí si to později. Ano.

Vozík ze supermarketu byl přesně tam, kde ho nechal – ve výklenku dveří v zadní uličce za útulkem, které nikdo moc nepoužíval. Vlastně o nich málokdo věděl.

Výklenek byl právě tak velký, aby tam mohl ukrýt vozík před pohledy z ulice, když na něj nedohlížel osobně. Teď ho vytáhl a pokračoval dál, pomalu a opatrně, ale připravený dát se na útěk, kdyby bylo třeba.

Pohyb mu dělal dobře. Při chůzi mu to lépe myslelo. A rachot vozíku poskakujícího po chodníku přehlušoval další zvuky města. Vytvářel prostor, v němž mohl jasně přemýšlet, soustředit se na svou práci a na to, co bude dělat.

Kdyby si jen mohl vzpomenout, kde byl, když ho vyrušili.

Mersennovo prvočíslo 44, bylo to ono? Ano. Přesně tak. Mersennovo prvočíslo 44.

Mihotavě se mu to vynořilo v mysli a postupně nabývalo jasných obrysů, dokud to neviděl jasně.

Viděl to a vyslovil.

Ta slova z něho přímo vylétla, avšak potichu, spíš jako zamumlání. Nikdo jiný to nemohl slyšet, ale číslo se tak pro něho znovu stalo skutečným.

„Dvě umocněno třiceti dvěma miliony pěti sty osmdesáti dvěma tisíci šesti sty padesáti sedmi,“ řekl.

Ano. Přesně tak. Mersennovo prvočíslo 44. Ano, ano, ano.

Přidal do kroku a pokračoval bez ohlédnutí ulicí.

Kapitola 87

Když jsem vstoupil do daktyloskopického oddělení, bylo tam ticho. V laboratoři se nacházel jen jeden člen civilního personálu – analytik Bernie Stringer známý pod přezdívkou Rocker. Slyšel jsem, jak se z jeho iPodu line heavy metal, zatímco pracoval.

„Doufám, že to nemá prioritu!“ křikl a pak si vyndal z ucha jedno sluchátko. „Už mi funí na krk protidrogové.“ Na lavici vedle něho ležely dvě krabičky plné diapozitivů.

„Jen potřebuju sejmout otisky z tohohle,“ řekl jsem a zvedl za okraj plechovku od koly.

„Dnes večer?“ řekl.

„Jo. Vlastně hned.“

„Obslužte se sám, člověče. Kyanoakrylát je v šuplíku vedle zahřívací komory.“

To mi vyhovovalo. Rád si jednou za čas vyzkouším práci v laboratoři. Připadám si tak o něco chytřejší, i když snímání otisků je pouhá rutina.

Došel jsem k zahřívací komoře a postavil plechovku dovnitř. Pak jsem na misku nakapal trochu kyanoakrylátu, což je vlastně vteřinové lepidlo, všechno to zavřel a nechal zahřívat.

Asi za čtvrt hodiny otisky na plechovce zbělely a byly zřetelně viditelné. Byly tam i Sampsonovy tlapy, ale ty se daly snadno odlišit podle velikosti.

Poprášil jsem ty, které jsem chtěl, černým práškem a pro jistotu pořídil i několik snímků.

Potom už stačilo sejmout je průhlednou lepicí páskou a přiložit je na kartičku, aby se daly oskenovat.

„Hej, Rockere!“ křikl jsem. „Můžu použít váš počítač?“

„Poslužte si! Heslo je P-R-D-E-L-K-Y.“

„No jasně,“ poznamenal jsem.

„Cože?“

„Ale nic.“

Jakmile jsem dostal otisky do počítače, trvalo databázi IAFIS asi půl hodiny, než vyplivla čtyři možné shody.

V mnoha případech se závěrečné odlišení provádí pouhým okem, což je dobře. Pomáhá to celý proces zlidštit.

Netrvalo mi dlouho potvrdit jeden z těch čtyř.

Oblouček ve tvaru stanu na ukazováčku našeho člověka byl docela charakteristický.

Po chvilce ťukání na klávesnici jsem měl před sebou jeho jméno i výpis z rejstříku.

Jmenoval se Stanislaw Wajda.

To vysvětlovalo ten přízvuk. Byl zatčen jen jednou, před půldruhým rokem, na základě obvinění z domácího násilí v College Parku v Marylandu. Nezdálo se, že bych se měl čeho chytit.

Ale ve skutečnosti jsem právě zakopl o vraha.

Kapitola 88

První vyhledávání hesla „Stanislaw Wajda“ přineslo množství odkazů. Když jsem vyfiltroval novinové zprávy, získal jsem dlouhou řadu rok starých článků o případu pohřešované osoby.

Vypadaly slibně, tak jsem klikl na první z nich, který otiskl Baltimore Sun.

Otazníky nad profesorovým zmizením zůstávají

College Park, 12. dubna: Pátrání po profesorovi Marylandské univerzity Stanislawu Wajdovi, 51 let, který byl naposledy spatřen, jak vychází Z budovy A. V. Williamse na univerzitním kampusu večer 7. dubna, pokračuje.

Wajdův duševní stav v době zmizení se stal předmětem rozsáhlých spekulací. Přestože místní policie a představitelé univerzity odmítají toto téma komentovat, profesorovo nevyrovnané chování v posledních šesti měsících bylo veřejně známé.

V říjnu byla policie povolána do domu Wajdových v Radcliffe Drive kvůli domácímu násilí. Profesor Wajda, který neměl žádný předchozí záznam v trestním rejstříku, byl obviněn z násilného trestného činu a přes noc zadržen, dokud nebylo obvinění staženo.

Na univerzitě byl profesor Wajda dvakrát za uplynulý rok předvolán k děkanovi, jednou pro nespecifikované agresivní chovám vůči studentovi a podruhé po něčem, co očitý svědek popsal jako výbušnou epizodu kvůli chybějícímu časopisu.

Profesor matematiky Wajda přišel do Spojených států v roce 1983, aby studoval na Bostonské univerzitě, kde získal několik významných akademických ocenění ve svém oboru. Nedávno se objevil v televizním dokumentárním seriálu NOVA díky svému studiu prvočísel a zvláště své snaze dokázat to, co mnozí považují za svatý grál dnešní matematiky: Riemannovu hypotézu…

Na tom místě jsem přestal číst, vstal a cestou ze dveří vytočil Sampsonovo číslo.

„Rockere, mockrát děkuju.“

„V pohodě. Rád jsem pomohl.“

Kapitola 89

„Kde jsi, Johne?“

„Jsem před tím zatraceným útulkem, jestli tomu dokážeš uvěřit. Já nedokážu. Ten chlap objel s nákupním vozíkem dvakrát blok a pak se tam přihlásil na noc ještě dřív, než Siegel a ostatní vůbec odešli. Čekám na Donnyho Burka, až mě přijde vystřídat na noc.“

„Musíme odtamtud toho chlapa vytáhnout,“ řekl jsem. „Proč to zní, jako kdybys běžel?“

„Je to profesor matematiky, Johne. Expert na prvočísla. A na Riemannovu hypotézu.“

„Cože?“

„Jo. Jmenuje se Stanislaw Wajda a je už rok pohřešovaný. Počkej na mě. Hned tam budu.“

Bylo rychlejší doběhnout k útulku než k mému autu. Už jsem seběhl po zadním schodišti a teď jsem přecházel Judiciary Square.

„Jdu na to,“ řekl Sampson. „Dostanu ho ven dřív, než se sem dostaneš.“

„Johne, ne…“

On však už zavěsil. Sampson umí být někdy tak tvrdohlavý a umíněný jako já, což je důvod, proč mu to nemůžu vyčítat.

Přidal jsem do kroku.

Z Judiciary Square jsem vyšel do Čtvrté ulice a obešel blok k Druhé. Než jsem se tam však dostal, uviděl jsem Sampsona jít proti mně, jako by právě vycházel zpoza budovy.

„Je pryč, Alexi! Jeho vozík tam už není a vzadu jsou dveře. Podfoukl mě! Vzal roha!“ Sampson se odvrátil a skopl z chodníku pytel s odpadky, které se rozlétly po ulici.

Než stačil vykopnout ještě jednou, strhl jsem ho zpátky. „Pomalu, Johne. Jedno po druhém. Zatím nevíme nic jistě.“

„Ani s tím nezačínej,“ řekl mi. „Ztratil jsem ho. Dal jsem mu zpátky do ruky ten zatracený nůž a pak jsem ho nechal pláchnout.“

„Udělali jsme to společně, Johne,“ uklidňoval jsem ho. „My oba.“

Ale Sampson mě neposlouchal. Poznal jsem, že se bude obviňovat, ať řeknu cokoli, tak jsem se přestal snažit a přešel do akce.

„Nemůže být daleko,“ řekl jsem. „Není to, jako kdyby naskočil do taxíku nebo něco takového. Když bude potřeba, můžeme se procházet po okolí celou noc. Hned po něm vyhlásím pátrání. Pošleme do ulic pár lidí. Třeba ráno seženeme někoho z jednotky ‚lovců lebek‘. Ti chlapi jsou jak bloodhoundi. Dostaneme ho.“

Sampson přikývl a bez dalšího slova se pustil ulicí. Nemarnil čas.

„Jak jsi říkal, že se jmenoval?“ zeptal se, když jsem ho dohnal.

„Stanislaw Wajda,“ odpověděl jsem.

„Stanislaw…?“

„Wajda.“

„Kašli na to. Naučím se to vyslovovat, až toho parchanta najdeme.“

Kapitola 90

Ještě před třemi dny jsme si o nějakém pokroku mohli nechat jen zdát. Žádný Talley, žádný Hennessey. Žádný Wajda.

A pak se stalo to nejhorší.

V pátek časně ráno mi Sampson potřetí v jednom měsíci zavolal, aby mi řekl o mrtvole. Byl to další ubitý feťák s další číselnou hádankou vyřezanou na čele a na zádech.

Jedna věc se tam však tentokrát lišila – a ta měnila všechno.

„Vedle těla našli Stanislawův nákupní vozík,“ sdělil mi Sampson. „Aspoň si jsem dost jistý, že je jeho. Těžko poznat jeden od druhého, víš?“ Hlas měl chraptivý. Netušil jsem, kolik toho od Wajdova zmizení naspal. „Ten chudák kluk vypadá sotva na osmnáct, Alexi.“

„Sampsone, budeš v pořádku?“ zeptal jsem se. „Po hlase poznám, že tě to dostalo.“

„Rozhodně doufám, že budu.“

„To není tvoje vina, Johne. Víš to, viď?“

Na tohle ještě nebyl připravený odpovědět. Řekl jen: „Nemusíš sem jezdit.“

„Přijedu,“ opáčil jsem. „Jak jinak?“

Kapitola 91

Scéna na Farragut Square mi byla depresivně povědomá. Nevím jistě, co je horší – jestli šok z něčeho, co jsem nikdy předtím neviděl, nebo tíha něčeho, co vídám až příliš často.

„Ten vozík je rozhodně jeho,“ řekl mi Sampson. „Právě jsme našli tohle.“

Zvedl sáček na důkazy s mou ohmatanou navštívenkou uvnitř. Bylo to jako kopanec ho hlavy. Hrozná situace.

„Na rámu jsou taky viditelné skvrny od krve a na spodním nosiči perlík s uříznutou násadou. Nejspíš vražedná zbraň.“

„Přemýšlel jsem o tom,“ řekl jsem. „U toho útulku je dlouhý podchod. Bezdomovci v něm přespávají v jednom kuse. Tam možná loví svoje oběti.“

„Možná,“ připustil John. „A proč je vozí až sem? To vůbec nechápu. Proč ulice K?“

Nepočítaje Craigův podvod s Anjali Patelovou, byly všechny tři ostatní oběti nalezeny někde v ulici K, každá na křižovatce s ulicí mající v názvu prvočíslo – Dvacátá třetí, Třináctá a teď Sedmnáctá. Po dvou incidentech to ještě nebylo patrné, ale po třech bylo tu souvislost zřetelně vidět. Napadlo mě, jestli písmeno K nepředstavuje něco konkrétního v matematice, ale nebyl jsem si jistý.

„Ten muž je šílený, Sampsone,“ řekl jsem. „To jediné víme jistě. S hledáním motivu se tady asi daleko nedostaneme.“

„Ani s hledáním pachatele,“ poznamenal John a ukázal palcem na vozík. „Netuším, co ho přimělo, aby nechal své věci tady, ale něco se změnilo, Alexi. Nevím, co to je, ale mám pocit, že toho chlapa už neuvidíme. Myslím, že je minulostí.“

Kapitola 92

Stanislaw Wajda zamrkal a probudil se. Nejprve skoro nic neviděl. Jeho zorné pole zaplňovaly nezřetelné mlhavé tvary. Pak se věci začaly rýsovat zřetelněji. Zeď. Betonové panely. Starý plynový kotel na popraskané cementové podlaze.

Poslední, co si pamatoval, byl park. Ano. Ten chlapec. Stalo se to minulou noc?

„Haló,“ řekl někdo a Stanislaw nadskočil. Jeho srdce se rozběhlo tryskem, když toho náhle zjistil dost, aby se vyděsil.

Stál tam nějaký muž. Tmavovlasý. Vzdáleně povědomý.

„Kde to jsem?“ zeptal se Stanislaw.

„Ve Washingtonu.“

„Myslel jsem…“

„Vím, jak jste to myslel.“

Uvědomil si, že nemá spoutané ruce. Ani nohy. Žádné řetězy, žádná pouta. Téměř očekával opak. Podíval se dolů a zjistil, že sedí napůl zhroucený na staré dřevěné židli.

„Nevstávejte,“ řekl ten muž. „Pořád by se vám trochu točila hlava.“

Tu tvář už někde viděl. V útulku. Ano. S těmi dvěma černými detektivy. Ano. Ano.

„Jste od policie?“ otázal se. „Jsem zatčený?“

Muž se zasmál, což bylo dost divné. „Ne, profesore. Můžu vám říkat Stanislawe?“

Přestože se situace začínala rýsovat zřetelněji, stále mu nic z toho nedávalo smysl.

„Jak to, že znáte moje jméno?“ řekl.

„Řekněme, že jsem obdivovatel vašeho díla,“ odpověděl muž. „Viděl jsem, co jste udělal včera v noci na Farragut Square, a nejspíš vám ani nemusím říkat, jak to bylo vzrušující. Rozhodně se mi vyplatilo vážit celou tu cestu až sem.“

Wajdovi se zvedl žaludek. Cítil, že by se mohl pozvracet. Nebo dokonce omdlít.

„Probo…“

„Jen klid. Vaše tajemství je u mě v bezpečí.“ Muž si přitáhl další židli a posadil se proti němu. „Ale něco mi povězte, Stanislawe. Proč ta prvočísla? V policejní zprávě tvrdí, že to nějak souvisí s Riemannovou hypotézou. Je to přesné?“

Tak on to ví. Ten zvláštní chlapík ví, co jsem udělal. Stanislaw ucítil, jak ho v koutcích očí hřejí slzy.

„Ano,“ řekl. „Riemann. Ano.“

„Ale co konkrétně? Poučte mě, profesore. Toužím to vědět.“

Bylo to dávno, co Stanislaw naposledy viděl zvědavost v očích mladého člověka. Před mnoha lety, před celým životem…

„Nula Riemannovy funkce zeta, jak víte, leží na kritické přímce s reálnou částí mezi nulou a jedničkou, pokud je zeta funkce rovna nule…“

„Ne,“ přerušil ho muž. „Dobře mě poslouchejte. Proč pro to zabíjíte? Co to pro vás znamená?“

„Všechno,“ vyhrkl. „Porozumět tomu znamená zmocnit se nekonečna, chápete? Pochopit systém tak rozsáhlý, že přesahuje představy o velikosti, nebo dokonce o omezeních…“

Muž mu vlepil silný políček. „Nestojím o vaše pitomé univerzitní přednášky, profesore. Chci vědět, proč jste ty kluky zabil tak, jak jste to udělal. Dokážete mi na to odpovědět, nebo ne? Jste inteligentní – mělo by to být prosté.“

Mohl bych, uvědomil si náhle Stanislaw. Ano. Ano. Výsledek mu byl vyrván z rukou. Teď už nebyl prostor pro nic jiného než pro pravdu.

„Těm chlapcům je lépe, když jsou mrtví,“ řekl. „Žili jen v zoufalství a utrpení. Copak to nechápete?“

„Já to chápu.“

„Vzdálili se z božího dosahu, ale já jim stále mohu pomoci. Mohu jim dát to, co je nekonečné,“ pokračoval. „Mohu je vrátit k Bohu. Rozumíte?“

„Asi ano,“ řekl muž a vstal. „Tohle je velké zklamání. Mohli jsme mít…“ Odmlčel se a usmál se. „No to je jedno, co jsme mohli mít. Děkuji, profesore. Bylo to poučné.“

„Ne,“ opáčil Stanislaw. „Já děkuji vám.“

Pak spatřil sekáček na led a sledoval jej očima, zatímco ho muž zvedal, až se z něj stal jen obrys proti holé žárovce na stropě. Pak Stanislaw zvedl vysoko bradu a nastavil tělo tak zeširoka, jak jen dokázal, aby si ten muž mohl být jistý, že nemine.

Kapitola 93

Byl jsem tak zvyklý, že mi zvoní telefon v jakoukoli denní i noční hodinu, že jsem už sahal na svůj noční stolek, než jsem si uvědomil, že vyzvání Breein mobil, ne můj. Hodiny u postele ukazovaly 4:21. Ach, všemocný bože, co zas?

„Tady Stoneová,“ uslyšel jsem ji ve tmě. „Kdo je to?“

Náhle se posadila. Když rozsvítila lampičku, měla telefon přitisknutý k hrudi a šeptala tak potichu, že jsem její slova musel téměř odezírat.

„To je Kyle Craig.“

Teď už jsem seděl i já. Když jsem si vzal telefon, slyšel jsem na druhém konci linky mluvit Kylea.

„Bree, drahoušku? Jste to vy?“

Upřímně věřím, že kdyby stál přede mnou, bez rozmýšlení bych ho zabil. Ovládl jsem však své emoce, jak nejlépe jsem dokázal.

„Kyle, tady Alex. Na tohle číslo už nikdy nevolej,“ řekl jsem a zavěsil.

Bree doslova spadla čelist. „Co to bylo?“ vyhrkla. „Cos to udělal?“

„Narýsoval jsem v písku svou hranici. Nijak mi neprospěje, když mu dovolím určovat pravidla.“

„Myslíš, že ještě zavolá?“

„No jestli ne, tak se oba ještě trochu prospíme,“ řekl jsem.

Něco se ve mně změnilo. Nehodlal jsem hrát tuhle hru věčně. Nemohl jsem.

Tak či tak za pár vteřin zazvonil můj telefon.

„Co je?“ houkl jsem do něj.

„Bree mi neodpověděla na otázku,“ řekl Kyle. „Ptal jsem se na vaše svatební plány. Napadlo mě, že je to spíš její obor než tvůj.“

„Ne,“ odsekl jsem. „Jen jsi nám chtěl znovu nahnat strach.“

Skoro příjemně se zasmál. „A zabralo to?“

„Já zavěsím, Kyle.“

„Počkej!“ zadržel mě. „Mám ještě něco. Je to důležité, jinak bych nevolal tak časně.“

Nezeptal jsem se, o co jde. Vlastně jsem se mu chystal stejně zavěsit, on však pokračoval.

„Mám pro tebe zásnubní dar,“ řekl, „nebo něco na ten způsob. Protože ti dovolím se oženit a tak. Je to něco, co ti trochu ušetří práci, aby ses mohl soustředit na svou hezkou nevěstu.“

Sevřel se mi žaludek. Musel jsem to vědět. „Kyle? Cos udělal?“

„No kdybych ti to pověděl, zkazil bych ti překvapení, ne?“ řekl. „Dvacátá devátá ulice a K, severovýchodní roh. A měl by sis pospíšit.“

Kapitola 94

Za rozbřesku jsme měli kompletní taktický tým na rohu Dvacáté deváté ulice a K. Od Kylea se dalo čekat cokoli, a přestože to mohla být chyba, objevit se někde přesně podle jeho instrukcí, nemohl jsem ten telefonát ignorovat. Přijali jsme tedy maximální bezpečnostní opatření.

Určené místo se nacházelo na kraji parku Rock Creek a vedl nad ním nadjezd Whitehurts Freeway. Na něj jsme umístili policisty se samopaly MP5 a roh bloku obklíčila bariéra z pancéřovaných dodávek zásahové jednotky SWAT, která zakryla výhled čumilům.

Velitelské centrum jsme si zřídili v kavárně v ulici K, kde mohl velitel jednotky SWAT Tom Ogilvy zůstat v rádiovém kontaktu se svým týmem. Sampson a já jsme sledovali jejich komunikaci ve sluchátkách.

Záchranka byla v pohotovosti a hlídkové vozy blokovaly ulici ve vzdálenosti jednoho bloku na obě strany. Veškerý personál byl vybavený kevlarovými vestami a přilbami.

A možná to bylo všechno zbytečné. Opravdu nás Kyle pozoruje? Je ozbrojený? Připravený s nějakým esem v rukávu? Nebo možná nic z toho. Myslím, že přesně s tímhle chtěl, abych se potýkal.

V každém případě týmu netrvalo dlouho něco najít. Necelých pět minut poté, co se vkradli do parku z Dvacáté deváté ulice, se jejich velitel ozval ve vysílačce.

„Máme tady mrtvolu,“ řekl. „Běloch ve středním věku. Vypadá na bezdomovce.“

„Postupujte opatrně,“ instruoval jej Ogilvy. Už předtím jsme všechny seznámili s veškerými možnostmi. „Chci kompletní vizuální prohlídku těla před tím, než se ho někdo dotkne. Týme B, buďte v nejvyšší pohotovosti.“

Odtikaly tři další minuty ticha, než zaznělo hlášení „Konec poplachu“. Když jsem zamířil ke dveřím kavárny, chytil mě Sampson za paži.

„Nech mě tam jít samotného, Alexi. Jestli tam Kyle je, mohl by na tebe číhat.“

„Ani náhodou,“ řekl jsem. „Kromě toho, pokud si pro mě Kyle někdy přijde, bude to tváří v tvář, ne na dálku.“

„Jo, protože ty víš všechno, co se o tom šílenci dá vědět, co?“

„Tímhle jsem si jistý,“ opáčil jsem a vyšel ven.

Ještě než jsem se k mrtvole v parku přiblížil, poznal jsem špinavý kabát Stanislawa Wajdy. On sám ležel na boku pod křovím, stejně jako jeho oběti před ním.

Tentokrát nebylo do těla nic vyryto. Jediné viditelné zranění byla bodná rána v krku, podobná té, kterou jsme viděli u Anjali Patelové.

Kůži na krku pokrývala zaschlá krev, která stekla až dolů pod košili. To znamenalo, že pravděpodobně seděl, když ho pachatel bodl. A zřejmě i ve chvíli, kdy zemřel.

Už jsme porovnali otisky na nákupním vozíku a na kladivu z Farragut Square. Nebylo už pochyb, že Wajda byl náš Číslicový vrah. Ale i přes to, co udělal, mi ho bylo líto.

„Co je tohle?“ Sampson ukázal na něco ve Wajdově ruce. Natáhl jsem si rukavice a klekl si, abych mu tu věc vypáčil ze sevřených prstů.

Byla to malá kartička, jaká se přikládá k zaslaným květinám. Na téhle byl obrázek svatebního dortu, nad nímž stál afroamerický novomanželský pár.

„To je můj zásnubní dar,“ řekl jsem. Udělalo se mi trochu špatně od žaludku.

Když jsem přání otevřel, okamžitě jsem poznal úhledná tiskací písmena Kyleova rukopisu.

ALEXOVI:

RÁDO SE STALO.

K. C.

Kapitola 95

Po pěti dnech skrývání v lesích Západní Virginie v Mitchově společnosti dostal Denny telefonát, na který čekal. Následovalo několik dní sledování ve Washingtonu, než byli připravení jít do akce. Zakrátko bude svobodný člověk. Hodně bohatý svobodný člověk.

Otevřené dveře za ním uhodily o zeď, když vyšli na střechu Národního muzea architektury.

Ohlédl se a Mitch zvedl omluvně ruku.

„Moje vina,“ řekl.

„Koukej je zavřít a poď,“ utrhl se na něho Denny víc, než zamýšlel.

Ne že by záleželo na nějakém hluku. Muzeum bylo v noci zavřené a nejbližší hrozbu představoval asi dvacetiletý usmrkanec za pultem ochranky v přízemí, který na notebooku sledoval horory. Bylo to spíš tím, že měl za sebou příliš mnoho nocí strávených bok po boku s Mitchem ve starém subaru a dnů, kdy se živil konzervami a poslouchal jeho bláboly o „poslání“.

Setřásl to ze sebe a došel do jihovýchodního rohu střechy, aby se podíval dolů.

Provoz v ulici F byl na pátek celkem mírný. Slabý vítr sliboval pozdější přeháňky, ale zatím byl klid. První limuzíny měly začít zastavovat před Síní Sidneyho Harmana – nebo prostě „U Harmana“, jak říkali místní – asi za patnáct nebo dvacet minut.

Mitch došel k Dennymu a mlčky čekal, až rozbalí celtu. Pak vybalil své nádobíčko a pustil se do sestavování M110.

„Ty se na mě kvůli něčemu zlobíš, Denny?“ zeptal se nakonec. „Máme nějakej problém?“

„Ale ne, chlape,“ opáčil Denny okamžitě. Nemělo smysl vyvolávat mezi nimi napětí. A zvlášť ne tenhle večer. „Vedeš si skvěle. Jenom sem trochu nervózní před akcí, víš? Moje vina.“

Zdálo se, že ho to uspokojilo. Mitch přikývl a vrátil se ke své práci. Rozložil trojnožku, opřel pušku o zídku a přiložil oko k hledí. Jakmile si přitiskl pažbu ke tváři, mohl začít zaměřovat.

„Dneska pracujeme na velkou vzdálenost,“ řekl Denny přátelským a klidným tónem. „A podél celýho bloku budou zastavovat auta.“

Mitch několikrát pohnul puškou zprava doleva, aby si obhlédl chodník před divadlem. „Povídals, že dneska to budou dva soudci?“

„Přesně tak,“ odpověděl Denny. „Dva z nejmocnějších parchantů v zemi.“

„Co provedli?“

„Víš, co je soudní aktivismus?“

„Ani ne. Co to je?“

„No řekněme, že starý dobrý Spojený státy se budou mít líp bez nich,“ řekl Denny. „Já ti je ukážu a ty je sejmeš, Mitchi, ale budeš to muset udělat rychle. Musíš bejt připravenej, jasný? Jedna, dvě – a padáme vodsud.“

Mitch zaujímal stejnou polohu jako obvykle, ale koutky jeho úst se mírně zvedly. Denny u něho zatím neviděl nic, co by se víc blížilo samolibému úsměvu.

„Klídek, Denny,“ řekl. „Trefím se.“

Kapitola 96

Okolo půl osmé se ulicí F táhla dlouhá řada černých aut.

Událost toho večera se nazývala „Vilda na kopci“. Šlo o každoroční charitativní podnik na podporu výuky výtvarné výchovy ve Washingtonu. Dva tucty hlavounů z Capitol Hillu byly připravené sehrát verzi Večera tříkrálového od Williama Shakespeara pro publikum složené z prakticky stejných lidí: kongresmanů, senátorů, úředníků z Capitolu a nejspíš i polovinu ulice K.

Denny sledoval silnici skrz svoje hledí. „Lišek v kurníku je tady dneska požehnaně, co?“

„Asi jo,“ odvětil Mitch s pohledem stále upřeným do davu. „Myslel sem si, že to bude dav slavnejch lidí, ale nikoho tu neznám.“

„No ty seš vlastně taky slavnej, a nikdo neví, jak vypadáš,“ poznamenal Denny.

Mitch se usmál. „To sedí.“

Právě přijížděl Rahm Emanuel s manželkou. Vůdce parlamentní menšiny a dočasný prezident Senátu se ukázali spolu před pár minutami, aby se nechali vyfotografovat uprostřed problematické legislativní schůze.

Každý z nich vystoupil ze svého auta a přešel chodník z červených cihel široký asi na šest kroků, až se ocitl pod konzolovou skleněnou zdí, která visela nad hlavním vchodem do divadla.

Nakonec, za deset minut osm, spatřil Denny člověka, kterého hledal. U obrubníku zastavila krátká limuzína Mercedes.

Řidič vystoupil a obešel vůz, aby otevřel dveře, z nichž se vynořila ctihodná Cornelia Summersová.

„Tady ji máme, Mitchi. Na desátý hodině. Dlouhý modrý šaty, vystupuje z toho mercedesu.“

Hned za ní se objevil soudce George Ponti. Zastavili se, aby nesměle zamávali reportérům a čumilům tísnícím se za policejním kordonem na chodníku. I na tu dálku si Denny všiml, že ti dva nejsou zrovna ve svém živlu.

„Číslo dvě je ten ve smokingu, se šedejma vlasama.“

Mitch už upravil svou polohu. „Mám je.“

„Střelec připraven?“

Summersová se zavěsila Pontimu na paži a obrátili se, aby zašli dovnitř. Zbývalo jim jen pár kroků.

„Připraven,“ odpověděl Mitch.

„Pal.“

M110 povědomě třeskla, když kulka prolétla tlumičem rychlostí devíti set metrů za vteřinu. Prakticky ve stejném okamžiku se Cornelia Summersová svalila na chodník s malým rudým květem těsně nad levým uchem.

Soudce Ponti se zapotácel, když mu pustila paži, a druhá rána šla vedle. Skleněné dveře tři metry od mužovy hlavy se roztříštily na milion střepů.

„Znovu,“ zavelel Denny. „Teď.“

Soudce Nejvyššího soudu se obrátil zpátky k autu. Jednu ruku měl už na dveřích.

„Dělej, Mitchi.“

„Mám ho,“ řekl Mitch a ozvalo se další třesknutí.

Tentokrát už šel Ponti doopravdy k zemi a celý blok před Harmanovou síní zachvátila panika.

Kapitola 97

Denny sledoval ulici, zatímco Mitch se stáhl. Hustě se rozpršelo, ale to nezabránilo lidem v drahých večerních šatech, aby prchali na obě strany po celém chodníku.

„Co se děje, Denny?“ Mitch už balil hledí, pažbu a zásobník.

Denny na něho mávl. „Poď sem. Tohle bys měl vidět. Je úžasný, cos udělal.“

Mitch se zatvářil nejistě, ale když na něho Denny mávl znovu, odložil výstroj a přikrčený došel k zídce. Pak vyhlédl na své dílo.

Harmanova síň vypadala jako blázinec s proskleným průčelím. V celé ulici blikaly policejní majáky a jediní lidé, kteří se tam dole nehýbali, byli ti dva mrtví na chodníku.

„Víš, jak se tomuhle říká?“ zeptal se Denny. „Splněná mise. Nemohlo to dopadnout líp.“

Mitch zavrtěl hlavou. „Zvoral jsem to, Denny. Ta druhá rána…“

„Na tom teď nesejde. Teď si hlavně vychutnej tenhle vokamžik. Připravím všechno k vodchodu.“

Denny ustoupil dozadu a zapnul Mitchův batoh, zatímco se Mitch fascinovaně díval do ulice.

„Na jeden večer to docela ujde, co, Mitchi?“

„Jo,“ přitakal Mitch spíš pro sebe. „Je to fakt úžasný.“

„A kdo je hrdina toho příběhu, brácho?“

„My, Denny.“

„Přesně tak. Skutečný americký hrdinové. Tohle nám už nikdo nevezme, ať se stane cokoli. Rozumíš?“

Tentokrát Mitch neodpověděl, jen přikývl. Vypadalo to, jako by od té scény nemohl odtrhnout zrak.

Vteřinu nato byl Mitch mrtvý – s kulkou v hlavě.

Ten chudák nejspíš ani neslyšel vystřelit Dennyho walther s tlumičem, tak bleskově se to odehrálo. Jenom dobře. Tohle byla někdy zatraceně svinská práce; to nejmenší, co pro něho mohl Denny udělat, bylo odbýt to rychle a profesionálně.

„Promiň, Mitchi. Nedalo se nic dělat,“ řekl.

Pak zvedl Mitchův batoh – všechno ostatní tam nechal – a zamířil ke schodům, aniž se ohlédl na třetí oběť toho večera.

Kapitola 98

Pracoval jsem v Dalyho budově, když přišlo první hrozné hlášení – a tentokrát jsem byl na místě činu jen pár minut po střelbě. Ze všech sil jsem se snažil ignorovat chaos na ulici, nemyslet na oběti – prozatím – a soustředit se na to, co jsem potřeboval vědět nejvíc.

Odkud se střílelo? Je možné, že tentokrát udělali chybu? Seržant metropolitní policie mi nahlásil, že Cornelia Summersová zemřela jako první a že kráčela po Pontiho levém boku, když zamířili do Harmanovy síně. Dva soudci Nejvyššího soudu – dokonce i teď to vypadalo neuvěřitelně!

Podíval jsem se doleva, do ulice F. Jako možnost se nabízela Budova Jacksona Grahama, ale kdybych byl tím střelcem, vybral bych si Národní muzeum architektury. Bylo o několik bloků dál, v bezpečné vzdálenosti, a mělo plochou střechu se spoustou úkrytů.

„Sežeňte mi tři uniformované policisty,“ požádal jsem seržanta. „Okamžitě. Jdu do tamté budovy – do Národního.“ Za pár minut jsme už bušili na dveře muzea. Dovnitř nás pustil vyplašený hlídač. Akce spadala pod jurisdikci Federální ochranné služby, ale bylo mi řečeno, že bude trvat dobrou půlhodinu, než tam dostane svůj tým.

„Potřebujeme se dostat na střechu,“ oznámil jsem hlídači. Na jeho jmenovce stálo DAVID HALE. „Jaká je nejrychlejší cesta nahoru?“

Nechal jsem dole strážníka, aby zařídil kompletní uzavření budovy, a s ostatními jsem následoval hlídače hlavní halou muzea. Byl to obrovský otevřený prostor s korintskými sloupy sahajícími až ke stropu, který se klenul několik pater nad námi. Tam jsme se potřebovali dostat.

Hale nás dovedl k nouzovému východu v zadním koutě. „Rovnou nahoru,“ řekl.

Nechali jsme ho tam a rozběhli se v nepravidelné formaci nahoru s baterkami a pistolemi v rukou.

Nahoře jsme dorazili k požárním dveřím.

Měl je zajišťovat alarm, ale jeho plechový kryt ležel na podlaze a mechanismus visel na několika drátech.

Srdce mi už tak dost bušilo po namáhavém běhu, ale teď ještě přidalo na obrátkách. Byli jsme na správném místě.

Když jsem otevřel dveře, rozkládala se přede mnou prázdná plocha střechy. Z oblohy se valil déšť, ale stále jsme slyšeli sirény a křik doléhající od Harmanovy síně.

Pokynul jsem jednomu strážníkovi, aby šel doprava, a druhému, aby mě následoval ve směru, odkud přicházel hluk z ulice.

Obešli jsme jihozápadní roh a výhled nám zakryla vyvýšená střešní okna.

U nejvzdálenějšího jsem zahlédl nějaký stín – tašku s výstrojí nebo možná jen pytel odpadků – a ukázal ho policistovi po mém boku. Ani jsem nevěděl, jak se jmenuje.

Postupovali jsme po střeše se zhasnutými baterkami a přikrčení.

Jakmile jsme došli dost blízko, poznal jsem, že tam někdo stále je. Klečel obrácený k Harmanově síni a nehýbal se.

Zvedl jsem svůj glock. „Policie! Nehýbejte se!“ Namířil jsem mu na nohy, ale ukázalo se, že to nebylo třeba. Jakmile ho druhý policista zasáhl paprskem světla, jasně jsme uviděli tmavou díru v jeho zátylku do čista omytou deštěm.

Jediný pohled do jeho tváře mi prozradil, že je to Mitch Talley. Náhle se mi roztřásly nohy, jako bych je měl z rosolu. Tohle už bylo příliš. Mitch Talley je mrtvý? Jak je to možné?

„Proboha.“ Strážník, který tam byl se mnou, se naklonil, aby se podíval zblízka. „Co to je, ráže devět?“

„Nahlaste to,“ nařídil jsem mu. „Vyhlaste pátrání po Stevenu Hennesseyovi alias Dennymu Humboldtovi. Nemohl se dostat daleko. Já zavolám na velitelství. Potřebujeme uzavřít celou čtvrť – okamžitě. Záleží na každé vteřině.“

Pokud moje instinkty naprosto neselhaly, rozpustil právě Hennessey odstřelovačský tým Patriot z důvodu, který znal jen on.

Kdybych byl na jeho místě, snažil bych se co nejrychleji zmizet. Byl bych už pryč z Washingtonu a nikdy bych se neohlédl zpátky.

Jenže já nebyl Hennessey.

Kapitola 99

Denny jezdil celé hodiny. Držel se na severu a zastavil u několika různých drogerií v Marylandu. Koupil si baseballovou čapku týmu Nationals, slabé brýle na čtení a krabičku kaštanově hnědé barvy na vlasy. To by mělo stačit.

Po další zastávce na toaletách benzínky Sunoco v Chevy Chase zamířil zpátky do města. Zaparkoval v ulici Logan Circle a pěšky ušel dva bloky do Vermont Avenue, kde čekala povědomá černá limuzína.

Když Denny vklouzl na zadní sedadlo, věnoval mu Zachary vzácný nestřežený úsměv.

„No to se podívejme,“ řekl. „Připravený rozplynout se do ztracena. Vsadím se, že jste dobrý i v tom.“

„To je fuk,“ řekl Denny. „Dokončíme to. Abych se moh rozplynout, jak říkáte.“

„Vypadá to, že všechno proběhlo dobře, pokud se tedy dá věřit zprávám v televizi.“

„Přesně tak.“

Zachary se nepohnul. „Nepadlo tam ale ani slovo o komplicovi. Nic o Mitchovi.“

„Překvapilo by mě, kdyby jo,“ řekl Denny. „Ten hlavní vyšetřovatel, Cross, rád drží karty těsně u vesty. Ale můžete mi věřit, postaral sem se vo něj. A už nechci vo Mitchovi mluvit. Vodved skvělou práci.“

Muž ještě chvilku hleděl Dennymu do tváře. Konečně se natáhl na přední sedadlo a vzal od řidiče váček. Tentokrát vypadal, jak měl, ale Denny ho pro jistotu stejně rozepnul a zkontroloval obsah.

Zachary se teď opřel a zdálo se, že se trochu uvolnil. „Povězte mi něco, Denny. Co budete dělat se všemi těmi penězi? Tedy kromě toho, že si obstaráte novou totožnost.“

Denny opětoval jeho úsměv. „Pro začátek je uložím někam do bezpečí,“ odpověděl a na důkaz svých slov zastrčil váček do kapsy bundy. „A pak…“

Větu však nedokončil. Walther vypálil z jeho kapsy a kulka pronikla řidiči do zátylku. Čelní sklo zasáhla sprška krve a šedé hmoty.

Druhá střela trefila Zacharyho přímo do těch jeho snobských brýlí. Nestihl ani sáhnout na kličku dveří. Celé se to odbylo v několika vteřinách – a ty dva výstřely uspokojily Dennyho jako žádné předtím.

Jenže tohle už nebyl Denny. I to byl příjemný pocit. Nechat to všechno daleko za sebou.

Nebyl však čas na oslavy. Sotva se v autě rozhostilo ticho, stál na chodníku a vrátil se k tomu, co uměl nejlépe. Byl opět v pohybu.

Kapitola 100

Čtyřiadvacet hodin následujících po střelbě naplnila všechny horečná aktivita, jakou jsem ve Washingtonu ještě neviděl. Naše Velicí informační centrum provádělo celou noc dopravní kontroly, oddělení významných případů poslalo obě jednotky do ulic a NSID dostalo příkaz odložit veškerou méně důležitou práci. A to všechno se týkalo jen metropolitní policie.

Na vyšetřování se podílela i policie Capitolu, ATF – a dokonce i tajná služba.

Do rána přerostl hon na Stevena Hennesseyho z regionálního na celostátní a mezinárodní. FBI měla plnou pohotovost a hledala ho všude, kam se jen dokázala podívat. Zapojila se i CIA.

Všem začínal pomalu docházet význam těch vražd. Soudci Summersová a Ponti představovali neoficiální levé křídlo Nejvyššího soudu. Polovina země je milovala a druhá považovala za lišky v kurníku.

Podvečerní porada metropolitní policie byla jako pochod zombií. Nikdo toho v noci moc nenaspal a napětí visící ve vzduchu bylo skoro hmatatelné.

Poradu vedl velitel Perkins. Odpustil si veškeré úvodní fráze a šel přímo k věci.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se na rovinu. Všechny židle byly obsazené a další lidé přešlapovali u zdí zasedačky.

„Tak mluvte,“ vybídl nás. „Kdokoli.“

„Horké linky a webové stránky jsou přetížené,“ hlásil jeden z okrskových velitelů Gerry Hockney. „Podle těch tipů je Hennessey vládní agent, ukrývá se ve skladišti v Ohiu, je na Floridě, v Torontu…“

Perkins ho přerušil. „Něco důvěryhodného? Potřebuji vědět, co skutečně máme, nezajímají mě nepoužitelné bláboly.“

„Je ještě moc brzo vybrat z toho něco konkrétního. Jsme přetížení, pane.“

„Takže nemáte nic. Kdo další? Alexi?“

Ozval jsem se z místa, kde jsem seděl. „Čekáme na balistickou zprávu z té dvojnásobné vraždy ve Vermont Avenue včera večer. Dva neidentifikovaní muži zastřelení v autě. Našly se u nich peníze, ale ne doklady. Byla to rozhodně ráže devět milimetrů, ale ještě nevíme, jestli šlo o stejnou zbraň, kterou byl zabit Mitch Talley.“

V místnosti se zvedl hluk a musel jsem křičet, abych znovu získal pozornost přítomných.

„I kdyby byla,“ pokračoval jsem, „povědělo by nám to o Hennesseyovi předběžně pouze tolik, že byl ve městě někdy mezi půlnocí a čtvrtou hodinou ranní.“

„Což znamená, že by touhle dobou mohl být kdekoli,“ shrnul to za mě Sampson. „A to znamená, že bychom to tady měli zabalit a vypadnout zpátky do terénu.“

„Myslíte si, že Hennessey pracoval pro ty dva mrtvé v autě?“ zeptal se přesto někdo.

„To nevím,“ řekl jsem. „Stále se snažíme vypátrat, kdo ti dva byli. Ale opravdu to vypadá, jako by uklízel. Jestli skončil, nebo ne, to je další otázka, na kterou prozatím neznáme odpověď.“

Promluvil poručík v první řadě. „Myslíte, jestli skončil s úklidem, nebo s těmi odstřelovačskými vraždami?“

Byly to logické otázky, ale začínaly mi lézt na nervy. Pokrčil jsem rameny. „To mi povězte vy.“

„Takže jinými slovy,“ vložil se do toho velitel Perkins, „uplynulo už více než čtyřiadvacet hodin, a my pořád nevíme víc než před těmi vraždami, je to tak?“

Nikdo nechtěl odpovědět. V místnosti se rozhostilo dlouhé ticho.

„Tak nějak,“ připustil jsem nakonec.

Kapitola 101

Dva další stresující dny uplynuly bez velkého pokroku nebo nějakých stop po Stevenu Hennesseyovi, či aspoň někom, kdo by ho mohl znát. Pak konečně došlo v FBI k jistému posunu. Max Siegel zavolal osobně, aby mi o něm pověděl.

„Přišlo nám něco na webovou stránku,“ řekl. „Anonymní tip, ale tenhle vypadá nadějně. Jde o muže vystupujícího pod jménem Frances Moulton, který údajně odpovídá Hennesseyovu popisu až po prsty u nohou. Má byt ve Dvanácté ulici, jenže ho tam zhruba dva měsíce nikdo neviděl. A pak ho dnes ráno někdo spatřil, jak odtamtud vychází.“

„Někdo – kdo?“ zeptal jsem se.

„Právě ten ‚anonym‘,“ odpověděl. „Vrátný v tom domě to ale potvrdil. Taky toho Moultona několik měsíců neviděl, ale když jsem za ním dojel s Hennesseyho fotografií, potvrdil jeho totožnost.“

Buď to byla velká novina, nebo to tak vypadalo ve srovnání s tím ničím, co jsme zatím vypátrali. Když jste zoufalí, je někdy těžké poznat rozdíl.

„Co s tím chceš dělat?“ zeptal jsem se. Tak či tak to byla Siegelova stopa, ne naše.

„Napadlo mě, že bychom se ty a já mohli před ten dům na chvíli posadit a zjistit, co se bude dít,“ navrhl. „Jestli chceš, jdu do toho. Vidíš? Můžu se změnit.“

Nebyla to odpověď, kterou jsem očekával, a moje odmlka mluvila sama za sebe.

„No tak, už se na mě nemrač,“ řekl Siegel. „Snažím se chovat slušně.“

Vlastně to tak opravdu vypadalo. Zamlouvala se mi představa, že strávím následujících osm hodin nebo víc s Maxem Siegelem? Moc ne, ale zároveň jsem nechtěl propásnout ani vteřinu vyšetřování.

„Tak dobře,“ svolil jsem. „Zkusíme to. Kde se sejdeme?“

Kapitola 102

Dokonce jsem přinesl kávu.

Siegel vzal taky nějakou, takže jsme měli spoustu kofeinu, který nás udrží při smyslech. Zaparkovali jsme služební Ford Crown Vic na východní straně Dvanácté ulice mezi ulicemi M a N. Byl to úzký stromy lemovaný blok, ve kterém se hodně stavělo. Tam bydlel Frances Moulton, a pokud jsme byli na správné stopě, byla to také adresa Stevena Hennesseyho.

Zmíněný byt se nacházel v sedmém z devíti poschodí a měl dvě velká okna obrácená do ulice. Když jsme dorazili na místo, byla obě temná. Max a já jsme se usadili k dlouhému čekání.

Jakmile jsme probrali všechno, co souviselo s vyšetřováním, zavládlo dlouhé rozpačité mlčení. Nakonec se však konverzace znovu rozběhla. Siegel mi hodil nahrávku, typickou otázku federála, který nemá co říct.

„Proč ses vlastně dal k policii?“ zeptal se. „Jestli nevadí, že se na to ptám.“

Usmál jsem se do klína. Jestli se snažil hrát dobrého parťáka, trochu to přeháněl.

„V Hollywoodu mi to nevyšlo. Ani v NBA,“ opáčil jsem s vážnou tváří. „A proč ty?“

„Však víš. Cesty do exotických zemí. Skvělá pracovní doba.“

Výjimečně se mu podařilo vyloudit ze mě smích. Ještě než to přišlo, rozhodl jsem se, že tam nebudu celou noc jen tak sedět a nenávidět ho. To by bylo jako mučení.

„Něco ti povím,“ prohlásil. „Myslím, že kdyby se tvůj život ubíral jiným směrem, mohl z tebe být i docela dobrý zločinec.“

„Nech mě hádat,“ řekl jsem. „Nosíš v hlavě dokonalou vraždu.“

„A ty ne?“ opáčil Siegel.

„Bez komentáře.“ Sundal jsem víčko z druhého kelímku s kávou. „Ale na to myslí většina poldů. Nebo aspoň na dokonalý zločin.“

Po další dlouhé odmlce řekl: „A co tohle: kdybys mohl někoho odrovnat – někoho, kdo by si to opravdu zasloužil – a věděl bys, že ti to projde, byl bys v pokušení?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „To je na mě moc kluzký svah. Už jsem o tom uvažoval.“

„No tak.“ Siegel se zasmál a opřel se o dvířka auta, aby se na mě podíval. „Řekněme, že by ses ocitl v temné uličce s Kylem Craigem. Jen vy dva, beze svědků. Jemu by došla munice a ty bys měl pořád svůj glock. Chceš mi tvrdit, že bys nestiskl spoušť a nenechal pochybnosti na potom?“

„Přesně tak,“ odvětil jsem. Zmínka o Kyleu Craigovi byla trochu divná, ale odsunul jsem to stranou. „Možná bych chtěl, ale neudělal bych to. Zatknul bych ho. Rád bych ho odvezl zpátky do věznice ve Florence.“

Díval se na mě a usmíval se, jako by čekal, že to odvolám. „Vážně?“ otázal se.

„Vážně.“

„Nevím, jestli ti mám věřit.“

Pokrčil jsem rameny. „Co mi tím chceš říct?“

„Že jsi jenom člověk. No tak, Alexi. Nemůžeš dělat tuhle práci, aniž bys občas udělal krok na temnou stranu.“

„To je fakt,“ připustil jsem. „Už se mi to stalo. Já jenom tvrdím, že bych nestiskl spoušť.“ Sám jsem si však nebyl jistý, zda je to pravda, nebo ne. To bych ale Siegelovi nepřiznal.

„Zajímavé,“ poznamenal a obrátil pohled zpátky ke sledovanému domu. „Moc zajímavé.“

Kapitola 103

Alex lhal, až se mu od pusy prášilo. Byl dobrý lhář, ale bylo jasné, že lže. Kdyby tušil, že sedí vedle Kylea Craiga, ve vteřině by držel v ruce glock, ze kterého by okamžitě vylétla kulka.

A o to přece šlo, ne? Cross neměl nejmenší tušení. Bylo to tak úžasné, že už to nemohlo být lepší.

Kyle si usrkl kávy a pokračoval. „O tom to přece celé je, ne?“ utrousil. Zajímavé. Siegelův přízvuk a modulace hlasu mu už připadaly přirozenější než jeho vlastní.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Cross.

„Celá ta záležitost s ‚liškami v kurníku‘. Hrdinové a darebáci v jednom. Hranice mezi dobrem a zlem už není tak zřetelná.“

„To je pravda,“ připustil Cross. „Ale platí to víc pro FBI než pro metropolitní.“

„Já to myslel obecně,“ řekl Kyle. „Ten nepoctivý kongresman. Ten chamtivý výkonný ředitel, který se prostě nemohl spokojit s prvními deseti miliony. Nebo třeba teroristické buňky. Jaký je v tom rozdíl? Ti všichni jsou tady, máme je před nosem, bydlí hned vedle. Je to, jako by svět býval černobílý a teď je jenom šedý, když trochu přimhouříš oči.“

Alex se mu teď díval přímo do očí. Že by konečně začínal tušit?

„Maxi, mluvíš teď o Stevenu Hennesseyovi, nebo o sobě?“

„No páni,“ odvětil Kyle-Max a pohrozil mu prstem. „Ani jsem si nevšiml, že se z poldy stal psychoterapeut. Moc mazané, doktore Crossi.“

A Alex se rozesmál. Bylo to úžasné, opravdu. Kyleovi se podařilo dosáhnout toho, aby Cross Maxe Siegela nenáviděl, a pak stačilo povolit pár šroubů, a Kyle byl na nejlepší cestě udělat z Alexe skutečného fandu toho chytrého, ale nesnesitelného agenta.

Kdo ví, pokud to tak půjde dál, dotáhne to Siegel možná až k pozvání na rodinnou večeři. Vtom se však stalo něco, co dokonce ani Kyle nepředvídal.

Čelní sklo provrtala kulka.

Kapitola 104

Siegel a já jsme ve vteřině leželi na chodníku za otevřenými dveřmi auta. Uslyšel jsem, jak další střela zasáhla mřížku chladiče, a pak odporné zadunění, jak jedna udeřila do Siegelovy strany vozu.

„Maxi?“

„Jsem v pořádku.“

„Odkud to létá?“

Držel jsem glock v ruce, ale nevěděl jsem ani, kterým směrem ho namířit. Druhou rukou jsem vytáčel 911, zatímco jsem pohledem přejížděl po budovách okolo nás.

„Z jednoho z těch dvou,“ odpověděl Max a ukázal na dům, který jsme sledovali, a budovu, jež s ním sousedila na severu.

Znovu jsem vzhlédl k Hennesseyovu bytu – pořád tma, zavřená okna. Ale on měl přece v oblibě střechy.

„Haló? Jste tam?“ ozval se někdo v mém telefonu. „Tady pohotovost devět-jedna-jedna. Slyšíte mě?“

„Tady detektiv Cross, metropolitní policie. Máme aktivního střelce na adrese dvanáct-dvacet-jedna ve Dvanácté ulici severozápad. Potřebuji okamžitou pomoc, všechny volné jednotky!“

Další výstřel roztříštil květináč a okno v prvním patře přímo za mnou. Z bytu ke mně dolehl výkřik.

„Policie!“ křikl jsem na každého, kdo mě mohl slyšet. „Všichni k zemi!“ Nejméně půl tuctu lidí už leželo na dlažbě a snažilo se doplazit do úkrytu – a neexistoval způsob, jak zastavit další, kteří se blížili ulicí.

„Musíme něco udělat. Nemůžeme tady jen tak ležet. Nebo to někoho zasáhne,“ řekl Max.

Pohlédl jsem na něho přes sedadlo řidiče. „Pokud používá hledí a budeme rychlí, nedokáže nás sledovat.“

„Přinejmenším ne oba současně,“ řekl zachmuřeně. „Vezmi si Hennesseyho dům. Já si vezmu ten sousední.“ Tohle bylo naprosto proti předpisům. Měli jsme počkat na posily, ale vzhledem k ohrožení lidí v ulici jsme nebyli ochotní čekat.

Bez dalšího slova vyskočil Siegel z podřepu a tryskem se rozběhl přes ulici. Nebyl bych si myslel, že to v sobě má.

Napočítal jsem do tří, aby se mezi námi zvětšila vzdálenost, a pak se skloněnou hlavou vyrazil. Někde za mnou se vysypalo další okno. Stěží jsem to zaznamenal. V té chvíli jsem se soustředil jen na to, abych se dostal ke zdi vedle vchodu do domu – a pak nahoru za Hennesseym.

Kapitola 105

Jakmile jsem byl uvnitř, vyrazil jsem po schodech nahoru. Střecha byla deset pater vysoko, ale já mám celkem dobrou formu. Svou práci odvedl i adrenalin.

O pár minut později jsem stanul na střeše domu. Byl to zvláštní pocit – připadal jsem si tam jako toho večera v muzeu.

Namířil jsem glock doleva a doprava. Nic. Nikdo nebyl ani za dveřmi.

Vyšel jsem z nástavby, kde byla i strojovna výtahu, a zjistil jsem, že mi ve výhledu do Dvanácté ulice brání zeď. Zpoza ní by Hennessey střílel, kdyby tam byl.

V dálce kvílely sirény; při troše štěstí mířily mým směrem.

Přitiskl jsem se zády ke zdi a pomalu se pohyboval k rohu, zbraň napřed.

Zeď na straně ulice byla sice slabě osvětlená, ale vypadala opuštěně. Bylo tam několik skládacích zahradních židlí a ocelový sud ležící na boku.

Po Hennesseyovi však ani stopy.

Došel jsem ke kraji a podíval se dolů. Kromě služebního auta FBI s otevřenými dveřmi a skleněných střepů na zemi nic nenasvědčovalo tomu, co se tam odehrálo.

Několik lidí dokonce kráčelo kolem, aniž si čehokoli všimli.

Pak, když jsem se vyklonil víc, abych měl lepší výhled, zasáhla moje bota něco, co tiše kovově zazvonilo. Vytáhl jsem malou baterku a posvítil si na zem.

Nábojnice.

Pulz se mi rozběhl na plné obrátky a ohlédl jsem se – přímo do hlavně waltheru ráže devět milimetrů.

Muž s prstem na spoušti, pravděpodobně Steven Hennessey, mi držel pistoli několik centimetrů od čela.

„Nehni ani svalem,“ varoval mě. „Na tuhle vzdálenost nemůžu minout.“

Kapitola 106

Dal si hodně záležet, aby změnil svůj vzhled – brýle, tmavé vlasy, hladce oholený. Stačilo to k tomu, aby se mohl bezpečně pohybovat po městě.

A nejspíš taky na to, aby odtamtud mohl nepozorovaně odejít, uvědomil jsem si. Všechno to začínalo dávat smysl.

„Hennessey?“ zeptal jsem se.

„Záleží na tom, koho se zeptáš,“ odpověděl.

„To jste byl vy, kdo dal FBI ten anonymní tip, viďte?“ konstatoval jsem. Věděl jsem jistě, že to celé byla past, a dali jsme mu přesně, co chtěl: nenápadné sledování dvěma lidmi, kteří toho o něm věděli nejvíc.

„A podívejme se, co sem chytil,“ řekl. „Teď chci, abys pomalu natáh ruku dozadu a pustil svůj glock ze střechy.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Odhodím ho tamhle. Nemůžu tu věc jen tak pohodit na ulici.“

„Ale můžeš,“ řekl. Ústí hlavně waltheru mě zastudilo na čele. Před pár minutami pravděpodobně střílel z nějaké větší zbraně.

Natáhl jsem ruku za sebe a pustil pistoli. Když udeřila o dlažbu dole, sevřel se mi žaludek.

Ustoupil dozadu, mimo můj dosah.

„Popravdě řečeno sem tě chtěl jen zabít a vodstranit z cesty. Ale když už seš tady, dávám ti třicet vteřin, abys mi pověděl, co na mě máte,“ řekl. „A nemluvím vo tom, co už je v novinách.“

„To jsem ani nečekal,“ opáčil jsem. „Chcete vědět, jak daleko budete muset zajít, abyste mohl znovu zmizet.“

„Dvacet vteřin,“ řekl. „Možná tě nechám žít. Mluv.“

„Jste Steven Hennessey alias Frances Moulton alias Denny Humboldt,“ spustil jsem. „Do roku dva tisíce dva jste sloužil ve zvláštních jednotkách americké armády, naposledy v Afghánistánu. V Kentucky je hrob s vaším jménem a předpokládám, že od vojny jste na volné noze.“

„A co FBI?“ zeptal se. „Kde všude mě hledaj?“

„Kdekoli,“ odpověděl jsem.

Sevřel pevněji pažbu a podložil si loket druhou rukou. „Já taky vím, kdo seš, Crossi. Bydlíš v Pátý ulici. Klidně bych se u vás moh dnes večer zastavit. Rozumíš?“

Ucítil jsem nával vzteku. „Nezahrávám si s vámi. Chytáme se stébel. Proč myslíte, že tu nemáme celý tým?“

„Zatím nemáte,“ poznamenal. Sirény se rozhodně blížily. „Co eště? Pořád žiješ. Mluv dál.“

„Zabil jste svého komplice Mitche.“

„Tohle sem nemyslel. Pověz mi něco, co se mi může hodit,“ řekl. „Poslední šance, nebo nebudeš jedinej Cross, kterej dnes večer umře.“

„Proboha, kdybych něco věděl, pověděl bych vám to!“ První policejní auto se s kvílením přiřítilo k bloku pod námi.

„Vypadá to, že tvůj čas vypršel,“ utrousil.

Ozval se výstřel a já sebou trhl – než jsem si uvědomil, že to nebyl Hennessey. Vytřeštil oči. Na horní ret mu stekla stružka krve a zhroutil se přímo přede mě jako loutka, které někdo přestřihl lanka.

„Alexi?“

Podíval jsem se doprava. Max Siegel stál na střeše vedlejšího domu, ozářený zezadu malým kuželem světla ze schodiště. Stále držel v ruce berettu a mířil mým směrem, ale když jsem se k němu obrátil, sklonil ji.

„Jsi v pořádku?“ zavolal.

Stoupl jsem Hennesseymu na zápěstí a vzal mu z ruky walther. Na krku jsem nenahmatal žádný pulz a oči měl skelné a prázdné. Bylo po něm. Max Siegel ho zabil a mně tím zachránil život.

Znovu jsem se napřímil a uviděl, že se ulice rychle zaplňuje. Kromě sirén jsem slyšel bouchání dveří a skřehotání policejních vysílaček. Blok byl uzavřený, ale já musel seběhnout dolů a najít svůj glock.

Když jsem zamířil ke dveřím, zdálo se, že se za mnou Siegel dívá. Dlužil jsem mu přinejmenším ústní poděkování, ale hluk v ulici by moje slova spolkl, tak jsem mu prozatím jen ukázal zvednuté palce.

Všechno dobré.

Kapitola 107

Následující den ráno pršelo. Chtěli jsme uspořádat velkou tiskovku venku, ale nakonec jsme ji museli přesunout do sálu v Dalyho budově, kde se obvykle odehrávala identifikace podezřelých svědky. Sjela se tam více než stovka reportérů, takže jsme pro ty, kteří se dovnitř nevešli nebo přišli pozdě, přenášeli zvuk dolů do haly.

Max a já jsme seděli za stolem vpředu s velitelem Perkinsem a Jimem Heekinem z vedení tajných služeb FBI. Všude rachotily závěrky fotoaparátů, z nichž většina mířila na Maxe a mě. Rozhodně jsme tvořili zvláštní pár.

Tohle byl jeden z mých okamžiků slávy. Několik jsem jich už zažil. Věděl jsem, že mě budou několik týdnů pronásledovat žádosti o rozhovor, možná se objeví i jedna nebo dvě nabídky na knihu, a až se toho večera vrátím domů, najdu před domem pár reportérů.

Tiskovka začala proslovem starosty, který několik minut vysvětloval, proč tohle všechno znamená, že bychom mu v příštích volbách měli dát hlas. Potom přednesl velitel základní fakta případu a dal prostor pro dotazy.

„Detektive Crossi,“ zahájil reportér stanice Fox, „můžete nás seznámit s tím, co se odehrálo včera večer na té střeše? Popsat váš střet s vrahem? Ten příběh nám můžete vyprávět jen vy.“

Tohle byla nejzajímavější část případu, materiál, který prodává noviny i reklamní čas. Poskytl jsem odpověď, která byla dost krátká, abychom se pohnuli z místa, a zároveň dost podrobná, aby mě následující hodinu reportéři nepronásledovali dotazy, jaké to je, stanout tváří v tvář chladnokrevnému vrahovi.

„Takže byste řekl, že vám agent Siegel zachránil život?“ ozval se někdo další.

Siegel se naklonil ke svému mikrofonu. „Přesně tak,“ řekl. „Jestli tohohle chlapa někdo oddělá, budu to já.“ Odměnili ho uznalým smíchem.

„Ale teď vážně,“ pokračoval, „možná jsme se sem tam nepohodli, ale tohle vyšetřování je dokonalý příklad toho, jak mohou federální a místní orgány spolupracovat na eliminaci významné hrozby. Jsem hrdý na to, co jsme tady s detektivem Crossem dokázali, a doufám, že je tohle město hrdé na nás.“

Dokonce i Siegelova dobrá stránka měla obrovské ego. Neměl jsem však náladu hledat na něm mouchy. Jestli si chce vychutnat slávu, ať si poslouží.

Po několik dalších otázek jsem se držel zpátky, dokud se někdo nevyhnutelně nezeptal: „A co motiv? Můžete nám teď s jistotou říct, že Talley s Hennesseym jednali na vlastní pěst? A jaký k tomu měli důvod?“

„Prověřujeme všechny možnosti,“ odpověděl jsem okamžitě. „Mohu vám jen říct, že dva střelci zodpovědní za vraždy v případu Patriot jsou teď mrtví. Město by se mělo vrátit k normálu. K jakýmkoli neuzavřeným aspektům případu se v této chvíli nebudeme vyjadřovat.“

Siegel na mě pohlédl, ale držel jazyk za zuby, takže jsme pokračovali v našem představení.

Celá pravda, o kterou jsme se nehodlali s tiskem podělit, byla taková, že jsme měli spoustu důvodů věřit, že Talley a Hennessey jen vykonávali plán někoho jiného. Možná se nám podaří vypátrat, čí, ale možná taky ne. Toho rána se mi zdálo, že případ je uzavřený a nic víc se nikdy nedozvíme.

Stává se to. Velká část policejní práce spočívá jen v klouzání po povrchu věcí, aniž bychom se kdy dostali k jejich jádru. Vlastně právě s tím počítají osoby, které zločiny plánují. Ti, co pro ně pracují – nájemní střelci, gorily, pouliční zločinci –, riskují nejvíc a jsou často jediní, které zákon potrestá.

Těžko nepomyslet na „lišky v kurníku“.

Kapitola 108

Po dvou dnech nudného a vyčerpávajícího papírování jsem si udělal dlouhý víkend a strávil nějaký čas hraním hry, které děti říkají Kečup. Prostě jsem vypnul mobil a byl s nimi tak dlouho, jak to jen šlo, i když v neděli odpoledne jsme se s Bree vykradli na několik požehnaných hodin ven.

Jeli jsme na místo v Cleveland Heights zvané Tregaron. Je to obrovské neogregoriánské sídlo na kampusu Washingtonské mezinárodní školy, kde se v létě pronajímají pokoje. Prošli jsme si ho s jejich upjatou ředitelkou pro styk s veřejností Mimi Bentovou.

„A tohle je Terasový sál,“ řekla, když nás uvedla z haly dovnitř.

Měl parketovou podlahu, mosazné lustry a vzadu terasu krytou baldachýnem. Za ním byl nádherný park a výhled na údolí Klingle. Všechno tam bylo jako nové a krásné. A luxusní.

Paní Bentová nahlédla do kožených desek. „Je volný jedenáctého srpna, pětadvacátého nebo… příští rok, samozřejmě. O kolika hostech uvažujete?“

„Ještě si nejsme jistí,“ odpověděla Bree a koutky úst naší průvodkyně se skoro neznatelně zahnuly dolů. „Ale rozhodně chceme, aby se obřad i recepce konaly na stejném místě. Chceme všechno udržet co nejjednodušší.“

„Zajisté,“ řekla. Bylo skoro vidět, jak se jí znaky dolaru v očích zmenšují. „No a co kdybyste se tady ještě trochu porozhlédli? Budu v kanceláři, kdybyste měli nějaké otázky.“

Jakmile odešla, vyšli jsme ven, abychom si prohlédli terasu. Byl dokonalý jarní den a bylo snadné si představit, jak se tam odehrává svatba.

„Nějaké otázky?“ řekla Bree.

„Ano.“ Vzal jsem ji za ruku a přitáhl ji k sobě. „Tak tady si zatančíme svůj první tanec?“

Začali jsme se pohupovat na místě, zatímco jsem jí broukal do ucha pár taktů Gershwina. No, no, they can‘t take that away from me…

„Víš ty co?“ ozvala se náhle Bree. „Tohle místo je naprosto úžasné. Miluju ho.“

„Tak domluveno,“ řekl jsem.

„Jenomže si myslím, že bychom si to měli nechat ujít.“ Přestal jsem tančit a pohlédl na ni.

„Nepotřebuju strávit několik následujících měsíců přemýšlením, jakou barvu budou mít pozvánky nebo kdo si sedne vedle koho,“ řekla. „To je svatba někoho jiného, ne moje. Ne naše. Chci si tě prostě vzít. Třeba hned.“

„Hned?“ opáčil jsem. „Myslíš – teď?“

Zasmála se a políbila mě. „Každopádně brzo. Až se Damon vrátí domů ze školy. Co ty na to?“

Nemusel jsem o tom přemýšlet. Všechno, co jsem od té svatby chtěl, bylo přesně to, co si přála Bree – a bylo mi jedno, jestli se to odehraje v luxusním sídle, nebo na radnici. Pokud tam ovšem bude ona.

„Tak až se Damon vrátí domů,“ souhlasil jsem a zpečetil to dalším polibkem. „Další otázka: myslíš, že se můžeme vyplížit zadem, nebo to musíme říct Mimi?“

Kapitola 109

Zahrada za domem byla nádherně vyzdobená. Sampson, Billie a děti rozvěsili po stromech malé bílé lucerny, a kam se člověk podíval, hořely svíčky. Ve vzduchu zněl jazz a na terase byl vyrovnaný tucet židlí s vysokými opěradly pro přátele a příbuzné, které jsme narychlo pozvali.

Děti stály při obřadu s námi: Ali držel prsteny, Jannie zářila v krásný bílých šatech, které jsme jí dovolili koupit, i když nebyly právě nejlevnější, a Damon vypadal jako vyšší, mnohem dospělejší a sebejistější verze kluka, kterého jsme minulý podzim odvezli do Cushingu.

Bree nepřekvapila – v prostých bílých šatech bez ramínek byla prostě úchvatná. Ona a Jannie držely v rukou stejné bílé kytice a Nana seděla pyšně v první řadě s jediným ibiškem zastrčeným za uchem a třpytem v očích, jaký jsem u ní v posledních několika letech neviděl.

Přesně v šest kývl na Nanu náš pastor z kostela svatého Antonína, že je načase zahájit obřad. Měla totiž jedno přání – aby mohla pronést vlastní řeč.

„Věřím na manželství,“ řekla, když se postavila, aby oslovila shromážděné. V jejím hlase bylo slyšet kostel. „A zvlášť věřím na tohle manželství.“

Došla k místu, kde jsem stál s Bree, a vzala každého z nás za ruku. „Nepožádali jste mě o tohle, ale dávám dnes večer vás jednoho druhému a je to pro mě čest.

Bree, nikdy jsem nepoznala tvé rodiče, Bůh žehnej jejich duším, ale věřím, že by se radovali, kdyby viděli, jak si bereš mého vnuka. Tenhle muž je dobrý člověk,“ řekla a já cítil, jak se mi v očích objevilo několik vzácných slz. „Je můj, a jediný – a nedělím se o něho lehce.

A ty,“ obrátila se ke mně. „Ty jsi tady získal hlavní výhru.“

„To mi nemusíš připomínat,“ řekl jsem.

„Vím, ale tím mě neumlčíš. Tahle žena je láska, Alexi. Vidím to na její tváři, když se na tebe dívá. Vidím to, když se dívá na děti. Vidím to, dokonce i když se dívá na mě, upovídanou starou bábu. Nikdy jsem nepoznala ženu se štědřejším srdcem. Vy ano?“ ohlédla se na svatební hosty, kteří odpověděli rozhodným „Ne!“ nebo v několika případech „Ne, madam!“.

„Přesně tak,“ řekla a pohrozila mi kostnatým prstem. „Tak to nepokaz!“

Vrátila se na své místo, provázena smíchem shromážděných. Mnohým z nich tekly po tvářích slzy. Bylo to jen pár slov, ale zdálo se, že vše dokonale vyjádřila.

„Je to na vás, pastore,“ dodala.

A když doktor O’Connor otevřel svou knihu, aby začal, a já se rozhlédl po kruhu usmívajících se tváří okolo mě – po mém příteli Johnu Sampsonovi, mé babičce, krásných dětech a téhle nádherné ženě, Bree, bez níž bych nedokázal žít –, věděl jsem, že jeho první dvě slova nemohla lépe vyjádřit to, co jsem měl v tom okamžiku v srdci a na mysli.

Ta dvě slova byla „Drazí zamilovaní“.

Kapitola 110

Ta nejlepší část trvala dlouho do noci. Nešetřili jsme na jídle a přizvali cateringovou společnost jednoho známého, která nás zahrnula nekonečným množstvím grilovaného vepřového, kokosové rýže, pečených banánů a něčeho, co Sampson nazval Breelex. Byly v tom dva druhy rumu, ananas, skořice a třešně – nebo jen ananas, skořice a třešně pro děti, i když vím, že Damon jednou ochutnal i „dospělou“ verzi.

Jerome Thurman hrál na zahradě se svým malým jazzovým bandem a většina z nás tančila pod hvězdami. Já po jednom Breelexu nebo dvou dokonce falešně zpíval. Děti tvrdily, že to bylo „naprosto příšerný“.

Všichni jsme však druhý den vstávali časně. Taxík nás odvezl na letadlo do Miami a odtamtud do Nassau. Tam nás vyzvedla limuzína a dopravila k hotelu pojmenovanému One & Only Ocean Club.

S Bree jsme ho viděli v mé oblíbené bondovce Casino Royale a já se zapřísáhl, že ji tam jednoho dne vezmu. Bondovské vtípky začaly, jakmile jsme vjeli na povědomou příjezdovou cestu ve tvaru kapky, na níž stála auta, nad nimiž by jeden slintal.

„Crossová,“ řekla, když jsem jí pomáhal z limuzíny. „Bree Crossová.“

Myslím, že tím, že přijala mé jméno, hodně lidí překvapila. Bylo to jen na ní, ale já ji za to miloval. Rád jsem to slyšel i říkal.

„Pan a paní Crossovi by se rádi zapsali,“ oznámil jsem ladné, velmi přátelské ženě v recepci. Bree mi stiskla ruku a zasmáli jsme se jak párek dětí. Nebo možná párek novomanželů. „Za jak dlouho myslíte, že se dostaneme k oceánu za hotelem?“

„Řekla bych tak za tři a půl minuty,“ odpověděla žena a položila před nás na pult klíče. „Všechno je připravené. To znamená jedno apartmá pro dva v Půlkruhovém křídle a jedna vilka na pobřeží. Ať se vám tu líbí.“

„To určitě bude!“ vyhrkla Jannie, která se právě postavila za nás. Nana, Damon a Ali ještě zírali venku na bílou písčitou pláž a tyrkysovou vodu. Opravdu byla tyrkysová.

„Prosím, slečno J.“ Podal jsem jí klíč od apartmá. „Oficiálně tě pověřuji velením a uvidíme se zítra u oběda.“

„Tati, pořád si myslím, že jste cvoci, když jste nás vzali s sebou,“ řekla a naklonila se ke mně, jako by mi chtěla prozradit tajemství. „Ale jsem moc ráda, že jste to udělali.“

„Já taky,“ pošeptal jsem jí.

Kromě toho to i tak měly být líbánky. Od čeho jsou cedulky NERUŠIT?

Kapitola 111

Naše vilka byla neodolatelná. Jako ve filmu, jak se říká. Celou jednu zeď tvořily posuvné skleněné dveře, které se otvíraly na soukromou terasu s bazénem, odkud vedly schody na pláž. Personál všude rozmístil čerstvé květiny a obrovská mahagonová postel sama o sobě musela stát jeden roční plat.

„Jo, tohle ujde,“ poznamenal jsem, když jsem za námi zavřel dveře před venkovním světem. „Dost dobré pro nula nula sedm a tak podobně.“

„Ach, Jamesi Bonde,“ zažertovala Bree a stáhla mě k sobě na postel. „Přiveď mě na vrchol, Jamesi, jak to umíš jen ty.“ A přesně to jsem udělal. Jedna věc velmi rychle vedla k další a naše plány na koupání se odsunuly na pozdější dobu. Než jsme se znovu postavili na nohy, slunce už klesalo k obzoru a my byli oba připravení na pořádnou večeři.

Nevím jistě, co bylo toho večera lepší – zda francouzsko-karibské jídlo v restauraci Duna, úžasná láhev Pinot Noiru, kterou jsme si objednali, nebo pocit, že bych nikde a s nikým na světě nebyl raději.

Protáhli jsme to až dlouho do noci a zastavili se po večeři v kasinu hotelu Atlantis na pár partií blackjacku. Chvilku vedla Bree, chvilku já, ale odešli jsme po půlnoci pár dolarů v minusu. Ale bylo nám to fuk.

Celou dlouhou cestu k naší vilce jsme urazili pěšky po pláži a drželi se při tom za ruce.

„Jsi šťastná?“ zeptal jsem se Bree.

„Vdaná,“ odpověděla. „Šťastně vdaná. Tohle je ale skutečný svět, ne? Nezdá se mi to, že ne, Alexi?“

Zastavil jsem se, abych ji objal. Stáli jsme tam a sledovali odraz měsíce pohupující se na vlnách.

„Vlastně jsme ještě neokusili tu nádherně modrou vodu,“ poznamenal jsem. Moje prsty si začaly hrát s horními knoflíčky její košile. „Co takhle si zaplavat, paní Crossová?“ Bree se rozhlédla kolem. „To má být výzva?“

„Jenom návrh,“ řekl jsem. „Ale připadal bych si trochu hloupě, kdybych tady byl nahý jen já.“ To už pracovala na mém poklopci.

Nechali jsme oblečení na písku a plavali do oceánu. Z blízkého hotelu k nám doléhala hudba karibské kapely. Nějakou dobu jsme si vychutnávali vodu a pak se znovu milovali, přímo na břehu. Bylo to trochu riskantní a písčité, ale takové dobrodružství bych rád podstoupil každý den v týdnu.

Kapitola 112

Druhý den jsme dlouho spali a dali si na čas se vstáváním. Bree si právě pročítala jídelní lístek pokojové služby a já si natahoval tričko, když zazvonil telefon. Bylo ještě brzy na to, aby volaly děti, ale to mi nevadilo. Vlastně jsem se těšil na jejich popichování.

„Dobré ráno!“ zahlaholil jsem.

„Jo, to je.“ Do ucha se mi vplazil nezaměnitelný hlas Kylea Craiga. „A jaká byla svatba?“ zeptal se.

Měl jsem tušit, že se to stane. Měl jsem udělat víc bezpečnostních opatření. Ty telefonáty se už staly Kyleovým podpisem.

Než jsem stačil něco říct, zahučelo mi nad hlavou letadlo – a ke své hrůze jsem si uvědomil, že ho slyším i ze sluchátka.

Doběhl jsem k oknu a podíval se ven. „Kyle? Kde jsi? Co se děje?“

„Všiml sis, že držím slovo?“ opáčil. „Slíbil jsem ti, že tě nechám, aby ses oženil, a splnil jsem to.“

„Že mě necháš?“

Nikde venku jsem ho neviděl, ale to ještě nic neznamenalo. Mohl se ukrývat kdekoli. Zjevně tady byl. A blízko.

„A chceš vědět, proč?“ zeptal se.

Ztěžka jsem dýchal a dál se rozhlížel po okolí. „Ne,“ odpověděl jsem. „To nevím.“

„Protože věřím na manželství,“ řekl a napodobil Nanin hlas. „Neřekla něco takového tuhle večer?“

Náhle jsem nemohl dýchat vůbec.

„A kromě toho,“ pokračoval, „je mnohem větší zábava připravit muže o manželku než o přítelkyni. Byl jsem trpělivý, Alexi, jenže už je načase jít dál.“

„Jít dál? O čem to sakra mluvíš?“ vypravil jsem ze sebe, ale bál jsem se, že už to vím.

„Mám pro tebe překvapení, příteli,“ řekl. „Podívej se dolů k vodě a uvidíš.“

Rozrazil jsem skleněné dveře a vyhlédl ven. Chvilku mi to trvalo, ale pak jsem je uviděl.

Jannie a Ali byli dole na pláži a mávali mi. Několik kroků za nimi, zcela nepochopitelně, stál Max Siegel. Měl sluneční brýle a křiklavé tričko, pravou ruku mu zakrýval ručník a v levé držel mobil. Usmál se, když mě uviděl, pak se jeho ústa pohnula a já z telefonu uslyšel hlas Kylea Craiga. „Tak co, jsi překvapený?“

Kapitola 113

Měl jsem pocit, jako by se mi srdce zastavilo a znovu rozběhlo. Kyle musel projít nějakou velkou plastickou operací. Tohle vůbec nebyl jeho obličej.

„Přesně tak,“ řekl. „Všechno, co si teď myslíš, je pravda. Až na to, že všechny zachráníš. To se nestane.“

Nana nás sledovala zpod slunečníku o kus dál na pláži. Damon, který se jako jediný s Maxem Siegelem ještě nesetkal, ležel na lehátku vedle ní a poslouchal iPod.

„Tak co, děti?“ řekl Kyle a vrátil do svého hlasu něco ze Siegela. „Nechcete dát taťkovi ranní pusu?“

Strčil telefon do kapsy a vzal Aliho za ruku. Při tom se postaral, abych zahlédl, co má pod tím ručníkem. Byla to jakási zbraň.

Bože, ne. To nemůže být pravda.

My jsme nechali zbraně ve Washingtonu, v podstatě úmyslně. Teď to vypadalo jako hrozná chyba. Musel jsem improvizovat. Ale jak? Co použít jako zbraň?

Zatímco se blížili po pláži, rychle a tiše jsem něco pošeptal Bree. Byl to jen můj instinkt a tichá modlitba, abychom se nemýlili.

„Hej, tati!“ zavolal Ali, když došli ke schodům na terasu. Chtěl se rozběhnout dopředu, ale Siegel – Kyle! – ho stále držel za ruku. Jediné, co jsem mohl dělat, bylo zůstat stát na místě.

Jannie utíkala před nimi. „Věřil bys, že je tady pan Siegel taky?“ řekla a políbila mě na tvář. „To je fakt šílený.“

„Neuvěřitelné,“ pronesl jsem. Ani ona, ani Ali si zřejmě nevšimli, jak dutě můj hlas zní.

„Omlouvám se, že jsem vás takhle přepadl,“ prohlásil Kyle Maxovým hlasem. Usmíval se na mě, vyzýval mě očima, zjevně chtěl, abych jednal. A ten hlas – nebyl Kyleův, a přece byl. Jak mi ta podobnost mohla tak dlouho unikat? Je úžasné, jak se mozek řídí tím, co vidí oči – nebo nevidí.

„Nic se nestalo,“ řekl jsem. Kvůli dětem jsem hrál tu frašku dál a couvl zpátky dovnitř. „Pojď dál. Bree se sprchuje, ale bude hned hotová.“

Kyle položil ruku Alimu na rameno a mě se sevřel žaludek. „Co kdybys pro ni doběhl?“ navrhl s úsměvem. „Já tu počkám s dětmi. Určitě by ráda věděla, že jsem tady. Taková náhoda. Není to šílené?“

Přeskočilo mezi námi něco jako elektrický výboj – a bylo to cítit nenávistí. „Bree?“ zavolal jsem. Zamířil jsem ke koupelně s pohledem stále upřeným na Kylea. „Mohla bys jít sem?“

Na vteřinu jsem strčil hlavu dovnitř. „Ukázal se tady Max Siegel,“ řekl jsem dost nahlas, aby mě slyšel.

Bree si stahovala tričko a strkala hlavu pod tekoucí sprchu. Zoufale jsme na sebe pohlédli.

„Hned tam budu!“ zavolala.

Opět jsem se obrátil ke Kyleovi. Stále držel Aliho za rameno.

Jannie seděla na kraji neustlané postele, ale teď si mě pozorně prohlížela. Zřejmě začínala cítit, že něco není v pořádku.

„Hned bude venku,“ prohodil jsem tak přirozeně, jak jsem jen dokázal.

„Fajn,“ řekl Kyle. „Pak vás všechny vezmu na projížďku. Děti, líbilo by se vám malé dobrodružství?“

„Jasně!“ odvětil Ali. Jannie mlčela. Kyle měl celou dobu ruku pod ručníkem, aby nebyla vidět zbraň.

Když Bree vstoupila do pokoje, byla bosa a na sobě měla jeden z hotelových županů. Vůbec na ní nebylo poznat, že je stejně vyděšená a odhodlaná jako já.

„Maxi, ráda tě vidím,“ řekla a zamířila k němu s nataženou rukou.

„Já tebe mnohem radši,“ opáčil, aniž by dál skrýval své potěšení.

Ale když si měli potřást rukama, vytáhla Bree volnou rukou z kapsy županu malou plechovku – sprej na vlasy z bezplatné kosmetiky v koupelně. Stříkla ho Kyleovi do očí. Vykřikl bolestí a Bree ho hladkým pohybem kopla kolenem do rozkroku.

V témž okamžiku jsem z barového pultu popadl karafu, kterou jsem tam předtím postavil. Třemi skoky jsem překonal místnost a vší silou se rozmáchl. Těžká láhev udeřila Kylea do čelisti a nosu. Svalil se na podlahu. Všude kolem se rozlétly střepy.

Ali zaječel, ale nebyl čas na vysvětlování nebo uklidňování. Bree ho zvedla, jako by nic nevážil, popadla Jannie za paži a odtáhla je z pokoje.

A já se vrhl celou vahou na Kylea.

Kapitola 114

Kyle máchl pěstí a zasáhl mě přímo do brady. Zavibrovala mi celá hlava, ale nemohl jsem mu to oplatit. Jednu ruku jsem teď měl na jeho zápěstí a druhou na pistoli, kterou svíral.

Místo toho jsem ho tvrdě udeřil hlavou na místo, kam dostal ránu karafou. Stačilo to, abych mu mohl vykroutit pistoli. Beretta ráže devět milimetrů. Zbraň Maxe Siegela.

Odplazil jsem se pozpátku od něho a namířil mu mezi oči, které si divoce mnul ve snaze vrátit si zrak.

„Obrať se!“ křikl jsem, zatímco jsem vstával. „Břichem na podlahu, ruce od těla!“

Kyle se usmál. Oči měl krvavě rudé a zalité slzami, ale já věděl, že mě už zase vidí.

„To je ironie,“ řekl. „Toho večera v autě bych byl přísahal, že lžeš, ale ty opravdu nedokážeš stisknout spoušť, viď?“

„Ne bez důvodu,“ opáčil jsem. „Tak mi ho buď dej, nebo se převal a polib podlahu – hned teď! Udělej to!“

„Víš, že se mi to neříká lehce, Crossi, ale polib si.“

Náhle se opravdu převalil – příliš rychle – a prostor mezi námi přeletěl střep, který předtím svíral v ruce. Cítil jsem, jak se mi přetrhl sval v lýtku. Podlomilo se mi koleno. Než jsem pochopil, co se stalo, byl jsem už v půli cesty na zem. A Kyle stál na nohou.

Cestou ven se potácel a to mu nejspíš zachránilo život. Jediný výstřel, který jsem stačil vypálit, provrtal místo jeho hlavy posuvné dveře těsně před tím, než seskočil z terasy a zmizel venku.

Kapitola 115

Když jsem dorazil na pláž, vypálil jsem jednou do vzduchu. Lidé, kteří už neuhýbali Kyleovi z cesty, se teď rozprchli také. Silně kulhal. Bylo možné, že měl křeč v noze, ale mně zase ztěžovalo pohyb zraněné lýtko. Takové pronásledování jsem nikdy předtím neviděl.

Někteří lidé ječeli, jiní tahali své děti z vody. Pak, bez možnosti dobře zamířit, jsem se mohl jen dívat, jak se Kyle sklonil a zvedl ze země malého, dvou-až tříletého chlapečka, dřív, než se k němu jeho matka stačila dostat.

Žena se rozběhla přímo k nim, ale Kyle si dítě přitiskl k tělu jako štít.

„Zpátky!“ zařval. „Zpátky, nebo…“

„Vezměte si mě!“ Matka klečela, neschopná se přiblížit ani utéct. „Vezměte si mě místo něho!“

„Kyle, polož ho!“

Obrátil se, pohlédl na mě a já byl dost blízko, abych viděl, jak se mu do očí vrací klid. Měl dobrý argument pro vyjednávání a věděl to.

„Přišel sis pro mě, ne pro toho chlapce,“ řekl jsem. „Nech ho být a vezmi si mě.“

Ubohý chlapeček vzlykal a natahoval se k mamince, ale Kyle ho jen zvedl výš a pevněji sevřel.

„Nejdřív chci zpátky zbraň,“ řekl. „Bez dalších keců. Prostě ji polož na zem a couvni. Tři. Dva…“

„Dobře.“ Začal jsem si pomalu klekat. Noha mi už vypovídala službu a sotva jsem s ní mohl pohnout. „Už ji pokládám,“ řekl jsem.

Nemohl jsem však vsadit život toho chlapce na Kyleovo slovo. Nezbývalo mi než riskovat. V poslední vteřině jsem pistoli obrátil a vypálil nízko u země. Chlapec nebyl tak velký, aby zakryl Kylea odshora až dolů. Můj výstřel ho zasáhl kousek pod koleno.

Zavyl jako divoké zvíře. Děcko dopadlo do písku a rozběhlo se za matkou. Kyle se pokusil udržet ve stoje, ale měl na to jen jednu zdravou nohu – a to jen dokud jsem ho nestřelil i do ní.

Zhroutil se na záda do písku a hrudník se mu ztěžka zvedal bolestí. Z nohou mu stříkala krev a byl to velmi uspokojivý pohled. Zvlášť se mi líbilo, že jsem ho dostal jeho vlastní zbraní.

Pak jsem uviděl Bree, jak k nám běží se dvěma uniformovanými policisty. Když se přiblížili, ukázala na Kylea a pak utíkala rovnou ke mně.

„Proboha.“ Objala mě paží, aby ulehčila mé zraněné noze. „Jsi v pořádku?“

Přikývl jsem. „Ale on bude potřebovat záchranku.“

„Už je na cestě,“ oznámil jeden z policistů.

Kyle měl zavřené oči, ale otevřel je, když mu na obličej padl stín.

„Skončilo to, Kyle,“ řekl jsem. „A tentokrát nadobro.“

„Definuj ‚skončilo‘,“ zasípěl. Dýchal přerývaně a třásl se bolestí. „Myslíš, že jsi tady něco vyhrál?“

„Nemluvím o vítězství,“ opáčil jsem. „Mluvím o tom, že jsem se postaral, abys už nemohl nikomu ublížit.“

Pokusil se usmát. „Posledně mě to nezastavilo,“ procedil mezi zuby.

„Víš, co se říká. Jediné, co je horší než jít na samotku, je vrátit se tam,“ utrousil jsem. „Ale možná to jsou jenom řeči.“

Bylo to snad poprvé, co jsem v očích Kylea Craiga spatřil cosi jako strach. Trvalo to jen vteřinu, než se mu vrátil stejný strnulý výraz.

Ambulance už přijížděla k nám a já chtěl zdravotníky varovat.

„Postarejte se nejdřív o něho,“ řekl jsem, „ale buďte opatrní. Tenhle muž je mimořádně nebezpečný.“

„Máme to pod kontrolou, pane,“ řekl mi jeden z policistů. „A potřebuji, abyste mi odevzdal tu zbraň.“

Trochu neochotně jsem mu ji podal a Bree mi pomohla na plážové lehátko, odkud jsem stále mohl na všechno dohlížet. Vzala ručník a prozatím mi ho omotala kolem nohy.

Kyle se nesnažil vzdorovat, když mu zdravotníci zaváděli kapačku, nasazovali kyslíkovou masku a stříhali nohavice kalhot. Ztratil hodně krve. Ve tváři byl bílý jako stěna. Asi mu začínalo docházet, že se vrací do věznice ve Florence.

Položili ho na nosítka a intravenózní vak i kyslíkovou bombu mu dali mezi nohy, aby ho mohli zvednout do záchranky.

„Musíte mu nasadit pouta,“ zavolal jsem na policisty. „A nenechte s ním zdravotníky samotné!“

„Hlavně se uklidněte, pane,“ odsekl jeden z nich vztekle.

„Jsem policejní důstojník a vím, o čem mluvím,“ nenechal jsem se odbýt. „Toho muže hledá FBI a musíte ho spoutat. Okamžitě!“

„Dobře, dobře.“ Pokynul svému parťákovi a zamířili ke Kyleovi.

Skoro jako ve zpomaleném filmu jsem se díval, jak první policista vstoupil do zadních dveří sanitky. Objevila se pouta – a pak jsem uviděl, jak po nich Kyle sáhl se silou, jakou může za takových okolností vyvinout jedině psychopat. Za pouta strhl policistu na sebe a ve vteřině držel v ruce jeho pistoli.

Bree instinktivně vyskočila, aby jim pomohla, ale já se svalil z lehátka a strhl ji k sobě na zem.

Třeskl výstřel a pak druhý.

Pak zaduněl první ze dvou hlasitých výbuchů. Později jsme zjistili, že jedna kulka provrtala Kyleovu kyslíkovou bombu.

Ta explodovala v kouli plamenů v uzavřeném prostoru záchranky, rychle následována palivovou nádrží.

Celé vozidlo se rozlétlo s rachotem, ze kterého mi zalehlo v uších. Střepy a úlomky kovu vylétly hlavně do výšky a nás zasypal déšť písku. Lidé se znovu rozkřičeli.

Když jsem zvedl hlavu, zjistil jsem, že není koho zachraňovat. Ze záchranky zbyl jen černý vrak a do vzduchu se stále zvedaly plameny a černý dým. Oba policisté i záchranáři byli mrtví.

A stejně tak Kyle. Než se podařilo uhasit oheň a mohli jsme se přiblížit tak, abychom viděli na jeho tělo, zjistili jsme, že je od hlavy k patě zuhelnatělé.

Obličej, do něhož tolik investoval, byl zcela k nepoznání, jen černá maska bez rysů, která dříve bývala člověkem. Vlastně toho z něho moc nezbylo.

Otázka, jestli Kyle vystřelil do kyslíkové bomby úmyslně, zůstala nezodpovězena. Hrozba návratu do samoty v cele byla možná horší, než dokázal unést. Vězení by ho nakonec zabilo a Kyle si to možná uvědomoval.

Snad se dokonce snažil vzít mě s sebou a byl to poslední zoufalý pokus dokončit práci, která se z nějakého důvodu stala jeho životním posláním.

Vlastně si myslím, že odpovědi na tyto otázky znám, ale samozřejmě to nikdy nebudu vědět jistě. A jednoho dne mi to třeba bude jedno.

Epilog

LÉTO

Kapitola 116

Mediální bouře, která na mě čekala, když jsem se vrátil domů, překonala vše, co jsem už zažil. Kyle Craig byl nejslavnější hledaný zločinec v zemi a všichni chtěli slyšet můj popis událostí. Musel jsem si ještě na pár dní zaplatit služby Rakeemovy bezpečnostní agentury jen proto, abych si udržel čumily od těla a dopřál své rodině aspoň zdání soukromí.

Myslel jsem, že mi Nana řádně vyčiní za to, co se stalo v Nassau, ale neudělala to. Všichni jsme se tiše vrátili ke starému životu, jak nejlépe jsme uměli.

Během několika následujících dnů jsem si začal promlouvat s dětmi, společně i odděleně. Chtěl jsem, aby věděli, že ačkoli to, co se stalo, bylo velmi reálné, znamenalo to také konec jedné velké hrozby.

Myslím, že každé z nich si ten příběh vyložilo po svém. Než moje čtrnáctidenní dovolená skončila, vedlo se všem docela dobře.

Dospěl jsem však k jistému rozhodnutí. Potřeboval jsem být své rodině nablízku víc než dřív, alespoň na čas. Požádal jsem v práci o neplacené volno do konce léta a doufal, že mi ho schválí. Když ne, taky dobře. Najdu si jiné zaměstnání.

Vlastně jsem vážně uvažoval o tom, že napíšu další knihu, která se bude zabývat Kylem Craigem a případem Génius. Kyle byl nejen má největší životní výzva, ale také přítel – kdysi. Měl jsem pocit, že mám co vyprávět a že je to silný příběh.

Mezitím mě čekalo sázení slunečnic a sledování filmů, které jsem propásl. Tréninky boxu v suterénu, utkání v házené, výlety do Smithsonova institutu. Dlouhé večeře končící až po setmění, s příjemným hovorem a hraním Go Fish. Měl jsem také novou manželku, již jsem chtěl zahrnout vší láskou, kterou jsem jí mohl dát.

A také nový život, který začneme společně.

Kapitola 117

Kdyby jen všechno mohlo zůstat tak, jak bylo, a to léto nemělo konce.

Právě o víkendu Čtvrtého července jsem dostal telefonát z metropolitní policie, hovor, o kterém se všichni zapřísahají, že ho za žádných okolností nikdy neudělají.

Sháněl se po mě jeden detektiv z texaského Austinu. Pracoval na několikanásobné vraždě, matoucí a děsivé. Ale nešlo jen o ty zločiny. Ta kauza začala jevit rysy podobné jednomu z mých dávných případů, který jsem před lety odložil jako nevyřešený.

I přesto jsem austinského detektiva odkázal na policistu, s nímž jsem pracoval v Dallasu, a nechal to být. Nebyl jsem v té chvíli polda. Až do září.

Ale asi o dva týdny později jsem měl další hovor. Tentokrát volala detektivka ze San Franciska jménem Boxerová. Vyšetřovala podivnou vraždu, která se hodně podobala vraždám spáchaným šílencem známým jako Pan Smith. Smithe jsem dopadl a viděl ho umírat. Nebo jsem si to aspoň myslel.

Ale to už je příběh na jindy.