James Patterson

Pošta od Mary

Kapitola 1

První jednání, první scéna, pomyslel si Vypravěč a neubránil se návalu dychtivého očekávání. Pravdou bylo, že obyčejní lidé páchají dokonalé zločiny a dokonalé vraždy v jednom kuse. Ale nikdo se o nich nedozví z jednoho prostého důvodu pachatelé nejsou dopadeni.

A jeho samozřejmě také nedostanou. To bylo dané příběhem, který se chystal vyprávět.

Což neznamenalo, že tohle nebyl vyčerpávající den. Byl to pro něj dokonce nejnapínavější okamžik v uplynulých dvou šílených letech. Byl připravený někoho zabít, naprosto cizího člověka, a usoudil, že New York bude to pravé město pro jeho první vraždu.

Skoro k tomu už došlo na podzemních toaletách obchodního domu Bloomingdale’s, ale nebyl spokojený s místem.

Příliš rušno, i v půl jedenácté dopoledne.

Příliš hlučno, a přece ne dost, aby v tom zanikly případné nežádoucí zvuky.

A navíc se mu nijak nelíbila představa, jak by se snažil uniknout po neznámém území na Lexington Avenue a zvláště pak klaustrofobickými tunely metra. Až přijde ta pravá chvíle, pozná to, a zachová se podle toho.

Vypravěč šel tedy dál a rozhodl se, že si zajde na film do kina Sutton na Východní 57. ulici, zchátralé budovy, která měla své nejlepší časy zjevně dávno za sebou.

Tohle bylo možná to pravé místo pro vraždu. Líbila se mu ta ironie, i když by byl nejspíš jediný, kdo by ji postřehl.

Ano, tady to snad vyjde, pomyslel si, když se usadil v jednom ze dvou malých sálů.

Začal sledovat Kill Bili 2 se sedmi dalšími Tarantinovými fanoušky.

Který z těch nic netušících diváků se stane jeho obětí?

Ten? Ten? Nebo ten? Vypravěč si tu scénu přehrával v hlavě.

Byli tam dva žvanilové ve stejných baseballových čepicích New York Yankees, samozřejmě kšiltem dozadu.

Ti protivní pitomci nesklapli během nekonečných reklam a upoutávek ani na okamžik. Oba si zasloužili zemřít.

Stejně tak ti příšerně nastrojení staří manželé, kteří spolu naopak vůbec nepromluvili, ani jednou za tu čtvrthodinu, než v sále zhasla světla. Zabít ty dva by byl dobrý skutek, skoro služba veřejnosti.

Křehce vypadající žena něco přes čtyřicet, která zřejmě naplno prožívala film dvě řady před těmi plesnivými důchodci. Nikomu nevadila kromě něj.

A pak ten velký černý chlápek s nohama v teniskách na opěradle před sebou. Hrubý, bezohledný parchant s nohama jako ploutve.

Pak nějaký filmový fanatik s černou bradkou, který ten film viděl už nejmíň desetkrát a Quentina Tarantina samozřejmě zbožňoval.

Nakonec to byl ten fousáč, kdo se zvedl uprostřed filmu, hned po scéně, kdy Umu Thurmanovou pohřbili zaživa.

Proboha, jak může někdo odejít při téhle klasické scéně?

Poslušně ho po pár vteřinách následoval ven do sešlé haly a na pánské toalety umístěné poblíž sálu číslo dvě.

Třásl se vzrušením. Už to přišlo? Jeho okamžik? Jeho první vražda? Začátek všeho, o čem už měsíce snil? Nebo spíš roky?

Choval se jako řízený autopilotem, snažil se nemyslet na nic jiného než na to, aby odvedl dobrou práci a dostal se ven z kina, aniž by si někdo zapamatoval jeho tvář nebo cokoliv jiného.

Muž s bradkou stál u pisoáru, což bylo docela dobře.

Záběr bude dobře naaranžovaný.

Pomačkané černé tričko s nápisem NEWYORSKÁ

UNIVERZITA FILMOVÝ ÚSTAV s logem klapky na zádech. Připomnělo mu to postavu z komiksu Daniela Clowese, patlaniny, která byla právě in.

„A… akce!” řekl.

Pak střelil toho fousatého troubu do týla. Chlapík se svalil jako pytel na podlahu. Ležel tam nehýbal se. Výstřel zaduněl vykachlíčkovanou místností mnohem hlasitěji, než si představoval.

„Hej, co je? Co se stalo? Hej!” uslyšel Vypravěč a obrátil se, jako by ho na toaletě sledovalo obecenstvo.

Za ním stáli dva zaměstnanci kina. Nejspíš je přivolal hluk. A kolik toho asi viděli?

„Infarkt,” vyhrkl Vypravěč a snažil se, aby to znělo přesvědčivě. „Ten chlap najednou upadl na pisoár. Chudák.

Krvácí!”

Žádná panika, žádné předstírané emoce, žádné přemýšlení. Vedly ho jen instinkty, dobré, špatné, průměrné.

Zvedl zbraň a vystřelil na oba zaměstnance kina, kteří stáli u dveří a tvářili se přihlouple. Když leželi na zemi, vystřelil na ně ještě jednou. Čistě pro jistotu. Jako profík.

A pak se opravdu roztřásl, podlamovala se mu kolena, ale snažil se vyjít z toalet s naprostým klidem.

Ven z kina Sutton na 57. ulici a dál pěšky na východ.

Všechno kolem něj mu připadalo naprosto neskutečné a z jiného světa, všechno bylo tak jasné a naleštěné.

Udělal to. Zabil tři lidi místo jednoho. Jeho první tři vraždy. Byl to jenom trénink, ale zvládl to. A víte co?

Dokáže to znovu.

„Opakování matka moudrosti,” pošeptal si Vypravěč sám pro sebe, když nastupoval do auta svého únikového auta, že? Bože, tohle byl ten nejlepší pocit jeho života. Z

toho je taky vidět, že jeho život zatím za moc nestál, no ne?

Ale od teď si dávejte pozor.

Na krvavou Mary.

Samozřejmě byl jediný, kdo tohle mohl pochopit. Zatím.

Kapitola 2

Myslíš, že dokážeš znovu chladnokrevně vraždit, ptal se sám sebe mnohokrát po těch vraždách v New Yorku.

Myslíš, že můžeš přestat s tím, co jsi začal? Myslíš?

Vypravěč čekal skoro pět měsíců sebetrýzně, známé také jako disciplína, profesionalita nebo možná zbabělost dokud nepřišel jeho čas.

Pak se vydal vraždit znovu a tentokrát to neměl být trénink. Byla to opravdová práce a jeho obětí neměl být nikdo neznámý.

Byl jen jednou z mnoha tváří v davu před uvedením filmu Vesnice v kině Westwood Village v Los Angeles.

Bylo tam mnoho sponzorů, což bylo dobré jak pro něj, tak pro režiséra filmu M. Nighta Shyamalana. Co to má být za jméno M. Night? Nafoukaný trouba.

Bylo zjevné, že Patrice Bennettová je mezi posledními lidmi ve městě, kteří se šli na ten horor podívat. Patrice se uvolila, že se posadí ve skutečném kině se skutečnými platícími diváky. To od ní bylo moc hezké. No, byla tím přece proslulá, ne? Byl to Patricin charakteristický rys.

Dokonce si koupila lístek dost dopředu a on se díky tomu dozvěděl, že tam bude.

Takže tohle nebude jen cvičná střelba na terč, všechno musí proběhnout přesně podle plánu a také proběhne.

Bezpochyby. Tenhle příběh už byl napsán v jeho hlavě.

Hlavně ho v kině nesměl nikdo zahlédnout. Sel tedy na předchozí představení ve dvanáct hodin; pak, když film skončil, seděl až do začátku dalšího promítání ve tři deset na záchodě v kabince. Nervy měl při čekání napnuté, ale čekal, že to bude horší. Koneckonců, kdyby ho někdo zahlédl, prostě by akci zrušil.

Ale Vypravěče nikdo neviděl alespoň o nikom nevěděl a on nezahlédl nikoho, koho by znal.

V kině teď bylo více než dvě stě diváků nebo spíš podezřelých, zel A dobrých deset patnáct z nich se dokonale hodilo pro jeho účely.

A hlavně, na pistoli měl teď tlumič. Poučil se ze své chyby v New Yorku.

Patrice seděla na balkonu. To se mi hodí, Patsy, pomyslel si. Tolik ochoty bych ani nečekal, zvlášť ne od tebe, ty supermrcho.

Sledoval ji přes uličku ze sedadla několik řad za ní. Bylo to úžasné, přál si, aby si mohl tu rozkoš blížící se odplaty vychutnávat donekonečna. Na druhou stranu také chtěl rychle stisknout spoušť a zmizet z kina dřív, než se něco zvrtne. Ale co by se mohlo zvrtnout?

Když na plátně Adrien Brody pobodal Joaquina Phoenixe, vstal Vypravěč ze sedadla a zamířil přímo k Patricině uličce. Ani na okamžik nezaváhal.

„S dovolením. Promiňte,” řekl a začal se prodírat kolem ní, doslova přes její nahé, hubené nohy, které nebyly zdaleka tak skvělé, jak by se u té slavné hollywoodské hvězdy dalo čekat.

„Ježíši Kriste, dávejte pozor,” napomenula ho svým typicky protivným a povýšeným tónem.

„Ježíš není ten, koho teď uvidíte. Ježíš ne,” utrousil a napadlo ho, jestli Patrice jeho vtípek pochopila. Nejspíš ne.

Filmové celebrity neoplývají inteligencí.

Střelil ji dvakrát jednou do srdce a jednou mezi vytřeštěné oči. Tahle psychopatická zrůda nemohla být nikdy příliš mrtvá. Patrice by nejspíš dokázala zaútočit i z hrobu, jako v pozpátku puštěném závěru s padacími dveřmi ve filmu Carrie, první knize Stephena Kinga, která se dostala na plátno.

Pak provedl svůj dokonalý únik.

Přesně jako ve filmu, jo.

Příběh začal.

První část

VRAŽDY MARY

SMITHOVÉ

Kapitola 3

Komu: agriner@latimes.com Od: Mary Smithová

Arnold Griner pevně zavřel své malé, věčně přimhouřené oči, ale oběma rukama si vší silou masíroval skoro plešatou lebku. Bože, zachraň mě, jen ne další, říkal si. Na tohle svin+stvo je život moc krátký. Tohle už nesnesu. Tuhle záležitost s Mary Smithovou už dál nevydržím.

Kolem něj to v redakční místnosti L. A. Times bzučelo stejně jako každé jiné pondělní ráno: zvonily telefony, lidé přibíhali a odbíhali, někdo poblíž se bavil o televizních programech jako by v těch dnech televize někoho zajímala.

Jak se mohl Griner cítit tak zranitelný za svým stolem, ve své kancelářské kóji, uprostřed toho všeho? Ale cítil se tak.

Xanax, který bral už týden od prvního emailu od Mary Smithové, vůbec nezabíral proti náhlému návalu paniky.

Paniky ale také morbidní zvědavosti.

Možná byl Arnold jen sloupkař zajímající se o drby v showbyznysu, ale poznal také sólokapra, když na nějakého narazil. Trhák, který by se celé týdny udržel na titulní straně.

V L. A. byl právě zavražděn někdo bohatý a slavný.

Nemusel ten email ani číst, aby mu to bylo jasné. „Mary Smithová” už dokázala, že je sice šílená, ale dá sejí věřit na slovo.

Hlavou se mu honily dvě otázky: Kdo zemřel tentokrát?

a Co zrovna on dělá uprostřed toho zmatku?

Proč zrovna já? Musí existovat nějaký dobrý důvod, a kdybych ho znal, to bych teprve přišel o nervy, co?

Když vytáčel roztřesenou rukou 911, natáhl se druhou po myši a otevřel dopis od Mary Smithové. Prosím, bože, ať to není nikdo, koho znám. Nikdo, koho mám rád.

Začal číst, i když mu rozum radil, ať to nedělá. Nemohl si pomoci. Probůh, to ne! Antonia Schifmanová! Ubohá Antonia. Proč zrovna ona? Patřila mezi ty dobré lidi, kterých nebylo mnoho.

Komu: Antonia Schifmanová

Asi budete tohle považovat za dopis od někoho, kdo Vás nesnáší, ale já jbývala Vaší fanynkou.

Tak či tak, půl páté ráno je hrozně brzy na to, aby skvělá herečka, trojnásobná držitelka Oscara a matka čtyř dětí odjížděla z domova, nemyslíte? Řekla bych, že je to cena, kterou platíme za to, čím jsme. Nebo alespoň jedna z nich.

Dnes ráno jsem tam byla, abych Vám ukázala další temnou stránku slávy a bohatství v Beverly Hills.

Byla černočerná tma, když přijel Váš řidič, aby Vás odvezl „na plac”. Je to oběť, kterou Vaši fanoušci nikdy nedocení.

Vešla jsem dovnitř hlavní branou hned za autem a pokračovala dál po příjezdové cestě.

Náhle jsem pochopila, že Váš řidič bude muset zemřít, jestli Vás chci dostat, ale nijak mě to netěšilo. Byla jsem z toho nervózní, třásla jsem se jako osika ve větru.

Ruka s pistolí se mi chvěla, když jsem mu zaklepala na okénko auta. Dala jsem ji za záda a řekla mu, že budete za chvíli dole.

„Žádný problém,” odpověděl. A víte co? Skoro se na mě nepodíval. Proč také? To vy jste hvězda hvězd a berete patnáct milionů za film. Já byla pro něj jenom služka.

Měla jsem pocit, že hraji vedlejší roli v jednom z Vašich filmů, ale měla jsem v úmyslu Vám tu scénu ukrást.

Věděla jsem, že budu brzy muset udělat něco hodně dramatického. Řidič by se brzy začal divit, proč tam ještě stojím. Nevěděla jsem, jestli nedostanu strach to udělat, když se na mě podívá. Podíval se na mě, a pak se to stalo.

Namířila jsem mu pistolí na obličej a stiskla spoušť.

Rychlý pohyb, takřka reflexivní. Ve vteřině byl mrtvý. Ted už jsem si mohla dělat, co jsem chtěla.

Obešla jsem auto, nastoupila na místo spolujezdce a čekala na Vás. Pěkné, moc pěkné auto. Přepychové a pohodlné, s koženými potahy, měkkým světlem, barem a malou

ledničkou

nacpanou

Vašimi

oblíbenými

pochoutkami. Tyčinky Twix, Antonie? Že se nestydíš.

Vlastně byla škoda, že jste vyšla z domu tak brzy. Moc se mi ve Vaší limuzíně líbilo. To ticho a luxus. V několika minutách jsem pochopila, proč jste chtěla být tím, kým jste.

Nebo spíš kým jste byla.

Srdce mi buší rychleji, když tohle píšu, když si vybavuji ten okamžik.

Došla jste k autu a otevřela si dveře. Nenápadně oblečená, nenalíčená, a přece úchvatná. Přes polopropustné sklo jste nemohla vidět ani mě, ani mrtvého řidiče. Ale já viděla Vás. Tak jak to šlo celý týden, Antonie. Byla jsem Vám v patách a Vy jste si mě vůbec nevšimla.

Byl to pro mě opravdu nádherný okamžik. Já ve Vašem autě. Vy venku, oblečená ve tvídovém saku, ve kterém jste vypadala velice irsky a všedně.

Když jste nastoupila, okamžitě jsem zamkla dveře a spustila přepážku. Jakmile jste mě spatřila, objevil se na Vaší tváři vyděšený výraz. Už jsem ten výraz viděla, ve Vašich filmech, když jste předstírala, že se bojíte.

Nejspíš jste ani netušila, že jsem stejně vyděšená jako Vy. Celá jsem se třásla. Cvakala jsem zuby. Proto jsem Vás zastřelila dřív, než jste mohla něco říct.

Ten okamžik utekl příliš rychle, ale to jsem čekala. Proto jsem s sebou vzala nůž. Jenom doufám, že Vás nenajdou Vaše děti. Nerada bych, aby Vás viděly takhle. Potřebují jenom vědět, že maminka odešla a už se nevrátí.

Ty ubohé děti, Andi, Tia, Petra a Elizabeth.

Je mi jich opravdu líto. Sirotečci bez maminky. Je snad něco smutnějšího?

Vím, že něco ano, ale to je mé tajemství a nikdo se nikdy nedozví co.

Kapitola 4

V půl šesté zazvonil Mary Smithové budík, ale ona už byla vzhůru a přemýšlela, jak udělá své dceři Ashley kostým dikobraza do školní hry. Z čeho by se daly udělat dikobrazí bodliny?

Dostala se do postele dost pozdě, ale ani tak nedokázala vyhnat z hlavy seznam povinností na další den.

Potřebovala koupit burákové máslo, želé, zyrtec v sirupu a jednu tu malou žárovku do noční lampičky v koupelně.

Brendan měl ve tři fotbalový trénink, který začínal ve stejný čas, jako Ashleyina hodina stepování o pětadvacet kilometrů dál. A zkuste to nějak vyřešit. Adamova rýma se mohla přes noc zhoršit a Mary si prostě nemohla dovolit být s ním další den doma. Vlastně by si spíš potřebovala v práci přidat směnu navíc.

A tohle byla ta klidná část dne. Za chvíli už bude stát u sporáku, vydávat povely a snažit se zvládnout tu záplavu ranních úkolů.

„Brendane, zavaž sestře boty, prosím. Brendane, mluvím na tebe.” „Mami, mám něco s ponožkama.” „Obraťsi je nalíc.”

„Můžu vzít Cleo do školy? Prosím, mami. Prosím.”

„Ano, ale budeš si ji muset vyndat ze sušičky. Brendane, co jsi měl udělat?”

Mary zkušeně naložila na každý talíř porci nadýchaných míchaných vajíček právě v okamžiku, kdy z topinkovače vyskočily čtyři krajíčky chleba.

„Snídaně!”

Zatímco se dva starší pustili do jídla, vzala Adama do jeho pokoje a oblékla ho do červené kombinézy a námořnické košile. Odnesla ho zpátky do jeho vysoké židle a cestou si s ním povídala.

„Kdo je ten nejhezčí námořník ve městě? Kdo je můj milovaný chlapeček?” zeptala se a pošimrala ho pod naducanou bradičkou.

„Já jsem tvůj chlapeček,” usmál se Brandon. „Já, mami!”

„Ty jsi velký chlapeček.” Mary se otočila a také ho podrbala pod bradou. „A den ode dne větší.”

„To proto, že vždycky všechno sním,” řekl a pomohl palcem zbytku vajec na vidličku.

„Jseš moc dobrá kuchařka, mami,” pochválila ji Ashley.

„Díky, zlatíčko. A teď už běžte, koupelna volá.”

Když uklízela ze stolu, pochodovali už Brendan a Ashley chodbou a cestou si zpívali: „Hola, hola, hola, koupelna nás volá. Tváře jako růžičky, zoubky jako perličky…”

Zatímco se starší myli, nechala si nádobí ve dřezu na později, utřela Adamovi obličej navlhčeným ubrouskem, vyndala dětem svačiny, které připravila předchozího večera, a uložila každou do správného batůžku.

„Jdu posadit Adama do auta,” zavolala. „Kdo bude venku poslední, je šneček hlemýždík.”

Mary dobře věděla, jak dokáže trocha nevinného soutěžení děti popohnat. Slyšela je, jak ječí ve svých pokojích, napůl smíchy a napůl strachy, že nasednou jako poslední do jejich staré rachotiny. Bofíčku, kdo dneska ještě říká rachotina? A kdo říká božíčku?

Když přivazovala Adama v autosedačce, pokusila se vzpomenout, proč předchozí noci usnula tak pozdě. Dny a stejně tak noci jí splývaly v nepřetržitý sled vaření, uklízení, řízení, sepisování seznamů, utírání nosů a dalšího řízení. L.

A. je rozhodně to nejnepraktičtější město na světě. Zdálo se, že tam všichni stráví polovinu života v autě, uvízlí v dopravních zácpách.

Měla by si opravdu pořídit něco s menší spotřebou než ten starý suburban, ve kterém se přistěhovala na západ.

Podívala se na hodinky. Nějak přišla o deset minut. O

deset vzácných minut. Proč se jí pořád zdá, že ztrácí čas?

Doběhla zpátky k domovním dveřím a dovedla Brendana a Ashley k autu. „Proč vám to trvalo tak dlouho? Zase přijdeme pozdě. Propáníčka, podívejte se na hodinky,” řekla Mary Smithová.

Kapitola 5

Žijeme ve věku zuřivého a cynického rozbíjení model, a přesto mě zničehonic dva z nejvlivnějších nebo alespoň nejčtenějších časopisů nazvaly „americkým Sherlockem Holmesem”. Byla to pěkná pitomost a celé dopoledne mi to nešlo z hlavy. Jeden investigativní novinář jménem James Truscott se rozhodl, že mě bude sledovat a podávat zprávy o všech případech, na kterých pracuji. Já ho však doběhl.

Odjel jsem s rodinou na prázdniny.

„Jedu do Disneylandu!” oznámil jsem Truscottovi se smíchem, když jsem ho naposledy viděl ve Washingtonu.

Pisálek se na to jen ušklíbl.

Pro kohokoliv jiného může být dovolená běžná věc. Má ji každý rok, někdy i dvakrát. Pro rodinu Crossových to byla významná událost, nový začátek.

Docela se hodilo, že když jsme procházeli hotelovou halou, hráli tam právě „Celý nový svět”.

„Hněte sebou, loudové!” popoháněla nás Jannie, která běžela napřed. Damon, čerstvý „náctiletý”, byl o něco rezervovanější. Nespěchal a podržel Naně otevřené dveře, když jsme vycházeli z klimatizovaného pohodlí do slunečného vedra jižní Kalifornie.

Venku nás čekal frontální útok na naše smysly. Do nosu nám současně vnikla vůně skořice, pečených koblih a pikantního mexického jídla. Také jsem uslyšel vzdálený hluk rychlíku aspoň to tak znělo spolu s výkřiky, naštěstí těmi dobrými, které znamenají „nepřestávej”. Křiku jsem už slyšel až dost na to, abych poznal rozdíl.

Požádal jsem si o dovolenou, proti všemu očekávání mi ji schválili a já vyklouzl z města dřív, než mohl ředitel FBI Robert Burns nebo jeho lidé přijít s dobrými důvody, proč bych měl zůstat v práci. Děti si vybraly Disneyworld a Epcot Village na Floridě. Z osobních důvodů a také proto, že na jihu bylo období hurikánů, jsem je přesvědčil na Disneyland a jeho nejnovější část, Disneyho kalifornská dobrodružství.

„No jo, Kalifornie.” Nana si zastínila oči před sluncem.

„Co jsme dorazili, ještě jsem neviděla jedinou normální věc.

Ty ano, Alexi?”

Našpulila rty a stáhla koutky úst dolů, ale pak se neudržela a vyprskla smíchy. Celá Nana. Skoro nikdy se nesměje druhým lidem směje se s nimi.

„Mě neoklameš, stařeno. Jsi ráda, že jsme pohromadě.

Kdekoliv, kdykoliv, jakkoliv. Bylo by ti jedno, kdybychom byli třeba na Sibiři.”

Rozzářila se. „Jo, Sibiř. Tam bych se opravdu ráda podívala. Cesta Transsibiřskou magistrálou, pohoří Sajany, jezero Bajkal. Abys věděl, americké děti by nezabilo, kdyby se jednou o prázdninách vypravily někam, kde by se naučily něco nového.”

Podíval jsem se významně na Damona a Jannii. „Jednou učitelka…”

„Vždycky učitelka,” dořekla Jannie „Vždycky utelka,” zopakoval malý Alex. Byly mu tři roky a byl to takový náš pták loskuták. Vídali jsme se příliš nepravidelně a mě pokaždé překvapilo, co všechno umí.

Jeho matka ho více než před rokem odvezla do Seattlu.

Bolestný spor mezi mnou a Christine o svěření do péče ještě neskončil.

Z myšlenek mě vytrhl Nanin hlas. „Kam půjdeme nej “

„Na Let nad Kalifornií!” vyhrkla Jannie dřív, než mohla Nana dokončit otázku.

Do debaty se vložil Damon. „Dobře, ale pak na Kalifornský jekot.”

Jannie vyplázla na bratra vesele jazyk a on ji na oplátku lehce dloubl do boku. Ti dva měli Vánoce dokonce se ani nehádali.

„Dobře, máme plán,” řekl jsem. „A pak vyrazíme na Život brouka, aby si to užil i váš bráška.”

Zvedl jsem Alexe juniora do náručí, přitiskl ho k sobě a políbil na obě tváře. Věnoval mi jeden ze svých klidných úsměvů.

Zase stálo za to žít.

Kapitola 6

V tu chvíli jsem uviděl, jak se k nám blíží James Truscott, celých jeho sto osmdesát centimetrů s hřívou zrzavých vlasů, které mu splývaly přes límec černé kožené bundy.

Truscottovi se nějak podařilo přimět svého newyorského šéfredaktora, aby mu schválil seriál článků o mé osobě, založený na mých služebních záznamech o vysoce exponovaných případech, na kterých jsem pravidelně pracoval. Možná to bylo proto, že můj poslední případ, ve kterém byla zapletená ruská mafie, byl nejhorší v mé dosavadní kariéře a také velmi významný. Dovolil jsem si Truscotta trochu proklepnout. Bylo mu teprve třicet a vystudoval Bostonskou univerzitu. Specializoval se na kriminalitu a vydal dvě knihy o mafii. V hlavě mi utkvěla jedna charakteristika, kterou jsem o něm slyšel: nehraje fér.

„Alexi,” řekl, usmál se a podal mi ruku, jako bychom byli staří přátelé, kteří se potkali čirou náhodou. Neochotně jsem se s ním přivítal. Ne že bych ho nesnášel nebo zpochybňoval jeho právo napsat jakoukoliv reportáž, kterou si zamane, ale pletl se mi do života způsoby, jež jsem považoval za nevhodné bombardoval mě emaily, objevoval se na místech činu a dokonce u nás doma ve Washingtonu.

A teď mě pronásledoval i na dovolené.

„Pane Truscotte,” řekl jsem potichu, „dobře víte, že jsem na vašich článcích odmítl spolupracovat.”

„Není problém,” usmál se. „Mně to takhle vyhovuje.”

„Ale mně ne,” opáčil jsem. „Teď nejsem ve službě. Chci trávit čas s rodinou. Nechal byste nás na pokoji? Jsme v Disneylandu.”

Truscott přikývl, jako by to naprosto chápal, ale pak řekl: „Vaše dovolená bude naše čtenáře zajímat. Je to něco jako klid před bouří. Skvělé! Disneyland je perfektní. Určitě to chápete, že?”

„Já ne!” vyštěkla Nana a přistoupila blíž k Truscottovi.

„Nechápu, co vám dává právo strkat nos do soukromí druhých. A řeknu vám, že musíte mít pořádně dobré nervy, když se sem takhle opovážíte přijít.”

V tom okamžiku jsem koutkem oka zahlédl nějaký pohyb, který neodpovídal okolnostem ženu v černém, která pomalu kroužila nalevo od nás.

Měla digitální fotoaparát a fotila nás mou rodinu. Nanu peskující Truscotta.

Zakryl jsem děti vlastním tělem, jak to jen šlo, a pak se obořil na Truscotta. „Neopovažujte se fotografovat mé děti!”

řekl jsem. „A teď odsud zmizte i s tou svou přítelkyní.”

Truscott zvedl ruce nad hlavu, nafoukaně se usmál a pak vycouval. „Mám svá práva stejně jako vy, doktore Crossi. A tohle není žádná zatracená přítelkyně. Je to kolegyně. Tohle je čistě pracovní. Jen další reportáž.”

„Fajn,” řekl jsem. „A teď jděte. Tomuhle chlapci jsou teprve tři. Nechci, aby se mé soukromí přetřásalo v časopise.

Ani teď, ani jindy.”

Kapitola 7

Všichni jsme se pak nějakou dobu snažili na Jamese Truscotta a fotografku zapomenout. Šlo nám to docela dobře. Po spoustě projížděk na různých atrakcích, představení s Mickey Mousem, dvou svačinách a nesčetných hrách jsem se odvážil navrhnout, abychom se vrátili do hotelu.

„K bazénu?” zeptal se Damon a zamrkal na mě. Ráno jsme cestou na snídani zahlédli bazén velký jako fotbalový stadion.

Když jsem přišel k recepci, předali mi vzkaz, jeden z těch, které jsem očekával. Inspektorka Jamilla Hughesová byla ve městě a chtěla se se mnou setkat. Ihned, neli dřív, stálo ve vzkazu. To znamená pohni sebou, člověče.

S předstíranou lítostí jsem se rozloučil s vodními fanatiky a ponechal je svému osudu a Naně. Koneckonců měl jsem také dovolenou.

„Jen si běž, tati,” pošťouchla mě Jannie. „Máš rande s Jamillou, viď?” Damon mi ukázal zdvižený palec a zamrkal na mě přes opocené sklo potápěčských brýlí.

Vzal jsem to přes trávník mezi hotely Disneyland a Grand Californian, kde jsem měl také zamluvený pokoj. Byl mnohem klidnější a umělečtěji zařízený než ten, ve kterém jsem bydlel s rodinou.

Prošel jsem dveřmi z barevného skla do vysoké haly.

Šest pater nade mnou se tyčily sekvojové trámy a přízemí, kterému vévodil obrovský kamenný krb, osvětlovaly lampy od Tiffanyho.

Nic z toho jsem však skoro nevnímal. Myslel jsem jen na inspektorku Hughesovou v pokoji 456. Zvláštní byl jsem na dovolené.

Kapitola 8

Jamilla mě ve dveřích přivítala polibkem, který mě zahřál od hlavy po prsty u nohou. Teprve když jsme se od sebe odtrhli, viděl jsem, jak jí to sluší v modré blůze a černé sukni. Černé páskové lodičky na podpatku ji dělaly právě tak vysokou, aby se ke mně hodila. Rozhodně v té chvíli nevypadala jako policistka z oddělení vražd. „Právě jsem přišla,” řekla.

„Právě včas,” zašeptal jsem a znovu ji k sobě přitáhl.

Líbat Jamillu bylo pokaždé jako vrátit se domů. Začal jsem přemýšlet, kam tohle povede, ale pak jsem se zarazil. Nech to být, Alexi.

„Díky za květiny,” pošeptala mi do ucha. „Za všechny ty květiny. Jsou nádherné. Já vím, já vím, ne tak nádherné jako já”

Zasmál jsem se. „To je pravda.”

Pohlédl jsem jí přes rameno a uviděl, že zástupce ředitele Harold Larsen zařídil všechno, jak jsem si přál. Rozsypané okvětní lístky rudých, broskvových a bílých růží. Věděl jsem, že na nočním stolku je tucet růží s dlouhými stonky, v ledničce láhev vína Sauvignon Blanc a v přehrávači několik pečlivě vybraných cédéček výběr hitů Ala Greena, Luther Ingram, Tears ofJoy od Tučka a Patti, něco od Alberty Hunterové.

„Řekla bych, že jsem ti opravdu chyběla,” řekla Jamilla.

Náhle jsme splynuli v jedno tělo, má ústa zkoumala její, mé ruce ji hladily po zádech. Už mi napůl rozepnula košili a já pátral po zipu její sukně. Znovu jsme se políbili a její ústa byla tak svěží a sladká, jak jsem si je pamatoval.

„,Když milovat tě je hřích, já hříšníkem chci býť”

zazpíval jsem polohlasem.

„Milovat mě není hřích,” usmála se Jamilla. Vedl jsem ji tanečními kroky směrem k ložnici. „Jaké to asi bude v lodičkách?” zeptal jsem se cestou. „Máš pravdu,” řekla a skopla boty v okamžiku, kdy jí sukně sklouzla na zem.

„Měli bychom zapálit svíčky,” řekl jsem. „Mám to udělat?”

„Nech to být, Alexi. Už tak je tady dost vedro.” „Jo, to je.”

Pak už jsme toho moc nenamluvili. Jamilla a já jako bychom stejně pokaždé uhodli, na co ten druhý myslí v určitých okamžicích nebyla slova potřeba. A ona mi opravdu chyběla mnohem víc, než jsem čekal.

Tiskli jsme se jeden k druhému, hruď na hruď, a dýchali ve stejném rytmu. Ztopořeným penisem jsem se jí přitiskl k noze a ucítil na stehnu vlhko. Pak jsem sevřel její krásnou tvář v dlaních.

Měl jsem pocit, jako by mi četla myšlenky. Usmála se něčemu, co jsem ani nevyslovil. „Je to tak správně?”

zašeptala pak a mrkla na mě. Nebylo to poprvé, co jeden z nás uhodl přání toho druhého.

Ještě chvilku jsme se líbali a Jamilla začala zrychleně dýchat, když jsem jí klouzal rty po krku, ňadrech a břichu.

Kdekoliv jsem se zastavil, chtělo se mi zůstat, ale stejně tak jsem toužil pokračovat dál. Objala mi pažemi záda a stáhla mě na postel.

„Jak můžeš být tak silná, a přitom tak něžná?” zeptal jsem se.

„To je ženské tajemství. Vychutnávej si to. Ale o tobě bych mohla říct totéž.”

Za okamžik jsem do Jamilly vnikl. Vzepjala se proti mně, hlavu zakloněnou a spodní ret stisknutý mezi zuby.

Oknem dovnitř pronikl sluneční paprsek a ozářil jí tvář.

Úžasné, dokonalé.

Vyvrcholili jsme společně jeden z těch ideálů, o kterém všichni tvrdí, že ho nelze dosáhnout.

Spočívala mi na hrudi, náš dech se zpomaloval a těla pomalu uvolňovala.

„Zítra budeš na ty pouťové atrakce moc unavený,” řekla pak a usmála se. „Uvidíme, kolik dá práce mě unavit,” řekl jsem. Rozesmála se. „Sliby chyby.” „Ale já svoje sliby plním.”

Kapitola 9

Nepamatuji se, kdy jsme s Jamillou to odpoledne konečně usnuli, ale vzbudil mě můj pípák. Můj zbrusu nový pípák, který jsem si koupil speciálně na tenhle výlet, aby číslo znalo jen pár lidí John Sampson a asistent ředitele Burnse Tony Woods. O dva víc, než bylo nutné? Co teď?

Zasténal jsem. „Promiň, promiň, Jam. Tohle jsem nečekal. Nemusím na to odpovídat.” Tu poslední větu jsem nemyslel zcela upřímně. A oba jsme to věděli.

Jamilla zavrtěla hlavou. „Povím ti malé tajemství. Já mám ten svůj v nočním stolku. Jen do toho, Alexi, zavolej tam.” Jo, zavolej tam.

A opravdu, bylo to číslo ředitelovy kanceláře ve Washingtonu. Zvedl jsem telefon u postele a vleže na zádech ho vytočil. Pak jsem se podíval na hodinky 16.00.

Až do teď den plynul jako po másle.

„Ron Burns,” zašeptal jsem Jamille, zatímco jsem čekal na přepojení. „To nevypadá dobře.” Nemohlo to být nic dobrého.

Přikývla. Telefonát z vrcholku pyramidy musel znamenat nějakou důležitou práci, která nemohla počkat.

Aťto bylo cokoliv, v té chvíli jsem o tom nechtěl nic slyšet.

Ve sluchátku se ozval Ron Burns osobně. Každou vteřinou bylo hůř. „Alexi? Jste to vy?”

„Ano, pane,” povzdechl jsem si. Jenom Jamilla, já a vy.

„Vážím si toho, že jste mi zavolal. Omlouvám se, že vás obtěžuji. Vím, že je to dávno, co jste měl naposledy dovolenou.”

O tom tedy neměl ředitel ani tušení, ale mlčel jsem a nechal ho mluvit.

„Alexi, v Los Angeles se objevil jeden nepříjemný případ. Nejspíš bych vás na něj stejně poslal. To, že jste v Kalifornii, je jenom šťastná náhoda. Tedy z mého pohledu.”

Pokýval jsem smutně hlavou. Znělo to opravdu ošklivě.

„O co jde?”

„Slyšel jste někdy o Antonii Schifmanové?” Tím si trochu získal mou pozornost. „O té herečce? Jistě.”

„Dneska ráno ji někdo zabil a také řidiče její limuzíny.

Stalo se to před jejím domem. Uvnitř spala její rodina.”

„A zbytek rodiny je v pořádku?” zeptal jsem se.

„Nikomu jinému se nic nestalo. Jen té herečce a řidiči.”

Trochu mě to zmátlo. „Proč na tom dělá FBI?

Losangeleská policie požádala o pomoc?”

„Ne tak úplně.” Burns se odmlčel. „Cistě mezi námi, Antonia Schifmanová se přátelila s prezidentem a jeho paní.

Prezident mě požádal o pomoc při vyšetřování.”

„Aha.” Tak Ron Burns nebyl zas tak imunní proti nátlaku z Washingtonu, jak jsem si myslel. I tak bylo jeho ředitelování tím nejlepším, co se FBI po dlouhé době přihodilo. A on mi za tu krátkou dobu, co jsem pod ním pracoval, prokázal už nejednu službu. I když já mu už leccos oplatil.

„Alexi, rychle se na to mrkněte. Na večeři už vás vrátíme rodině. Tedy na pozdní večeři. Jenom si obhlédněte místo činu. Chci slyšet váš názor na to, co se tam stalo. Už jsem si dovolil ohlásit, že tam přijedete. Cekají na vás.”

Zavěsil jsem a pohlédl na Jamillu. „No, dobrá zpráva je, že nemusím nikam odletět. Jde o případ v L. A. Někdo dneska zavraždil herečku Antonii Shifmanovou.”

Posadila se vedle mě na posteli. „To je hrůza, Alexi.

Mám její filmy ráda. Vždycky se mi zdála tak milá. Je jí velká škoda. No, aspoň si budu moci popovídat s Nanou a dětmi, až budeš z doslechu.”

„Sejdu se s vámi všemi na večeři. I když možná trochu pozdě.”

„Letí mi to až v jedenáct, Alexi. Ale to letadlo nesmím propásnout.”

Trochu zahanbeně jsem ji políbil. Styděl jsem se, že jsem se Burnsovi vzdal bez boje. Ale měl jsem snad na vybranou?

„Běž dělat Kalifornii bezpečnou bezpečnější,” řekla. „Já tady dohlédnu na Mickeyho a Donalda, aby netropili nepřístojnosti.”

Kapitola 10

Vypravěč projel kolem místa, kde byla zavražděna Shifmanová, přímo kolem místa činu. Věděl, že by tam neměl znovu chodit, ale nemohl si pomoci. Napadlo ho, že by to vlastně mohl být dobrý nápad. Vystoupil tedy, aby se rozhlédl kolem.

Byl to úžasný pocit. Znal ten dům i tu nóbl čtvrťv Beverly Hills velmi dobře. Náhle skoro nemohl popadnout dech, vychutnával si pocit nebezpečí, vědomí, že se může stát cokoliv. A to určitě mohlo. Byl přece Vypravěč.

Všude byli lidé z médií, samozřejmě policie, a dokonce i několik vysokých policejních šarží, takže musel zaparkovat asi půl kilometru daleko. To mu vyhovovalo bylo to bezpečnější, chytřejší. Asi za minutu se přidal k fanouškům a čumilům, kteří podnikli pouťke svatyni, kde ubohá Antonia jednou provždy vyvázla z každodenního shonu.

„Nemůžu uvěřit, že je mrtvá,” ozvala se mladá žena zavěšená do svého přítele. Kráčeli se skloněnými hlavami, jako by ztratili někoho opravdu blízkého. Co to s těmi lidmi je? Jak může být někdo tak pitomý?

Já věřím, ze je mrtvá, chtěl jim říct. Byl jsem to já, kdo jí vpálil kulku do hlavy a pak rozmlátil obličej tak, že by ji vlastní matka nepoznala. Věřte tomu nebo ne, moje šílenství má svůj řád. Je to velký a krásný plán.

Neoslovil však ty bláznivé pozůstalé a pokračoval k bráně domu Schifmanové. Tam zůstal uctivě stát možná se dvěma stovkami ostatních truchlících. Velké představení v Beverly Hills však teprve začínalo.

Pánové a dámy, tohle je sólokapr, ale víte co? Žádný z těch reportérů nezná skutečný příběh. Ani příběh Antonie, ani příběh její vraždy.

Znal ho jen on jediný člověk v L. A., který věděl, co se stalo a stane. Nebylo to špatné být jediný zasvěcený.

„Hej, jak je?” uslyšel za sebou. Vypravěč ztuhl a pak se pomalu obrátil, aby se podíval, kdo to na něj mluví.

Tvář toho muže odněkud znal, ale nemohl si vzpomenout, kdo to sakra je. Odkud toho kreténa znám?

„No jo, jel jsem náhodou kolem. V rádiu jsem slyšel, co se stalo, tak jsem se tady zastavil, abych se s ní rozloučil.

Hrozná tragédie, co? V tomhle šíleným světě člověk nikdy neví,” řekl Vypravěč s vědomím, že trochu blábolí.

„Jo, přesně tak,” řekl neznámý muž. „Kdo sakra mohl chtít zabít Antonii Schifmanovou? Leda nějakej šílenec.”

„Tady v L. A.,” poznamenal Vypravěč, „by to mohl být kdokoliv, ne?”

Kapitola 11

Čtvrt hodiny od telefonátu z Washingtonu na mě už před hotelem Disneyland čekal černý sedan Grang Marquis.

Popuzeně jsem potřásl hlavou tohle už přesahovalo všechny meze.

U auta stál agent FBI oblečený do vzorně vyžehlených khaki kalhot a bledě modré košile s krátkým rukávem.

Vypadal, jako by se chystal do golfového klubu. Energicky a trochu moc nadšeně mi potřásl rukou.

„Zvláštní agent Karl Page. Jsem opravdu rád, že vás poznávám, doktore Crossi. Četl jsem vaši knihu,” řekl.

„Několikrát.”

Podle toho, jak vypadal, musel teprve před nedávnem dokončit akademii v Quantiku. Kalifornské opálení a vlasy vybělené sluncem naznačovaly, že je místní. Věk kolem pětadvaceti. Podle všeho nadšenec.

„Díky,” řekl jsem. „Kam přesně jedeme, agente Pagi?”

Page okamžitě zavřel ústa a přikývl. Možná se zastyděl, že ho nenapadlo odpovědět na mou otázku dřív, než jsem ji položil. Pak zase spustil. „Ano, samozřejmě. Jedeme do Beverly Hills, doktore Crossi. Na místo činu, tam, kde oběť žila.”

„Antonia Schifmanová,” povzdechl jsem si.

„Přesně tak. Už vám někdo poskytl základní informace?”

„Vlastně ne. Moc toho nevím. Co kdybyste mi cestou k domu pověděl, co víte? Chci slyšet všechno.”

Obrátil se k autu, jako by mi chtěl otevřít dveře, rozmyslel si to a nastoupil ze strany řidiče. Sedl jsem si dozadu, a jakmile jsme vyjeli, začal mě Page informovat o případu. Při tom se konečně trochu uvolnil.

„Dali tomu krycí jméno ,Mary Smithová’. To proto, že pod tím jménem někdo poslal email sloupkaři L. A. Times, ve kterém se přihlásil k první vraždě.”

Málem mi vypadly oči z důlků. „Moment. Tenhle případ už má krycí jméno?” „Ano, pane.”

„Takže to není izolovaný incident?” Slyšel jsem ve svém hlase napětí. Zatajil mi Burns tuhle skutečnost, nebo to sám nevěděl?

„Ne. Je to přinejmenším druhá vražda, doktore Crossi. Je příliš brzy na nějaké závěry, ale jsou zde náznaky sólové aktivity, dobře naplánované, ovlivněné možná psychózou. A vypadá to na nějaký rituál shodný u obou vražd. Myslíme si také, že vrahem je žena, což je velmi neobvyklé.”

Takže Page přeci jen něco věděl. Já se zatím nemohl zbavit dojmu, že mě Burns podvedl. Proč mi prostě neřekl pravdu? Ještě jsme skoro ani nevyjeli z Disneylandu a už byl ten případ mnohem komplikovanější, než jak mi ho podal.

„Parchant,” procedil jsem mezi zuby. Nebavilo mě nechat sebou orat a začínal jsem mít FBI plné zuby. Ale možná to byla jen špatná nálada způsobená tím, že mě vyrušili během dovolené.

Page ztuhl. „Nějaký problém?”

Bylo by snadné pěkně od plic si před ním zanadávat, ale ještě jsem nebyl připravený navazovat s agentem Pagem nějaký bližší kontakt. Chtěl jsem se toho případu co nejrychleji zbavit.

„Nic zásadního. Rozhodně to nijak nesouvisí s vámi.

Podíváme se na místo činu. Bylo řečeno, že se tam mám jenom rychle porozhlédnout.”

„Ano, pane.”

Zachytil jsem ve zpětném zrcátku pohled Pagových modrých očí. „Nemusíte mě oslovovat pane. Nejsem váš táta,” řekl jsem. Pak jsem se usmál, čistě pro případ, že by nepochopil, že si dělám legraci.

Kapitola 12

Tak takhle to bylo… Prezident požádal o pomoc… Chci slyšet váš názor na to, co se stalo. Můj názor? K smíchu.

Můj názor byl, že mě ti nahoře využili, a vůbec se mi to nelíbilo.

Po dálnici Santa Ana Freeway jsme zamířili do centra Los Angeles a po Hollywood Freeway zase z centra ven.

Agent Page řídil s jakousi podvědomou agresivitou, držel se těsně za vozy před námi a často předjížděl. Nějaký podnikatel s mobilem u ucha pustil i druhou rukou volant jen proto, aby nám moh) ukázat zdvižený prostředník.

Page si ničeho takového nevšímal. Hnal auto na sever a cestou mě seznamoval se vším, co o těch hrůzných vraždách věděl.

Antonia Schifmanová i její řidič Bruno Capaletti byli zastřeleni mezi čtvrtou a půl pátou hodinou ranní. Těla objevil zahradník okolo čtvrt na osm. Antoniina krásná tvář byla rozřezaná nějakou čepelí.

Pachatel zjevně neodcizil žádné peníze ani cenné předměty. Brunovi Capalettimu našli v kapse skoro dvě stě dolarů a kabelka Schifmanové zůstala v limuzíně vedle jejího těla. V ní mimo jiné kreditní karty, diamantové náušnice a další hotovost.

„Nějaká další souvislost mezi těmi dvěma?” zeptal jsem se. „Schifmanovou a řidičem limuzíny? Co o nich víme?”

„Capaletti pracoval už při jednom natáčení, kterého se účastnila i Schifmanová. Ten film se jmenoval Sezóna vlajky. Tehdy ale vozil Jeffa Bridgese. Capalettiho ale stále prověřujeme. Viděl jste Sezónu vlajky?”

„Ne, neviděl. Jak to vypadá na místě činu? Kolik je tam našich lidí, policistů, reportérů? Měl bych vědět ještě něco, než tam dorazíme?”

„Sám jsem tam vlastně ještě nebyl,” přiznal Page. „Ale bude tam nejspíš nabito. To víte Antonia Schifmanová. Byla to dobrá herečka. A prý také moc milá dáma.”

„Ano, to byla. Je to velká ztráta.”

„Měla také děti. Čtyři holčičky: Andi, Elizabeth, Tiu a Petru,” řekl Page, který se zjevně rád předváděl.

Za několik minut jsme sjeli z dálnice a pokračovali na jih k Sunset Boulevardu. Díval jsem se, jak se panoráma mění z klišé energické městské zástavby centra Hollywoodu v klišé svěžích zelených zahrad obytných čtvrtí Beverly Hills.

Koruny palem se na nás dívaly shora, jako by námi opovrhovaly.

Odbočili jsme ze Sunset Boulevardu a jeli nahoru po Miller Pláce, klikaté silnici s ohromujícími výhledy na město pod námi. Nakonec Page zaparkoval ve vedlejší ulici.

Všude stály dodávky televizních a rozhlasových stanic.

Jejich satelitní věže se tyčily k nebi jako obrovské sochy.

Když jsme se přiblížili, všiml jsem si CNN, KTLA, KYSR

Star 98,7. Někteří reportéři stáli před kamerami a se sídlem v pozadí živě komentovali okolní dění pro losangeleské a kabelové televize. Pěkný cirkus. Proč tady ale musím být já?

Měl bych být v Disneylandu, v klidnějším, laskavějším cirkusu.

Nikdo od médií mě nepoznal, což byla proti Washingtonu příjemná změna. Agent Page a já jsme se prodrali davem k místu, kde stáli na stráži dva policisté v uniformách. Pečlivě si prohlédli naše dokumenty.

„Tohle je doktor Alex Cross,” řekl Page.

„Ano?” hlesl strážník.

Neřekl jsem ani slovo. Odpověď „Ano?” mi připadala jako přiměřená reakce.

Policisté nás nakonec nechali projít, ale ještě předtím jsem si všiml něčeho, z čeho se mi trochu sevřel žaludek. V

davu reportérů stál James Truscott, jasně viditelný díky své hřívě rezavých vlasů. A vedle něj jeho fotografka, tatáž žena v černém. Truscott mě uviděl také a pokývl mi na pozdrav.

Na rtech se mu objevil slabý úsměv.

On si dělal poznámky.

A ona fotografovala mě.

Kapitola 13

Tiše jsem ho proklínal, zatímco jsme s Pagem kráčeli k hlavní budově po dlouhé okružní příjezdové cestě vysypané bílými oblázky. Přesnější označení té dvoupatrové stavby ve španělském slohu by asi bylo sídlo. Hustý porost po obou stranách mi bránil ve výhledu, ale hlavní budova se musela rozkládat na ploše skoro dvou tisíc metrů čtverečných. Jak mohl někdo potřebovat tolik místa k životu? Náš dům ve Washingtonu neměl ani tři sta metrů a prostorný byl až dost.

První patro lemovala řada balkonů. Z některých byl výhled na příjezdovou cestu, kde stála černá limuzína obehnaná žlutou policejní páskou.

V ní zemřeli Antonia Schifmanová a Bruno Capaletti.

Prostor kolem limuzíny byl ohrazen v širokém kruhu, do kterého byl jen jeden vstup. U něho si další dva policisté zapisovali jména příchozích.

Technici v bílých kombinézách prohlíželi auto s přenosnými mikroskopy a speciálními vysavači v rukou.

Několik dalších cvakalo spouštěmi polaroidů stejně jako běžných fotoaparátů.

Další skupina vytvořila kordon a sbírala vzorky z okolního prostranství. Působilo to silným, i když poněkud depresivním dojmem. Nejlepší forenzní policejní oddělení bylo údajně v Tokiu. V Americe mohla zdrojům FBI konkurovat jen policie v New Yorku a Los Angeles.

„Řekl bych, že máme štěstí,” ozval se Page. „Vypadá to, že patoložka už skončila.” Ukázal na soudní lékařku, statnou šedovlasou ženu, která stála vedle limuzíny a mluvila do diktafonu.

To znamenalo, že těla ještě nebyla odvezena. Překvapilo mě to, ale byla to dobrá zpráva. Čím méně se toho na místě činu změnilo, tím více informací pro Burnse jsem tam mohl zjistit. A pro prezidenta. A jeho ženu. Usoudil jsem, že právě proto ještě těla neodvezli: mrtví čekali na mě.

Obrátil jsem se k Pagovi. „Povězte tomu, kdo tady velí, aby se s ničím nehýbalo. Chci se tu porozhlédnout.

A pokuste se odsud dostat co nejvíc lidí. Ať tu zůstane jen nezbytný personál. Ti, co sbírají vlákna a otisky, nikdo jiný. Ostatní mají pauzu.”

Poprvé toho rána si dal Page s odpovědí načas. Takhle mě ještě neviděl. Ne že bych měl ve zvyku využívat tímhle způsobem svou autoritu, ale tady mi nic jiného nezbývalo.

Uprostřed chaosu jsem prostě nemohl pracovat.

„Jo, a povězte tomu, kdo tady velí, ještě jedno,” dodal jsem.

Page se obrátil zpátky. „A co?”

„Povězte mu, že na dobu, co tu jsem, přebírám velení.”

Kapitola 14

V uších mi stále zněla Burnsova slova: Chci slyšet váš názor na to, co se tam stalo. Na večeři vás vrátíme rodině.

Ale budu mít po tomhle ještě chuťk jídlu?

S oběma těly uvnitř to v limuzíně příšerně páchlo. Po létech zkušeností jsem už věděl, že po třech minutách čichové nervy otupí a začnu to lépe snášet. Musel jsem jen vydržet ty tři minuty, které mi jasně připomněly, že jsem zas až po uši ve vyšetřování vraždy.

Rozhlížel jsem se kolem a ukládal si do paměti všechny ty hrůzné detaily.

Nejdřív ze všeho mi vyrazil dech pohled, na který jsem nebyl připraven, i když jsem ho zčásti čekal.

Tvář Antonie Schifmanové nebyla vůbec k poznání.

Levá část zmizela skoro úplně, roztrhána výstřelem zblízka.

To, co z obličeje zbylo pravé oko, brada a ústa bylo rozřezáno na kusy. Vražedkyně Mary Smithová zuřila ale jak se zdálo, měla vztek jen na Antonii Schifmanovou, ne na řidiče.

Hereččino oblečení vypadalo nedotčeně. Žádné známky nějakého sexuálního napadení. A žádné stopy krvavé pěny u nosních dírek a úst, což znamenalo, že přestala dýchat skoro okamžitě. Kdo se mohl tak divokého útoku dopustit? Proč byla obětí Antonia Schifmanová? Působila milým dojmem, noviny o ní psaly hezky. A všichni ji měli rádi, aspoň podle toho, co všichni říkali. Jak tedy vysvětlit ten masakr?

Takové znesvěcení jejího domova?

Objevil se agent Page a pohlédl mi přes rameno. „Co si myslíte o těch řezných ranách? Mohly by se nějak týkat plastické chirurgie?”

Mladý agent naprosto přehlédl všechny jemné a ne zas tak jemné náznaky, že chci být sám, ale já neměl srdce ho za to sjet.

„Neřekl bych,” odpověděl jsem. „Ale nechci se zatím pouštět do žádných spekulací. Víc se dozvíme, až ji odvezou na patologii a očistí.” Teď mě prosím nechte pracovat, Pagi.

Hereččin poničený obličej pokrývala hnědá slupka zaschlé krve. Hrozný pohled. Co se ode mě vlastně čeká, jak mám informovat prezidenta o tom, co jsem viděl, co se stalo jeho přítelkyni?

Řidič Bruno Capaletti ještě ležel na volantu. Kulka vnikla dovnitř levým spánkem a zničila skoro celou hlavu.

Krev na prázdném sedadle byla rozmazaná, možná jeho vlastním tělem, ale spíš vrahem, který Antonii Schifmanovou zjevně zastřelil z předního sedadla. V kapse řidičova saka se našlo malé množství kokainu. Znamenalo to něco? Nejspíš ne, ale zatím jsem nemohl nic vyloučit.

Konečně jsem vylezl ven, poodešel od limuzíny a zhluboka se nadechl čerstvého vzduchu. „Vidím tady zvláštní protiklad,” řekl jsem spíš pro sebe než někomu jinému.

„Pečlivost a ledabylost?” zeptal se Page. „Sebeovládání a zuřivost?”

Podíval jsem se na něj a koutky se mi zvedly v něčem, co mohlo připomínat úsměv. Trochu mě překvapilo, jak okamžitě poznal, co mám na mysli. „Ano. Přesně tak.” Těla byla v autě pečlivě naaranžována. Ale z těch ran na obličeji Schifmanové byl patrný vztek a nahodilost.”

A byla tam i navštívenka. Na dveřích auta byly v řadě nalepené dětské samolepky: třpytivé, pestrobarevné obrázky jednorožců a duhy. Podobné se podle všeho našly i na místě vraždy z předchozího týdne.

Každá samolepka byla označená velkým písmenem, na dvou bylo A a na jedné B. Co to mělo znamenat?

Page už mě informoval o tom prvním případu. Další žena z filmového průmyslu Patsy Bennettová, úspěšná produkční, byla před šesti dny zastřelena v kině ve Westwoodu. Svědkové chyběli. Bennettová byla toho dne jedinou obětí a chyběla práce s nožem. Ale samolepky na místě činu byly také označené písmeny Aa.B.

Ten, kdo to spáchal, se chtěl ke svým činům přihlásit.

Vrah neimprovizoval, ale jeho metody se rozvíjely.

„Na co myslíte?” zeptal se Page. „Nevadí, když se vyptávám? Nebo vám překážím?”

Než jsem mu stačil odpovědět, vyrušil nás další agent.

Tentokrát žena a ještě opálenější a blonďatější než Page.

Vypadali, jako by je smontovali ve stejné továrně.

„Do L. A. Times přišel další email,” řekla. „Stejnému redaktorovi Arnoldu Grinerovi a od stejné Mary Smithové.”

„Už noviny o těch emailech informovaly?” zeptal jsem se. Oba agenti zavrtěli hlavami. „To je dobře. Necháme to tak. A pokuste se utajit i ty samolepky. A písmena.”

Podíval jsem se na hodinky. Bylo už půl šesté.

Potřeboval jsem u Schifmanové strávit minimálně ještě další hodinu; pak jsem si chtěl promluvit s Arnoldem Grinerem z Timesů. A ještě ten den se budu muset setkat s někým od losangeleské policie. Doma ve Washingtonu jsem propásl večeři každou chvíli. Nana a děti na to byly zvyklé a Jamilla to nejspíš pochopí, ale to mě neomlouvalo. Dovolená měla být dobrou příležitostí jak se zbavit jednoho ze svých nejhorších zlozvyků: vynechávání večeří s rodinou.

Ale k tomu jsem nedostal příležitost. Zavolal jsem nejdřív Naně do hotelu a pak Jamille. Potom jsem pomyslel na ubohé rodiny Bennettová a Schifmanové a vrátil se ke své práci.

Druhá část

MILUJU L A.

Kapitola 15

„Proč zrovna já? Proč myslíte, že posílá ty hrozné dopisy mněl Nedává to smysl. Nebo ano? Zjistili jste už něco, co by to nějak vysvětlovalo? Vraždí snad někdo matky?

Hollywood z toho bude šílet, to mi věřte. Maryino ohavné tajemství vyjde na povrch.”

Arnold Griner mi ty samé otázky položil už poněkolikáté. Naše schůzka se konala v prosklené, akváriu podobné kanceláři v srdci redakční místnosti L. A. Times.

Celý zbytek poschodí zabíraly psací stoly a kancelářské kóje.

Občas někdo vyhlédl nad přepážkou, vrhl na nás kradmý pohled a zase se schoval. Jsou jako prérijní psi, poznamenal Griner a zasmál se pro sebe.

Seděl na hnědém koženém gauči a rukama svíral kolena pomačkaných šedých kalhot. Občas si načmáral něco na psací podložku položenou v klíně.

Rozhovor se až dosud soustředil na Grinerovu minulost.

Vystudoval Yale, pak nastoupil do Variety, kde dělal korektury a nosil kávu reportérům z kulturní rubriky. Jeho hvězda rychle stoupla, když se mu na nějakém večírku podařilo natočit rozhovor s Tomem Cruisem. Před dvěma lety ho L. A. Times zlákali nabídkou jeho vlastního sloupku „Za plátnem”. Řekl mi, že se specializuje na „ověřené”

hollywoodské historky a „kousavé” kritiky. Rozhodně o sobě měl velmi vysoké mínění.

Kromě toho že všechny živil filmový průmysl, jsem nenašel žádnou další souvislost mezi Grinerem a zavražděnými. Přesto jsem nebyl ochotný uvěřit, že si ho Mary Smithová vybrala náhodně jako adresáta svých emailů.

Griner tomu zřejmě sám nevěřil. Byl nervózní a od samého začátku mě bombardoval otázkami.

Nakonec jsem si k němu přitáhl židli blíž. „Pane Grinere, zkuste se trochu uvolnit. Prosím.”

„To se vám snadno řekne,” odsekl a pak skoro okamžitě dodal: „Promiňte, promiňte.” Dvěma prsty si promnul kořen nosu. „Takhle napjatý jsem byl vždycky. Už jako kluk v Greenwichi.”

Tuhle reakci jsem neviděl poprvé směsici paranoie a vzteku u lidí zaskočených něčím tak zlým. Když jsem znovu promluvil, bylo to tak potichu, abych ho donutil soustředit se na to, co říkám.

„Vím, že jste už tímhle prošel, ale napadá vás nějaký důvod, proč byste mohl tyhle vzkazy dostávat? Začněme s vašimi dřívějšími kontakty s Patsy Bennettovou, Antonií Schifmanovou, případně s tím řidičem Brunem Capalettim.”

Pokrčil rameny a zoufale se snažil popadnout dech.

„Možná jsme se někdy objevili na stejných večírcích.

Samozřejmě jsem psal recenze na jejich filmy. Ten poslední Antoniin film Canterbury Road jsem strhal, ale ji jsem měl rád a také jsem to do toho článku napsal.

Myslíte, že by to s tím mohlo nějak souviset? Možná vrah čte moje články. Chci říct, určitě to dělá, ne? Tohle je naprosto nepředstavitelné. Jak bych mohl být součástí nějakého šíleného vražedného plánu?”

Než jsem vůbec stihl něco říct, vypálil na mě další otázku.

„Myslíte, že Antoniin řidič zemřel jen náhodou? Podle toho emailu to vypadá, jako by prostě… stál v cestě.”

Griner zjevně prahl po informacích jak z osobních, tak profesionálních pohnutek. Byl to koneckonců reportér se slušným vlivem v hollywoodských kruzích. Tak jsem ho odbyl otřepanou odpovědí pro novináře.

„Na takový závěr je ještě příliš brzy. Co Patsy Bennettová?” zeptal jsem se. „Pamatujete si, kdy jste naposledy psal o jejím filmu? O něčem, co produkovala?

Stále přece občas produkuje filmy, ne?”

Griner přikývl; pak si dlouze, skoro teatrálně povzdychl.

„Myslíte, že bych měl na nějaký čas skončit se svým sloupkem? To bych asi měl, ne? Radši to udělám.”

Vyslýchat ho bylo jako hrát pingpong s hyperaktivním dítětem. Konečně se mi podařilo dostat odpovědi na všechny své otázky, ale trvalo mi to dvakrát tak dlouho, než jsem původně čekal. Griner neustále vyžadoval ujištění, že mu nic nehrozí, a já se mu ho snažil poskytnout, aniž bych lhal. Ve skutečnosti v nebezpečí byl.

„Ještě jedna věc,” řekl Griner těsně předtím, než jsem odešel. „Myslíte, že bych o tom měl napsat knihu? Nebylo by to trochu ujeté?”

Na tyhle otázky jsem se vůbec neobtěžoval odpovědět.

Chodil přece na Yale ať si na to přijde sám.

Kapitola 16

Po výslechu jsem se nahrbil nad stolem Arnolda Grinera, kde už seděl Paul Lebleau, počítačový specialista losangeleské policie, který dostal za úkol vystopovat emaily od Mary Smithové.

Ťukal na klávesnici Grinerova počítače, a přitom na mě chrlil informace rychlostí kulometu. „Ty dva emaily přišly přes dva různé proxy servery. První byl poslán z jedné internetové kavárny v Santa Monice. To znamená, že by Mary Smithová mohla být jedním z několika set lidí. Má dvě různé adresy. Zatím. Jsou to obyčejné emailové schránky na hotmailu, což nám moc neřekne, snad kromě toho, že tu první otevřela z počítače v knihovně Kalifornské univerzity. Den předtím, než z ní poslala první zprávu.”

Musel jsem se hodně soustředit, abych Lebleuaovi rozuměl. Copak tady jsou všichni hyperaktivní? „Co ten druhý email?” zeptal jsem se.

„Nebyl poslán ze stejného místa jako ten první. To vím určitě.”

„Přišel odněkud z Los Angeles?”

„To ještě nevím.”

„A kdy to budete vědět?”

„Nejspíš koncem dne, ale zřejmě vám to moc nepomůže.” Naklonil se kupředu a zamžoural na několik řádků kódu na monitoru. „Ta Mary Smithová ví, co dělá.”

Bylo to tu znova ona. Chápal jsem, proč o vrahovi každý mluví v ženském rodě. Dělal jsem to také ale jen pro zjednodušení.

Nebyl jsem však dosud přesvědčen, že máme co dělat s vražedkyní. Za dopisy posílanými Grinerovi se mohl skrývat každý. Ale kdo?

Kapitola 17

Jak si užíváš dovolenou, Alexi? Bavíš se dobře?

Nechal jsem si oba bizarní emaily vytisknout a vydal se na schůzku s losangeleskou policií. Detektivní ústředí v North Los Angeles Street bylo jen půl kilometru daleko od redakce Timesů což byl losangeleský zázrak vzhledem ke klišé, že v tomhle městě se dostanete kamkoliv za tři čtvrtě hodiny.

Jo, dovolená je skvělá. Prohlížím si všechny pamětihodnosti. Dětem se to taky moc líbí. Nana je nadšením bez sebe.

Kráčel jsem pomalu a cestou jsem si pročítal ty dva dopisy. I kdyby se pisatel skrýval pod falešnou identitou, muselo se v nich odrážet myšlení skutečného vraha.

Začal jsem s prvním, který popisoval poslední okamžiky života Patsy Bennettové. Z četby toho deníku psychopata běhal mráz po zádech.

Komu: agriner@latimes.com

Od: Mary Smithová

Komu: Patrice Bennettová

Já jsem ten, kdo Vás zabil.

Není to dobrá úvodní věta? Tady je ještě jedna, která se mi líbí mnohem víc.

Někdo, naprosto cizí člověk, najde Vaše tělo na balkonu kina Westwood Village. Vaše, Patricie Bennettová.

Protože tam dnes zemřete při sledování Vašeho posledního filmu, mimochodem nepříliš dobrého. Vesnice?

Co Vás to napadlo? Co Vás přivedlo v den Vaší smrti na takovou slátaninu?

Měla jste zůstat doma, Patsy. Se svými krásnými dětmi.

Tam patří dobrá matka. Nemyslíte? I když trávíte spoustu času doma četbou scénářů a telefonáty s lidmi ze studií.

Dlouho mi trvalo, než jsem se k Vám dostala tak blízko.

Jste Někdo ve svém studiu a já jen Nikdo, člověk, který se dívá na filmy na videu a sleduje v televizi pořady o Hollywoodu. Nepodařilo se mi ani projít velkou klenutou bránou Vašeho studia. Ani náhodou.

Mohla jsem se jen dívat, jak jí každý den projíždí Váš tmavomodrý aston martin. Ale já jsem ohromně trpělivá.

Umím si počkat na to, co opravdu chci.

Když už je řeč o čekání, na ten Váš krásný dům není z ulice skoro vidět. Ale zahlédla jsem Vaše krásné děti, vlastně několikrát. A vím, že kdybych měla víc času, dokázala bych se k Vám domů dostat. Ale vy jste dnes všechno změnila.

Šla jste do kina, na odpolední představení, přesně jak o tom mluvíte v rozhovorech. Možná se Vám zastesklo po vůni popkornu. Berete někdy do kina i svoje malé holčičky, Patsy? Měla byste. Jak se říká, všechno uteče jako mrknutím oka.

Nejdřív mi to nedávalo smysl. Jste přece tak zaměstnaná.

Ale pak mi to došlo. Filmy vás živí. Musíte je sledovat v jednom kuse, ale také na Vás každý večer čeká rodina. Čeká se od Vás, že budete doma na večeři s malou Linn a Laurie.

Kolik už jim je? Dvanáct a třináct? Chtějí Vás tam a Vy tam chcete být. Myslím, že je to dobře. Jenže dneska budou večeřet bez Vás. Trochu smutné, když na to pomyslíte, jako právě teď já

Takže jste se posadila na balkon do deváté řady. Já seděla ve dvanácté. Čekala jsem a sledovala týl Vaší hlavy, vlasy s tmavým přelivem. Představovala jsem si, jak tam proniká kulka. Snila jsem, jak se v kině sluší a patří. Je to způsob jak uniknout před konečným světem. Až na to, že spousta filmů je dnes tak ponurých, ponuře hloupých nebo ponuře jednotvárných.

Zbraň jsem vytáhla až po začátku filmu. Nelíbilo se mi, jak jsem byla vyděšená. Tak vyděšená byste měla být Vy, paní Někdo. Vy jste však nevěděla, co se děje, ani to, že tam jsem.

Seděla jsem tam s pistolí na klíně a dlouho na Vás mířila. Pak jsem se rozhodla dostat blíž, přímo před Vás.

Chtěla jsem Vám pohlédnout do očí, poté co vystřelím, ujistit se, že už nikdy neuvidíte Linn a Laurii, nikdy se už nepodíváte na film, nikdy už žádný nenatočíte, nikdy už nebudete Někdo.

Ale pohled na Vás, mrtvou a s vytřeštěnýma očima, mi přinesl velké překvapení. Šokoval mě. Co se stalo s tím Vaším aristokratickým držením těla? To proto jsem odešla z kina tak rychle, to proto jsem Vás nechala nedokončenou .

Ne že by Vám na tom ještě záleželo. Jak je tam, kde teď jste, Patsy? Doufám, že horko. Horko v Hádu, říká se tomu tak, ne?

Stýská se Vám po dětech? Litujete něčeho? Vsadím se, že ano. Na Vašem místě bych litovala. Ale já nejsem Někdo, jsem jen jedna z mnoha malých lidí.

Kapitola 18

Bylo devět večer a se mnou to vypadlo bledě.

Stisk ruky detektivky losangeleské policie Jeanne Gallettaové byl překvapivě měkký. Vypadala, že kdyby se jí zachtělo, dokázala by lámat kosti. Oranžový rolák bez rukávů odhaloval její bicepsy. Byla štíhlá, houževnatá, měla ostře řezaný obličej a pronikavé hnědé oči.

Přistihl jsem se, že si ji pozorně prohlížím, a odvrátil jsem zrak.

„Dobrý večer, agente Crossi. Čekal jste dlouho?” zeptala se.

„Ani ne,” odpověděl jsem. Dlouho jsem byl ve stejné pozici jako teďGallettaová. Když vedete vyšetřování velmi exponovaného případu, každý vás chce připravit o cenný čas. Kromě toho moje směna už končila. Detektivka Gallettaová bude nejspíš vzhůru celou noc. Tenhle případ to zaručoval.

Ta šlamastyka jí spadla do klína asi před dvanácti hodinami. Pocházela ze Západního oddělení v Hollywoodu, ale sériové vraždy se automaticky předávají Zvláštnímu oddělení vražd v centru. Technicky vzato nemohla být „Mary Smithová” označena za sériovou vražedkyni, dokud nedošlo nejméně ke čtyřem souvisejícím vraždám, ale losangeleská policie se rozhodla pro opatrnost. Kdyby se mě někdo zeptal na můj názor, řek bych, že s tím rozhodnutím souhlasím.

O případ se už začala zajímat média a tlak na oddělení vzrůstal. Jestli se dostanou ven emaily z Timesů, vypukne peklo.

Detektivka Gallettaová mě odvedla nahoru do malé konferenční místnosti změněné v krizové centrum. Třídily se tam všechny informace spojené s vraždami.

Celou jednu zeď pokrývaly policejní zprávy, mapa města, plánky míst činu a desítky fotografií obětí.

Odpadkový koš v rohu přetékal prázdnými kelímky a mastnými papírovými sáčky od jídel přes ulici. V tomhle okrsku zřejmě vyhrávala hamburgerovou konkurenční válku firma Wendy’s.

U velkého dřevěného stolu seděli dva detektivové v košilích s krátkými rukávy, každý skloněný nad vlastní hromadou lejster. Povědomé, depresivní.

„Tohle

místo

potřebujeme,”

řekla

Gallettaová

detektivům. Nebylo v tom nic přehnaně agresivního. Čišela z ní jistá skromná sebedůvěra, která dokázala proměnit zdánlivou šikanu na nutnost. Muži vyklidili prostor bez jediného slova.

„Kde chcete začít?” zeptal jsem se.

Gallettaová šla rovnou k věci. „Co si myslíte o těch samolepkách?” Ukázala na černobílou fotografii zadní strany opěradla v kině. Byly na něm stejné dětské obrázky jako v limuzíně Antonie Schifmanové. Každý byl označen písmenem A nebo B.

Najedná samolepce byl poník s velkýma očima, na zbývajících dvou medvídci na houpačce. Co měl ten vrah s dětmi? A matkami?

„Přijde mi to hrozně těžkopádné,” řekl jsem jí. „Stejně jako všechno ostatní. Ty nabubřelé emaily. Střelba z blízka.

Práce s nožem. Celebrity. Ten, kdo to dělá, chce velký případ.”

„To rozhodně. Ale co ty dětské samolepky jako takové?

Proč zrovna samolepky? Proč tyhle? Co ta áčka a béčka?

Něco to znamenat musí.”

„Mary Smithová se v obou případech zmínila o dětech obětí. Děti tvoří jeden dílek skládačky. Abych byl upřímný, nikdy jsem se nesetkal s ničím ani vzdáleně podobným.”

Gallettaová se kousla do rtu a sklonila zrak k podlaze.

Čekal jsem, co řekne.

„Musíme čelit dvěma hrozbám. Na jedné straně je Hollywood a filmový průmysl. Na druhé matky a děti. Ani v jednom emailu se nezmínila o manželích.” Mluvila pomalu, zamyšleně, jako často já. „Buďto je sama matka nebo je matkami nějak posedlá.”

„Předpokládáte, že Mary Smithová je žena?” zeptal jsem se.

Kapitola 19

Detektivka Gallettaová se zhoupla na patách a pátravě na mě pohlédla: „Vy nevíte o tom vlasu? Kdo vás vlastně informoval o případu?”

Zachvátil mě pocit marnosti z plýtvání mým drahocenným časem. Povzdechl jsem si a zeptal se Gallettaové: „O jakém vlasu?”

Pověděla mi, že losangeleská policie našla pod jednou samolepkou na opěradle sedadla v kině lidský vlas. Testy odhalily, že patřil bělošce a v žádném případě ne Patrici Bennettová. Fakt, že se zachytil na hladkém povrchu pod samolepkou, z něj dělal přesvědčivý důkaz, i když ne zcela neprůstřelný.

Porovnal jsem tu novou informaci s tím, co už jsem věděl, a pak jsem sdělil Gallettaové svůj názor na Mary Smithovou. Zahrnoval i můj pocit, že bychom zatím neměli vylučovat ani jedno pohlaví.

„Ale měla byste brát všechno, co vám říkám, s rezervou.

Nepoužívám přísně vědecké metody.”

Ušklíbla se, ale celkový efekt působil poměrně příjemným dojmem. „Beru na vědomí, agente Crossi. Co teď?”

„Máte plán komunikace s médii?”

Chtěl jsem zdůraznit, že je to její plán a její případ, což byla naprostá pravda. Tohle měl být můj první a zároveň poslední den práce na případu Mary Smithové. Když to sehraji správně, nebudu to ani muset říkat nahlas. Jenom se seberu a odejdu.

„Tady je můj plán.”

Jeanne Gallettaová vzala do ruky ovladač a zapnula televizi připevněnou na zdi. Procházela kanály a zastavila se u každého, kde byla řeč o těch dvou vraždách.

„Šokující dvojnásobná vražda herečky Antonie Schifmanové a jejího řidiče. „A teď živě z Beverly Hills…”

„Na

lince

máme

bývalou

asistentku

Patrice

Bennettová…” Často šlo o celonárodní kanály od CNN až po E! Entertainment Television. Gallettaová vypnula zvuk.

„Je to jedna ze senzací, pro které někteří reportéři žijí.

Mám hlídky na obou místech činu, aby držely reportéry a paparazzi dál. Vymklo se to kontrole a bude ještě hůř. Sám jste tím už prošel. Co radíte?”

Měla pravdu. Všichni jsme dostali nepříjemnou lekci o dvojsečnosti spolupráce s médii při vyšetřování případu washingtonského ostřelovače před několika lety.

„Moje rada zní následovně a doufám, že vám k něčemu bude. Nesnažte se kontrolovat zpravodajství, protože to se vám nikdy nepodaří,” řekl jsem jí. „Jediné co můžete kontrolovat, jsou informace, které se dostanou odsud.

Požadujte ode všech, kteří mají s případem něco společného, naprostou mlčenlivost. Žádná interview bez výslovného souhlasu oddělení. A i když to bude znít trochu bláznivě, na vašem místě bych posadil dva lidi k telefonu, řekl bych jim, aby se pokusili spojit se všemi policisty na penzi a požádali je, aby neposkytovali médiím žádné komentáře. Tihle důchodci by vám mohli pěkně zavařit. Někteří strašně rádi teoretizují před kamerami.”

Věnovala mi další úšklebek. „Takže nějakého celkového pohledu na věc se od vás nedočkám.”

Pokrčil jsem rameny. „Dobře víte, že tohle se bude muset vydřít.”

Zatímco jsme rozmlouvali, přecházela detektivka Gallettaová pomalu před velkou nástěnkou. Vstřebávala důkazní materiály. Přesně tak, jak se to má dělat uložit si detaily do paměti, aby byly k dispozici, až bude třeba. Už jsem poznal, že má dobré instinkty. Byl v ní zdravý cynismus, ale také uměla naslouchat. Nedivil jsem se, že se tak mladá vypracovala do tak významné funkce. Ale jak asi ustojí tohle?

„Ještě něco mě napadlo,” řekl jsem. Mary Smithová nejspíš pozorně sleduje, co děláte. Navrhuju, abyste aspoň zatím nesnižovali veřejně její schopnosti. Už teď si hraje s médii. Souhlasíte?”

„Ano. Vidím to stejně.”

Detektivka Gallettaová se zastavila před ztichlým televizorem se zpravodajstvím plným těch dvou vražd.

„Tohle ta ženská nejspíš pojídá plnými lžícemi.”

Také jsem si to myslel. A tohle monstrum se musí krmit velmi, velmi opatrně.

Tohle ženské monstrum?

Kapitola 20

Bylo těsně po půlnoci, když jsem se vrátil do hotelu Disney a dozvěděl se další špatné zprávy. Nešlo jen o to, že Jamilla už odletěla zpátky do San Franciska. To už jsem věděl a bylo mi jasné, že jsem si to u Jam zase pořádně polepil.

V hotelovém pokoji jsem našel Nanu, jak tvrdě spí na gauči. Kolem prstů měla stále omotanou bleděmodrou přízi na háčkování. Spala klidně, jako děcko.

Nechtěl jsem ji rušit, ale probudila se sama. Tak to bylo s Nanou vždycky. Když se mi jako malému zdálo něco ošklivého, stačilo, abych se postavil vedle její postele.

Vždycky říkala, že na mě dává pozor, i když spí. Že by na mě dohlížela i teď?

Chvíli jsem se na babičku mlčky díval. Nevím, co cítí většina lidí ke svým prarodičům, ale já Nanu miloval tolik, až to někdy bolelo. Nana mě vychovávala od devíti let.

Nakonec jsem se sklonil a políbil ji na tvář.

„Poslechla sis moji hlasovou zprávu?” zeptal jsem se.

Nana nepřítomně pohlédla na telefon, na kterém blikala červená kontrolka záznamníku.

„Asi ne,” pokrčil jsem rameny.

Položila mi ruku na předloktí. „Ach Alexi. Christine přišla sem do hotelu a odvezla malého Alexe do Seattlu. Je pryč.”

Mozek jako by se mi zastavil. Christine si měla Alexe vyzvednout až za dva dny. Měla svého syna momentálně v péči, ale s výletem do Disneylandu souhlasila. Dokonce řekla, že je to dobrý nápad.

Strnule jsem se posadil na kraj gauče. „To nechápu. Jak to myslíš, že Alexe odvezla? Co se děje? Pověz mi všechno.”

Nana hodila háčkování do kabelky vedle sebe. „Zuřila jsem. Div že jsem na ni neplivla. Zdálo se, že ani není sama sebou. Křičela, Alexi. Na mě, a dokonce i na Janelle.”

„Co tady vůbec pohledávala? Neměla přece “

„Přiletěla o tři dny dřív. To je na tom to nejhorší, Alexi.

Myslím, že chtěla strávit trochu času s tebou a malým Alexem. S námi všemi. A když zjistila, že pracuješ, úplně se změnila. Začala se chovat jako rozzuřený sršen. Vůbec neposlouchala, co jí říkám. Ještě nikdy jsem neviděla, aby se někdo tak náhle změnil.”

Všechno se to přihodilo příliš rychle a já bojoval s různorodými pocity. Nejvíc ze všeho mě trápilo, že jsem se se synem nestihl ani rozloučit.

„A co Alex? Jak to bral?”

„Byl zmatený a smutný, chudáček. Ptal se na tebe, když ho matka odváděla. Říkal, žes mu slíbil dovolenou. Tolik se na to těšil. Jako my všichni. To přece víš, Alexi.”

Srdce se mi sevřelo a já uviděl před očima Alexovu tvář.

Bylo to, jako by se mi vzdaloval a s ním se ztrácel i kus mě samotného.

„Jak se s tím vyrovnali Jannie a Damon?” zeptal jsem se pak.

Nana si povzdechla. „Chovali se statečně, ale Jannie usnula s pláčem. Myslím, že Damon také, ale ten to dokáže lépe skrývat. Chudáci, celý večer tady prochodili jako těla bez duše.”

Chvíli jsme beze slova seděli vedle sebe na gauči.

Nevěděl jsem, co mám říct.

„Je mi líto, že jsem tady dneska nebyl,” pověděl jsem nakonec Naně. „Ale vím, že to moc neznamená.”

Vzala mě za bradu a pohlédla mi do očí. Teď to přijde.

Bude zle.

„Jsi dobrý člověk, Alexi. A dobrý táta. Na to nezapomínej, hlavně teď. Jenom… máš hrozně náročnou práci.”

O pár minut později jsem vklouzl do pokoje, kde spali Jannie s Damonem. Jak tam tak leželi, vypadali zase jako malé děti. Stál jsem tam a díval se na ně. Nic mě nedokázalo tak uklidnit jako pohled na ty dva. Moje miminka, bez ohledu na věk.

Jannie spala na kraji postele s přikrývkou shrnutou vedle sebe. Naklonil jsem se nad ni a přikryl ji.

„Tati?” Damonův šepot mě zastihl nepřipraveného. „To jsi ty?”

„Co se děje, kamaráde?” posadil jsem se na kraj jeho postele a začal ho drbat na zádech. Měl to rád odmalička.

„Musíš zítra pracovat?” zeptal se. „Je už zítra?”

V jeho hlase nebyl ani náznak výčitek. Na to byl moc hodný. Jestli já byl docela dobrý otec, Damon byl skvělý syn.

„Ne,” řekl jsem mu. „Dneska ne. Jsme na prázdninách, pamatuješ?”

Kapitola 21

Podruhé ve dvou dnech mě vytrhl ze spánku nepříjemný telefonát.

Tentokrát volal Fred Van Allsburg, zástupce ředitele losangeleské pobočky FBI. Viděl jsem to jméno na seznamu zaměstnanců, ale nikdy jsem s ním nemluvil. Přesto se ke mně po telefonu choval, jako bychom se dávno znali.

„Alexi! Jak si užíváte dovolenou?” zeptal se hned po pozdravu.

Copak o mně musí vědět všichni? „Mám se dobře, díky,”

odpověděl jsem. „Co pro vás můžu udělat?”

„Poslechněte, mockrát děkuju, že jste si včera udělal čas na Mary Smithovou. Vyšetřování se docela slušně rozjíždí a spolupráce s policií je na dobré úrovni.

No, půjdu rovnou k věci. Byli bychom rádi, kdybyste nás zastupoval po zbytek vyšetřování. Je to velká věc a moc nám na ní záleží. A řediteli samozřejmě také.”

Vzpomněl jsem si na repliku z Kmotra 3: „— právě když jsem si myslel, že jsem z toho venku, zatáhli mě zpátky.”

Tentokrát ne, řekl jsem si. Moc jsem toho nenaspal, ale vzbudil jsem se s jasným plánem na následující den plánem, ve kterém nebylo místo pro případ Mary Smithové ani jiné odporné vraždy.

„Tentokrát se budete muset obejít beze mě. Mám rodinu, ke které se nemůžu obrátit zády.”

„Ano, to chápu,” řekl až moc rychle na to, aby to myslel vážně. „Ale možná bychom si vás mohli občas vypůjčit. Jen na pár hodin denně.”

„Je mi líto, ale to byste nemohli. Teď ne.”

Van Allsburg si na druhém konci linky zklamaně povzdechl. Když znovu promluvil, byl jeho tón odměřenější.

Slyšel jsem v něm i náznak blahosklonnosti. „Chápete vůbec, o co jde? Alexi, viděl jste dneska ráno zprávy?”

„Snažím se pár dní držet od zpráv dál. Nezapomínejte, že jsem na dovolené. Potřebuju dovolenou. Právě jsem s tím skončil.”

„Alexi, poslouchejte, oba víme, že tohle neskončilo.

Tady umírají lidé. Důležití lidé.”

Důležití lidé? Co mělo tohle znamenat? Také jsem si všiml, že začíná každou větu mým jménem, i když si to nejspíš ani neuvědomoval. Chápal jsem, v jakém je postavení, dokázal jsem si představit tlak, pod kterým byl, ale byl jsem rozhodnutý, že se tentokrát nedám zviklat.

„Je mi líto,” řekl jsem. „Odpověď zní ne.”

„Alexi, byl bych rád, kdyby to zůstalo mezi námi. K

Ronu Burnsovi se to donést nemusí, co myslíte?”

„Ne, to nemusí,” souhlasil jsem s Vanem Allsburgem.

„Dobře ,” začal, ale já ho přerušil.

„Protože teď hned vypnu svůj pípák.”

Kapitola 22

Přiznávám, že když jsem zavěsil, bušilo mi srdce o něco rychleji než obvykle, ale zároveň se mi ulevilo. Pomyslel jsem si, že Ron Burns by se za mě v tomhle případě nejspíš postavil, ale bylo mi to vlastně jedno.

Za hodinu jsem byl oblečený a připravený na roli turisty.

„Kdo chce snídat s Goofym?” zavolal jsem.

Hotel nabízel „snídaně s filmovými postavami” a mně to přišlo jako dobrý způsob jak nás přivést zpátky do prázdninové nálady.

Jannie a Damon přišli do obývacího pokoje apartmá a oba se tvářili trochu znepokojeně. Natáhl jsem před ně ruce se sevřenými pěstmi.

„Z které ruky chcete?” zeptal jsem se.

„Ale tati, my už nejsme mimina,” napomenula mě Jannie. „Ty sis toho nevšiml?”

Vyvalil jsem oči v předstíraném úžasu. „Opravdu?”

Vyvolalo to přesně ten smích, který jsem si přál slyšet.

„Tohle je vážná záležitost,” řekl jsem. „Nedělám si legraci. A teď si vyberte každý jednu ruku. Prosím.”

„O co jde?” zeptal se Damon.

Já však mlčel jako hrob.

Jannie nakonec poklepala na mou levou ruku a Damon pak poklepal na pravou.

„Dobrá volba.” Otočil jsem ruku a rozevřel dlaň. Obě děti se naklonily, aby lépe viděly.

„Tvůj pípákl” zeptal se Damon.

„Právě jsem ho vypnul. Nana a já teď počkáme v hale a vy ho tady někde schováte. Dejte si záležet. Nechci ho vidět, dokud se nevrátíme do Washingtonu.”

Jannie a Damon začali jásat a hvízdat. Dokonce i Nana vydala několik uznalých zvuků. Konečně jsme měli prázdniny.

Kapitola 23

Možná se v té temnotě a zoufalství přece jen objevilo světélko. Arnold Griner věděl, že bude mít výhradní práva na svůj příběh, až celá ta věc skončí. A víte co? Nevystačí si jen s televizním filmem. Měl v úmyslu zveřejňovat to celé na pokračování ve svém sloupku a pak prodat jako prestižní projekt některému filmovému studiu. Hollywood v obležení? Válka proti hvězdám? Mizerné názvy. Ale byl to zatím jen koncept.

Potřásl hlavou a znovu se soustředil na dálnici, po které jel. Po xanaxu ho občas napadaly divné věci. Kombinoval ho s kofeinem, čistě pro udržení rovnováhy. Tohle ranní dojíždění do práce pro něj byla nejhorší část dne. Byl to přesun od malých obav k obavám tak velkým, že se mu z nich dělalo zle od žaludku. Čím blíž byl ke své kanceláři, stolu a počítači, tím větší měl strach.

Kdyby věděl jistě, že přijde další šílený email, bylo by to skoro snazší. Nejhorší na tom byla ta nejistota.

Ozve se Mary znovu? Stane se to dneska? Ale hlavně, proč vůbec píše jemul

Nevyhnutelně dorazil na náměstí Times Mirror. Griner pracoval ve starší části komplexu, v budově ze třicátých let, ke které za normálních okolností pociťoval jisté sympatie.

Bronzové vstupní dveře strážily dvě impozantní sochy orlů. Toho rána je minul, vstoupil zadním vchodem a po schodech vyšel do třetího patra. Opatrnosti není nikdy nazbyt, že?

Jakmile se objevil v redakční místnosti, zamířila k němu reportérka Jennie Bloomová. Byla nejvytrvalejší ze všech kolegů, kteří projevovali náhlý zájem o jeho blaho. Nebo nejotravnější?

„Ahoj, Arnolde, jak se daří? Jsi v pořádku, člověče? Co máš na dnešek v plánu?”

Griner ani nezpomalil. „Jestli si představuješ, že takhle někoho sbalíš, musíš být ta nejosamělejší ženská v Los Angeles.”

Jennie Bloomová se jen ušklíbla a pokračovala. „Mluvíš, jako bys měl se srdečními záležitostmi nějakou zkušenost.

Tak dobře, přeskočíme předehru. Přišel ti další email?

Nepotřebuješ s tím pomoct? Jsem k dispozici. Hodil by se ti ženský pohled na věc.”

„Jediné, co potřebuju, je klid na práci. Jasné? Dám ti vědět, jestli mi něco přijde.” Obrátil se k ní zády a zamířil ke svému stolu.

„Já vím, že nedáš,” zavolala za ním.

„Uhodlas,” utrousil a šel dál.

V jistém smyslu i tohle otravné vyrušení představovalo úlevu. Jakmile Bloomovou setřásl, vrátily se mu myšlenky, které nedokázal setřást.

Proč já? Proč si Sílená Mary vybrala zrovna mě? Proč ne třeba Jennii Bloomovou?

Stane se to dneska znovu? Zemře zase někdo slavný?

A stalo se to.

Kapitola 24

Klidný, odměřený ženský hlas řekl: „Devětjednajedna, co pro vás mohu udělat?”

„Jsem Arnold Griner z Los Angeles Times. Měl bych zavolat detektivce Jeanne Gallettaové, ale nemám… nemůžu na stole najít její číslo. Omlouvám se. Jsem teď trochu mimo. Nemůžu najít ani svůj adresář.”

„Pane, voláte na tísňovou linku. Potřebujete pomoc?”

„Ano, je to naléhavé. Někdo byl možná zavražděn.

Nevím, kdy se to stalo, ani jestli se to opravdu stalo. Nevolal už někdo kvůli ženě jménem Marti LowensteinBellová?”

„Takovou informaci vám nemohu poskytnout.”

„Na tom nesejde. Jenom někoho pošlete k jejímu domu.

Myslím, že je mrtvá. Jsem si tím skoro jistý.”

„Jak to víte?”

„Prostě to vím, jasné? Jsem si skoro jistý, že ji někdo zavraždil.” „Jakou má adresu?”

„Adresu? Proboha, jak to mám vědět? Tělo by mělo být v bazénu.” „Jste právě teď v domě té ženy?”

„Ne. Ne. Poslechněte, tohle je… Nevím, jak vám to mám vysvětlit. Jde o případ Mary Smithové. Někdo vraždí hollywoodské celebrity. Víte, o čem mluvím?”

„Ano, pane, myslím, že to chápu. Můžete mi zopakovat to jméno?”

„LowensteinBellová. Marti. Její manžel se jmenuje Michael Bell. Třeba vám to pomůže najít její adresu. Nevím jistě, jestli zemřela. Dostal jsem jenom ten hrozný dopis.

Jsem reportér L. A. Timesů. Jmenuju se Arnold Griner.

Detek tivka Gallettaová bude vědět, kdo jsem.”

„Pane, už mám všechny potřebné informace. Vydržte pro sím okamžik.”

„Ne, prosím, “

Kapitola 25

Dispečerka losangeleské policie obdržela hlášení v 8.42

a okamžitě vyslala k domu LowensteinBellové v Bel Air policejní hlídku, zálohu a záchranku.

V rozpětí několika minut přišly na linku tísňového volání dva telefonáty popisující tutéž situaci. První byl z Los Angeles

Times.

Druhý

přímo

rezidence

LowensteinBellové.

Jako první na místo dorazili policisté Jeff Campbell a Patrick Beneke. Campbell se už cestou domníval, že půjde o další zavražděnou celebritu. Na podobných adresách obvykle nikdo vraždy nehlásil, ale dispečerka se zmínila, že obětí by mohla být dospělá žena. Manželé, kterým dům patřil, byli známé hollywoodské typy. To všechno naznačovalo, že budou problémy.

Na příjezdové cestě čekala drobná tmavovlasá žena v šedobílém stejnokroji služebné. V rukou žmoulala nějaký ručník. Když se k ní policisté přiblížili, zjistili, že pláče a chodí stále dokola.

„Bezva,” řekl Beneke. „Přesně tohle jsme potřebovali, nějakou Carmelitu, která ani neumí anglicky, může si oči vyplakat a chová se, jako by byla muy loco.”

Campbell odpověděl na další otravnou, rasistickou poznámku svého kolegy jako obvykle. „Sklapni, Beneke.

Nechci to poslouchat. Ta žena je vyděšená.”

Jakmile vystoupili z auta, začala hystericky křičet. „

Aquí, aquí, aquí!” volala a ukazovala k domovním dveřím.

„Aquí! Aquí!”

Sídlo Bellových byla ultramoderní budova z kamene a skla vysoko na svahu Santa Monica Mountains. Když přišel policista Campbell blíž, uviděl přes zelené sklo vstupních dveří až na zadní patio s úžasným výhledem na moře.

Co je to na skle ve dveřích? Vůbec se to tam nehodilo.

Nějaká nálepka nebo cedulka. Dětská samolepka? S velkým A.

Musel doslova setřást služebnou, která se mu pověsila na předloktí. „Paní, uklidněte se, prosím. Uno momento, porfavor. Como te llamas?”

Nedalo se ani poznat, jestli ho žena slyšela. Její španělština byla moc rychlá, aby jí rozuměl. Znovu několikrát ukázala k domu.

„Půjdeme se tam prostě podívat,” řekl Beneke. „S ní jenom ztrácíme čas.”

U domu zastavila další dvě policejní auta a záchranka.

Jeden ze zdravotníků uměl španělsky a promluvil rychle se služebnou.

„Je vzadu v bazénu,” tlumočil. „Nikdo jiný tu není aspoň si to ta žena myslí.” „Ta ví prd,” utrousil Beneke.

„Obejdeme to,” řekl Campbell. S Benekem se vydali kolem severní strany domu, pistole v rukou. Ostatní týmy se daly na jih skrz několik živých plotů.

Když se prodírali hustými keři hortenzií, pocítil Campbell starý známý nával adrenalinu. Ohlášené vraždy ho dříve vzrušovaly. Teď se mu jen točila hlava a cítil slabost v nohou.

Snažil se toho zahlédnout přes husté křoví co nejvíc.

Podle toho, co věděl o posledních hollywoodských vraždách, se nedalo čekat, že by vrah byl stále někde poblíž.

„Vidíš něco?” zeptal se šeptem devětadvacetiletého kolegy, kalifornského kovboje a naprostého pitomce.

„Jo, pitomý kytky,” odpověděl Beneke. „Byli jsme tady první. Proč jsi pustil ty ostatní před nás?”

Campbell spolkl ostrou odpověď. „Měj oči otevřené,”

řekl. „Vrah by tady ještě mohl být.”

„To doufám, kámo.”

Vynořili se na rozlehlém patiu dlážděném černou břidlicí. Vévodil mu obrovský bazén s tmavým dnem. Voda jako by do něj proudila zespoda a přelévala se přes okraj terasy.

„Tak tady je,” hlesl Campbell.

Na hladině plulo bílé ženské tělo, tváří dolů a s připaženýma rukama. Zena měla na sobě zelené jednodílné plavky.

Jeden zdravotník skočil do bazénu a po jistém úsilí se mu ji podařilo obrátit. Přiložil jí prsty ke krku, ale Campbellovi už bylo jasné, že puls nenahmatá.

„Ježíšmarjá!” vyhrkl Campbell a odvrátil zrak. Pak se podíval ještě jednou. Zadržel dech a soustředil se, aby se mu neudělalo špatně. Kdo mohl udělat něco takového? Ta ubohá žena měla obličej rozsekaný na kusy. Voda kolem těla měla růžový nádech.

Beneke se šel podívat zblízka. „Stejnej vrah. Vsadím se, o co chceš. Tohle udělal ten samej magor.” Naklonil se, aby pomohl vytáhnout ženu z vody.

„Počkejte,” vyštěkl Campbell. Ukázal na zdravotníka, který byl ještě ve vodě. „Vy. Vylezte ven. Vylezte hned z toho bazénu.”

Všichni se po Campbellovi otráveně ohlédli, ale věděli, že má pravdu. Neprotestoval dokonce ani Beneke. Nemělo smysl měnit cokoliv na místě činu, dokud nedorazí vyšetřovací tým. Bude lépe, když nechají oběť tak, jak ji našli.

„Hej! Hej, chlapi!”

Campbell zvedl hlavu a uviděl policistu Jerryho Tounleyho, jak se vyklání z okna v prvním patře. „Tady v pracovně je všechno vzhůru nohama. Rozbité obrazy, rozházené papíry, všude sklo. Počítač běží, na monitoru je emailová stránka! Vypadá to, jako by odsud někdo poslal email a pak odešel.”

Kapitola 26

Komu: agriner@latimes.com

Od: Mary Smithová

Komu: Marti LowensteinBellová

Pozorovala jsem Vás včera při večeři. Vás a Vaši pětičlennou rodinu. Moc hezký pohled. Přes ty Vaše naleštěné skleněné stěny jsem ani lépe vidět nemohla.

Bavilo mě sledovat Vás s dětmi při Vaší poslední večeři.

Viděla jsem i talíře s chutně vypadajícím jídlem připraveným samozřejmě kuchařkou a chůvou. Jsem ráda, že jste se měli tak dobře. Chtěla jsem, abyste si svůj poslední večer užila co nejlépe. Hlavně jsem si přála, aby měly Vaše děti hezkou vzpomínku. A já budu vzpomínat na ně.

Nikdy nezapomenu na jejich sladké obličeje. Nikdy, nikdy na Vaše děti nezapomenu. To mi můžete věřit.

Máte tak krásný dům, Marti, a moc se hodí k tak významné spisovatelce a režisérce. Napsala jsem to ve správném pořadí? Myslím, že ano.

Dovnitř jsem šla až později, když jste ukládala holčičky do postýlek. Nechala jste zase otevřené dveře na patio a já toho využila .

Nemohla jsem odolat. Chtěla jsem vidět všechno tak, jak to vidíte vy, podívat se zevnitř ven.

Ale pořád nechápu, proč se vy boháči cítíte ve svých domech tak bezpeční. Ty velké hrady vás neochrání, když nebudete opatrní. A Vy jste opatrná nebyla. Ani trochu.

Příliš Vás zaměstnávala role matky nebo role hvězdy?

Poslouchala jsem, jak nahoře uspáváte děti. Bylo to dojemné, opravdu. Nejspíš jste si myslela, že budete poslední, kdo je ten večer přikryje, ale mýlila jste se.

Později, když všichni spali, jsem holčičky pozorovala, jak klidně oddychují ve svých postýlkách. Byly jako andílci, kteří se vůbec nestarají o náš svět.

Nemusela jsem jim říkat, že se nemají čeho bát, protože to už věděly. S Vámi to bylo právě naopak. Rozhodla jsem se počkat do rána, abych s Vámi byla sama, paní režisérko.

A jsem moc ráda, že jsem počkala. Dneska odvezl holčičky do školy Váš manžel Michael. Asi byla řada na něm. Bylo to štěstí pro všechny, ale hlavně pro něho. Bude žít a vy ho neuvidíte umírat. A já Vás budu moci upravit podle svého tak, jak si to už dlouho představuji.

A tohle se stalo pak, Marti.

Vaše poslední ráno začalo jako všechna ostatní.

Nasnídala jste se a šla si zaplavat. Padesát bazénů, jako obvykle. Musí být hezké mít tak velký bazén. Dokonce vyhřívaný. Stála jsem tam a dívala se, jak plujete sem a tam ve třpytivě modré vodě. Přestože jsem byla tak blízko, trvalo Vám celou věčnost, než jste si mě všimla.

Když jste konečně vzhlédla, musela jste už být pořádně unavená. Příliš unavená, abyste křičela. Jenom jste se ode mě odvrátila, ale to mi nezabránilo Vás zastřelit. A pak rozřezat Vaši hezkou tvář na kusy.

Povím Vám, Marti, že tahle část byla ze všeho nejlepší.

Zohavení mě opravdu začíná bavit.

A teď Vám položím poslední otázku. Víte, proč jste musela zemřít? Víte to, Marti, víte to?

Dost o tom pochybuji.

Kapitola 27

Vypravěč ale věděl, že přesně takhle se to neodehrálo.

Samozřejmě že neměl v úmyslu povědět L. A. Times a policii všechno, ale jen to, co potřebovali vědět, to, co mělo být v příběhu, jehož autenticitu měli potvrdit.

Byl to skvělý příběh, i když by ho neměl chválit sám.

Mary Smithová! Bože. Klasický horor, jeden z nejlepších.

Když už je řeč o příbězích, sám jeden onehdy slyšel „test psychopatů”. Měl člověku prozradit, jestli má myšlení psychopata. A ten příběh se vypráví takhle. Jedna žena se na pohřbu své matky seznámila s nějakým mužem a hned se do něj zamilovala. Neznala však jeho jméno, telefonní číslo, nic. Pár dní po tom ta žena zabila svou sestru.

A teď ten test. Proč sestru zabila? Když odpovíte správně, uvažujete jako psychopat.

Vypravěč samozřejmě správně odpověděl. Okamžitě na to přišel. Ta žena svou sestru zabila… protože doufala, že se na pohřbu znovu setká s mužem, kterého milovala.

Poté co zabil Marti LowensteinBellovou, byl Vypravěč celý bez sebe, ale věděl, že se musí ovládat. Musel udržovat zdání.

Proto si pospíšil zpátky do práce.

Chodil po kancelářské budově v Pasadeně a povídal si se spolupracovníky, kteří ho k smrti nudili, víc než kdy jindy.

Chtěl jim vyprávět o tom, co se právě přihodilo, o svém tajném životě, o tom, že nikdo z nich nechápe, jak je chytrý, jak dokonale umí plánovat a vraždit.

Bože, jak to slovo milovali ve všech podobách ten a ten je vrah, tamten měl vražedný úsměv, jiný by pro něco vraždil ale všechno to byly jen ubohé kecy.

Všichni ti lidé byli zbabělci. Netušili, co obnáší skutečné zabíjení. On však ano.

A věděl ještě něco moc se mu to líbilo, dokonce ještě víc, než čekal. A byl v tom dobrý.

Zachvátila ho touha vytáhnout v kanceláři pistoli a začít střílet po všem, co by se pohnulo nebo jen ceklo.

Ale byla to pouhá fantazie, krátké, neškodné zasnění.

Nemohlo se to vyrovnat skutečnému příběhu, jeho příběhu, Maryinu příběhu, který byl mnohem lepší.

Kapitola 28

„Alexi, z tvé kanceláře FBI ti sem volali tolikrát, že jsem musela přestat brát telefony. Dobrý bože, co to s těmi lidmi je?” Moje báječná teta Tia se opírala lokty o kuchyňský stůl a obdivovala pestrobarevný šátek, který jsme jí v Kalifornii koupili jako odměnu za to, že se nám starala o dům. Nana seděla vedle ní a probírala se stohem pošty.

V kuchyni byla i naše kočka Rosie, a jestli mě neklamal zrak, byla o něco vypasenější, než když jsme odjížděli.

Otírala se mi o nohy, jako by říkala: Zlobím se, že jste odjeli, ale jsem ráda, že už jste zpátky. Tia je skvělá kuchařka.

Také jsem byl rád, že jsem zpátky. To jsme myslím byli všichni. Když Christine odvezla Alexe do Seattlu, prázdniny pro nás jako by skončily. Už jsme si je nedokázali vychutnat. Můj rozhovor s ní byl napjatý a smutný. Oba jsme se tak ovládali, abychom neztratili nervy, že jsme si vlastně skoro nic neřekli.

Ale Christine mi dělala starosti její změny nálad, náhlé zvraty v chování, které se u ní v poslední době projevovaly.

Přemýšlel jsem, jak se asi chová k malému Alexovi, když nejsem nablízku. Ten si nikdy nestěžoval, ale to děti obvykle nedělají.

Byl jsem zpátky v kuchyni našeho domu ve Washingtonu a měl jsem pocit, jako bych ani nebyl na dovolené. Byl čtvrtek a až do pondělka jsem nechtěl pomyslet na práci a tohle předsevzetí mi vydrželo celých pět minut.

Ze zvyku jsem vyšel do své pracovny v podkroví. Hodil jsem na stůl tlustý svazek dopisů a bezmyšlenkovitě stiskl přehrávání na záznamníku.

Velká chyba. Skoro osudná.

Cekalo tam na mě devět nových vzkazů.

První byl od Tonyho Woodse z FBI.

„Ahoj, Alexi. Několikrát jsem se tě snažil sehnat přes pípák, ale nepodařilo se. Zavolej mi prosím co nejdřív do kanceláře ředitele Burnse. A omluv se za mě té paní, co se vám starala o dům. Musela si myslet, že tě pronásleduju.

Možná právem. Zavolej mi.”

Pousmál jsem se nad Tonyho suchým humorem a zaposlouchal se do jeho druhého vzkazu.

„Alexi, tady je Tony Woods. Zavolej mi prosím co nejdřív. V tom kalifornském případu došlo k dalšímu incidentu. Začíná se to tam vymykat kontrole. V L. A.

propuká hysterie. Timesy pustily ven reportáž o těch emailech od Mary Smithové. Zavolej mi. Je to důležité, Alexi.”

Tony byl dost rozumný na to, aby na mém domácím telefonu nenechával žádné podrobnosti. Možná taky doufal, že tak probudí mou zvědavost.

Nemýlil se.

Kapitola 29

Byl jsem si skoro jistý, že tou novou obětí musí být další hollywoodská celebrita a matka, ale neubránil jsem se myšlence, jestli se metody Mary Smithové nadále rozvíjejí.

A co ty emaily do Timesů? Televizní zprávy a internet mi poskytly přinejlepším polovinu celého příběhu.

Jestli se chci dozvědět víc, budu muset zavolat do práce.

Ne, připomněl jsem si. Žádnou práci až do pondělí.

Žádné vraždy. Žádnou Mary Smithovou.

Přístroj znovu pípl a ozval se Ron Burns. Jako obvykle byl stručný a věcný.

„Alexi, mluvil jsem s Fredem Van Allsburgem z L. A.

Nedělejte si s ním starosti, ale potřeboval bych vám položit několik otázek. Je to důležité. A vítejte zpátky ve Washingtonu, vítejte doma.”

A pak další telefonát od Rona Burnse, stále stejný rozvážný tón.

„Alexi, příští týden bude telefonní konference a já nechci, abyste na ni přišel nepřipravený. Zavolejte mi klidně o víkendu domů, když bude třeba. Také bych chtěl, abyste si promluvil s detektivkou Gallettaovou z L. A. Ví něco, co byste měl slyšet. Jestli nemáte její telefonní čísla, Tony vám je sežene.”

Měl jsem jasno. Ron Burns mě neprosil, abych se případu ujal. Přikazoval mi to. Bože, jak moc mě to unavovalo všechny ty vraždy a děsivé případy, jeden za druhým. Podle odhadů FBI mohlo právě teď ve Spojených státech operovat více než tři sta sériových vrahů. Co se ode mě sakra čeká? Že je všechny pochytám?

Zastavil jsem přehrávání záznamů, abych se mohl zamyslet nad svými pocity z celé té záležitosti. V

myšlenkách jsem zalétl přímo k Mary Smithové. Znovu jsem ji pustil do své hlavy. Zaujala mě, podnítila mou zvědavost, nejspíš i povzbudila mé ego. Sériová vražedkyně bylo to možné? Zena, která vraždí jiné ženy? Matky?

Ale proč? Udělala by žena něco takového? To se mi nezdálo. Nedokázal jsem si to představit, ale to ještě neznamenalo, že to není možné.

Také jsem přemýšlel, jestli Arnoldu Grinerovi přišel další email. Jakou roli v tom hrál Arnold Griner a L. A.

Times? Měla už Mary Smithová na mušce další obět? Jaký byl její motiv?

Když jsem v myšlenkách dospěl až sem, bylo rozhodnuto. Nějaká nic netušící žena a matka má brzy přijít o život. Zůstanou po ní manžel a děti. Na můj vkus se to příliš úzce dotýkalo rodiny a myslím, že s tím Burns počítal, když mi volal. Jistě s tím počítal.

Před několika lety mi zemřela v náručí moje žena Marie poté, co na ni někdo vystřelil z kolemjedoucího auta.

Pachatel nebyl odsouzen, dokonce ani zatčen. Byl to můj největší případ a já selhal. Její smrt byla tak nevýslovně zbytečná a nesmyslná. A teď tenhle strašný případ v L. A.

Nepotřeboval jsem svůj doktorát z psychologie, abych poznal, že případ Mary Smithové mě zajímá po všech stránkách, osobně i profesionálně.

Možná bych se na to mohl jenom letmo podívat, řekl jsem si. Kromě toho měl Burns pravdu nechtěl jsem se v pondělí ráno objevit v práci neinformovaný.

Sakra, Alexi, kde je tvoje odhodlání?

Když jsem pak zvedl telefon, překvapilo mě, že jsem ve sluchátku uslyšel Damonův hlas.

„Jo, takýs mi chyběla. Pořád jsem na tebe myslel.

Přísahám, že jo, v jednom kuse.”

Následoval pubertální dívčí smích. „Přivezls mi něco z Kalifornie, Dayi? Třeba Mickeyho uši?”

Přinutil jsem se potichu zavěsit.

Jo, takýs mi chyběla? Kdo byla ta dívka? A odkdy přede mnou měl Damon tajemství? Bláhově jsem se domníval, že až se jednou zamiluje, poví mi o tom. Teď to vypadalo, že jsem se spletl. Taky mi bývalo třináct. Jak jsem tehdy přemýšlel?

Další důležitý předěl na cestě od dětství k dospělosti. A spousta jich ještě přijde. Rozhodl jsem se, že mu dám ještě pět minut a pak mu řeknu, že je načase zavěsit. Zatím jsem se vrátil k záznamníku čekal tam další vzkaz.

A ten mi vyrazil dech.

Kapitola 30

„Alexi, tady je Ben Abajian. Volám ve čtvrtek v půl druhé mého času v Seattlu. Obávám se, že mám špatné zprávy.

Zdá se, že Christinin právník změnil datum konečného slyšení ve sporu o svěření do péče. Nejsem si jistý, jestli proti tomu budeme moci zasáhnout ani jestli bychom vůbec měli. Je toho víc, ale o tom až osobně. Zavolejte mi prosím co nejdřív.”

Srdce se mi rozbušilo rychleji. Ben Abajian byl právník v Seattlu. Najal jsem ho krátce poté, co si Christine malého Alexe odvezla. Od té doby jsme spolu mluvili asi desetkrát samozřejmě na můj účet.

Byl to skvělý právník a dobrý chlap, ale tenhle vzkaz byl špatné znamení. Usoudil jsem, že si Christine to, co se stalo v Kalifornii, vyložila po svém a běžela s tím rovnou za svým právníkem.

Vzhledem k časovému rozdílu jsem mohl Bena Abajiana zastihnout ještě v kanceláři. Snažil se klást důraz na to pozitivní, ale jeho tón naznačoval, že optimismus není na místě.

„Alexi, je to jen dočasné, ale podali také návrh ex parte na výhradní poručnictví, dokud neskončí závěrečné slyšení.

Soudce souhlasil. Je mi to líto.”

Pevně jsem sevřel sluchátko. Bylo těžké odpovědět nebo vůbec přijmout to, co mi Ben řekl. Takhle agresivní Christine ještě nikdy nebyla. Teď se podle všeho snažila, abych se s malým Alexem nemohl ani vídat. A uspěla, přinejmenším dočasně.

„Alexi, jste tam?”

„Jo, Bene, jsem tady. Promiňte. Dejte mi jenom vteřinu.”

Odložil jsem sluchátko a zhluboka se nadechl. Nejhorší, co bych mohl udělat, bylo upadnout do deprese nebo začít řvát do telefonu. Ben za to nemohl.

Přiložil jsem sluchátko znovu k uchu. „Čím ten návrh podložili?” zeptal jsem se. Ne že bych to nevěděl nebo aspoň netušil.

„Starostí o Alexovo bezpečí. V návrhu se mluvilo o nebezpečné policejní práci, kterou jste vykonával, když jste s ním byl v Kalifornii. Tvrdilo se tam, že jste zneužil svá privilegia, když byl ve vaší péči.”

„Bene, to je nesmysl. Naprosto překrucují fakta. Jenom jsem konzultoval jeden případ s losangeleskou policií.”

„To předpokládám,” řekl. „Christine zastupuje Anne Billingsleyová. Potrpí si na podobné podrazy. Moc si to neberte, ano?”

Ben pokračoval: „Kromě toho mám i nějaké dobré zprávy, věřte nebo ne. Dřívější termín procesu dává Christine méně času ustanovit status quo v novém uspořádání. Soudce by tohle dočasné nařízení neměl brát v úvahu, ale víte, jak to chodí. Čím dříve tím lépe, opravdu.”

„Skvělé,” řekl jsem. „To máme štěstí.”

Ben mě požádal, abych sepsal, co se přesně v Kalifornii přihodilo. Ode dne, co jsem ho najal, jsem si na jeho radu psal deník. Obsahoval popis chvil strávených s Alexem, postřehy o pokrocích, které dělal, rodinné fotografie, a možná to nejdůležitější, a sice starosti, které mi dělala Christine. Její náhlé změny nálad mě hluboce znepokojovaly. Měly na svědomí i tenhle nejnovější vývoj?

„Je tu ještě něco,” pokračoval Ben, „i když se vám to asi nebude líbit.”

„Poslechněte, když na tomhle všem najdete jedinou věc, která se mi líbit bude, zdvojnásobím vám gáži.”

„Jedním z našich nejsilnějších argumentů by měl být Alexův vztah se sourozenci.”

„Jannie a Damon svědčit nebudou,” prohlásil jsem rezolutně. „To v žádném případě nedovolím.”

Kolikrát jsem už viděl, jak schopní dospělí svědci odcházeli zhroucení ze svědecké lavice? Věděl jsem, že svým dětem tohle nemohu udělat.

„Ne, o tom nemůže být řeč,” ujistil mě Ben. „V žádném případě. Ale určitě by mělo pozitivní účinek, kdyby se s vámi dostavili na přelíčení. Chcete snad Alexe zpátky, ne?

Je to náš cíl? Jestli se mýlím, nechci ztrácet s tímhle případem čas.”

Rozhlédl jsem se po kanceláři, jako bych čekal na nějaké zázračné znamení. „Budu si to muset rozmyslet,” řekl jsem nakonec. „Ozvu se vám.”

„Musíte to chápat v souvislostech, Alexi. Nebude to nic příjemného, to ani náhodou, ale v konečném důsledku se to vyplatí. Takhle to můžeme vyhrát. Vyhrajeme to.”

Byl tak klidný a rozvážný. Ne že bych od něj čekal nějaké emoce jenom jsem neměl náladu na racionální debatu se svým právníkem.

„Můžeme si promluvit hned zítra ráno?” zeptal jsem se.

„Jistě. Ale nevzdávejte se naděje. Až se dostaneme před soudce, budete muset být z celého srdce přesvědčený, že jste pro svého syna ten nejlepší rodič. To neznamená, že musíme Christine Johnsonovou roznést na kopytech, ale nemůžete se tam tvářit, jako by vás porazila už předem. Jasné?”

„Necítím se poražený. Ani náhodou. Nemůžu Alexe ztratit. A neztratím ho.”

„Udělám, co bude v mých silách, aby k tomu nedošlo.

Zítra si promluvíme. Zavolejte mi do práce nebo domů.

Máte moje číslo na mobil?”

„Mám.”

Ani nevím, jestli jsem se s Benem vůbec rozloučil nebo aspoň zavěsil, než jsem mrštil telefonem přes celou místnost.

Kapitola 31

„Co se to tam děje?” zavolala Nana z přízemí. „Alexi?

Není ti nic? Co se stalo?”

Pohlédl jsem na rozbitý telefon na podlaze a potřásl hlavou. „To nic není,” odpověděl jsem. „Jenom mi něco upadlo. Všechno je v pořádku.”

Ta malá lež mi moc nesedla, ale nemohl jsem v té chvíli s nikým mluvit. Ani s Nanou. Odsunul jsem židli od stolu a sklonil hlavu mezi kolena. Zatracená Christine. Co se to s ní stalo? Tohle prostě nebylo správné a ona to musela vědět.

Nemohla si ani vybrat horší způsob jak na to. Byla to ona, kdo se rozhodl odejít, ona sama řekla, že se necítí na to být Alexovi matkou. Přesně tak mi to řekla. A pak změnila názor. Pro mě se nic nezměnilo. Chtěl jsem Alexe od okamžiku, kdy jsem ho poprvé spatřil, teď dokonce ještě víc než předtím.

Měl jsem před očima jeho tvář, nesmělý úsměv, roztomilé mrknutí, které se nedávno naučil. V uších mi zněl jeho hlas. Chtěl jsem ho obejmout a nepustit.

Bylo to celé tak nespravedlivé a pomýlené. Cítil jsem vztek, a dokonce i slabou nenávist ke Christine, čímž jsem si to jen zhoršoval. Jestli chce boj, má ho mít, ale bylo šílené vůbec bojovat.

Zhluboka dýchej, poručil jsem si.

Předpokládalo se ode mě, že dokážu zachovat klid v obtížných situacích. Ale nemohl jsem se zbavit pocitu, že tohle má být trest za to, co dělám, za to, že jsem policistou.

Nevím, jak dlouho jsem tam seděl, ale když jsem konečně sestoupil z podkroví, bylo už v domě ticho a tma.

Damon a Jannie spali ve svých pokojích. Přesto jsem šel a políbil je na dobrou noc. Sundal jsem Jannii nasazovací myší uši z Disneylandu a položil je na noční stolek.

Pak jsem se vrátil na zadní verandu. Zvedl jsem víko piana a posadil se, abych si zahrál. Byla to moje terapie.

Hudba mě obvykle pohltila a pomohla mi na chvíli zapomenout na všechny starosti.

Toho večera jsem však cítil, že v blues, které jsem hrál, je příliš mnoho zloby. Přešel jsem tedy na Brahmse, něco více uklidňujícího, ale nezabral ani ten. Když jsem hrál pianissimo, znělo to jako forte, a má arpeggia byla, jako když těžké boty dupou na schodech.

Nakonec jsem se zarazil uprostřed taktu, ruce nad klávesnicí.

Do ticha zazněl sykavý zvuk, jak jsem se podvědomě ostře nadechl. Co když malého Alexe ztratím?

Kapitola 32

Nic horšího jsem si ani nedokázal představit.

Za pár dnů jsme všichni letěli do Seattlu, abychom se zúčastnili projednávání Alexova poručnictví. Celá rodina Crossových cestovala znovu na západ. Tentokrát však ne na dovolenou, ani na krátkou.

Ráno poté, co jsme tam dorazili, seděli Jannie, Damon a Nana za mnou na lavici v soudní síni. Cekali jsme, až to začne. Slova nahradilo napjaté ticho, ale že tam byli se mnou, pro mě znamenalo ještě víc, než jsem čekal.

Asi podesáté jsem si na stole přerovnal papíry. Napohled jsem určitě vypadal v pořádku, ale uvnitř jsem byl zbídačelá troska.

Ben Abajian a já jsme seděli za stolem odpůrce na levé straně soudní síně. Byl to neosobní prostor s hnědými dřevěnými obklady na stěnách a běžným nábytkem.

Nebyla tam okna, což zas tak moc nevadilo. Seattle se toho rána předváděl ve své temné, deštivé podobě.

Když Christine vstoupila, působila velmi svěžím a vyrovnaným dojmem. Nevěděl jsem jistě, co jsem čekal, možná nějaký vnější náznak, že je to pro ni stejně těžké jako pro mě. Její vlasy, spletené do copu, se mi zdály být delší.

Oblečení, modrý kostým a šedá blůza s vysokým límečkem, působilo mnohem konzervativnějším dojmem, než jsem byl u ní zvyklý. Vypadala, jako by byla jedním z právníků v soudní síni. Byla dokonalá.

Naše pohledy se na okamžik setkaly. Pokývla mi na pozdrav, aniž by dala najevo jakékoliv emoce. Na okamžik jsem si vybavil, jak se na mě dívala přes stůl v restauraci Kinkeaďs v našem oblíbeném podniku ve Washingtonu.

Bylo těžké uvěřit, že se tytéž oči teď dívají do mých v soudní síni, nebo že je to tatáž žena.

Pozdravila se rychle s Jannií, Damonem a Nanou. Děti byly odměřené a zdvořilé, což jsem ocenil.

Jediná Nana se zachovala trochu nepřátelsky. Pohlédla na Christine za stolem navrhovatele.

„Moc jsi mě zklamala,” zamumlala. „Ach Christine, Christine, co je to s tebou? Tohle přece nejsi ty. Jak můžeš takhle ubližovat dítěti?”

Pak se Christine obrátila a pohlédla na Nanu tak vyděšeně, jak jsem ji ještě nikdy neviděl.

Čeho se bála?

Kapitola 33

Paní Billingsleyová seděla po Christinině levé ruce a Ben po mé pravé, takže jsme na sebe s Christine neviděli.

To bylo nejspíš dobře. Nemohl jsem se na ni ani podívat.

Nepamatoval jsem si, že bych měl někdy na někoho takový vztek, zvlášťna člověka, kterého jsem míval rád. Co to děláš, Christine? Co se to s tebou stalo?

V hlavě mi hučelo a stěží jsem se dokázal soustředit, když přelíčení začalo a Anne Billingsleyová se pustila do pečlivě nazkoušené úvodní řeči.

Probralo mě teprve slovní spojení „narozen v zajetí”.

Christinina právnická mluvila o okolnostech Alexova narození poté, co byla Christine unesena během našeho společného pobytu na Jamajce. To byl začátek konce našeho vztahu.

Billingsleyová byla podle všeho přesně taková zmije, jak ji Ben vykreslil. Její vrásčitý obličej a nakrátko ostřihané šedé vlasy byly v rozporu s právnickým smyslem pro dramatický efekt. Měla perfektní výslovnost a kladla silný důraz na všechna klíčová slova.

„Vaše Ctihodnosti, budeme mluvit o mnohých nebezpečích, kterým byl vystaven syn paní Johnsonové a také paní Johnsonová osobně během krátkého a bouřlivého vztahu s panem Crossem, jehož specializací je vyšetřování extrémně nebezpečných případů vražd. A také ohrožování svých blízkých.”

A tak to šlo dál, jedno vyhrocené prohlášení za druhým.

Pohlédl jsem rychle na Christine, ale ta se dívala před sebe. Opravdu chtěla právě tohle? Jak daleko byla ochotná zajít? Nedokázal jsem číst v jejím strnulém výrazu, aťjsem se snažil sebevíc.

Když paní Billingsleyová skončila s očerňováním mého charakteru, přestala rázovat sem a tam a posadila se.

Ben okamžitě vstal, ale po celou svou úvodní řeč zůstal stát vedle mě.

„Vaše Ctihodnosti, v tomto okamžiku necítím potřebu připravovat soud o čas. Četla jste shrnutí procesu a znáte klíčové faktory tohoto případu. Víte už, že semena tohoto sporu byla zaseta v okamžiku, kdy paní Johnsonová opustila svého novorozeného syna.

Je vám známo, že doktor Alex Cross poskytl Alexi juniorovi láskou naplněné domácí prostředí, jaké by v prvním roce a půl života mělo mít každé dítě. A dobře víte, že nejpevnější vazby ho poutají k jeho rodině ve Washingtonu, k otci, babičce a sourozencům, jediným blízkým osobám, které až donedávna znal.

Zajisté si jste vědomi, že pevné rodinné struktury jsou zásadní pro správný vývoj osobnosti dítěte a tudíž i pro rozhodování o tom, co je pro něj nejlepší v nešťastné situaci, jako je tato. Řeknu na rovinu, a věřím, že se mnou budete souhlasit, že domov s otcem, babičkou, bratrem, sestrou a mnoha bratranci, sestřenicemi a tetami poskytne dítěti mnohem lepší zázemí než život s matkou, která se odstěhovala skoro pět tisíc kilometrů daleko od svých příbuzných a která až dosud dvakrát změnila názor na to, co ke zmíněnému dítěti cítí.

Když tohle říkám, není mým úmyslem paní Johnsonovou pomlouvat. Nepochybně umí být velmi dobrou matkou, pokud se tak rozhodne. Jsem tu, abych zdůraznil logický závěr, že synovi mého klienta a jakémukoliv dítěti bude lépe s tím z rodičů, jenž nikdy nezapochyboval o tom, že se hodlá o svého potomka starat, a nic nenaznačuje, že by k tomu došlo v budoucnu.”

Před procesem jsme se s Benem dohodli, že se budeme chovat tak slušně, jak jen to bude možné. Věděl jsem dopředu, co bude říkat, ale v soudní síni a před Christine to vyznělo jinak. Měl jsem pocit, že to byl příliš útočný proslov, ne nepodobný tomu, který přednesla Anne Billingsleyová.

Cítil jsem se trochu provinile. Ať už na mě Christinina advokátka chtěla naházet sebevíc bahna, stále jsem byl zodpovědný za své jednání a za svého právníka.

Jedna věc se však změnila. Mé odhodlání bylo stále pevné; byl jsem tam proto, abych odvezl svého syna domů do Washingtonu. Když jsem však naslouchal Benu Abajianovi, pochopil jsem, že tento proces nebude mít vítěze. Záleželo jen na tom, kdo prohraje méně.

Doufal jsem, že poraženým nebude malý Alex.

Kapitola 34

„Paní Johnsonová, můžete nám prosím povědět vlastními slovy, proč jste dnes tady?”

Napadlo mě, jestli ještě někdo vidí, jak je Christine na lavici svědků nervózní. Prsty měla pevně propletené, aby nebylo vidět, jak se jí třesou. Zamračil jsem se a sevřel se mi žaludek. Nerad jsem ji viděl takhle, i když v situaci, kterou si přivodila sama.

Když

Christine

odpovídala

na

otázky

Anne

Billingsleyové, byl její hlas pevný a zdála se být naprosto klidná.

„Je načase, aby měl můj syn zajištěno stabilní rodinné zázemí. Chci mu poskytnout takové jistoty, které by podle mého názoru měl mít. A především chci, aby byl v bezpečí.”

Billingsleyová zůstala sedět na své židli a předstírala nebo možná cítila naprostou sebedůvěru. „Mohla byste nám prosím přiblížit okolnosti, které vedly k vašemu rozchodu s panem Crossem?”

Christine sklopila zrak a chvilku sbírala síly. Nedokázal jsem si představit, že by to hrála. Její čestnost byla jedním z důvodů, proč jsem ji v našem předchozím společném životě miloval.

„Těsně poté, co jsem otěhotněla, jsem byla unesena a držena deset měsíců v zajetí,” řekla a vzhlédla. „Lidé, kteří mě unesli, chtěli Alexovi ublížit. Když ta hrůza skončila, cítila jsem, že s ním už nedokážu žít. Chtěla jsem, ale nešlo to.”

„Čistě kvůli záznamu, Alexem myslíte pana Crosse?”

Ne agenta nebo doktora Crosse, ale pana Crosse. Drobná zlomyslnost, kterou si advokátka zřejmě nemohla odpustit.

Dokonce i Christine sebou trhla, ale pak řekla: „Přesně tak.”

„Děkuji, Christine. Teď chci, abychom se vrátili o pár let zpátky. Váš syn se narodil na Jamajce, když jste byla držena v zajetí, je to tak?”

„Ano.”

„A narodil se v jamajské nemocnici, nebo pod lékařským dohledem?”

„Ne. Bylo to v malé chýši v džungli. Přivedli mi nějakou porodní bábu, ale ta nemluvila anglicky, tedy alespoň ne na mě, a nebyla mi poskytnuta žádná prenatální péče. Jsem šťastná, že se Alex junior narodil zdravý a také zdravý zůstal. Dá se říct, že jsme v těch měsících žili ve vězeňské cele.”

Anne Billingsleyová vstala a podala Christine kapesník.

„Paní Johnsonová, byl tento únos první případ, kdy pan Cross vnesl do vašeho života násilí?”

„Námitka!” vyskočil okamžitě Ben.

„Beru otázku zpět, Vaše Ctihodnosti.” Billingsleyová se obrátila zpátky k Christine a nasládle se na ni usmála.

„Došlo k dalším násilným incidentům před nebo po narození vašeho syna, které souvisely s prací pana Crosse a přímo se vás dotkly?”

„Bylo jich několik,” odpověděla Christine bez váhání.

„Poprvé to bylo krátce poté, co jsem se s ním seznámila.

Mého manžela tehdy zastřelil někdo, koho Alex hledal kvůli jiné hrozné vraždě. A později, když už žil náš syn ve Washingtonu v péči otce, došlo přinejmenším k jednomu případu, kdy musel být Alex junior odvezen z domu uprostřed noci, protože byl jeho život v ohrožení. Vlastně musely být do bezpečí odvezeny všechny děti. Alexe ohrožoval sériový vrah.”

Billingsleyová stála vyčkávavě u stolu navrhovatele.

Nakonec vytáhla z hnědé obálky svazek fotografií.

„Vaše Ctihodnosti, chtěla bych předložit tyto snímky jako důkazní materiál. Jasně ukazují dům pana Crosse té noci, kdy došlo k oné nouzové evakuaci. Uvidíte na nich, jak byl syn mé klientky vynesen z domu člověkem, který není členem rodiny, uprostřed zmatku, který tam zjevně panoval.”

Chtělo se mi vykřiknout vlastní námitky proti těmto takzvaným důkazům. Věděl jsem jistě, že to byl John Samson a ne nějaký bezejmenný policista, kdo malého Alexe odnášel té noci, kdy Christine poslala před náš dům fotografa soukromého detektiva! Nikdo nebyl v nebezpečí, protože jsem jednal uvážlivě a rychle. Ale fotografiím bylo dovoleno, aby mluvily samy za sebe, aspoň prozatím. A bylo hůř.

Anne Billingsleyová prošla s Christine sérií zavádějících událostí spojených s mou prací a doslova jí vkládala slova do úst. Celá šaráda vyvrcholila výletem do Disneylandu, který právnická popsala jako procházku minovým polem plným hrozeb pro Alexe, kterého jsem „opustil”, abych pátral v jižní Kalifornii po psychopatovi, jenž by mohl terorizovat mou rodinu.

Kapitola 35

Pak přišla řada na mě.

Výslech, při kterém jsem odpovídal na Benovy otázky na svědecké lavici, byl ten nejhorší a nejriskantnější v mém životě. V sázce bylo příliš mnoho. Poučil mě, abych neoslovoval přímo soudkyni, ale bylo těžké odolat.

Budoucnost mého malého chlapečka byla přece v jejích rukou, ne?

Soudkyně June Mayfieldová vypadala asi na šedesát a na hlavě měla komplikovaný natužený účes, který se hodil spíš do Ameriky padesátých let než do Seattlu nového tisíciletí.

Dokonce i její jméno mi znělo staromódně. Jak jsem seděl na svědecké lavici, napadlo mě, jestli má soudkyně Mayfieldová děti. Je rozvedená? Prošla v životě něčím podobným?

„Nejsem tu proto, abych někoho očerňoval,” řekl jsem pomalu. Ben se mě právě zeptal, jestli mám nějaké výhrady proti Christine jako rodiči. „Chci mluvit jen o tom, co je nejlepší pro Alexe. Na ničem jiném nezáleží.”

Jeho pokývnutí mě přesvědčilo, že to byla správná odpověď nebo tím chtěl jen zapůsobit na soudkyni?

„To rozhodně,” řekl. „Mohl byste tedy vysvětlit soudu, jak se stalo, že Alex žil první rok a půl svého života u vás?”

Z lavice pro svědky jsem se díval přímo na Christine. To je dobře, pomyslel jsem si. Nechtěl jsem říct nic, co bych jí nemohl povědět do očí.

Vysvětlil jsem co nejjasněji, že se Christine necítila připravená žít se mnou nebo vychovávat dítě poté, co se jí stalo na Jamajce. Nemusela to nijak vysvětlovat. Rozhodla se, že odejde, tečka. Řekla mi, že se „necítí” na to, aby vychovávala Alexe. Christine použila právě tento výraz a já na něj nikdy nezapomenu. Jak bych mohl?

„A kolik času byste řekl, že uplynulo mezi odchodem paní Johnsonové a”

„Námitka, Vaše Ctihodnosti. Pan kolega vkládá slova svému klientovi do úst.”

„Zamítá se,” řekla soudkyně Mayfieldová.

Snažil jsem se moc její odpověď nepřeceňovat, ale stejně byl dobrý pocit ji slyšet.

Ben pokračoval v otázce. „Kolik času byste řekl, že uplynulo mezi tímto odchodem a dalším setkáním paní Johnsonové s jejím synem?”

Nemusel jsem vzpomínat. „Sedm měsíců,” řekl jsem.

„Bylo to sedm měsíců.”

„Ano, sedm měsíců se se svým synem neviděla. Jaký jste z toho měl pocit?”

„Velmi mě překvapilo, když se Christine objevila. Začal jsem si myslet, že už se nevrátí. Malý Alex také.” Byla to pravda, ale těžko se vyslovovala nahlas v soudní síni.

„Celou naši rodinu to překvapilo, jak její odchod, tak náhlý návrat.”

„A kdy se vám ozvala pak?”

„Když řekla, že si chce malého Alexe odvézt do Seattlu.

Tou dobou už měla ve Washingtonu najatého právníka.”

„Kolik času uplynulo tentokrát?” zeptal se Ben. „Dalších šest měsíců.”

„Tolik? Opustí svého syna, navštíví ho po sedmi měsících, znovu odejde a za půl roku se vrátí s tím, že chce být matkou? Takhle se to událo?”

Povzdechl jsem si. „Tak nějak.”

„Doktore Crossi, řekl byste nám teď upřímně, proč chcete syna do své péče?”

Slova se ze mě začala valit jako voda z protržené hráze.

„Nepředstavitelně malého Alexe miluju; zbožňuju ho.

Chci, aby vyrůstal se svým bratrem, sestrou a babičkou, která mě vychovávala od devíti let. Myslím, že Jannie a Damon jsou má vizitka a doporučení. Dokázal jsem už, že přes všechny své chyby jsem víc než schopen vychovat šťastné a, jestli to mohu říct, báječné děti.”

Pohlédl jsem na Jannii, Damona a Nanu. Usmáli se na mě, ale pak se Jannie rozplakala. Musel jsem obrátit pohled zpátky k Benovi, jinak bych se možná také neudržel.

Všiml jsem si, že si soudkyně Mayfieldová dětí všimla, a zdálo se, že na ni udělaly dojem.

„Miluji své děti víc než cokoliv jiného,” pokračoval jsem. „Ale bez malého Alexe, nebo Aliho, jak si nechává říkat, je naše rodina neúplná. Je naší součástí. Nemohli bychom ho opustit na šest měsíců, ani na šest minut.”

Koutkem oka jsem zahlédl, jak Nana přikývla. Vypadala rozhodně moudřeji než soudkyně Mayfieldová ve vysoké židli a černém taláru, zvláště když přišlo na výchovu dětí.

„Pokračujte prosím, Alexi,” řekl Ben potichu. „Vedete si dobře. Pokračujte.”

„Kdyby mohlo být po mém, Christine by nikdy z Washingtonu neodešla. Ali si zaslouží nás oba. Ale když to není možné, měl by strávit co nejvíce času se svou rodinou.

A jak jsem řekl, miluju ho z celého srdce.” A pak mi po tvářích začaly stékat slzy, rozhodně ne proto, abych udělal dojem na soudkyni.

Slyšení pokračovalo celé odpoledne a po větší část následujícího dopoledne. Byly to mučivé okamžiky. Po závěrečných řečech právníků jsme čekali na chodbě před soudní síní, až si soudkyně Mayfieldová rozmyslí další postup.

„Byl jsi bezvadnej, tati.” Jannie mě vzala za paži a položila mi hlavu na rameno. „Jseš bezvadnej. Dostaneme Alexe zpátky. Cítím to.”

Položil jsem jí volnou ruku kolem ramen. „Je mi to moc líto. Ale jsem rád, že jste tady se mnou.”

V té chvíli nás soudní úředník zavolal zpátky. Jeho prázdný výraz samozřejmě nic neprozrazoval.

Cestou do soudní síně na mě Ben potichu promluvil: „Tohle bude jenom formalita. Pravděpodobně jen vezme v úvahu všechny argumenty a do půl roku se nám ozve.

Mezitím požádám o dočasnou dohodu o návštěvách. Jsem si jistý, že to nebude problém. Na svědecké lavici jste byl skvělý, Alexi. Nemějte strach. Teď už se můžete uvolnit.”

Kapitola 36

Když jsme se všichni znovu shromáždili v soudní síni, vrátila se soudkyně Mayfieldová a posadila se na soudcovskou stolici. Urovnala si sukni a pak šla přímo k věci.

„Zvážila jsem všechna svědectví a předložené důkazy a dospěla jsem k rozhodnutí. Na základě všeho, co jsem slyšela, se mi situace jeví jako naprosto jasná.”

Ben na mě instinktivně pohlédl, ale já si nebyl jistý, co měl ten pohled znamenat. „Bene?” zašeptal jsem.

„Soud rozhodl ve prospěch navrhovatelky. Péči o dítě ponechává paní Johnsonové, jejíž povinností bude řídit se dohodnutým

programem

návštěv.

Při

případných

komplikacích v dosažení této dohody budu požadovat mediační řízení dřív, než se s vámi znovu setkám v této soudní síni.”

Soudkyně si sundala brýle a promnula si oči, jako by ji ničení života druhých nudilo. Pak pokračovala: „Doporučuji vzít v potaz specifické geografické podmínky a přiznávám doktoru Crossovi právo vidět se se synem minimálně pětačtyřicet dní v roce. To je vše.”

S tím vstala a odešla z místnosti.

Ben mi položil ruku na rameno. „Alexi, nevím, co na to mám říct. Šokovalo mě to. Už dobrých pět let se mi nestalo, aby soudce rozhodl hned po slyšení. Je mi to líto.”

Skoro jsem ho neslyšel a stěží jsem vnímal rodinu, která se kolem mě shlukla. Vzhlédl jsem a uviděl Christine a Anne Billingsleyovou, jak procházejí kolem nás k východu.

„Co se to s tebou stalo?” vyhrkl jsem náhle. Bylo to, jako by náhle povolilo všechno mé sebeovládání z posledních několika dnů. „Tohle jsi chtěla? Potrestat mě? Potrestat mou rodinu? Proč, Christine?”

Pak se ozvala Nana. „Jsi krutá a sobecká, Christine. Je mi tě líto.”

Christine se k nám obrátila zády a bez jediného slova kráčela rychle pryč. Když došla ke dveřím soudní síně, sklonila hlavu a nahrbila ramena. Náhle si položila dlaň na ústa. Nebyl jsem si jistý, ale zdálo se, že se rozplakala. Anne Billingslayová ji vzalas za paži a odvedla do chodby.

Nechápal jsem to. Christine právě zvítězila, ale plakala, jako kdyby prohrála. Bylo to tak? Co se to dělo v její hlavě?

O chvilku později jsem jako v mlze vyšel do chodby.

Nana mě držela za jednu ruku, Jannie za druhou. Christine už byla pryč, ale čekal tam někdo jiný, koho jsem nechtěl vidět.

James Truscott se nějak dostal do soudní budovy. A jeho fotografka s ním. Jak si to vůbec představoval, chodit tam v takovou chvíli? Co to má být za reportáž?

„Těžký den u soudu, doktore Crossi,” zavolal. „Nechcete komentovat rozhodnutí soudkyně?”

Prošel jsem kolem něj se svou rodinou, ale fotografka stačila pořídit několik snímků, včetně fotografie Damona a Jannie.

„Neopovažujte se vytisknout záběry mé rodiny,” obrátil jsem se k Truscottovi. „Nebo co?” zeptal se a vyzývavě si dal ruce v bok. „Ty snímky se ve vašem časopise prostě neobjeví. Nikdy.” Pak jsem fotografce vytrhl fotoaparát a odnesl ho s sebou.

Kapitola 37

Později téhož dne jel Vypravěč na sever po dálnici 405, San Diego Freeway, kde se provoz pohyboval plynule rychlostí okolo šedesátky, a procházel si v duchu seznam těch, které nenáviděl. Kdo zemře příště, nebo když ne hned příště, tak předtím, než bude muset přestat zabíjet, aby ho nedopadli?

Přestat. Stejné náhle jako začal. Dopsat příběh.

Načmáral si poznámku do malého bloku, který vždycky vozil s sebou v kapse na dveřích auta. Při řízení se mu psalo špatně a auto trochu vybočilo z pruhu.

Náhle nějaký hlupák po jeho pravé ruce stiskl klakson a několik vteřin ho držel.

Ohlédl se na černý kabriolet lexus, odkud na něj řval jakýsi idiot „Jak to řídíš, ty debile!” a ukazoval mu prostředník.

Vypravěč si nedokázal pomoci vysmál se tomu nasupenému cvokovi do obličeje.

Ten chlap byl úplně mimo. Kdyby tak věděl, na koho si otvírá hubu. Bylo to k smíchu. Vypravěč se dokonce naklonil k okénku na straně spolujezdce. Jeho smích pitomce v kabrioletu ještě víc rozzuřil. „Tobě to připadá srandovní, ty hajzle? Čemu se tlemíš?” řval.

Vypravěč se nepřestal smát a ignoroval vzteklouna, jako by mu nestál ani za pohled. Ale ten chlap existoval a dostal se Vypravěči pod kůži, což byl opravdový nerozum.

Nakonec se zařadil za lexus, jako by přiznal svou porážku, a držel se za ním. Černý kabriolet sjel o dva výjezdy dál z dálnice. Vypravěč také.

A tohle v jeho příběhu nebylo. Teď improvizoval.

Sledoval koncová světla kabrioletu nahoru do Hollywood Hills, do vedlejší ulice a do dalšího příkrého kopce.

Přemýšlel, jestli už si ho řidič lexusu všiml. Pro jistotu začal troubit a nepřestal skoro kilometr. Ten chlap už musel být docela vystrašený. On by na jeho místě určitě byl, zvlášť kdyby věděl, koho na dálnici vlastně urazil.

Pak přidal plyn a začal kabriolet předjíždět. Byla to úžasná scéna všechna okénka v autě měl otevřená a kabinou vál svěží vítr.

Řidič lexusu se na něj díval a tentokrát ani nenadával, ani neukazoval prostředník. Že by začal litovat svého chování?

Vypravěč zvedl pravou ruku, namířil, čtyřikrát vystřelil řidiči do obličeje a jen se díval, jak kabriolet naráží do skalní stěny vedle silnice, odráží se, vrací na silnici a naráží znovu.

Pak už nic jenom bylo na světě o jednoho otravného parchanta míň. Zasloužil si to, pitomec. Jediná škoda byla, že dříve nebo později bude to zabíjení muset skončit.

Alespoň tak to bylo v jeho plánu, v jeho příběhu.

Kapitola 38

Detektivka Jeanne Gallettaová sešlápla plyn svého dva roky starého thunderbirdu až na podlahu. Takhle rychle už řídila, ale ještě nikdy v ulicích L. A. Kolem se mihlo průčelí obchodu Van Nuys a nad hlavou jí pronikavě kvílela siréna.

Když dorazila na místo, parkovala už před internetovou kavárnou dvě policejní auta. Na chodníku už se začal shromažďovat neukázněný dav. Byla si jistá, že televizní kamery a vrtulníky nebudou daleko.

„Jaká je situace?” vyštěkla na prvního policistu, kterého viděla. Nepříliš úspěšně se snažil zvládnout čumily.

„Pod kontrolou,” hlásil. „Vnikli jsme tam potichu předem i zadem. Několik chlapů máme i na střeše. Uvnitř je asi dvacet zákazníků a personál. Jestli tam byla, když jsme přijeli, je tam pořád.”

Je to velké jestli, ale lepší než nic, pomyslela si Gallettaová. Uvnitř by mohla být Mary Smithová. Celé by to mohlo skončit. Prosím, dobrý bože.

„Dobře, dvě další jednotky dovnitř, jakmile se tady objeví, dvě ať se postarají o ten dav a udržujte hlídky vpředu, vzadu a nahoře.”

„Madam, nemám tu velení “

„Je mi jedno, kdo tu má velení. Prostě to zařiďte.”

Zarazila se a pohlédla policistovi do očí. „Je vám to jasné?”

„Naprosto, madam.”

Gallettaová zamířila dovnitř. Kavárnu tvořila jedna velká obdélníková místnost s barem vpředu a řadami stolů s počítači vzadu. Každý terminál dělily od ostatních přepážky do výše ramen.

Všichni přítomní seděli pohromadě na různorodých židlích, křeslech a pohovkách. Gallettaová je rychle přejela pohledem.

Studenti, mládež, starší lidé a pár hipíků z Venice Beach.

Jeden z policistů ji informoval, že všichni byli prohledáni a nenašli se žádné zbraně. Ne že by to něco znamenalo.

Prozatím byli podezřelí všichni.

Kavárnu vedl velice nervózní mladík v brýlích s kostěnými obroučkami, který nevypadal ani na jednadvacet a měl to nejhorší akné, jaké Gallettaová viděla od střední školy. Na hrudi měl připevněné minicédéčko, na kterém bylo červeným fixem napsáno BRETT. Ukázal najeden počítač vzadu.

„Tamhle jsme to našli,” řekl.

„Tam je východ?” zeptala se Gallettaová a ukázala do úzké chodby po své levici.

Vedoucí přikývl. „Policie už je vzadu. Neprodyšně ho uzavřeli.”

„A vedete si nějaké záznamy o těch, co používají počítače?”

Ukázal na čtečku kreditních karet. „Platí pomocí tohohle.

Opravdu nevím, jak ty informace získat, ale můžu to pro vás zjistit.”

„My se o to postaráme,” opáčila Gallettaová. „Ale jedno byste zařídit mohl. Zařiďte, aby se tady všichni cítili co nejlépe. Upřímně řečeno, bude to chvíli trvat.”

Mrkla na něj a věnovala mu úsměv, sice nucený, ale toho chudáka zřejmě trochu uklidnil.

„A požádejte tamhle důstojníka Haťfielda, aby ke mně přišel.” S policistou Bobbym Hatfieldem už se jednou krátce setkala a zapamatovala si ho, protože se jmenoval jako jedna postava z jejího oblíbeného seriálu.

Posadila se k počítači a natáhla si latexové rukavice. „Co jste zjistili?” zeptala se, když Hatfield přišel.

„Podobný vzkaz poslaný stejnému chlapíkovi v Timesech. Arnoldu Grinerovi. Nedá se zcela vyloučit, že se k těm předchozím emailům mohl někdo dostat a napodobit je, ale zdá se mi, že je to ona. Už jste slyšela o Carmen D’Abruzziové?”

„Té šéfkuchařce? Má vlastní pořad. Občas se na něj dívám; jenom při tom nevařím.”

Trattoria D’Abruzzi byla restaurací měsíce v Hollywoodu, místo vyhledávané zdejšími celebritami. A hlavně, Gallettaová věděla, že Carmen D’Abruzziová má velmi populární televizní pořad, ve kterém vaří pro svého pohledného manžela a dvě dokonalé děti. Na Gallettaovou to všechno bylo až moc dokonalé, ale opravdu se občas na nějaký díl podívala.

Gallettaová potřásla hlavou. „Sakra. D’Abruzziová je typická oběť našeho vraha. Už jste ji našli?”

„V tom je ten háček,” odpověděl Hatfield. „Nic jí není.

Je trochu vyděšená, ale v pořádku. Stejně tak její rodina. Už u nich máme své lidi. Podívejte se sama. Osoba, která ten email psala, ho nikdy neposlala a zřejmě ani nedokončila.”

Jeanne Gallettaová zvedla překvapeně hlavu. „Cože?

Ona ho neposlala?”

„Možná ji něco vyplašilo a odešla. Nebo jí tady nechutnalo kafe. Jako mně.”

Gallettaová vstala a rozhlédla se po shromážděných zákaznících a personálu. „Nebo je možná ještě tady.”

„Opravdu si to myslíte?”

„Vlastně ani ne. Tak hloupá není. Přesto si chci s každým z nich promluvit. Tohle místo zůstává až na další uzavřené. Zjistěte od každého nacionále, ale nepouštějte nikoho ven, dokud si s ním nepopovídám osobně. Jasné?

Nikoho. Pod žádnou záminkou. Ani kdyby měli lístek od maminky.”

„Jasně, jasně, v pořádku,” odpověděl Hatfield. „Chápu.”

Když Hatfield odcházel, slyšela Jeanne Gallettaová, jak si mumlal pod vousy něco jako „jen klid”. Policisté mužského rodu často reagovali jinak na rozkazy od mužů než od žen. Pokrčila nad tím rameny a obrátila pozornost k nedopsanému emailu na monitoru.

Nedopsala ho? Co to má sakra znamenat?

Kapitola 39

Komu: agriner@latimes.com

Od: Mary Smithová

Komu: Carmen D’Abruzziová

Včera jste pracovala ve své restauraci až do tří do rána, že? Jste tak úžasně pracovitá! Pak jste šla sama dva dlouhé bloky k autu. To jste si myslela, viďte? Že jste sama.

Ale nebyla jste, Carmen. Byla jsem na tom chodníku s Vámi. Ani jsem se nesnažila skrývat. Usnadnila jste mi to.

Nejste moc chytrá. Pořád tak ponořená do sebe. Já, já, já, já.

Možná se nedíváte na zprávy. Nebo je možná ignorujete.

Třeba Vám je jedno, že někdo vyhledává lidi, jako jste vy.

Bylo to skoro, jako byste si přála, abych Vás zabila. Což je, myslím, dobře. Protože přesně to jsem chtěla udělat.

Když jsem Vás sledovala, snažila se být Vámi, napadlo mě, jestli jste už řekla svým dvěma milovaným dětem, že se mají rozhlédnout na obě strany, než přejdou ulici. Včera v noci byste rozhodně nedávala Anthonymu a Martině dobrý příklad. Ani jednou jste se nerozhlédla, ani jednou.

Což je pro vás všechny moc špatné, pro celou tu Vaši rodinu jako ze žurnálu, kterou předvádíte ve svém pořadu.

Člověk nikdy neví, kdy se jeho děti ocitnou na chodníku bez něho, že ne? Ode dneška je bude muset učit tahle zásadní pravidla bezpečnosti někdo jiný.

Až dostanete

Kapitola 40

Email skončil uprostřed věty.

I kdyby ne, stejně to byl nový zvrat v případu. Carmen D’Abruzziová nebyla mrtvá a oni měli výhružný dopis. To bylo pozitivní, ne?

Jeanne Gallettaová pevně zavřela oči a snažila se nové informace rychle a správně zpracovat. Možná si Mary Smithová své dopisy připravovala dopředu a po vraždě je dokončovala.

Proč však nechala tenhle zde? Udělala to schválně? Byla to vůbec ona? Třeba ne.

Proboha, ty otázky nemají konce. A kde jsou odpovědi?

Co takhle aspoň jedna jako předkrm?

Vzpomněla si na Alexe Crosse na něco, co napsal v jedné ze svých knih. „Ptejte se, dokud nenajdete základní kámen, otázku v samém srdci případu. Od ní se pak můžete vracet zpět. V té chvíli začnete nacházet odpovědi.”

První otázka. Základní kámen. Jak sakra zní?

O šest hodin později to bylo Gallettaové stále záhadou.

Těsně po setmění konečně pustila poslední z ranních zákazníků domů. Pět lidí poskytlo pět různých svědeckých výpovědí o člověku, který seděl u inkriminovaného počítače; ostatní nevěděli vůbec nic.

Nikdo, s kým detektivka Gallettaová mluvila, jí nepřipadal nijak zvlášť podezřelý, ale všech dvacet šest bude nutné sledovat. Na papírování s tím spojené se bála jen pomyslet.

Nikoho nepřekvapilo, že kreditní karta Mary Smithové byla kradená. Patřila osmdesátileté ženě ze Sherman Oaks, paní Debbii Greenové, která si ani nevšimla, že o ni přišla.

Nic jiného se z té karty neplatilo. Nebyla žádná další stopa, nic. Je opatrná a pečlivá na to, jak je šílená.

Gallettaová požádala vedoucího Bretta o silné espreso.

Pak se vrátila do kanceláře, aby si tam utřídila události toho dne, dokud je měla čerstvě v paměti. Soused jí vyvenčí psa.

V restauraci kousek od kanceláře slíbili, že jí večeři dovezou za dvacet minut. Život byl dobrý, ne? Ne!

Pomyslela si, jestli se vůbec dostane domů před půlnocí, a pokud ano, jestli se jí podaří usnout.

Nejspíš ne v obou případech.

Jak tedy zněla ta otázka, kterou si měla položit? Jaký byl základní kámen? Nebo že by Alex Cross jenom plácal nesmysly?

Kapitola 41

„Nikdy nevěděla, co chce, kámo, a možná to pořád ještě neví. Měl jsem Christine rád, ale po tom, co se jí stalo na Jamajce, už nikdy nebyla jako dřív. Musí se dát svou cestou a ty taky.”

Sampson a já jsme dřepěli U Zinnyho, v oblíbené putyce v sousedství. Z jukeboxu kvílel B. B. King „I Done Got Wise”. Nic jiného než blues nebylo toho večera na místě, alespoň pro mě ne.

Co tomu podniku scházelo na veselosti, to vynahrazoval Raphael, barman, který nás znal jménem a v jednom kuse mluvil. Zamyslel jsem se nad skotskou před sebou. Snažil jsem se přijít na to, jestli je to moje třetí nebo čtvrtá. Byl jsem tak unavený. Vybavila se mi replika z jednoho filmu s Indianou Jonesem: „To není lety, zlato. Mám jenom hodně najeto.”

„O Christine ale nejde, víš, Johne.” Pohlédl jsem úkosem na Sampsona. „Jde o malého Alexe. Aliho. Tak si říká. Už si uvědomuje sám sebe.”

Zaklepal mi na hlavu. „Jde o to, co máš tady v lebce, kámo. A teď mě poslouchej.”

Cekal, až se k němu nakloním a budu mu věnovat pozornost. Pak pomalu zvedl oči ke stropu. Zavřel je a ušklíbl se. „Kruci, zapomněl jsem, co jsem chtěl říct. Velká škoda, velká. Měl ses po tom cítit mnohem lip.”

I přes svůj smutek jsem se zasmál. Sampson vždycky věděl, jak na mě. To platilo od doby, kdy nám bylo deset a vyrůstali jsme spolu ve Washingtonu.

„No, tak zkusím něco jinýho,” řekl. Zamával na Raphaela, aby nám přinesl ještě dvě.

„Nikdy nevíš, na čem jseš,” řekl jsem zčásti pro sebe.

„Když se zamiluješ, nemáš žádnou záruku.”

„To je fakt,” souhlasil Sampson. „Kdybys mi tvrdil, že budu mít někdy dítě, vysmál bych se ti. A teď mám tříměsíční mimino. Je to bláznivý. Život se může každou chvíli změnit, jakoby nic.” Luskl hlasitě prsty. Sampson měl ty největší ruce, jaké jsem kdy viděl. Sám mám metr devadesát a nejsem žádné nedochůdče, ale vedle něho vypadám jako tintítko.

„Nám to s Billií klape, o tom žádná,” huhlal opile, ale pořád to dávalo smysl. „To ale neznamená, že jí zničehonic nemůže rupnout v bedně. Kdo ví, třeba mi za deset let vyhází věci z okna. Ale ne to by mi moje holčička neudělala. Moje Billie ne,” řekl Sampson a oba jsme se zasmáli.

Několik minut jsme jen mlčky seděli a popíjeli. Naše nálada potemněla ještě víc.

„Kdy zas malýho Alexe uvidíš?” zeptal se. ,AH To se mi líbí.”

„Příští týden, Johne. Poletím do Seattlu. Musíme domluvit plán návštěv.”

To slovo jsem nenáviděl. Návštěvy. Tak takhle se budu vídat se svým synem? Pokaždé když jsem to vyslovil nahlas, se mi chtělo do něčeho praštit pěstí. Do lampy, okna, sklenice.

„Jak to mám sakra udělat?” zeptal jsem se Sampsona.

„Vážně. Jak mám přijít před Christine a Alexe a dělat, že je všechno v pořádku? Vždycky když ho teď vidím, bolí mě u srdce. A i když se dokážu tvářit vesele, takhle se k dětem chovat nedá.”

„On bude v pohodě,” prohlásil Sampson naléhavě.

„Alexi, vychováš svoje děti dobře. Podívej se na nás dva.

Nezdá se ti snad, že to s náma nakonec dobře dopadlo?”

Usmál jsem se na něj. „Neměl bys lepší příklad?”

Sampson žert ignoroval. „Ty a já jsme rozhodně neměli všechny výhody a podívej, jaký z nás vyrostli chlapáci. Co vím, tak si nešleháš, po nocích se neflákáš a svoje děti nemlátíš. Já ty první dvě věci zkusil a nakonec je ze mě druhej nejlepší polda ve Washingtonu.” Zarazil se a pleskl se po čele. „Moment. Z tebe je teď federální kancelářská krysa. Takže nejlepší ve Washingtonu jsem vlastně já.”

Náhle na mě dolehl stesk po malém Alexovi a zároveň mě dojalo Johnovo přátelství. „Jsem rád, že tě mám,” řekl jsem.

Objal mě kolem ramen a silně stiskl. „Mě se jen tak nezbavis.

Kapitola 42

Otevřel jsem oči a uviděl nad sebou stát letušku.

Vzpomněl jsem si, že je příští den ráno a já letím se společností United zpátky do L. A. Tázavý výraz letušky naznačoval, že se mě zrovna na něco ptala. „Promiňte?” řekl jsem.

„Mohl byste prosím sklopit stolek a narovnat si opěradlo? Za několik minut přistaneme v Los Angeles.”

Než jsem předtím usnul, přemýšlel jsem o Jamesi Truscottovi a o tom, jak se znenadání objevil v mém životě.

Shoda okolností? Tomu se mi nechtělo věřit. Zavolal jsem proto jedné rešeršérce a přítelkyni z Quantika a požádal ji, aby mi o Truscottovi sehnala nějaké informace. Monnie Donnelleyová mi slíbila, že se o tom muži brzy dozvím víc, než vůbec chci.

Srovnal jsem si papíry na stolku. Nebylo moc rozumné nechat je tak rozházené, a vůbec se mi to nepodobalo; také nebylo obvyklé, abych v letadle usnul. Všechno bylo v poslední době trochu vzhůru nohama. Ale jenom trochu!

Moje složka o případu Mary Smithové za pár dní pořádně ztloustla. Ten poslední falešný poplach byl opravdová záhada. Nebyl jsem si ani jistý, jestli za ním opravdu stojí Mary Smithová.

Když jsem procházel hlášení o jednotlivých vraždách, skládal se mi před očima obrázek pachatele, který pracuje se stále větší jistotou a agresivitou. Přibližoval se ke svým obětem doslova. Patricii Bennettovou zavraždil na veřejnosti. Pak udeřil před domem Antonie Schifmanové. A teď všechno nasvědčovalo tomu, že Mary Smithová strávila část noci v domě Marti LowensteinBellové, než ji nakonec zabila v bazénu.

Byl jsem zpátky v L. A. Vystoupil jsem z letadla a pronajal si auto i když jsem nejspíš mohl zavolat agentu Pagovi, aby mě vyzvedl.

Ve srovnání s oblastní kanceláří v L. A. vypadalo ústředí ve Washingtonu jako pastouška. Místo klaustrofobického bludiště, na které jsem byl zvyklý z východu, tam bylo devět přehledně uspořádaných podlaží plných naleštěného skla a denního světla. Z kancelářské kóje, kterou mi přidělili, jsem měl krásný výhled na Gettyho muzeum. Ve většině oblastních kanceláří bych byl rád, kdyby na mě vůbec zbyly židle a stůl.

Page se objevil asi deset minut poté, co jsem dorazil, a vypadal, že se mě hodlá držet jako klíště. Věděl jsem, že je to bystrý policajt, velmi ambiciózní, a s trochou snahy se z něj stane dobrý agent. Ale já teď zrovna nepotřeboval, aby se mi někdo díval přes rameno. Bylo už dost špatné, že mi šlapal na paty ředitel Burns, nemluvě o tom pisálkovi Truscottovi. Ze by Page byl můj doktor Watson? Nebo něco jiného?

Page se mě zeptal, jestli ještě něco nepotřebuju. Poklepal jsem na svou složku.

„Tahle věc je nejméně čtyřiadvacet hodin stará. Chci vědět všechno, co ví detektivka Gallettaová z losangeleské policie. Chci vědět víc, než ví ona. Myslíte, že byste mohl “

„Jdu na to,” řekl a zmizel.

Nepověřil jsem ho však tím úkolem jen proto, abych se ho zbavil. Opravdu jsem potřeboval nejnovější informace, a pokud jsem se tak mohl i načas zbavit Page, o to lépe.

Položil jsem před sebe čistý list papíru a napsal na něj dvě otázky, které mě zaměstnávaly cestou z letiště.

M. LowensteinBellová jak se vrah dostal do jejího domu?

Má vrah něco jako seznam potenciálních obětí? S

určeným pořadím? Existují nějaké méně zjevné souvislosti mezi oběťmi? A musejí existovat?

Nejjednodušší poučka v mé profesi zněla: Jak a proč znamená kdo. Jestli jsem chtěl Mary Smithovou poznat, musel jsem porovnat podobnosti a rozdíly mezi všemi vraždami.

To

znamenalo

zastavit

se

v

domě

LowensteinBellové.

Napsal jsem si: Pisatel pachatel?

Stále jsem se vracel k tomuto bodu. Jak moc se osobnost vraha shodovala s osobností vyobrazenou v emailech? Jak upřímné což není nejvhodnější slovo byly písemné projevy Mary Smithové? A do jaké míry nás měly svést ze stopy?

Než na tohle dokážu odpovědět, bude to jako stíhat dva podezřelé zároveň. Když budu mít štěstí, vrhne moje nadcházející schůzka na ty emaily trochu světla.

Udělal jsem si další poznámku: Sady nástrojů?

Většina vrahů, kteří pracují podle jednoho schématu, má dvě „sady nástrojů”, stejně jako Mary Smithová.

Nejprve tu byly skutečné vražedné nástroje. Pistole byla zcela jistá. Věděli jsme, že pokaždé použila stejnou. U nože jsme neměli jistotu.

Dále bylo pravděpodobné, že jezdí autem. Jiné dopravní prostředky se jevily jako nevhodné.

A pak „nástroje”, které jí pomáhaly uspokojit její psychoemocionální potřeby.

Dětské samolepky označené písmeny A a B a samotné emaily byly pro vraha zřejmě důležitější než nástroje skutečné. Byl to způsob, jak říci „Byl jsem tady” nebo „Tohle jsem já”.

A nebo, což bývala nejsložitější situace, „Takhle chci, abyste mě viděli vy.”

V každém případě to bylo jakési popichování. Jako by vrah říkal: „Chyťte si mě, jestli to dokážete.”

I tuhle poslední myšlenku jsem si zapsal.

Chyťte si mě, jestli to dokážete?

Pak jsem si poznamenal něco, co mi už dlouho leželo v žaludku, Truscott. Objevil se před šesti týdny. Kdo je James Truscott? Co má v úmyslu?

Náhle jsem se podíval na hodinky. Bylo načase, abych vyrazil na svou první schůzku. Vypůjčit si služební auto znamenalo další osobu, která se mi bude dívat přes rameno což byl důvod, proč jsem si na letišti obstaral auto.

Odjel jsem, aniž bych někomu řekl, kam mám namířeno.

Jestli jsem se měl zase začít chovat jako detektiv z oddělení vražd, muselo to být se vším všudy.

Kapitola 43

Tohle byla konečně pořádná policejní práce a já se do ní pustil s obnovenou energií a nadšením. Profesorka Deborah Papadakisová si mohla být jistá mou napjatou pozorností, když mě pozvala do své kanceláře plné knih v jedné z budov Kalifornské univerzity v Los Angeles. Z jediné volné židle odklidila stoh pečlivě srovnaných rukopisů a položila je na podlahu.

„Chápu, že máte spoustu práce, profesorko. Děkuji, že jste si na mě udělala čas,” řekl jsem.

„Ráda vám pomohu, když to bude v mých silách.”

Pokynula mi, abych se posadil. „Už dlouho jsem neviděla Los Angeles tak zaujaté nějakou aférou, nevím, možná od zavraždění Rodneyho Kinga. Je to vlastně smutné.”

Pak zvedla ruku a rychle dodala: „Ačkoliv tohle je něco jiného, viďte? No, pro mě je to trochu neobvyklé. Jsem zvyklá spíš na povídky a eseje. Nečtu o skutečných zločinech nebo záhadách. No, občas si přečtu něco od Waltera Mosleyho, ale to je v podstatě sociolog.”

„Pomůže mi jakýkoliv názor,” řekl jsem a podal jí kopie emailů od Mary Smithové. ,Asi se budu opakovat, když řeknu, že bych ocenil naprostou diskrétnost.” Bylo to v zájmu vyšetřování i mém vlastním. Neměl jsem oficiální povolení seznámit s emaily ji ani nikoho jiného.

Profesorka Papadakisová mi nalila šálek kávy ze starého kávovaru a já čekal, až si emaily pečlivě pročte.

Zdálo se, že její kancelář patří mezi ty nejlepší na univerzitě. Byl z ní výhled na nádvoří a do parku se sochami, kde studenti psali a vychutnávali si dokonalé jihokalifomské počasí. Okna většiny kanceláří v budově vedla do ulice. Paní Papadakisová, sedící za starožitným stolem, nad kterým visela cena O. Henryho, působila dojmem člověka, jehož zásluhy už nemohly být zpochybněny.

Kromě občasného „hm” neřekla během čtení ani slovo.

Nakonec zvedla hlavu a podívala se na mě. V obličeji byla o něco bledší než předtím.

„No,” řekla s hlubokým povzdechem, „první dojem bývá důležitý, tak začnu jím.”

Zvedla červenou tužku a já vstal a obešel stůl, abych sejí mohl dívat přes rameno.

„Vidíte tady? A tady? Zahájení jsou aktivní. Myslím tím věty jako Já jsem ten, kdo vás zabil’ nebo ,Pozorovala jsem vás včera při večeři.’ Upoutávají pozornost, nebo se o to aspoň snaží.”

„Vyvozujete z toho nějaký zvláštní závěr?” Já k určitému došel, ale přišel jsem si poslechnout její názor.

Sklonila hlavu ke straně. „Je to poutavé, ale méně spontánní. Trochu vyumělkované. Ten člověk pečlivě váží slova. Rozhodně by se to nedalo označit termínem ,proud vědomí’.”

„Mohu se zeptat, co ještě v těch dopisech vidíte? Je to velmi užitečné, profesorko Papadakisová.”

„Cítím v nich jistý… odstup od násilí páchaného autorem.”

Podívala se na mě, jako by čekala, že její názor potvrdím. Nedokázal jsem si představit, že by vždy byla tak váhavá. Jinak působila velmi sebejistým dojmem. „Možná kromě míst, kde mluví o dětech.”

„Pokračujte, prosím,” řekl jsem. „Děti mě zajímají. Co tam vidíte, profesorko?”

„Když líčí, co udělala, je velmi popisná. Mnoho jednoduchých vět v rychlém rytmu. Mohl by to být úmyslně zvolený styl, ale také určitá vyhýbavost. Setkávám se s tím často v případech, kdy se spisovatelé bojí svého materiálu.

Kdyby to psala studentka, řekla bych jí, aby za ty nitě trochu zatáhla, rozvinula je.” Profesorka pokrčila rameny. „Ale samozřejmě nejsem psychiatr.”

„Rozhodně to zní, jako byste byla,” ujistil jsem ji.

„Udělala jste na mě velký dojem.”

Mávla nad mým komplimentem rukou.

„Ještě něco pro vás mohu udělat? Cokoliv? Musím přiznat, že mě tahle záležitost fascinuje. Nejspíš morbidní zvědavost.”

Zatvářila se, jako by chtěla něco dodat, ale pak se rozhodla mlčet.

„O co jde?” zeptal jsem se. „Říkejte, co vás napadne.

Nedělejte si starosti. Tady nejsou chybné odpovědi.”

Odložila červenou tužku. „No, otázkou je, jestli čteme projev skutečné osoby nebo literární postavy. Jinými slovy, vychází ta odtažitost z podvědomí autora, nebo je stejně úmyslná jako ty věty samotné? Je těžké to rozpoznat. To je velká hádanka, že?”

Byla to přesně ta otázka, kterou jsem si už několikrát položil. Profesorka mi na ni neodpověděla, ale potvrdila, že se vyplatí si ji klást.

Náhle se nervózně zasmála. „Doufám, že mému posudku nebudete při vyšetřování přikládat velký význam. Nerada bych vás svedla na scestí. Je to příliš důležité.”

„S tím si nedělejte starosti,” řekl jsem. „Je to jen jeden z mnoha faktorů, které vezmeme v úvahu. Je to ale úžasná hádanka. Po psychologické, analytické i literární stránce.”

„Musí to být hrůza jezdit od čerta k ďáblu a sbírat všechny informace. Mně by to rozhodně vadilo.”

„No, musím přiznat, že tenhle rozhovor patřil mezi ty příjemné okamžiky mé práce,” odpověděl jsem upřímně.

Na rozdíl od setkání, které mě čekalo pak.

Kapitola 44

U brány na pozemek domu LowensteinBellové v Bel Air mě zastavila ozbrojená hlídka. Další dva zaměstnanci soukromé bezpečnostní služby mi znovu zkontrolovali doklady v horní části příjezdové cesty. Nakonec jsem dostal povolení dojet až k domu. Nacházel se u klikaté ulice nedaleko od hotelu Bel Air, který jsem jednou navštívil a zjistil, že jde o nejklidnější a nejkrásnější místo, jaké jsem kdy viděl.

Když jsem zazvonil, přišel mi otevřít sám Michael Bell.

Dům byl z velké části ze skla a já ho viděl přicházet dlouho předtím, než mi otevřel. Jeho pomalá chůze zlomeného člověka mluvila za vše.

Výslechy pozůstalých po obětech vraždy jsou jako chůze po tenkém ledu. Probíhají v době, kdy vy potřebujete co nejvíce informací a jim se o prožité tragédii chce mluvit co nejméně. Nikdy jsem nepřišel na způsob, jak se toho uspokojivě zhostit.

Pan Bell nevypadal s rozježenými světlými vousy, džínsy, sandály a vybledlým tričkem jako typický obyvatel Beverly Hills. Nebýt toho ultramoderního sídla, odhadl bych ho spíš na dřevorubce nebo bývalého člena Nirvány či Pearl Jamu. Ze spisu jsem věděl, že si dům nechali se ženou postavit před několika málo lety.

Chování a hlas Michaela Bella odpovídaly ranému stadiu truchlení, ale přesto mě zdvořile pozval dál. „Mohu vám něco nabídnout?” zeptal se. „Pokud vím, máme ledový čaj.

Dal byste si skleničku, agente Crossi?”

„Ne, děkuji,” odpověděl jsem.

Opodál postávala postarší služebná a chůva v jedné osobě a čekala, jestli nebude něco potřeba. Předpokládal jsem, že je to Lupe San Remová, která našla tělo v bazénu.

„Nada, Lupe, gracias,” řekl jí pan Bell. „Quisiéramos cenar a las siete, por favor.”

Následoval jsem ho kolem otevřené galerie, kde se na jednom velikém křesle choulily tři blonďaté postavičky.

Podle spisu to byly Cassie, Anna a Zoey, věk pět, sedm a osm. Na obrovské plazmové televizi jsem zahlédl strnulý záběr filmu Hledá se Nemo.

Vyrušil jsem je a bylo mi to líto. Napadlo mě, zda „Mary Smithová” opravdu cítí s dětmi obětí. A pokud ano proč?

Jaký by mohl být motiv té šílené osoby? Proč zabila matku těchhle malých dětí?

„Holčičky, půjdu na chvilku do obýváku. Můžete pokračovat beze mě.” Stiskl tlačítko na dálkovém ovládání a film se zase rozběhl. Poznal jsem hlas Ellen DeGeneresové, zřejmě proto jsem se na Nema díval s Jannií nejméně desetkrát. Zbožňovala rybu Dorry.

„Můžeme si promluvit tady,” řekl pan Bell, když jsme vstoupili do obývacího pokoje s vysokým stropem. Tři poschodí vysoká stěna ze skla skýtala omračující výhled na zátoku a na bazén za domem, kde byla nalezena jeho žena Marti. Michael Bell se posadil zády k bazénu na smetanový sametový gauč.

„Tenhle výhled jsem míval moc rád,” řekl potichu. „A Marti také.”

„Mohli bychom se setkat někde jinde, jestli chcete,”

nabídl jsem mu.

„Díky,” řekl. „To je v pořádku. Snažím se fungovat tak normálně, jak to jen jde. Kvůli dcerkám. Kvůli svému zdravému rozumu. Takhle je to dobré. Chcete se na něco zeptat?”

„Vím, že už vás vyslýchala policie. Je mi jasné, že se vás ptali na všechno možné, takže se to pokusím co nejvíc zkrátit.”

„To budu rád,” řekl. „Prosím, dejte se do toho. Chci pomoct najít toho, kdo to udělal. Chci mít pocit, že jsem nějak užitečný, že něco dělám.”

Posadil jsem se na protější gauč. Mezi námi stál obrovský blok leštěného mramoru. „Omlouvám se, ale budu muset začít s tím nejzákladnějším. Víte o tom, že by vaše žena měla nějaké nepřátele? Přišel vám od doby, co se to stalo, někdo takový na mysl?”

Pohladil si bradku a pak si promnul oči. „Můžete mi věřit, že jsem o tom přemýšlel. Marti byla jeden z nejoblíbenějších lidí ve městě. Každý ji měl rád, což je tady velmi vzácné. Můžete si to ověřit.”

Zarazil se a na jeho tváři se objevila bolest. Neměl daleko k pláči a já se domníval, že dokážu číst jeho myšlenky. Každý ji měl rád. Minulý čas.

Sklonil ramena a utřel si oči sevřenou pěstí. „Omlouvám se. Pokaždé když si myslím, že jsem se s tím vyrovnal, se ta bolest vrátí.”

„Nespěchejte,” hlesl jsem.

Chtěl jsem mu povědět víc; říct mu, že vím, jaký je to pocit. Nejen ztratit manželku, ale ztratit ji tímhle způsobem.

Před nějakou dobou jsem na tom byl podobně jako on. Jestli prožíval to, co já po smrti Marie, nemohl mu útěchu poskytnout nikdo a už vůbec ne cizí člověk a policista.

Kdybych mu v tu chvíli řekl něco osobního, udělal bych to spíš sám pro sebe.

„Tati?”

Nejstarší dcera Zoey stála pod vysokým obloukem průchodu mezi halou a obývacím pokojem. Vypadala vyděšeně, ztraceně a osaměle.

„Nic se neděje, miláčku,” řekl. „Nic mi není. Pojď na chvilku ke mně.” Rozevřel náruč a ona se k němu rozběhla delší cestou kolem gauče, aby se mi vyhnula.

Skočila mu do náručí a oba se rozplakali. Napadlo mě, jestli už někdy předtím viděla svého otce se slzami v očích.

„To nic,” řekl znovu a pohladil ji po vlasech. „Moc tě miluju, Zoey. Jsi moje hodná holčička.”

„Mám tě ráda, tati.”

„Necháme to na později,” řekl jsem potichu. „Vaši výpověď mám ve spisu. O moc víc toho ani nepotřebuju.”

Vděčně na mě pohlédl přes dceřinu hlavu přitisknutou na prsou. Trochu se uvolnila a přimáčkla se k němu celým tělem. Poznal jsem, že si jsou velmi blízcí, a vzpomněl jsem si na Jannii.

„Ozvěte se mi prosím, když budete něco potřebovat,”

řekl. „Moc rád bych vám pomohl.”

„Pomohlo by mi, kdybych se mohl rychle porozhlédnout po domě,” odvětil jsem.

„Samozřejmě.”

Obrátil jsem se k odchodu, ale pak jsem se zarazil a promluvil, čistě proto, že jsem si nemohl pomoci. „Děláte to správně,” řekl jsem mu. „Děti vám to pomohou překonat.

Buďte si nablízku.”

„To budeme. Moje holčičky jsou to jediné, co mám.

Děkuji. Jste velmi ohleduplný.”

Nechal jsem to tak. Tušil jsem, že chápe, že to, co jsem právě vyslovil, nebyla jen rada policisty, nýbrž rada otce a manžela. Náhle jsem cítil, že v tom domě nemohu strávit ani o minutu déle, než bude nutné.

Kapitola 45

Jako detektiv bych nejraději strávil v domě LowensteinBellové celé hodiny, abych vstřebal všechny podrobnosti. Za daných okolností jsem se však spokojil s patnácti až dvaceti minutami.

Začal jsem bazénem. Postavil jsem se na hlubší konec a zadíval se dolů na modré linie drah namalované na dně.

Odhadovalo se, že Mary Smithová střelila Marti LowensteinBellovou jednou do hlavy právě z toho místa.

Pak si tělo přitáhla k sobě bazénovou sítkou s dlouhou násadou.

Klidně tam stála a rozmachovala se nožem, aniž by musela vytáhnout tělo z vody. Řezné rány na obličeji oběti byly ledabylé a rychlé, asi deset šrámů z jedné strany na druhou. Jako by ji chtěla připravit o podobu.

Připomínalo to, co lidé občas dělali z fotografie, když se chtěli symbolicky někoho zbavit tím, že mu začmárali obličej. A Mary Smithová opravdu zničila několik rodinných fotografií v pracovně v prvním patře domu.

Vzhlédl jsem k místu, kde měla podle náčrtku pracovna být.

Z místa, kde jsem stál, tam cesta vedla logicky přes obývací pokoj a pak nahoru po vápencovém schodišti v hlavní vstupní hale.

Vrah navštívil dům ještě přede dnem vraždy. Jak k tomu došlo? A kdy? A proč? Jak se metody Mary Smithové vyvíjejí?

Když jsem znovu procházel domem, seděl Michael Bell se svými dcerkami a strnule sledovali film. Ani se neohlédli, když jsem šel kolem, a já doufal, že už je nebudu muset znovu obtěžovat. Z nějakého důvodu jsem si vzpomněl na to, jak jsem objímal Jannii a Damona poté, co jsme se rozloučili v Seattlu s malým Alexem.

Ve výši prvního patra rozděloval dům napůl zavěšený most ze dřeva a skla. Kráčel jsem trasou, kterou pravděpodobně prošla Mary Smithová, do přilehlého křídla, kde jsem snadno našel Martiinu pracovnu.

Byla to jediná místnost se zavřenými dveřmi.

Na stěně uvnitř byla výmluvná prázdná místa, kde dřív visely rodinné fotografie. Všechno ostatní se zdálo být nedotčené.

Vrah je čím dál odvážnější, víc riskuje, ale jeho posedlost rodinami je stále stejně silná.

Mou pozornost upoutala kožená židle s vysokým opěradlem před jednadvacetipalcovým plochým monitorem.

Tam pracovala oběť a zřejmě to bylo i místo, kde seděla Mary Smithová, když posílala email Arnoldu Grinerovi z L.

A. Times.

Z pracovny byl také výhled na terasu a bazén dole. Mary Smithová mohla sledovat Martino tělo, jak se vznáší na hladině tváří dolů, zatímco psala na klávesnici. Odpuzoval ji ten pohled? Vzbuzoval v ní zuřivost? Nebo cítila uspokojení, když tam seděla a dívala se shora na svou obět?

Něco mě napadlo. Ty zničené fotografie. Unik o vlásek z internetové

kavárny.

Něco,

co

řekla

profesorka

Papadakisová o „vyhýbání se”. Něco, o čem jsem přemýšlel toho dne ráno. Mary Smithové se nelíbilo to, co viděla na místech činu, že?

Čím déle tohle trvalo, tím víc to odráželo nějaký působivý obraz z minulosti, který ji znepokojoval. Na povrch vycházela část její osobnosti, kterou nechtěla vidět.

Nerad jsem si to připouštěl, ale nejspíš ztrácela sebekontrolu.

Pak jsem se opravil vrah určitě ztrácel sebekontrolu.

Kapitola 46

Ležel jsem té noci na zádech na posteli v hotelovém pokoji a mé myšlenky se ubíraly různými směry, aby se pokaždé ocitly ve slepé uličce.

Mary Smithová. Její duševní porucha. Rozporuplnost.

Možný motiv. Zatím nic.

Jamilla. Na tu ani nemysli. Tady jsi se řešení ani nepřiblížil.

Moje rodina ve Washingtonu, která věčně doplácí na mou práci.

Christine a Alex junior. Nejsmutnější myšlenky ze všech.

Věděl jsem, že žádné části mého života se nedostává té pozornosti, kterou by si v poslední době zasloužila. Měl jsem pocit, jako že se do všeho musím nutit. Několika lidem už jsem pomohl se s podobnými depresemi vyrovnat, jen ne sobě, a zdálo se mi, že nikdo není moc dobrý v sebeanalýze.

Monnie Donnelleyová dodržela slovo a poslala mi nějaké materiály o Jamesi Truscottovi. Byl ambiciózní, někdy mohl být považován za bezohledného, ale byl to vážený člen novinářského stavu. Nezdálo se, že by měl něco společného s vraždami Mary Smithové.

Podíval jsem se na hodinky, zaklel a vytočil číslo domů.

Doufal jsem, že Jannie a Damon ještě nešli spát.

„Haló, dům Crossových. U telefonu Jannie Crossová.”

Usmál jsem se. „Je to obchod s mazlením a pusinkami?

Chtěl bych si objednat, prosím.”

„Ahoj, tati. Věděla jsem, že zavoláš.”

„To jsem tak předvídatelný? Nevadí. Už se vy dva chystáte do postele? Řekni Damonovi, aťsi vezme druhý telefon.”

„Už jsem na lince. Napadlo mě, že jseš to ty, tati.

Opravdu jseš předvídatelnej. Ale to je dobře.”

V krátkosti jsem s dětmi probral, co je nového. Damon se mě snažil přesvědčit, abych mu dovolil koupit si cédéčko označené nápisem NEVHODNÉ PRO DĚTI. Nepodařilo se mu to a na oplátku se ani nezmínil o té své záhadné přítelkyni. Jannie se připravovala na školní vědeckou olympiádu a chtěla vědět, jestli bych jejím kamarádkám nemohl zařídit vyšetření na detektoru lži. „Jasně. Jen co tam posadím tebe a Damona.”

Pak mi Jannie řekla něco, co mě znepokojilo. „Zase tady byl ten novinář. Nana ho zahnala. Pořádně ho sjela, řekla mu, že ,dělá ostudu své profesi’.”

Když jsem se rozloučil s dětmi, promluvil jsem si s Nanou a pak si objednal pokojovou službu. Nakonec jsem vytočil Jamillino číslo v San Francisku. Postupoval jsem v opačném pořadí, nechával jsem si ty nejtěžší telefonáty na konec. Samozřejmě šlo také o to, že jsem tady nemusel brát v potaz časové zóny.

„Z té věci s Mary Smithovou se rychle stala celonárodní aféra,” řekla Jamilla. „Tady nahoře se říká, že losangeleská policie ještě nemá žádnou stopu.”

„Co

kdybychom

si

promluvili

o

něčem

mimopracovním,” navrhl jsem. „Mezi tebou a mnou… je všechno v pořádku?”

„Víš, já už musím odejít. Jsem domluvená s kamarádem… jenom kamarádem,” dodala trochu moc rychle. „S tím si nedělej starosti.” Mně to ale znělo, jako kód pro dělej si starosti.

, „Jasně, jen běž,” řekl jsem.

„Promluvíme si zítra?” zeptala se. „Promiň. Musím běžet. Tak zítra, Alexi?”

Přitakal jsem a zavěsil. Jenom kamarád, pomyslel jsem si. No, dva telefonáty odbyté, jeden zbývá. Znovu jsem zvedl sluchátko a vyťukal číslo, které jsem znal nazpaměť.

„Haló?”

„To jsem já. Alex.”

Christine se odmlčela další nepředvídatelná reakce.

„Ahoj,” řekla konečně. „Mohl bych mluvit s Alexem?”

„Jistě. Chvilku vydrž, dojdu pro něj. Právě dojedl večeři a hraje si ve svém pokoji.”

Uslyšel jsem šramot a pak Christinin tlumený hlas: „To je tatínek.” To slovo mělo pro mě zvláštní příchuť sladkou i trpkou zároveň.

„Ahoj, tati.” Když jsem uslyšel jeho vzrušený hlásek, zalila mě vlna nejrůznějších pocitů, ale hlavně jsem cítil, jak moc se mi po něm stýská. Před očima jsem měl jeho drobný obličej, jeho úsměv.

„Ahoj, štěňátko. Co je nového?”

Jako každému tříletému dítěti ani Alexovi telefonování moc nešlo. Byl to bohužel moc rychlý rozhovor. Po hodně dlouhé odmlce jsem znovu uslyšel v pozadí Christine.

„Řekni ahoj.”

„Ahoj.”

„Brzy se uvidíme,” slíbil jsem mu. „Mám tě moc rád, kamaráde.” „Já tebe taky, tati.”

Pak mi malý Alex zavěsil. Rezolutní cvaknutí mě vrátilo do mého pokoje, kde jsem byl sám s případem Mary Smithové a steskem po všech těch lidech, které jsem miloval víc než svůj život.

Třetí část

ŽONGLOVÁNÍ

Kapitola 47

Mary Smithová seděla na lavičce v parku a dívala se, jak její dcera Ashley řádí na hřišti. Dobrá volba. Aspoň se trochu unaví, než bude Mary muset vyzvednout Brendana a Adama u kamarádů. Mary tím také získá trochu času. aby si srovnala myšlenky po dalším namáhavém dni.

Podívala se na zbrusu nový diář položený v klíně a obdivovala jeho kvalitní papír a krásné desky potažené plátnem.

Deníky byly jeden z mála luxusů, které si v životě dopřávala. Každý den se snažila napsat aspoň pár řádek. Po letech si děti možná ty stránky přečtou a dozví se, kdo opravdu byla, kromě Kuchařky, Uklízečky a Šoféra.

Tentokrát ji však i deník zradil. Zjistila, že si na první stranu bezmyšlenkovitě poznamenala rajčata, mrkev, kukuřičné lupínky, džus, pleny. Kruciš!

Tak tohle ne. Opatrně list vytrhla. Možná to bylo hloupé, ale považovala tuhle knihu za posvátný předmět, nikoliv místo, kam by si mohla psát nákupní seznamy.

Náhle si uvědomila, že je Ashley pryč! Proboha, kde je?

Ještě před vteřinou tam byla, a najednou zmizela.

Byla to opravdu jen vteřina? Strnula. Možná ne. Možná to bylo více než několik vteřin.

„Ashley? Miláčku?”

Pohledem rychle pročesávala malé, přeplněné hřiště.

Několik blonďatých kštic na houpačkách nebo trávnících, ale žádná nepatřila Ashley. Hřiště bylo obehnané tepaným plotem. Jak daleko se mohla dostat? Mary se rozběhla k brance.

„Promiňte, neviděli jste moji holčičku? Blonďaté vlasy, džíny, červené tričko?”

Ale všichni je vrtěli hlavami.

Proboha, tohle ne. Ne. Ne.

V tom okamžiku ji Mary zahlédla. Srdce jí div nevyskočilo z hrudi. Ashley se krčila za stromem v rohu hřiště. Mary se zastyděla, že tak snadno zpanikařila. Bože, co to se mnou je?

Došla k Ashley. „Copak tady děláš, miláčku?”

„Hraju si na schovku,” řekla holčička. „Jenom si hraju, mami.”

„A s kým, propánajána?” Vší silou se snažila zachovat klidný tón. Lidé se po nich začali ohlížet.

„S tebou.” Usmála se tak roztomile, že to Mary skoro nemohla snést. Sklonila se k ní a pošeptala jí do ucha.

„Ashley, nemůžeš mi takhle utíkat. Rozumíš? Když nevidíš ty mě, nevidím ani já tebe. Jasné?”

„Jasný.”

„Dobře. A co kdybys teď vyzkoušela prolézačku?”

Mary se posadila na jinou lavičku dál od mraku nesouhlasných pohledů. Jedna mladá matka zvedla oči od L.

A. Times a usmála se na ni. „Dobrý den.”

„Vy asi nebudete odsud,” řekla Mary a zběžně si ji prohlédla.

Do ženina hlasu se vloudil lehce defenzivní tón. „Proč to říkáte?”

„Zaprvé, nikdo tady v okolí není tak přátelský,”

odpověděla Mary a usmála se. „A zadruhé, jeden cizinec druhé snáz pozná. Já jsem z Vermontu.”

Druhé ženě se zjevně ulevilo. „Já z Baltimoru,” řekla.

„Slyšela jsem, že tady v Kalifornii jsou všichni přátelští.

Zastaví a nechají vás přejít ulici. To by se v Baltimoru nestalo.”

„No, to je pravda.”

„Ale zase tam člověk nevidí tohle.” Ukázala Mary titulní stranu Timesů.

HOLLYWOODSKÉ

VRAŽDY

VYŠETŘOVÁNÍ

POKRAČUJE

„Už jste o tom slyšela?” zeptala se žena. „Určitě ano.”

„Tomu se nedá uniknout.”

„Jsem z toho tak smutná. Vím, že bych se měla také bát, ale nejvíc ze všeho je mi líto těch rodin.”

Mary vážně pokývala hlavou. „Já vím. To mě také. Není to hrozné? Ty ubohé, nešťastné děti. Člověk by si nad nimi oči vyplakal.”

Kapitola 48

Podle statistik, které jsem pročítal u stolu, osmdesát devět procent sériových vražedkyň používalo jed, dušení nebo smrtící injekce. Méně než deset procent si vybralo střelnou zbraň a nenašel jsem zmínku o žádné, která by používala nůž.

Je Mary Smithová výjimkou, která potvrzuje pravidlo?

To jsem si nemyslel. Ale zdálo se, že jsem sám.

Pohledem jsem přelétl stůl plný výstřižků, fotografií a článků rozložených před sebou jako dílky několika různých skládaček.

Aileen Wuornosová byla střelec. V roce 1989 a v devadesátých letech zabila na Floridě nejméně sedm lidí.

Když ji zatkli, nazvala ji média první americkou sériovou vražedkyní. Byla nejspíš nejslavnější, ale ani zdaleka první.

Skoro polovina z nich byly černé vdovy, které zabíjely manžely, nebo ženy vedené pomstou. Většinou byly příbuzné obětí.

Zdravotní sestra Bobbie Sue Terrellová aplikovala dvanácti pacientům smrtící dávku inzulínu.

Dorothea Montalvo Puenteová otrávila devět nájemníků ve svém domě, aby získala jejich šeky sociálního pojištění.

Do dveří strčila hlavu sekretářka oblastní kanceláře Maureen.

„Chcete něco k jídlu z InnOut Burger?” Zvedl jsem hlavu a zjistil, že už je tma. Také mi došlo, že mám hlad.

„Kdyby měli kuřecí sendvič, tak ten. A pomerančový džus. Díky.”

Vesele se zasmála. „Chcete obyčejný hamburgr, nebo se sýrem?”

Když už jsem měl rozhozené spaní a osobní život, snažil jsem se alespoň omezit příjem nezdravého jídla. V poslední době jsem moc pracoval. Ještě mi scházelo, abych tam onemocněl. Řekl jsem Maureen, že si pak něco seženu sám.

O minutu později se nad mým stolem sklonil agent Page.

„Jak to jde?” zeptal se. „Už něco máte?”

Rozpažil jsem, abych ukázal na množství informací na svém stole. „Nijak do toho nezapadá.”

„Což zřejmě platilo pro polovinu těchhle vražedkyň, než byly dopadeny,” poznamenal Page. Mladý agent na mě dělal čím dál větší dojem.

„A co naši dobří přátelé z losangeleské policie? Mají něco nového?”

„To tedy mají,” řekl. „Výsledky z balistiky k té její zbrani. A to si poslechněte je to skoro muzejní kousek.

Walther PPK, pokaždé tentýž. Zítra se koná velká porada, jestli tam chcete jít. Jestli ne, půjdu já.”

Informace o zbrani byla velmi překvapivá.

„Jak je ta pistole stará? Ví se to?”

„Nejméně dvacet let, což všechno jenom komplikuje. O

to těžší ji bude vystopovat.”

„Myslíte, že proto si ji vybrala? Aby ji nešlo vystopovat?” zeptal jsem se. Page ze sebe vysypal hrst variant.

„Není profesionálka, že? Možná má tu zbraň už dlouho.

Nebo zabíjí mnohem déle, než si myslíme. Třeba ji našla. A co když patřila jejímu otci?”

Logické úvahy pohotového mozku. „Kolik vám je?”

zeptal jsem se zvědavě.

Úkosem na mě pohlédl. „No, nemyslím, že byste se na tohle měl ptát.”

„Jen klid,” řekl jsem. „Tohle není přijímací pohovor. Jen mě to tak napadlo. Jste mnohem rychlejší než většina lidí, se kterými jsem se v poslední době v Quantiku setkal.”

„Je mi dvacet šest,” odpověděl se spokojeným úsměvem.

„Jste docela dobrý, Pagi. Jenom byste měl zapracovat na neproniknutelném výrazu.”

Jeho úsměv se ještě rozšířil. „Tady už nikoho nenachytám; všichni mě tu znají.” Pak řekl s přehnaným kalifornským přízvukem: „Jasně, člověče, vím, co si o mě myslíte. Ale teď, co mi propadlo surfařský stýpko, nemyslím na nic jinýho než na práci.”

Bylo příjemné se zasmát, i když jsem se smál hlavně sám sobě.

„Popravdě řečeno,” poznamenal jsem, „si vás nedokážu na surfu moc představit, Pagi.” „Tak se víc snažte, člověče,”

opáčil Page.

Kapitola 49

Druhý den v pět odpoledne byla zasedačka losangeleské policie nacpaná k prasknutí jako kufr plný zbytečných krámů. Opřel jsem se o zeď vpředu a čekal, až si detektivka Jeanne Gallettaová s tím zmatkem nějak poradí.

Vešla rychle dovnitř doprovázena Fredem Van Allsburgem z mé kanceláře, losangeleským policejním velitelem Alanem Shrewsburym a třetím mužem, kterého jsem neznal. Jeanne z té skupinky rozhodně vypadala nejlépe a byla tam jediná pod padesát.

„Kdo je tohle?” zeptal jsem se policisty vedle sebe. „Ten v modrém obleku. Světle modrém obleku.” „Michael Corbin.” „Kdo?”

„Místostarosta. Velká šajba, ale k ničemu asi jako vemeno u bejka.”

Byl jsem docela rád, že jsem se nemusel účastnit řečnění na schůzi, ale neměl jsem z toho dobrý pocit. Politici byli u podobně významných případů nutné zlo. Jen jsem doufal, že se tady v Los Angeles nebudou snažit sehrát větší roli než obvykle.

Gallettaová mi pokývla na pozdrav, než spustila. „Tak dobře, lidi, jdeme na to.” Všichni se okamžitě ztišili.

Zástupce starosty potřásl Van Allsburgovi rukou a pak vyklouzl bočními dveřmi. Cože? Co to mělo znamenat? K

čemu bylo dobré se tam takhle ukázat a pak zmizet jako duch?

„Nejdřív si zopakujeme základní fakta,” řekla detektivka Gallettaová.

Rychle odříkala už známé věci walther PPK, dětské samolepky označené písmeny A a B, takzvané dokonalé matky na místě obětí, což byl samozřejmě pohled, se kterým přišel tisk. Jeden ohavný plátek nazval případ „Vraždy Stepfordských paniček”. Gallettaová nám připomněla, že doslovné texty emailů, které Mary poslala do L. A. Times, jsou tajné. Zaznělo několik dotazů.

Ví policie nebo FBI o nějakých souvislostech mezi Mary Smithovou a jinými vraždami v oblasti? Ne.

Jak víme, že vrah pracuje sám? Nevíme to jistě, ale všechno tomu nasvědčuje.

Jak víme, že vraždí žena? Pod jednou samolepkou v kině ve Westwoodu se našel ženský vlas, zřejmě pachatelův.

„Možná přišel čas zeptat se agenta Crosse, jaký názor má na celou věc FBI. Doktor Cross sem dorazil z Washingtonu, kde odhalil několik sériových vrahů, jako byl například Gary Soneji nebo Kýle Craig.”

Upřela se na mě dobrá stovka párů očí. Přišel jsem na poradu jako pozorovatel a teď jsem se stal středem pozornosti. Byla by škoda promarnit takovou příležitost, nebo ještě hůř, čas ostatních.

„Dovolte mi začít prohlášením, že si nejsem vůbec jistý, že je Mary Smithová žena,” řekl jsem. To by mělo probrat i ty v zadních řadách.

Kapitola 50

A také probudilo. V místnosti to zašumělo. Alespoň jsem si získal pozornost všech přítomných.

„Netvrdím, že je to zcela jistě muž, ale tu možnost nevylučujeme. Vy určitě také ne. Ale aťje pohlaví vraha jakékoliv,” pozvedl jsem hlas, abych přehlušil slabý hukot v zasedačce, „dá se o tom případu říct několik věcí.

Pro zjednodušení budu o vrahovi mluvit jako o ženě. Je to pravděpodobně běloška ve věku od pětatřiceti do čtyřiceti. Jezdí vlastním autem, které neupoutá pozornost v bohatých čtvrtích, kde k vraždám došlo. Nejspíš bude vzdělaná a zaměstnaná. Odhaduji, že ve službách na pozici, která je pod její úroveň.”

Chvilku jsem tak pokračoval a pak odpověděl na pár dotazů. Když jsem skončil, dala Jeanne Gallettaová slovo balistikům, kteří promluvili o použité zbrani; pak vedla poradu k závěru.

„Ještě jednu věc,” řekla. „Kileen, sedni si, prosím. Díky, Gary. Ještě jsme neskončili. Nebojte, dám vám vědět.”

Čekala na ticho a dočkala se ho.

„Nemusím vám nic povídat o mediálním šílenství, které se kolem toho případu rozpoutalo. Chci, aby všichni uvažovali a chovali se tak, jako by na ně celou dobu mířila kamera, což nejspíš také míří. Myslím to smrtelně vážně.

Budete se řídit standardními operačními postupy.”

Všiml jsem si, jak během řeči zalétla pohledem k Van Allsburgovi. Operační postupy byly nejspíš tématem jejich uzavřené schůzky s místostarostou. Došlo mi, že se toho roku konají volby. Starosta potřeboval rychlé vyřešení případu. Pochyboval jsem, že to bude tak snadné.

„Dobře, tak teď už je to opravdu všechno,” řekla Gallettaová a zasedačka ožila. Zachytila můj pohled a pokývla směrem ke konferenční místnosti vzadu.

Musel jsem se protlačit davem, abych se tam dostal, a cestou jsem přemýšlel, co mi asi může chtít.

„Jak to jde?” zeptal jsem se, když jsem za námi zavřel dveře.

„Co to sakra mělo znamenat?” vyštěkla.

Překvapeně jsem zamrkal. „Co jako?”

„Protiřečil jste mi, mluvil jste o Mary Smithové jako o muži, všechny jste zmátl. Potřebuji, aby se ti lidé soustředili na svou práci. Měl byste mě informovat, než začnete oživovat něco, nad čím jsme už zlomili hůl.”

„Oživovat? Zlomili hůl? O tomhle jsme přece mluvili.

Řekl jsem vám, co si myslím.”

„Ano. A odložili jsme to stranou.”

„Ne. My jsme to stranou neodložili. To vy, Jeanne. Vím, že jste pod tlakem “

„To si pište, že jsem. Tohle je Los Angeles, ne Washington. Nemáte ponětí, jak to tu chodí.”

„Nějaké ponětí mám. Až budete příště chtít, abych vystoupil na poradě, měla byste si se mnou nejdřív promluvit. A pamatujte si, co jste tam říkala o tom, jak jsem dopadl Garyho Sonejiho a Kýla Craiga.”

Snažil jsem se zachovat klid, ale rozhodně jsem neměl v úmyslu stáhnout ocas mezi nohy, když na mě někdo vyjede.

Jeanne zaskřípěla zuby a sklopila oči k podlaze. „Dobře.

V pořádku. Promiňte.”

„A aby bylo jasno, netvrdím, že byste se měla se mnou radit. Tohle je váš případ, ale při takhle velkém vyšetřování je každá pomocná ruka dobrá.”

„Já vím, já vím.” Jeanne si hluboce povzdechla, ne úlevou, spíš aby si pročistila plíce. Pak se usmála. „Víte co?

Napadlo mě, jak bych si vás mohla usmířit. Máte rád suši?

Musíte se najíst, ne? A slibuju, že nebudu mluvit o práci.”

„Díky,” řekl jsem. „Ale pro dnešek jsem ještě neskončil.

Bohužel. Musím se vrátit do kanceláře. Jeanne, já si opravdu nemyslím, že vrahem je žena. Ale kdo to je? Necháme tu večeři na jindy, ano?”

„Dobře, tak na jindy,” řekla Jeanne Gallettaová; pak odešla stejně chvatně, jako předtím vstoupila do konferenční místnosti.

Kapitola 51

Následujících několik hodin jsem se plně soustředil na práci tak, jak bych si to přál umět pokaždé, když se posadím ke stolu.

Prošel jsem několik teorií v systému VICAP a hledal nějakou souvislost s jinými brutálními vraždami v L. A.

Cokoliv alespoň vzdáleně podobného.

Konečně něco upoutalo mou pozornost. Trojnásobná vražda, k níž došlo před více než půl rokem.

Stalo se to však v New Yorku, ne v L. A. Místem činu bylo kino Sutton na Východní 57. ulici a detaily byly na první pohled velmi zajímavé.

Kromě jiného mě zaujala skutečnost, že vrah nebyl dopaden. Newyorská policie neměla ani žádného podezřelého. Stejně jako u vražd v Los Angeles.

U newyorských vražd také chyběl zjevný motiv. Tahle podrobnost byla důležitá. Možná tato série vražd se stejným rukopisem začala mnohem dříve, než jsme dosud tušili. A možná byl vrah původem z New Yorku.

Vyhledal jsem si zprávu o dosavadním vyšetřování a pročetl si ji. Toho dne odpoledne byl v kině zastřelen jeden divák a dva zaměstnanci. Detektivové vycházeli z teorie, že zaměstnanci kina překvapili vraha těsně poté, co zabil muže z Brooklynu jménem Jacob Raiser. Reiserovi bylo dvacet a studoval film na Newyorské univerzitě.

Pak mi však do oka padlo ještě něco vražedná zbraň zmíněná ve zprávě. Podle kulek vyjmutých z těl šlo o walther PPK.

Pistole použitá v L. A. byla také walther PPK, i když zjevně starší model.

Ale bylo tu ještě něco, co vzbudilo můj zájem: K

vraždám v newyorském kině došlo na pánských toaletách.

Kapitola 52

Skvělá zpráva nasbíral jsem tolik bodů za pobyt v hotelích, že bych v nich mohl prožít zbytek života zadarmo.

Problém byl v tom, že bych byl nejraději, kdybych do smrti už žádný hotel nemusel spatřit. Západní Los Angeles navíc nenabízelo žádné zvláštní rozptýlení. Ležel jsem na posteli a listoval poznámkami, vedle sebe napůl snědený kuřecí sendvič a teplou kolu.

Když zazvonil telefon, vděčně jsem ho zvedl. Byla to Nana.

„Právě jsem myslel na vepřové kotlety a kukuřičný chleba,” řekl jsem, „a najednou se ozveš ty.”

„Proč mi pořád mažeš med kolem pusy, Alexi?” zeptala se. „Nebo se o to aspoň snažíš. Chceš mi snad říct, že na víkend nepřijedeš domů?”

„Ne tak úplně.”

„Alexi “

„Přijedu. A můžeš mi věřit, že si nepřeju nic jiného, než abych mohl tenhle případ hodit za hlavu.”

„Alexi, vím, že jsi hodně přemýšlel o tom, jak moc je nutné, abys v té Kalifornii byl. Tak to vypadá, že tvoje nová práce je horší než ta předchozí.”

Období hájení po tom nešťastném procesu o opatrovnictví zjevně skončilo. Nana už byla zase při síle a chystala se mi to pořádně osladit. Ne že by neměla pravdu.

„Jak se mají děti?” zeptal jsem se nakonec. „Mohu s nimi mluvit?” Abych nemusel poslouchat tebe, stařeno.

„Mají se naprosto skvěle, tati. A čistě pro úplnost, já taky.”

„Stalo se něco?” zeptal jsem se.

„Ne. Jenom se mi zamotala hlava. Nic to není. Zašla jsem dneska za Kaylou Colesovou. Všechno je v pořádku.

Prohlédla mě. Zvládnu ještě další tisíce kilometrů.”

„Kdybych tě znal, a já tě znám, pomyslel bych si, že to musela být pořádná závrať. Ty jsi zase omdlela?”

„Ne, neomdlela jsem,” ohradila se, jako by se divila, jak mě takový nesmysl vůbec mohl napadnout. „Jsem prostě stará ženská, Alexi. Už jsem ti to říkala. I když je pravda, že na svůj věk nevypadám ani se tak nechovám.”

Když jsem však Nanu požádal, aby mi dala číslo na Kaylu Colesovou, rezolutně odmítla. Musel jsem počkat, až předá sluchátko Damonovi; pak jsem mu řekl, aby šel nahoru a našel v adresáři na mém stole Kaylino číslo.

„Jak to s ní vypadá?” zeptal jsem se ho. „Musíš na ni dávat pozor, Dayi.”

„Vypadá docela dobře, tati. Neřekla nám, co se stalo. Ale byla nakoupit a uvařila večeři. Nepoznám, jestli s ní je něco v nepořádku. Víš, jaká Nana je. Teď dokonce luxuje.”

„Jenom se předvádí. Běž to vyluxovat za ni. Hned.

Pomoz své babičce.”

„Já luxovat neumím.”

„Tak nejvyšší čas, aby ses to naučil.”

Rozloučil jsem se s dětmi a zavolal Kayle Colesové, ale ozval se mi jen záznamník. Zkusil jsem tedy Sampsona a poprosil ho, aby se u nás zastavil a Nanu, která ho také zčásti vychovala, zkontroloval.

„Žádnej problém,” odpověděl. „Objevím se tam zítra hladověj na snídani, co ty na to?”

„To zní dobře. A taky to bude věrohodná záminka pro návštěvu.”

„Nana to hned prokoukne.”

„Jasně že prokoukne. I když hladového umíš hrát moc dobře.”

„A jak se máš fy?” zeptal se. „Podle hlasu bych tě tipoval tak na padesát procent.”

„Jsem v pořádku. Cítím se spíš tak na pětasedmdesát.

Tady je to ošklivé, Johne. Je to velký případ s obrovskou publicitou. A pořád potkávám toho pitomce Truscotta. I když jsem slyšel, že je teď zpátky na východě.”

„Chceš posilu? Klidně bych si střihnul pár dní v L. A.

Zbyla mi nějaká dovolená.”

„Jo, přesně to potřebuju, naštvat tvoji ženu. Ale díky.

Budu si to pamatovat jestli se k té Mary Smithové vůbec někdy přiblížíme.”

Se Sampsonem jsme odvedli pořádný kus práce. On mi z celého policejního oddělení chyběl nejvíc. Ale ještě jsem s ním neskončil. Měl jsem jeden nápad, který se ho týkal. Až přijde čas, vytáhnu ho na světlo.

Kapitola 53

Další den jsem strávil v ústředí FBI, pracoval od sedmi do sedmi, ale na konci toho dlouhého, temného tunelu se možná konečně objevilo světlo. Jamilla se chystala do L. A.

a já se na její návštěvu těšil celý den.

Jam trvala na tom, abych se neobtěžoval s vyzvedáváním na letišti. Dohodli jsme se, že se sejdeme v restauraci Bliss na La Cienega Boulevard. Když jsem tam dorazil, stála u baru s taškou s věcmi na jednu noc u nohou. Měla na sobě džíny, černý rolák a černé boty s okovanými špičkami.

Došel jsem k ní a políbil ji na krk. Těžko odolat.

„Ahoj,” řekl jsem. „Hezky voníš. A ještě lip vypadáš.”

Což byla rozhodně pravda.

Obrátila se ke mně. „Ahoj, Alexi. Přišel jsi včas.”

„Pochybovala jsi snad o tom?”

„No, hm…“ řekla. „Pamatuješ, jak jsem byla v L. A.

naposledy?”

Oba jsme měli hlad, takže jsme se posadili ke stolu a okamžitě si objednali předkrmy každý tucet škeblí a velký rajčatový salát dohromady. Jamilla jedla jako atlet po tréninku a mně se to docela líbilo.

„Co nového v tvém případu?” zeptala se, když jsme zlikvidovali salát a škeble. „Je to pravda, že pachatel posílá od první vraždy emaily?”

Překvapeně jsem zamrkal. L. A. Times úmyslně tajily, kdy se objevil první email. „Jak to víš? Co všechno jsi slyšela?”

„Povídá se o tom, Alexi. Je to jedna z těch věcí béčkového stupně utajení, které se na veřejnost nedostanou, ale v práci se o tom ví.”

„A co se ještě ví? Jaké další béčkové informace?” zeptal jsem se.

„Slyšela jsem, že to má na starost detektivka Jeanne Gallettaová. Je prý docela dobrá.”

„Není to Jamilla Hughesová, ale musím uznat, že rozumí své práci.”

Jamilla nad mým komplimentem jen pokrčila rameny.

Ve světle svíček jí to moc slušelo. Tohle byl dobrý nápad: večeře s Jam v dobré restauraci a k tomu vypnutý mobil.

Vybrali jsme si láhev vína Pinot Noir z Oregonu, její oblíbené, a přiťukli si, jakmile nám nalili. „Leccos se v poslední době zkomplikovalo. Jsem rád, že jsi tady se mnou.”

Jamilla se napila vína a položila mi dlaň na zápěstí.

„Alexi, musím ti něco říct. Je to důležité. Jenom poslouchej, dobře?”

Pohlédl jsem jí přes stůl do očí a nebyl si jistý, jestli se mi líbí to, co tam vidím. Sevřel se mi žaludek. „Jistě,” hlesl jsem.

„Na něco se tě zeptám,” řekla a odvrátila zrak. „Jak moc jsme si blízcí?” Au. Už to přišlo.

„No, řeknu to takhle. Od té doby, co jsme spolu, jsem se s nikým nesešel,” odpověděl jsem. „Já už jsem takový, Jamillo. Ty se s někým vídáš? Řekl bych, že ano.”

Povzdechla si a přikývla. To byla ona, přímá a upřímná.

Líbilo se mi to. Většinou.

„Takže s někým chodíš?” zeptal jsem se. Něco takového jsem čekal na začátku našeho vztahu, ale teď ne. Možná jsem jen přestal být ve střehu. Nebo jsem byl příliš důvěřivý.

Na to jsem doplácel v jednom kuse.

Jamilla sebou trochu trhla, rozmýšlela si odpověď. „Dalo by se to tak říct, Alexi.”

„Co mezi vámi je?” zeptal jsem se a pak se zarazil.

„Počkej, Jam. To mi říkat nemusíš.”

Zdálo se však, že chce. „Johnny je právník. Samozřejmě na prokuratuře. Seznámila jsem se s ním při jednom případu.

Alexi, viděla jsem se s ním jenom dvakrát. Na čistě společenské úrovni.”

Zakázal jsem si další otázky, i když jsem jich měl na jazyku několik. Neměl jsem však právo se jí vyptávat.

Vlastně jsem si to způsobil sám. Proč jsem se nedokázal jasně vyjádřit? Kvůli tomu, co se stalo Marii? Nebo Christine? Nebo snad mým rodičům, kteří se rozvedli, když jim bylo dvacet, a nikdy se už neviděli?

Jamilla se ke mně naklonila přes stůl a promluvila potichu a důvěrně. „Je mi to líto. Vidím, že jsem ti ublížila, a to jsem nechtěla. Můžeme si o tom promluvit po večeři.

Nebo můžeš odejít. Nebo odejdu já. Cokoliv budeš chtít, Alexi.”

Když jsem hned neodpověděl, zeptala se: „Zlobíš se na mě?”

„Ne,” odvětil jsem trochu moc rychle. „Jsem překvapený, to rozhodně. Možná i zklamaný. Nevím to přesně. Ale na rovinu říkáš mi, že se chceš scházet i s jinými muži, nebo se se mnou chceš rozejít, teď a tady?”

Jamilla se znovu napila vína. „Chtěla jsem se tě zeptat, jak to vidíš ty.”

„Zrovna teď? Upřímně, Jam? Nemyslím si, že bych mohl pokračovat tak, jak je to teď. Nejsem si ani jistý svými důvody. Ale sám jsem byl vždycky zvyklý chodit jenom s jednou ženou. Víš, jaký jsem.”

„Nikdy jsme si nic neslíbili,” řekla. „Jenom se snažím být upřímná.”

„Vím, že jsi. Vážím si toho. Poslouchej, Jamillo, myslím, že bych měl jít.” Políbil jsem ji na tvář a odešel.

Také jsem chtěl být upřímný. K Jamille i k sobě.

Kapitola 54

Hodil jsem všechno za hlavu a odletěl na víkend do Seattlu.

Když jsem jel z letiště ke čtvrti Wallingford, kde bydleli Christine a Alex, bojoval jsem s nechutí ji znovu vidět.

Copak jsem ale měl na vybranou?

Nevezl jsem žádné dárky, žádné úplatky, přesně jako to dělala ona, když Alex žil se mnou ve Washingtonu.

Christine mi dovolila se s Alexem setkat a tomu jsem nemohl odolat. Chtěl jsem s ním chvíli být potřeboval jsem to.

Dům stál na Sunnyside Avenue North a já už znal cestu.

Když jsem dorazil, seděli Christine a Ali na schodech na verandu. Alex se ke mně rozběhl po cestičce jako malé tornádo a já ho chytil a zvedl do výšky. Vždycky jsem se bál, že najdu jiného chlapce, než jakého jsem viděl při předchozí návštěvě. Všechny obavy se však rozplynuly, když jsem ho sevřel v náručí.

„Člověče, ty jsi tak těžký, a vyrostl jsi, Ali.”

„Mám novou knížku,” pochlubil se s úsměvem. „O

hladové housence, která všechno sežere. Vyskočí a sežere tě taky!”

„Můžeš si ji vzít s sebou. Přečteme si ji.” Znovu jsem ho stiskl a všiml si, jak nás Christine z povzdálí pozoruje se založenýma rukama. Nakonec se usmála a zamávala mi na přivítanou.

„Nedáš si kafe, než vy dva vyrazíte?” zavolala. Tázavě jsem na ni pohlédl.

„Mně to vadit nebude,” řekla. „Pojď. Nekoušu.” Mluvila klidným, uvolněným tónem, zřejmě kvůli Alexovi.

„Pojď, tati.” Vykroutil se mi z náručí a vzal mě za ruku.

„Povedu tě.”

Tak jsem se nechal odvést dovnitř. Byl to dobrý nápad?

Ještě nikdy jsem tam nebyl. Dům byl vkusně zařízený.

Několik vestavěných knihovniček přetékalo knihami a pár kousky z Christininy umělecké sbírky. Byl méně formální a útulnější, než býval její dům u Washingtonu.

Trochu se mě dotklo, jak přirozeně se ti dva pohybují prostorem, který je pro mě cizí. Sem nepatřím.

Kuchyně byla otevřená, velmi jasná a voněla rozmarýnem. Na okenní římse se zelenaly bylinky v květináčích.

Christine nalila Alexovi do jeho láhve s pítkem čokoládové mléko a na stůl mezi námi postavila dva hrnky s kávou.

„Seattleská droga,” řekla. „Piju ho až moc. Měla bych si odpoledne vařit kávu bez kofeinu. Nebo ráno,” dodala a zasmála se.

„To kafe je moc dobré. A máš to tady hezké.”

Ty společenské fráze byly až urážející svou banálností a skoro stejně nepříjemné, jako by byl skutečný rozhovor.

Zapřísáhl jsem se, že se Christine nezeptám na počasí; už takhle byla naše konverzace dost divná.

Malý Alex sklouzl ze židle a vrátil se s knížkou. Vylezl mi na klín.

„Jseš připravenej? Pozor, vyskočí a sežere tě!”

Bylo to pro mě vítané rozptýlení a také tím upoutal pozornost na sebe. Otevřel jsem knížku a začal číst.

„,V měsíčním světle leželo na listu vajíčko.’”

Alex mi položil hlavu na hruď a já cítil, jak v něm má slova rezonují. Christine nás pozorovala. Usmála se a sevřela hrnek oběma rukama. Takhle to mělo být.

Po pár minutách musel jít Alex na záchod a chtěl, abych šel s ním. „Prosím, tati.”

Christine ke mně přistoupila a pošeptala mi do ucha.

„Dělá mu trochu problémy trefit se do mísy. Stydí se za to.”

„Aha,” řekl jsem. „Ovocné kroužky. Máš nějaké?”

Naštěstí Christine krabici kulatých sušenek s otvorem uprostřed našla a já jich vzal několik s sebou na záchod.

Hodil jsem dvě do mísy. „Tohle je dobrá hra,” řekl jsem.

„Musíš se trefit přímo doprostřed sušenky.”

Zkusil to a docela se to povedlo každopádně se trefil do mísy.

Prozradil jsem ten trik Christine a ona se zasmála a potřásla hlavou. „Tak vidíš. Tohle umí jenom kluci, viď?”

Kapitola 55

Zbytek mého dne v Seattlu byl méně stresující a mnohem zábavnější. Vzal jsem malého Alexe do akvária a bylo nám spolu moc dobře. Valil oči na tropické ryby a pak se celý upadal, když jsme obědvali kuřecí prsty s kečupem.

Těšilo mě dívat se, jak je sám sebou a jak roste. Jestli to vůbec bylo možné, měl jsem ho rok od roku raději. Ali. Jako ten velký bojovník.

Celá tíha reality na mě dopadla, až když jsme se večer vrátili do domu. Christine a já jsme si chvíli povídali na verandě. Nechtěl jsem jít dál, ale nechtělo se mi ani odejít.

Možná se mi to jen zdálo, ale vypadalo to, že má trochu zarudlé oči. Celou dobu, co jsem ji znal, trpěla výkyvy nálady, ale teď jako by se to zhoršovalo.

„Asi je řada na mně, abych se tě zeptal, jestli jsi v pořádku,” řekl jsem. „Jak ti je?”

„Je mi fajn, Alexi. Jako obvykle. Moje problémy by tě nezajímaly.”

„No, jestli myslíš milostné záležitosti, tak máš pravdu.

Ale jinak pokračuj.”

Zasmála se. „Milostné záležitosti? Ne, jsem v poslední době jenom trochu přetažená. Můžu si za to sama, jako vždycky. Moc pracuju.”

Věděl jsem, že je novou ředitelkou na soukromé škole.

Jinak jsem ale vůbec netušil, jak Christine žije a už vůbec ne, proč plakala, než jsem se vrátil s Alexem k ní domů.

„Kromě toho,” řekla, „jsme se posledně dohodli, že se zeptám, jak se máš ty. Jak se ti daří? Vím, že je to těžké a je mi to líto, všechno, co se stalo.”

Pověděl jsem jí ve stručnosti o případu Mary Smithové, Nanině nedávných mdlobách a že si Jannie a Damon vedou dobře. Jamillu jsem z rozhovoru vynechal a ona se na ni nezeptala.

„Četla jsem o tom hrozném případu v novinách,” řekla Christine. „Doufám, že jsi opatrný. Překvapuje mě, že by ty vraždy mohla spáchat žena.”

„Opatrný jsem vždycky,” ujistil jsem ji. Bylo v tom hodně ironie. Mezi Christine a mnou stála vždycky hlavně moje práce.

„Je to všechno tak divné, nemyslíš?” řekla náhle. „Bylo to těžší, než jsi čekal, přijít dneska sem?”

Odpověděl jsem, že bych udělal cokoliv, abych se viděl s Alexem, ale že na ni jsem upřímně řečeno moc zvědavý nebyl.

„Já vím, už to mezi námi bylo i lepší,” povzdechla si.

„Ano, ale to jsme nebyli rodiče.”

Věnovala mi svůj typicky inteligentní pohled tmavých očí. „Je to tak smutné, Alexi, když to takhle řekneš.”

Pokrčil jsem rameny, k tomu jsem neměl co dodat.

Položila mi ruku na předloktí. „Je mi to líto, Alexi.

Opravdu. Doufám, že nejsem necitlivá. Nevím, co cítíš, ale myslím, že chápu postavení, ve kterém jsi. Já jenom,” na okamžik se zarazila, „občas přemýšlím, jací rodiče jsme mohli být. Myslím společně.”

To už bylo příliš. „Christine, buďto jsi opravdu necitlivá, nebo se mi snažíš něco povědět.”

Hluboce si povzdechla. „Dělám všechno špatně. Jako obvykle. Nechtěla jsem dneska nic říkat, ale teď už budu muset. Dobře, je to takhle: chci, aby měl Alex oba rodiče.

Chci, aby tě znal, a věř tomu nebo ne, chci, abys ho viděl vyrůstat. Kvůli nám všem. Jemu, tobě i mně.”

O krok jsem ucouvl a její ruka ze mě sklouzla. „Nevím, co na to říct, Christine. Je myslím jasné, že jsem chtěl totéž.

To ty ses rozhodla odstěhovat sem do Seattlu.”

„Já vím,” řekla. „A právě o tom jsem s tebou chtěla mluvit. Uvažuji o tom, že bych se vrátila do Virginie. Jsem si skoro jistá, že to udělám.”

Zůstal jsem na ni překvapeně zírat.

Kapitola 56

Vancouver byl jedním z Vypravěčových oblíbených měst spolu s Londýnem, Berlínem a Kodaní. Letěl tam se společností Alaska Air a dorazil právě včas, aby se mohl postavit do fronty asi s pěti stovkami „návštěvníků” z Korey a Číny. Ve Vancouveru se to Číňany a Korejci přímo hemžilo, ale to bylo jediné, co mu na tom krásném kanadském přístavu vadilo.

Měl ve městě nějakou filmovou záležitost, která mu zabrala skoro celý den a zkazila mu náladu. Okolo páté odpoledne byl už pořádně otrávený a potřeboval ze sebe ten potlačovaný vztek nějak dostat.

Víš, co potřebuješ? Povědět někomu, co se děje, svěřit se.

Neprozradit možná všechno, ale jen část přinejmenším se zmínit, jak je celá ta věc úžasná, jak podivné období v životě to je, tohle řádění, tenhle jeho příběh, jak tomu říkal.

Věděl o jedné sexy zrzavé producentce, která ve Vancouveru natáčela televizní film. Možná by jí měl zavolat. Tracey Willettová si prošla vlastním divokým obdobím v Hollywoodu, které začalo, když jí bylo osmnáct, a pokračovalo skoro ke třicítce. Pak se jí narodilo dítě a od té doby trochu ubrala plyn.

Ale občas se mu ozvala, a to muselo něco znamenat. S

Tracey se mu vždycky dobře povídalo, skoro o čemkoliv.

Zavolal jí a opravdu řekla, že s ním ráda zajde na večeři a na skleničku. Asi o hodinu později mu Tracey zavolala z placu. Natáčení se protáhlo. Věděl, že to není její vina.

Nejspíš něco zkazil režisér. Nějaký chaotický, arogantní, oslavovaný pitomec s uměleckými sklony, dva nebo tři roky po škole.

Proto se s Tracey setkal až po jedenácté, když za ním přišla do jeho pokoje v hotelu Marriott. Objala ho a letmo políbila.

Na to, že celý den pracovala, vypadala skvěle. „Chyběl jsi mi, drahoušku. Moc jsi mi chyběl. Kde jsi byl?

Mimochodem, moc ti to sluší. Jsi tak štíhlý, ale ne vyzáblý.

Pevné břicho a svaly.”

Nevěděl, jestli je Tracey pořád na fet nebo pití, proto měl po ruce od každého něco. Přesně to dělali ode všeho něco.

Hned mu bylo jasné, že si chce užít. Svěřila se mu, že je nadržená na jednoho z kaskadérů, kteří se podíleli na natáčení, a také to bylo zjevné z toho, jak se posadila na gauč s nohama od sebe a upřela na něj hladový pohled, který si tak dobře pamatoval. Nakonec si poposedla a řekla: „Tak co?”

Odvedl ji do postele, kde mu znovu pochválila jeho nové, štíhlé tělo. Tracey si ještě trochu šňupla koksu a sundala si blůzu, aby mohl obdivovat její prsa. Pamatoval si správný postup při milování s Tracey bylo nutné mluvit o tom, jak je sexy, asi dvacet minut se jí dotýkat po celém těle a pak asi půlhodiny energicky přirážet, protože Tracey nemohla ani za boha dosáhnout orgasmu, ale vždycky ho měla na krajíčku, takže makej, člověče, rychle, tvrdě, rychle, tvrdě, jo, miláčku, už, už! A když do ní vnikl, zdálo se, že se jí to líbí, a tiskla ho k sobě, jako by byli znovu pár, i když vlastně nikdy pár nebyli.

Když měli tyhle sexuální záležitosti za sebou, mohl se začít konečně soustředit sám na sebe. Seděli na terase s výhledem na město a Tracey měla hlavu položenou na jeho rameni. Velmi romantická a roztomilá scéna, trochu dojemná, jako rande s Meg Ryanovou nebo Daryl Hannahovou.

„Chci ti povědět něco o tom, co chystám,” řekl konečně.

Až do té chvíle se všechno točilo kolem ní.

„Ráda si to poslechnu, zlato. Jenom nemůžu nechat svého drobečka moc dlouho v hotelu. Chůva vyhrožuje, že s tím sekne.”

Vzpomněl si, jaká byla vždycky Tracey sobecká mrcha.

„Ví někdo, že jsme tady dneska spolu?” zeptal se.

„Ne, neví. Tak co máš za lubem? Něco velkého, viď? Už by bylo načase.”

„Jo, je to něco jako detektivka. Velká věc, jak říkáš.

Anaprosto originální. Nic takového tu ještě nebylo. Sám píšu scénář.”

„Páni, tak to je super. Takže ty to píšeš sám?” „Jo.

Slyšela jsi o těch vraždách v L. A.? O Mary Smithové?”

Něco slyšela, ale ne všechno, protože už byla čtyři týdny ve Vancouveru, tak ji rychle se vším seznámil.

„Tys koupil práva? No teda! To je paráda. A nechceš, abych ti produkovala já?”

Nevěřícně potřásl hlavou.

„Od koho, Tracey? Kdo by mi ta práva asi prodal?” „No jo, máš pravdu. Tak o co tedy jde?” „Můžu ti povědět opravdu všechno?” „To víš, že můžeš. Pověz mi všechno od začátku do konce. Mám ráda napínavé příběhy.” Co teď?

Mluvit, nebo mlčet?

„Já ty vraždy naplánoval, Tracey. Já jsem Mary.” A bylo to venku. Já jsem Mary. No tedy.

Divně se na něj podívala, moc divně, a on náhle pochopil, že to byl moc špatný nápad a že blázen není Tracey, ale on. Všechno pokazil. A proč? Aby se předvedl před starou kamarádkou? Aby se svěřil?

Zírala na něj, jako by měl přinejmenším dvě hlavy.

„Zopakuj to! Co jsi říkal?”

Zasmál se a snažil se, aby to znělo přirozeně.

„To byl vtip, Tracey. Máme v hlavě a já žertoval. Pojď, odvezu tě domů. Máš v hotelu dítě a chůvu. A jsi přece dobrá máma, ne?”

Kapitola 57

V autě toho moc nenamluvili, takže mu bylo jasné, jak velkou chybu udělal. Napadlo ho, že možná nebyla v poslední době jediná. Zřejmě se dopustil dalších chyb, takových, které by pro něj mohly být osudné. Třeba tehdy v New Yorku. Při té střelbě v kině.

Po chvíli promluvil. „Bylo toho na mě teď hodně, víš.”

„Jasně. Chápu.”

Začínal z ní být paranoidní a trochu na nervy. Znali se ale už tak dlouho. „Co ten tvůj kluk, kolik mu už je?”

„Hm, čtyři a půl. Je to miláček. Jmenuje se Stefan.”

Opravdu ho děsila. Co teď? Co má sakra udělat? Tohle nebyla scéna z „Mary Smithové”. Tracey do jeho příběhu vůbec nepatřila. To bylo zlé.

Náhle zastavil vypůjčené volvo na krajnici. Co teď?

„Co se děje?” zeptala se.

„Měla by sis tady radši vystoupit, Tracey. Nedělám si legraci. Vystup a jdi zbytek cesty po svých.”

„Mám jít pěšky? Ty ses zbláznil! O čem to mluvíš?”

„Vystup z auta! Hned. Vystup z toho auta, nebo tě z něj vyhodím!”

To s ní konečně pohnulo. Otevřela dveře a vysoukala se ven. Přitom ho proklínala jako řidič kamionu. Venku byla zima a ona se objala pažemi. Pak se rozplakala. „Ty ses zbláznil, víš to? Myslela jsem si, že jsme kamarádi.”

Rozběhla se pryč boční ulicí někde mezi Marriottem a jejím hotelem.

Vypravěč vyskočil z auta a utíkal za ní. „Tracey, počkej!

Tracey!”

Snadno ji dostihl. „Hej, no tak. Mrzí mě, že jsem tě vyděsil, zlato. Je mi to fakt líto. Jsi v pořádku?” Pak ji střelil do krku, a když ležela na zemi, ještě jednou do hlavy.

Tentokrát to nebylo dobré, vůbec z toho neměl příjemný pocit.

Tentokrát se cítil mizerně a byl k smrti vyděšený.

Protože příběh nad ním získal moc, začal se psát sám. Zdálo se, že je mu jedno, kdo přijde k úhoně.

Kapitola 58

Když jsem následujícího dne letěl ze Seattlu zpátky do Los Angeles, znovu jsem se zamyslel nad svými komplikovanými vztahy. Jediné, co jsem z Christine dostal, byl slib, že mi toho brzy poví víc. Byl jsem nadšený z představy, že bych měl malého Alexe Aliho nablízku, ale nemohl jsem si dělat moc velké naděje. Christine mi už několikrát předvedla, jak je nestálá, a věděl jsem, že jí nemohu příliš věřit.

Případ Mary Smithové mě pohltil dřív, než jsem prošel terminálem losangeleského letiště.

K mému sluchu dolehlo televizní zpravodajství a já se zastavil, abych se podíval, jaký je nejnovější vývoj.

Strnule jsem sledoval, jak reportérka říká: „Při ranní tiskové konferenci detektivka Jeanne Gallettaová, pověřená vyšetřováním případu Hollywoodského zabijáka, popřela existenci takzvaného .seznamu budoucích obětí’.”

Hollywoodský zabiják byla přezdívka, kterou začala média v poslední době používat pro Mary Smithovou. V

případě „seznamu budoucích obětí” jsem neměl nejmenší tušení, o čem reportérka mluví.

„Losangeleská policie vyzývá obyvatele této oblasti, aby zachovali klid a počínali si jako obvykle. Mnoho lidí však na tyto rady nedbá.

Na místní policejní stanici se dostavila skupina občanů, kteří požadovali, aby jim byl ukázán seznam budoucích obětí, jehož existenci však policie popírá. Aťuž budeme věřit čemukoliv, jedna věc je jistá: Hollywoodský zabiják již způsobil v této komunitě,” na okamžik se odmlčela, „značnou paniku. Lorraine Solieová, živě z Beverly Hills.”

Seznam budoucích obětí? Co to sakra mělo být?

Objevila snad policie něco, s čím nás neseznámila? Nebylo by to poprvé.

První člověk, kterého se mi podařilo zastihnout v oblastním ústředí FBI, byl David Fujishiro, další zvláštní agent přidělený k tomuto případu.

„Celé to vypadá jako fáma,” řekl mi. „Má existovat nějaký seznam, na kterém je jednadvacet jmen, počínaje Patrice Bennettovou, Antonií Schifmanovou a Marti LowensteinBellovou. Prý je dílem Mary Smithové.”

„A každý v L. A. chce vědět, jestli na tom seznamu není?” zeptal jsem se. „Jestli není jedním z těch jednadvaceti?”

„Přesně tak. A je to ještě lepší. Říká se, že každý na tom seznamu se může vykoupit tak, že pošle sto tisíc dolarů do jednoho P. O. Boxu v okrese Orange. Ten podle všeho ani neexistuje, ale nikdo nám to nevěří. Lidé dokonce vyhrožují žalobami proti losangeleské policii.”

„A na tom všem není ani špetka pravdy, Davide? Jste si tím jistí?”

„Pokud víme, není. Ale co my vlastně víme? Jsme jenom FBI.”

„Tenhle případ začíná žít vlastním životem,”

poznamenal jsem. „Mluvil někdo o tom seznamu s detektivkou Gallettaovou?”

„Nevím, ale Cože?” Sluchátko na okamžik oněmělo.

„Počkejte chvilku, Alexi.” „Davide? Co se děje?”

Slyšel jsem v pozadí hlasy, ale nebylo jim rozumět. Pak se znovu ozval agent Fujishiro a požádal mě, abych ještě pár vteřin vydržel. „Něco se děje,” dodal.

„Moment!” vykřikl jsem, ale marně. Byl pryč.

Další hlasy a pak sílící rachot. Co se to sakra stalo?

Potom jsem uslyšel Fujishira říkat: „Jo, mám ho tady na telefonu.

Alexi? Fred Allsburg si s vámi chce promluvit. Dám vám ho.” Nebyl jsem nijak nadšený, že se musím bavit s Vanem Allsburgem, ale tón jeho hlasu byl tentokrát naprosto věcný. „Co se děje?” zeptal jsem se.

„To se právě snažíme zjistit. Víme jen, že Arnold Griner z Timesů právě dostal další email. Mohl byste se vypravit rovnou k nim do redakce?”

„Pokud došlo k nové vraždě, tak ne. Musím jet rovnou na místo činu.”

„Nebudu se s vámi dohadovat, Alexi. Spojíme se s vámi hned, jak budeme vědět víc. Zatím “

Na tohle jsem neměl čas. „Pane? Haló? Slyšíte mě?”

Zavěsil jsem za Van Allsburgova řevu, že mě slyší výborně.

Pak jsem zavolal agentu Pagovi a řekl mu, ať se mi ozve, teprve až bude jisté, že Mary Smithová vraždila znovu.

Kapitola 59

Když Suzie Cartoulisová couvala toho rána po příjezdové cestě, nevěnovala okolnímu světu velkou pozornost. Myslela na nedostavěnou chatku u bazénu za jejich domem v Pacific Palisades a přitroublého stavitele, který neodpovídal na její telefonáty, jen na manželovy. Jestli to tak půjde dál, dá tomu chlapovi padáka.

V poslední vteřině vyjelo zpoza živého plotu u sousedů auto. Suzie dupla na brzdy, aby do toho pitomce, který zaparkoval o kousek dál, nenarazila. To by byl moc hezký začátek dne, pomačkané plechy tři metry od jejich příjezdové cesty.

Rychle se podívala do zpětného zrcátka.

„Promiňte!” zavolala z okénka.

Pak vyjela se stříbrným mercedesem kombi na ulici a zamířila ze slepé ulice k Sunset Boulevardu. Druhé auto se také rozjelo a začalo ji sledovat, ale Suzie Cartoulisová si ho nevšimla.

Obrátila pozornost k devítiletému chlapci na zadním sedadle. „Není ti nic, Zachu? Omlouvám se, že jsem na to tak dupla.”

„Nic mi není, nic mi není, nic mi není.”

„Tak jo. Jenom se ptám, zlato. Co takhle trochu hudby?

Co bys chtěl slyšet?”

Snažila se nebýt dotěrná, ale někdy to bylo těžké.

Zachary byl citlivý chlapec, ale také nebyl rád, když ho okolí ignorovalo. Možná by pomohlo, kdyby měl mladšího sourozence, ale k tomu v dohledné době nemělo dojít. Ne teď, kdy se Suzie stala moderátorkou zpravodajství v deset večer. Konečně pronikla do vnitřní svatyně známých tváří v L. A. celkem slušný výkon na bývalou televizní rosničku z Tucsonu a neměla v úmyslu ohrozit svou slibnou kariéru těhotenstvím. Zvlášťkdyž se o ni začal zajímat i New York.

Zazvonil telefon.

Na mobilu se ukázalo manželovo číslo a ona přiložila telefon k uchu.

„Ahoj. Kde jsi, miláčku?” Zamračila se a byla ráda, že to Gio nemůže vidět.

„Miami. Myslím, že už to tu brzy zabalíme. Za chvilku musím vyrazit do Palm Beach. Samozřejmě se blíží další hurikán, takže odsud chci co nejdřív vypadnout.

Potřebujeme ještě pár podpisů, ale vypadá to, že uzavření smlouvy je hotová věc.”

„Paráda,” řekla s předstíraným nadšením. Měla vědět, o jaký projekt se jedná, ale všechny jí splývaly. Nějaké nákupní centrum na jihu Floridy. Je to tak? Je Vero Beach na jižní Floridě? Byla to taková jejich hra on mluvil o své práci, jako by ji zajímala, a ona zájem předstírala.

„Takže bych mohl být doma už dneska večer místo v pondělí, což by bylo fajn. Co kdybychom si tenhle týden zašli zahrát golf? Wiatt mě konečně pozval do Riviery.”

„Hm.”

„Jak se má náš klučina?” „Je tady se mnou. Dám ti ho.”

Podala telefon na zadní sedadlo. „To je táta. Buď na něj milý.”

V duchu už měnila plán na ten den. Sehnat za sebe náhradu na tiskovku se starostou k případu Mary Smithové.

Říct hospodyni, aby vyzvedla Zacha po tenisovém tréninku.

Zavolat Brianovi, jestli si na ni udělá čas; pak zamluvit pokoj v hotelu Ramada. Pořádně si ještě jednou zapíchat, než se její pan manžel podnikatel vrátí do města.

Pořádně si užít odpoledne.

Kapitola 60

Komu: agriner@latimes.com

Od: Mary Smithová

Komu: Suzie Cartoulisová

Lidé v Los Angeles Vás každý den vidí v televizi, kde čtete zprávy a chováte se, jako byste opravdu věděla, co se děje. Proto jste v tom tak dobrá. Hrajete to a předstíráte obratně a vkusně. Ale dnes to bude trochu jiné, Suzie. Dnes budete hlavní zprávou večera Vy.

Oznámí, že Suzie Cartoulisová a její pohledný milenec, bývalý volejbalový šampión, byli nalezeni mrtví v hotelovém pokoji. Takhle nějak se to ve zprávách říká, ne?

Ale ať už to řeknou jakkoliv, nikdo se nikdy nedozví, jak jste se na mě dívali, než jsem vás zabila. S hrůzou, zmatkem a také s úctou.

Dneska ráno před Vaším fešáckým domem v Pacific Palisades to bylo jiné. Málem jste do mě narazila svým obrovským naleštěným mercedesem a podívala jste se na mě, jako bych byla vzduch. Opravdu, Suzie. Můžete mi věřit. Takové věci nezapomínám.

Potom, stejně jako ostatní, budete procházet svým dnem, jako kdybych neexistovala. Měla jsem pocit, že tenhle den bude Váš poslední. Pak jsem si tím byla jistá.

Nejdřív jsem se dívala, jak se naposledy loučíte se svým milovaným chlapečkem. Nejspíš nedokáže docenit, co všechno pro něj děláte, všechny ty oběti, ale později si na to vzpomene, až ho příště poveze do školy nebo na trénink někdo jiný. V jedné věci máte ale pravdu: měla jste si v životě udělat na Zacharyho víc času. Pozdě bycha honit.

Pak jsem Vás sledovala do hotelu v západním Hollywoodu. Nejdřív jsem nevěděla, proč tam jedete, ale celkem rychle mi došlo, že neumřete sama. Ten blonďatý fešák, který tam na Vás čekal, se k Vám moc hodil. Jako z reklamy.

Od pohledu jsem poznala, že je stejný jako vy. Mám pravdu? Zúčastnil se přece olympiády. Pracuje ve vedení Vaší stanice. Další mladý kariérista. A teď budete mít společnou ještě jednu věc. Budete oba mrtví. Zabije Vás žena, které byste si ani nevšimli, i kdybyste se dívali přímo na ni.

Nechala jsem vás trochu si užít, než jsem s vámi skoncovala. Dala jsem vám dost času, abyste se v kukle své nevěry cítili v bezpečí. Možná dokonce tolik, abyste stihli, co jste si na to malé dostaveníčko naplánovali. Když jsem pak vešla dovnitř, uviděla jsem nejdřív jeho. Měla jsem docela štěstí. Víte proč? Chtěla jsem, abyste se dívala, jak umírá. Díky tomu se na Vaší tváři objevil strach dřív, než jsem Vás zastřelila, a pak jsem Vám ten strach po kouscích odřezávala z obličeje, dokud jste se nepřestala bát.

Už jste nebyla nic, Suzie Cartoulisová.

Byla jste nikdo.

Přesně jako já.

Kapitola 61

Byl jsem ještě na cestě, když se rozšířila zpráva o nejnovějším a dosud nejhorším útoku Mary Smithové, tentokrát trojnásobné vraždě. Stále jsem čekal na výsledek pátrání po pachateli trojnásobné vraždy, to však zřejmě uvízlo ve slepé uličce, a já teď mířil na další místo činu.

Susan Cartoulisová, cenami ověnčená hlasatelka zpráv, byla nalezena mrtvá se svým milencem v pokoji hotelu Ramada Plaza Suites v západním Hollywoodu.

Mrtvý muž byl Brian Conver, sportovní producent ze stejného kanálu, kde pracovala paní Cartoulisová. Byla zavražděna ještě Mariah Alexanderová, vysokoškolská studentka. Co to mělo znamenat?

Požádal jsem agenta Page, aby mi cestou přečetl do telefonu nejnovější email od Mary Smithové. Z textu jasně vyplývalo, že hlavním terčem byla reportérka. O panu Converovi tam nebyla ani zmínka, stejně jako o nějaké Mariah Alexanderové.

„Co víme o Susan Cartoulisová?” zeptal jsem se Page.

„Odpovídá modu operandi?”

„V zásadě ano. Docela dobře do té skládanky zapadá.

Vdaná, devítiletý syn, pohledná, úspěšná. Čte zprávy o desáté na místním kanálu. Je také čestnou předsedkyní kampaně na získání finančních prostředků pro popáleninové centrum nemocnice CedarsSinai. Další dokonalá matka.”

„S milencem po boku.”

„No, nikdo není dokonalý. Tohle že by se nám Mary snažila říct?” „Možná.”

Bylo jasné, že na tomhle si nenasytná média smlsnou. O

to víc jsem litoval manžela a syna Susan Cartoulisová. Její vraždu a nevěru rozeberou novináři na kousky.

„Myslíte si, že to s vraždou nějak souvisí?” zeptal se Page. „Dokonalá matka, která vůbec není dokonalá?

Pokrytectví na domácí frontě? Něco tak prostého?”

„Jestli jde Mary Smithové o tohle, docela úspěšně to tají.

Zvlášť na někoho, kdo svoje zločiny tak podrobně popisuje v emailech. A pokud víme, většina zavražděných žen žila podle své pověsti.”

„Pokud víme,” poznamenal Page. „Neměli bychom to pouštět ze zřetele, co říkáte?”

„Dobře, proč si ty ostatní trochu neproklepnout? Zjistit, jestli se nepodaří odhalit nějaká špinavá tajemství, která nám až dosud unikala. Zkuste Arnolda Grinera. Vsadím se, že by mohl něco vědět. Je to přece jeho práce, ne?”

„Nějaké klepy, co?” řekl Page a zasmál se. „Zjistím, co se dá dělat. Uvidíme, jestli se nám podaří Grinera přinutit, aby mluvil o něčem jiném než o sobě.”

„Kdo byla ta druhá obět? Ta Mariah Alexanderová?”

„No, to je opravdový malér. Byla to hotelová pokojská.

Studentka. Myslíme si, že odemkla pokoj univerzálním klíčem.”

„Ještě něco,” řekl jsem. „Když se někdo zeptá, nemluvil jste se mnou a nevíte, kde jsem.”

Page se odmlčel. „Nebudu lhát, když se mě někdo zeptá, ale sám od sebe nic nepovím. Kromě toho se právě chystám odejít z kanceláře.”

„To je dobře. Mimochodem, odvádíte skvělou práci.”

„Na surfaře, co?”

„Přesně, kámo.”

Kapitola 62

Podle pokynů Karla Page jsem dorazil k hotelu Ramada v západním Hollywoodu a úmyslně jsem nechal telefon v autě. Nechtěl jsem, aby mě rušily případné telefonáty z ústředí ani z kanceláře ředitele Burnse.

Hala ve stylu art deco byla tichá a depresivní.

Pochmurné suché palmy se skláněly nad řadami čokoládově hnědých pohovek, které byly všechny prázdné. Jedinými zákazníky v dohledu byly dvě postarší ženy u recepce.

Tomu, kdo tam měl velení doufal jsem, že Jeanne Gallettaová osobně se podařilo místo činu dobře zajistit.

Jediné co naznačovalo, že o patro výš probíhá velké vyšetřování, byli dva policisté u výtahu. Vyběhl jsem po schodech na místo činu.

Na chodbě v prvním patře se to jen hemžilo policejním personálem. Někteří z přítomných měli rukavice, bílé galoše a trička s nápisem „Místo činu”. V jejich zachmuřených tvářích byl patrný stres.

Policista v uniformě mě přelétl pohledem. „Kdo jste?”

zeptal se. Na jeho jmenovce stálo Sandhausen. Beze slova jsem mu ukázal průkaz a šel dál. „Hej!” zavolal.

„Rvěte si na někoho jiného,” utrousil jsem přes rameno a šel dál.

Dveře pokoje 223 byly doširoka otevřené.

Z vnější strany byly nalepené barevné samolepky, navštívenky Mary Smithové dvě třpytivé okřídlené víly a další jednorožec přímo nad kukátkem.

Dvě samolepky byly označené písmenem A a jedna písmenem B.

Kousek stranou stál vozík pokojské.

„Je tu někde Jeanne Gallettaová?” zeptal jsem se mladé policistky, která procházela chodbou kolem mě. Ta spousta lidí mě vyváděla z míry.

Policistka si mě podrážděně změřila. „Myslím, že je dole v kanceláři. Jinak nevím.”

„Tak to zjistěte,” obořil jsem se na ni netrpělivě.

„Povězte jí, že ji hledá Alex Cross. Budu tady.”

Zhluboka jsem se nadechl a vstoupil do apartmá. Při prohlídce místa činu je nutný jistý nadhled. Bylo to jako obléknout si druhou kůži. Nesmělo se to však přehánět.

Nikdy jsem nechtěl zapomenout, že jde o lidské bytosti, ne jen těla, jen oběti. Kdybych se proti tomu někdy stal imunním, poznal bych, že je čas hledat si jinou práci. Ale možná už ten čas přišel tak jako tak.

Co jsem na místě činu našel, bylo tak brutální, jak jsem od Mary Smithové čekal.

Bylo tam však ještě několik ohavných překvapení, na která jsem připravený nebyl.

Kapitola 63

V koupelně se mi naskytl hrůzný obraz.

Mariah Alexanderová, devatenáctiletá pokojská, ležela na zádech ve vaně s hlavou v takřka nemožném úhlu k tělu.

Hrdlo měla protržené v místě, kde měla kulka zastavit případný výkřik. Dlouhé, kudrnaté černé vlasy byly potřísněné krví. Zdálo se, že dívčina krkavice byla protržena, což by vysvětlovalo cákance krve vysoko na stěnách.

Na dlaždicové podlaze se povaloval těžký svazek klíčů poblíž dívčiných nohou visících ven z vany. Můj první odhad byl, že Mary Smithová vytáhla na tu mladou ženu pistoli, přinutila ji odemknout dveře pokoje a zacouvat do koupelny, kde ji zastřelila to všechno velice rychle.

Susan Cartoulisová a pan Conver byli nejspíš v té době v ložnici na druhé straně krátké chodbičky.

Někdo nejspíš Conver se šel podívat, co se to děje.

Skvrny od krve naznačovaly, že Mary Smithová zastavila Convera v půli cesty mezi koupelnou a ložnicí.

Jeho tělo bylo však teď naaranžované na posteli vedle Susan Cartoulisové. Milenci leželi bok po boku na zádech.

Oba byli nazí další novinka od Mary Smithové ale zřejmě se svlékli dřív, než přišla.

Oběma zakrývaly klíny povlaky na polštáře paní Cartoulisové i prsa jakoby na znamení cudnosti.

Nad rozporuplností skutků toho šílence mi zůstával rozum stát.

A to nebylo všechno. Veliká postel byla pečlivě ustlaná.

Bylo možné, že se v ní Cartoulisová a Conver nemilovali, ale nealkoholické nápoje a obal od kondomu na nočním stolku naznačovaly opak.

Ze by Mary Smithová postel ustlala poté, co ty tři zavraždila? Jestli ano, vyznala se v tom. Nana už mě dávno naučila poznat rozdíl mezi pořádně a nedbale ustlanou postelí. Mary Smithová ten rozdíl znala také.

Pečlivě urovnané přikrývky byly nasáklé krví, zvláště kolem paní Cartoulisové. Oba mrtví měli prostřelené hlavy, ale obličej Cartoulisové byl navíc zohaven nožem přesně jak měla Mary Smithová ve zvyku a jak slíbila v emailu. Na Converovi bylo jasně vidět, jak mu rysy těsně před smrtí poznamenala hrůza, tvář Cartoulisové však vypadala jako jedna velká rozevřená rána.

Připomnělo mi to vraždy v domě Antonie Schifmanové pečlivé a ledabylé zároveň.

Jeden vrah a dva naprosto protichůdné impulzy.

Jak to ta ženská myslela? Čeho tím chtěla dosáhnout?

O pár minut později jsem našel detail, který jen prohloubil mé vrásky. Na křesle poblíž postele ležela žlutá kožená peněženka Susan Cartoulisové. Byla otevřená a zevnitř vykukovaly řidičský průkaz a kreditní karty oběti.

Když jsem si peněženku prohlížel, zjistil jsem, že je plná pečlivě srovnaných drobností, aleje v ní i několik prázdných plastových přihrádek. Strnul jsem. „Sakra,” řekl jsem nahlas.

„Fotografie.”

Jeden z techniků na místě činu se ke mně obrátil. „Co se děje? Našel jste něco?”

„Víme, kde je manžel Susan Cartoulisové?” zeptal jsem se.

„Měl by sedět v letadle z Floridy. Proč?”

„Potřebuju zjistit, jestli ta žena nosila v peněžence rodinné fotografie.”

Ptal jsem se spíš pro úplnost; odpovědí jsem si byl skoro jistý. Tohle bylo podruhé, co se Mary Smithová zajímala o rodinné snímky. Nejenže nechala děti samotné, ale také buďto zničila, nebo ukradla jejich fotky. Její konání bylo čím dál nevyzpytatelnější a její emaily sebejistější než kdy předtím.

Jaké obrátky ještě ten případ nabere? A kám mě dovede?

Bylo mi jasné, že bych nedokázal žít se svým svědomím, kdyby se Mary Smithová obrátila proti dětem dřív, než ji dopadneme. Ale bál jsem se, že právě to se může stát.

Kapitola 64

„Mohu s vámi chvilku mluvit, doktore Crossi?”

Ohlédl jsem se a uviděl ve dveřích stát Jeanne Gallettaovou. Ve tváři měla napjatý výraz. Pomyslel jsem si, že vypadá starší, než když jsme se viděli poprvé, a také hubenější, jako by shodila pět kilo, aniž by to potřebovala.

Vyšli jsme do chodby. „Co se děje? Neříkejte mi, že se stalo něco dalšího.”

„Nechci se o tom zatím moc šířit,” řekla tichým, unaveným hlasem, „ale máme ženu, která viděla, jak z hotelového parkoviště ve spěchu odjíždí modrý suburban.

Stalo se to kolem druhé hodiny odpoledne. Jinak si ničeho nevšimla. Napadlo mě, že byste ji mohl vyslechnout a pak bychom si porovnali poznámky.”

Byl to od ní chytrý krok. Podle všeho uvažovala jako já: případ washingtonského ostřelovače doprovázelo rozsáhlé veřejné pátrání po vozidle, které, jak se nakonec ukázalo, s vraždami vůbec nesouviselo bílé dodávce s černým nápisem.

Stala se z toho noční můra všech vyšetřovatelů, přesně taková chyba, jakou si teď losangeleská policie nemohla dovolit.

„A mohl byste na to jít hned? Moc by mi to pomohlo.

Byla bych vám vděčná,” dodala. „Jestli se to rozhodneme zveřejnit, bude dobré udělat to co nejdříve.”

Nechtělo se mi opouštět místo činu. Byla tam ještě spousta práce. Kdyby na Jeanne nebylo tak jasně vidět, pod jakým je tlakem, možná bych odmítl.

„Dejte mi pět minut, abych to tady dokončil,” řekl jsem jí. „Hned budu dole.”

Pak jsem Jeanne požádal, aby mi prokázala službu a spojila se s Giovannim Cartoulisem ohledně chybějících fotografií v peněžence jeho ženy. Bylo mi jasné, že toho s tou informací moc nenaděláme, ale potřeboval jsem vědět, jestli Mary Smithová ukradla rodinné fotografie. Také jsme museli vyloučit Giovanniho Cartoulise jako podezřelého, stejně jako manžele předchozích zavražděných. O to se starala Jeanne a její lidé, ale já se jejich zprávami spokojil.

Losangeleská policie odváděla dobrou práci.

„Tak co?” zeptala se Jeanne, která stála nehybně na chodbě. „Co si o tom myslíte? Povězte mi to. Já to zvládnu.

Myslím.”

„Zhluboka se nadechněte. Nepoddávejte se tomu tady.

Vedete vyšetřování, jak to jde nejlépe, ale vypadáte hrozně.”

Svraštila obočí. „No… díky.”

„Vypadáte dobře, jenom ne tak dobře jako obvykle. Jste bledá, Jeanne. Tohle nikdo nepochopí, dokud to neprožije na vlastní kůži.”

Konečně se Jeanne usmála. „Vypadám jako nějaký mýval. S velkými černými kruhy kolem očí.” „Promiňte.”

„To nic. Už musím běžet.”

Vzpomněl jsem si, jak mě před časem pozvala na večeři a já nemotorně odmítl. Kdybychom tam teď stáli o několik vteřin déle, možná bych ji tentokrát na večeři pozval já, ale v tu chvíli už byla Jeanne pryč.

A mě čekal výslech.

Takže modrý suburban?

Kapitola 65

Nebyli to ti třiceticentimetroví hadi, které měla Bettina Rodgersová vytetované na obou pažích nebo piercing v obličeji, co mě přimělo pochybovat o jejích slovech. Bettina byla vlastně docela dobrý svědek. Byla to spíš skutečnost, že výpovědi očitých svědků bývají často povrchní a nespolehlivé. Výzkum FBI ukázal, že tato svědectví jsou přesná asi z padesáti procent i několik minut po incidentu a tady už uplynuly nejméně dvě hodiny.

Bettina však na tom svém neochvějně trvala.

„Byla jsem na parkovišti a startovala auto,” opakovala už potřetí. „A ten suburban prolít kolem mě a zamířil k Santa Monica Boulevardu. Ohlédla jsem se za ním, protože jel tak rychle.

Vím jistě, že byl tmavomodrej, a taky vím, že to byl suburban, protože ho má i moje matka. Jela jsem v něm snad miliónkrát. Pamatuji se, že mi to přišlo trochu zvláštní jako kdyby v něm seděla máma a řídila jako blázen.”

Odmlčela se. „To auto obočilo z parkoviště ostře doleva.

To je všechno, co vím. Už můžu jít, krucinál?”

Tolik toho z ní Jeanne Gallettaová dostala také, ale já přidal ještě několik vlastních otázek.

„Mělo to auto nějaké charakteristické znaky?” zeptal jsem se. „Nálepky na nárazníku, promáčklé plechy, něco takového?”

Pokrčila rameny. „Viděla jsem ho z boku, a jak říkám, proletělo kolem hrozně rychle. Na takovej rodinnej auták.

Nezahlédla jsem ani poznávací značku.”

„A co řidič? Všimla jste si něčeho? Byl s ním v autě ještě někdo?”

Když přemýšlela nad mou otázkou, pohrávala si přitom bezmyšlenkovitě s jedním stříbrným kroužkem v obočí. Její nalíčení bylo převážně dočerna, kromě bílých nánosů pudru na tvářích. Moc jsem toho o Bettině nevěděl, ale připomněla mi případ, který jsem vyšetřoval před několika lety. Setkal jsem se tehdy se subkulturou lidí napodobujících upíry a dobře jsem si pamatoval, jak jsou někteří z nich nebezpeční.

Bettina nakonec zavrtěla hlavou. „Chce se mi říct, že to byla žena, protože by to dávalo smysl, že jo? Mluvíme přece o tom Hollywoodským zabijákovi, ne? Nebudu lhát, už vím, že to je ženská. Rek mi to jeden polda.”

Neodpověděl jsem a nechal ji ještě chvíli přemýšlet, dokud znovu nepokrčila rameny. „Modrej suburban, kterej letěl jako netopýr z pekla, to je všechno, co vím jistě. Víc vám toho neřeknu.”

Skutečnost, že se nesnažila popisovat žádné podrobnosti, v mých očích spíš zvýšila její důvěryhodnost. Je neuvěřitelné, kolik lidí dělá pravý opak, někdy jen proto, aby udělali radost vyslýchajícímu. Za pár minut jsem Bettině poděkoval za pomoc a propustil ji.

Pak jsem vyhledal Jeanne Gallettaovou, abych jí řekl, co si o tom myslím. Sešli jsme se v nepoužívaném pokoji v prvním patře. Jeanne mi řekla, že Bettininu výpověď potvrdil další hotelový host.

„Okolo druhé hodiny uviděl z pokoje ve druhém patře, jak z parkoviště vyjíždí tmavomodré SUV. Ničeho zvláštního si nevšiml, ale řekl, že za volantem mohla sedět žena.”

„To neznamená, že to byla Mary Smithová,” řekl jsem.

„Ale jestli ano, znamenalo by to velký průlom. Nejméně dva lidé viděli stejné auto, jak ve spěchu odjíždí.”

Jeanne zamyšleně přikývla. „Otázka tedy zní: Jak s tím naložíme?”

Každé rozhodnutí mělo svá rizika a já je nahlas shrnul, částečně pro ni a částečně pro sebe.

„Čas není na naší straně. Mary Smithová nijak nenaznačila, že by chtěla zpomalit. Spíš naopak. Zdá se, že její drzost narůstá. Je šance, že by spolupráce s médii mohla urychlit pátrání pokud chcete tohle.

Na druhou stranu si musíme uvědomit, že lidé jsou opravdu vyděšení a budou reagovat na každý modrý suburban, který uvidí, nebo spíš na každé modré SUV. Když se ukáže, že jsme se zmýlili, stane se z toho jen další důvod, proč nedůvěřovat policii. Když to však pomůže dopadnout Mary Smithovou, bude všechno v pořádku a z vás hrdina.”

„Ruská ruleta,” pronesla suše.

„I tak se to dá nazvat,” souhlasil jsem.

„Mimochodem, já nechci být hrdina.”

„To je rozumné.”

Konečně se usmála. „Americký Sherlock Holmes.

Nečetla jsem to o vás někde?” „Nevěřte všemu, co si přečtete.”

Skoro jsem slyšel, jak Jeanne tikají v hlavě hodiny, ale možná to byl jen tlukot jejího srdce.

„Tak dobře,” řekla a podívala se na hodinky. „Pustíme to ven. Budu to ještě muset probrat na oddělení, ale to udělám hned. Stihneme uspořádat tiskovku ještě před prvními večerními zprávami.”

Ve dveřích se zastavila. „Proboha, jenom doufám, že nedělám chybu.”

„Jen do toho,” řekl jsem.

„Půjdete tam se mnou, Alexi?”

„Dobře,” řekl jsem. „Za tu vaši poznámku o Sherlocku Holmesovi.”

Kapitola 66

Byla to velká věc, to v každém případě. Dokonce i James Truscott byl po ruce. Tiskové konference o modrém suburbanu se zúčastnili zástupci všech hlavních médií a bylo jisté, že se stane hlavním bodem zpravodajství, pokud se v případu nepřihodí něco dalšího. Mohli jsme jen doufat, že to bude objevení podezřelého auta a pak dopadení Mary Smithové, muže nebo ženy.

Neobjevil jsem se v malé skupince před kamerami s Jeanne Gallettaovou, ale setkal jsem se s ní několik minut poté. Byla obklíčena novináři, ale podařilo se jí uniknout a přijít ke mně.

„Díky za pomoc. A za dobrou radu,” řekla. „Tak co, nevypadala jsem v televizi jako mýval?”

„Ne, nevypadala. I když… vlastně trochu ano.” Pak jsem se usmál. „Vzpomněl jsem si, jak jste jednou říkala: musíte přece jíst, ne? Měla byste pořád zájem?”

Jeanne se zatvářila ustaraně. „Ach Alexi, dneska večer ne.” Pak na mě mrkla a usmála se. „Nachytala jsem vás. Jo, můžeme zajít na večeři. Na co byste měl chut? Já padám hlady. Co takhle nějakou italskou specialitu?”

„Na italskou kuchyni mě přemluvíte vždycky.”

Do restaurace jsme jeli kolem Jeannina bytu a ona poprosila, jestli bychom se tam mohli zastavit. „Musím si zkontrolovat obličej ve vlastním zrcadle, na světle, kterému důvěřuju,” vysvětlila. „Bude to trvat tak pět, nejvýš sedm minut. Pojďte nahoru. Nevyjedu po vás, slibuju.”

Zasmál jsem se a následoval ji do budovy z červených cihel kousek od Santa Moniky.

„I když možná po vás přece jenom vyjedu,”

poznamenala, když jsme stoupali po schodech k jejímu bytu.

A přesně to se také stalo, když za námi zavřela dveře.

Rychle se otočila, popadla mě, políbila a zase pustila.

„Hm. To bylo docela fajn. Ale jenom si s vámi zahrávám, doktůrku. Deset minut, přesně jak jsem slíbila.”

„Sedm.”

Pak se Jeanne rozběhla do ložnice a za světlem, kterému důvěřovala. Tak uvolněnou a živou jsem ji ještě neviděl.

Skoro to vypadalo, jako by se z ní mimo práci stával jiný člověk.

Trochu těch sedm minut přetáhla, ale čekání se mi vyplatilo. Její proměna mi vyrazila dech. Vždycky mi připadala atraktivní, ale v práci se zdála být trochu upjatá a uzavřená. Teď měla detektivka Jeanne Gallettaová na sobě hedvábné tričko, džíny a sandály, vlasy ještě vlhké od rychlé sprchy, a ukazovala světu svoje jemnější, ženštější já.

„Já vím, já vím, vypadám hrozně,” řekla, ale oba jsme věděli, že je to právě naopak.

Pleskla se dlaní do čela. „Zapomněla jsem vám nabídnout něco k pití. Proboha, co to se mnou je?”

„Měli jsme jenom pět minut,” připomněl jsem jí.

„Správně. Dobrá poznámka. Vy vždycky obvykle řeknete to pravé. Tak dobře, jdeme. Noc na nás čeká.”

Pravdou bylo, že jsem stále cítil dotek Jeannina těla na svém a její rty. Kromě toho jsem byl přece nezadaný, že?

Nebo nebyl? Sám jsem nevěděl, na čem jsem. Už jsme byli ve dveřích, když se ke mně Jeanne znovu přitiskla.

Tentokrát jsem už na ni byl připravený a sevřel ji v náručí.

Políbili jsme se a bylo to delší a příjemnější než předtím.

Báječně voněla, její doteky byly moc příjemné a v jejích hnědých očích bych se málem utopil.

Jeanne mě vzala za ruku a táhla mě zpátky do bytu.

Zarazil jsem ji. „Právě ses oblékla ven.”

Zavrtěla hlavou. „Oblékla jsem se pro tebe.”

Pak jsem ale sebral všechny síly a řekl: „Půjdeme se najíst, Jeanne.”

Usmála se: „Dobře, půjdeme se najíst, Alexi.”

Kapitola 67

Ve čtyři ráno vyjela dvaadvacetiletá herečka Alicia Pittová z Las Vegas a zamířila do L. A. Otevřený konkurz začínal v devět ráno a ona nechtěla být blondýnou číslo tři sta pět v řadě role by byla pryč dřív, než by vůbec mohla ukázat, co v ní je.

Suburban jejích rodičů, který nápadití Pittovi pojmenovali Modrásek, byl nestydatý ochlasta, takže se cesta docela prodražila. Jakmile sežene Alicia nějakou pořádnou práci, možná si bude moci dovolit bydlení v L. A., ale zatím bude muset na konkurzy takhle dojíždět.

Cestou na západ po dálnici I10 si opakovala repliky a snažila se přitom nedívat do scénáře s oslíma ušima na sedadle vedle sebe. Tenhle známý rituál pokračoval skoro celou cestu do L. A.

„.Neříkej mi nic o hrdosti. Už jsem slyšela všechno, co potřebuji. Můžeš jen ”’

Moment, takhle to není. Nahlédla do scénáře a pak se zas věnovala řízení.

„,Neříkej mi nic o hrdosti. Už jsem slyšela všechno, co potřebuji. Nemůžeš říct nic, čemu bych uvěřila. Můžeš jen ‘

Sakra! Co to děláš, Alicie? Ty krávo blbá!”

Nějak se jí podařilo sjet z dálnice po nájezdu, který ji dovedl k semaforům na nějaké neznámé křižovatce.

Byla sice v L. A., ale tohle rozhodně nebyl Wilshire Boulevard.

Hned jí bylo jasné, že tohle místo nikdy nenavštívila.

Kolem ní se tyčily prázdné budovy se slepými okny a u chodníku stál spálený vrak auta. Taxíku.

Pak uviděla ty muže nebo spíš chlapce. Byli tři, stáli na rohu a dívali se směrem k ní.

Dobře, dobře, pomyslela si. Žádnou paniku, Alicie.

Prostě obrať auto a vrať se na dálnici. Všechno je v pohodě.

Modlila se za zelenou, a přitom se rozhlížela po sjezdu zpátky na dálnici.

Jeden z mladíků vstoupil do křižovatky a pátravě nakláněl hlavu, aby lépe viděl přes přední sklo. Měl na sobě pytlovité kalhoty a blankytně modrou mikinu; nemohlo mu být víc než šestnáct nebo sedmnáct.

Další dva se k němu pomalu připojili. Ve chvíli, kdy se Alicia rozhodla, že vjede do křižovatky na červenou, stáli už všichni tři před autem a blokovali jí cestu. Paráda. Co teď?

Kapitola 68

Na půl vteřiny pevně zavřela oči. Co má v takové situaci dělat? A proč si ještě nepořídila mobil? No, možná proto, že byla v jednom kuse švorc.

Když oči zase otevřela, stál ten v modré mikině u bočního okénka na její straně, s hrozivým výrazem ve tváři a červeným drakem vytetovaným na krku.

Polekaně vykřikla. Bylo to jen takové vyjeknutí, ale stačilo, aby poznal, jak je vyděšená.

Její panika ještě zesílila. Chvilku trvalo, než si uvědomila, že ten kluk něco říká. Zvedl ruce dlaněmi před sebe v gestu, které říkalo „nebojte se”.

Pootevřela okénko. „Cocože?” vypravila ze sebe roztřeseným hlasem.

„Povídám, zabloudila jste?” zeptal se. „Jak říkám, slečno, zabloudila jste? Vypadá to tak.”

Alicia potlačila vzlyknutí. „Ano. Promiňte.” Byl to divný zlozvyk, za všechno se omlouvat. „Jenom hledám “

„Protože já vím, že tady nikde nebydlíte,” pokračoval výrostek. Jeho výraz opět ztvrdl. Ostatní se zasmáli jeho vtipu. „To je vaše auto?”

Strach a zmatek vzbudily u Alicie pocit podřízenosti, který nenáviděla. Chvatně na otázku odpověděla. „Patří rodičům.”

Mladík v modrém si promnul strniště na bradě, jako by uvažoval o její odpovědi. „Všichni takovýhle auto hledaj,”

řekl. „Vy nečtete noviny? Nekoukáte na bednu?”

„Jenom se snažím dostat do Westwoodu. Na konkurz.

Do televizního filmu. Sjela jsem z dálnice dřív, než jsem měla”

Zahýkal smíchy, obrátil se ke svým kumpánům a pak zpátky k ní. Jeho pohyby byly nedbalé a vláčné. „Tak vona se chce dostat do Westwoodu k filmu. To jsem si přesně myslei protože je mi jasný, že tady kolem vás nic ani nikdo nezajímá.”

„To teda ne, čéče,” ozval se jeden z přihlížejících mladíků. „Protože vona vraždí jenom v bohatejch čtvrtích.”

„Já s tím nemám problém,” řekl další. „Bohatý ať si klidně zabíjí. Ať si je třeba žere, jestli chce.”

„O čem to mluvíte?” Vytřeštěně na ně zírala a pátrala po jakémkoliv náznaku, který by jí poradil, co má říct, nebo jak se odtamtud dostat. Její vyděšený pohled padl na zpětné zrcátko. Mohla bych odtud vycouvat? Rychle? Opravdu hodně rychle? Sešlápnout plyn k podlaze a jet?

Kluk u okénka zvedl mikinu a ukázal jí pistoli zastrčenou za páskem kalhot. „Na to ani nemysli,” řekl.

Myšlenka, že bude zavražděna dřív, než si stačí vypít ranní kávu, prolétla Alicii hlavou s mrazivou jasností.

„Prosím, já jenom… prosím. Neneubližujte mmi,”

vykoktala.

Slyšela ve svém hlase beznaděj. Bylo to, jako naslouchat někomu jinému, někomu, kdo hrozně přehrává. Bože, a to ze mě má být herečka.

Muž v modrém pomalu pokýval hlavou v gestu, které nedokázala rozluštit. Pak couvl od auta a ukázal jí, že má jet.

„Na dálnici je to tamhletudy,” řekl. Druzí dva také ustoupili ke straně.

Alicia měla pocit, že omdlí úlevou. Mdle se na mladíky usmála. „Díky. Promiňte,” řekla znovu.

Ruce na volantu se jí třásly, ale hlavně že byla v bezpečí.

Suburban ujel sotva několik centimetrů, když se ozval ohavný tupý zvuk a přední sklo se proměnilo v pavučinu z milionu malých střípků.

Hned nato roztříštila kovová trubka okénko na straně řidiče.

Alicia strnula. Nedokázala pohnout ani prstem. Nemohla ani vykřiknout.

Impulz dupnout na plyn se v mozku objevil trochu pozdě asi vteřinu poté, co se dveře auta rozlétly a silné ruce ji vytáhly ven na silnici. Alicia dopadla na záda a s heknutím si vyrazila dech.

„Co jseš to za slepici?” slyšela někoho říkat a pak ucítila pronikavou bolest na straně hlavy. Uviděla, jak se těžká trubka znovu zvedá a rychle dopadá, tentokrát přímo doprostřed čela.

Kapitola 69

V případu Mary Smithové došlo k náhlé a dramatické změně. Jeanne Gallettaová byla z kola venku; odvolali ji.

Chystal jsem se, že se za ni přimluvím, ale jen několik hodin po smrti Alicie Pittové byl pro Jeanne případ dávnou minulostí. Ještě téhož večera velitel policie Shrewsbury oznámil, že bude na vyšetřování dohlížet osobně a že detektivka Gallettaová bude postavena mimo službu až do vyřešení nešťastné vraždy mladé ženy z Las Vegas, která řídila modrý suburban.

Jeanne nebyla k utišení, ale těžko jsem jí to mohl mít za zlé prošla si při vyšetřování vším, včetně role obětního beránka. „Starosta Las Vegas bude říkat starostovi L. A., aby řekl policejnímu veliteli, jak má vést vyšetřování?”

vykřikovala. „Kdy to přestal být úkol pro profesionály, kteří odvádějí dobrou práci?”

„Dneska ráno za rozbřesku,” odpověděl jsem.

Toho večera jsme se okolo osmé sešli na drink. Místo vybrala ona a řekla mi, že se chce ujistit, že vím o případu všechno co ona. A samozřejmě se potřebovala vymluvit.

„Vím, že za smrt Alicie Pittové můžu já, ale “

„No tak, Jeanne, přestaň. Ty nejsi zodpovědná za to, co se té ženě stalo. Mohl to být následek tvého rozhodnutí, což není totéž. Ostatní je politika. Neměli tě z případu odvolávat.”

Několik vteřin nepromluvila. „Já nevím,” řekla nakonec.

„Ta chuděra je mrtvá.”

„Máš nějakou dovolenou?” zeptal jsem se. „Možná by sis ji měla vybrat.”

„Jo, teď zrovna odjedu z města,” ušklíbla se. „Sice mě z případu stáhli, ale “

Nedořekla, ani nemusela. Také už jsem se ocitl v jejím postavení. Když se chystáte porušit pravidla, je lepší se o tom nerozkřikovat. Musíte prostě jít a porušit je.

„Alexi, asi bych se s tebou neměla nikde ukazovat,”

řekla. „Proto jsem se chtěla sejít tady.”

„To chápu. Víš, kde mě seženeš,” opáčil jsem.

Jeanne se konečně pokusila o úsměv. „Jsi docela dobrej chlap,” poznamenala. „Na FBI.”

„A ty docela dobrej polda. Na losangeleskou policii.”

Natáhla se přes stůl a stiskla mi ruku. Rychle ji však zase pustila.

„Divné,” řekla a znovu se usmála. „Omlouvám se, jestli se chovám potrhle.”

„Chováš se lidsky, Jeanne. To je něco jiného, ne? Za to bych se neomlouval.”

„Dobře, už nebudu. Musím ale jít, než se rozpláču, nebo se ztrapním nějak jinak. Taky víš, kde mě seženeš, kdybys potřeboval.”

Pak Jeanne vstala od stolu. Než došla ke dveřím, ještě se otočila. „S tím případem jsem nesekla, abys věděl. Budu se motat kolem.”

Kapitola 70

Bylo to divné.

Když jsem se toho večera vrátil do hotelu, čekala na mě na recepci obálka. Byla od Jamese Truscotta.

Otevřel jsem ji cestou do pokoje a nemohl jsem se odtrhnout od jejího obsahu, dokud jsem nedočetl do konce.

PŘEDMĚT:

ŽENY

V

CELÁCH

SMRTI

KALIFORNII

Bylo jich momentálně patnáct a Truscott přiložil stručnou charakteristiku každé z nich.

První byla Cynthia Coffmanová. V roce 1986 spolu se svým přítelem oloupila a uškrtila čtyři ženy. V roce 1989 ji odsoudili k smrti a stále čekala na popravu. Bylo jí teď čtyřicet dva let.

Na konci toho dlouhého dopisu Truscott oznamoval, že má v plánu navštívit některé z nich ve vězení. A že mě rád vezme s sebou, pokud to budu považovat za užitečné.

Když jsem dočetl, ještě jednou jsem stránky prolistoval.

O co Jamesi Truscottovi jde? A proč chce být mým Boswellem? Nepřál jsem si nic jiného, než aby mě nechal na pokoji, ale to on podle všeho neměl v úmyslu.

Kapitola 71

Telefon v mém hotelovém pokoji mě probudil těsně po půl třetí ráno. Právě se mi zdálo o malém Alexovi a Christine, ale sen se okamžitě rozplynul, jakmile jsem uslyšel první zazvonění.

James Truscott, pomyslel jsem si okamžitě. Ale nebyl to on.

Okolo třetí hodiny už jsem projížděl mně neznámou hollywoodskou čtvrtí a hledal bytový komplex Hillside. Za denního světla a s klidnou hlavou bych ho nejspíš našel rychleji.

Hra Mary Smithové se znovu změnila a já se jí ze všech sil snažil porozumět. Proč tahle vražda? Proč teď? Proč tyhle dvě oběti?

Konečně se přede mnou objevil bytový komplex, který vypadal tak na sedmdesátá léta. Jednotlivé domy stály na silných sloupech, mezi kterými parkovala auta, měly ploché střechy a tři podlaží. Všiml jsem si, že se parkuje i na ulici, což poskytlo vetřelci dostatek soukromí.

„Agente Crosii! Alexi!” ozvalo se ze tmy na druhé straně parkoviště.

Poznal jsem hlas Karla Page. Na hodinkách jsem měl 3.05.

Připojil se ke mně pod pouliční lampou. „Je to tamhle,”

řekl.

„Jak jste se o tom dozvěděl?” zeptal jsem se. Page byl ten, kdo mi zavolal do hotelu. „Byl jsem ještě v kanceláři.”

„Kdy sakra spíte?” „Vyspím se, až tohle skončí.”

Následoval jsem mladého agenta sérií odboček doprava a doleva až na místo, kde budovy obklopovaly společnou zahradu a bazén. Několik obyvatel, většinou v županech, se shromáždilo kolem jednoho vchodu. Natahovali krky a vzrušeně si šeptali.

Page ukázal na třípatrový dům, kde za zataženými záclonami svítilo světlo. „Tamhle nahoře,” řekl. „Tam se našla těla.”

Prošli jsme kolem hlídkujících policistů a vystoupali po schodech před domem jedné z cest do budovy.

„Podívejte.” Když jsme vcházeli do bytu, ukázal Page na samolepky na dveřích. Byly označeny dvěma A a jedním B.

Byla to určitě Mary Smithová.

Dveře vedly do velkého obývacího pokoje. Byl plný papírových krabic a chaoticky rozestavěného nábytku.

Uprostřed pokoje ležel tváří dolů mrtvý muž na hromadě rozházených krabic. Na pískově hnědý koberec se vysypalo několik desítek knih. Některé potřísnila krev. Poblíž těla ležel Svět podle Garpa a Hlava 22.

„Philip Washington,” řekl Page. „Třicet pět let, investiční bankéř u Merrilla Lynche. Zjevně sečtělý.”

„Řekl bych, že to vy jste také.”

Tělo tentokrát nebylo nijak naaranžované, žádný umělecký obraz. Vrah možná spěchal kvůli všem těm sousedům kolem a také kvůli špatné únikové cestě.

A Philip Washington nebyl jediný terč. Poblíž leželo na břiše ještě jedno tělo.

To s ním jsem se nedokázal smířit, to tahle vražda mi tolik neseděla.

V levém spánku oběti zela ošklivá rána, kterou kulka vnikla dovnitř, a tvář byla rozsekaná na kusy zcela ve stylu Mary Smithové. Kůže na čele a kolem očí byla křížem krážem rozřezaná nožem a obě tváře probodnuté.

Díval jsem se na tělo a začal si skládat dohromady, co se asi stalo, a události, které k tomu vedly. V mozku mě pálily dvě myšlenky. Měl jsem na té vraždě nějaký podíl? Mohl jsem ji předvídat?

Možná by oběť na ty otázky dokázala odpovědět ale redaktor L. A. Times Arnold Griner už nám s případem Mary Smithové nepomůže. Griner se stal jednou z obětí.

Čtvrtá část

MODRÝ SUBURBAN

Kapitola 72

Sotva jsem začal obhlížet místo činu, potkal jsem Madduxe Fieldinga, zástupce velitele losangeleské policie pověřeného vedením sboru detektivů a také Jeannina nástupce v případu. S kšticí prošedivělých vlasů a stejnýma hnědýma očima jako má Jeanne vypadal jak její otec.

Přišel mi jako profesionál soustředěný na svou práci.

Kromě toho se však zdálo, že je také trochu pitomec.

„Agente Crossi,” řekl a potřásl mi rukou. „Hodně jsem toho slyšel o vaší práci ve Washingtonu.” Řekl to však tak, že to ani neznělo jako kompliment.

„Tohle je zvláštní agent Page,” řekl jsem. „Asistuje mi tady v Los Angeles.”

Fielding na to nijak nereagoval, tak jsem pokračoval.

„Co si o tom myslíte?” zeptal jsem se ho. „Vím, že jste případ právě převzal, ale předpokládám, že jste v obraze, co se týče těch předchozích vražd.”

Tu poslední poznámku jsem nemyslel jako rýpnutí, ale zůstala viset ve vzduchu, jako by jím byla. Fielding obrátil koutky úst dolů a podíval se na mě přes bifokální brýle s tlustými obroučkami. „Tohle není můj první případ sériových vražd. Jsem na něj připravený.”

Zhluboka se nadechl. „A teďk vaší otázce. Domnívám se, že je to práce Mary Smithové a ne někoho, kdo ji napodobuje. Zvažuji možnost, že chtěla Grinera zabít od samého začátku. Nejspíš to tak bylo. Otázkou samozřejmě zůstává, proč a jak tenhle motiv souvisí s předchozími vraždami.”

Všechno co říkal, dávalo smysl, zvláště to, že Griner mohl být terčem od samého začátku. Obrátil jsem se k Pagovi. „A co vy na to?”

Začalo mě zajímat, co si myslí, což mohl pochopit jako známku mé narůstající důvěry v jeho schopnosti.

„Griner a Washington se právě nastěhovali,” řekl Page, který čerpal fakta z monitoru malého notebooku. „Přesněji řečeno před třemi dny. Vím, že Griner tohle stěhování pečlivě tajil, takže Mary Smithové muselo dát dost práce ho vyslídit. To by se shodovalo s jejím zvykem stopovat oběti, že? A i když Griner neodpovídá profilu oběti, byl celou dobu spojený s případem. Mary Smithová s ním začala a je možné, že s ním teď také končí. Třeba je její příběh u konce.”

„Pochybuji,” řekl Fielding, aniž by na Page pohlédl. „Je tady patrná velká zloba. V zavraždění Grinera je příliš mnoho zuřivosti. Viděli jste Zášti To nic. Zapomeňte na to.”

„A co ten modrý suburban?” zeptal jsem se. „Něco nového?” Až do předchozího večera se policie nedozvěděla nic slibného, což bylo vzhledem k naléhavosti trochu překvapivé.

Fielding vytáhl kapesník, sundal si brýle a začal si je čistit. „Ještě nic,” řekl konečně. „Ale když už jste se o tom zmínil, jednu věc si vyjasníme. Já nejsem detektivka Gallettaová. Jsem její šéf a nemám v úmyslu se s vámi radit při každém zvratu v případu. Jestli chce FBI tenhle případ převzít, bude o to muset požádat. Po tom, jak se to celé vyvinulo, bych to skoro uvítal. Ale do té doby dělejte prostě svoji práci a nesnažte se narušit vyšetřování víc, než už to udělala detektivka Gallettaová. Doufám, že mluvím jasně.”

Byl to projev slepé loajality mezi poldy. Aniž by položil jedinou otázku, rozhodl, že jsem Jeanne pokazil vyšetřování já. S něčím takovým jsem se už setkal a dokonce jsem to trochu chápal. Nemohl jsem to však přejít mlčky.

„Mám pro vás jednu radu,” řekl jsem mu. „Měl byste vědět, o čem mluvíte, než kolem sebe začnete rozhazovat obvinění. Jenom si tím ztěžujete práci.”

„Nevím, jak by se to mohlo stát,” utrousil odměřeně.

„Myslím, že jsme teď pokryli všechny možnosti. Když budete mít nějaké otázky, nebo by vás napadlo něco, co by nám mohlo pomoct, víte, jak mě seženete.”

„Rozhodně.”

Když odcházel, mohl jsem ho praštit zezadu do hlavy.

To bylo zřejmě to jediné, co by mohlo naše setkání posunout na ještě nižší úroveň.

„Skvělý chlap,” poznamenal Page. „Silná osobnost, sociální schopnosti a tak podobně.”

„Jo, rozhovor s ním fakt zahřeje u srdce.”

Raději jsem se vrátil k práci. Pokud se komunikace s policií ještě o něco zkomplikuje, budeme potřebovat vlastní analýzu víc než předtím. Page mě o to nežádal, ale já ho provedl celým procesem. Pohybovali jsme se kolem těl ve spirále, jak by to udělal kdokoliv jiný, jen mnohem pomaleji.

Nejdřív jsme centimetr po centimetru prohlédli celý byt, pak jsme se přemístili na chodbu, na přední a zadní schodiště a nakonec na pozemek kolem domu.

Byl jsem zvědavý, jestli bude mít Page dost trpělivosti nebo jestli je jedním z těch mladíků, kteří při práci příliš spěchají na to, aby ji dělali pořádně. Page si vedl dobře. Byl v případu ponořený až po uši.

Byli jsme venku, když se nám ozvala jednotka FBI zabývající se elektronickým průzkumem. V 5.30 se na Grinerově služební emailové adrese objevila další zpráva.

Přišel dopis od Mary Smithové napsaný muži, kterého právě zabila.

Kapitola 73

Komu: agriner@latimes.cz Od: Mary Smithová Komu: Arnold Griner

Víte, co jsem udělala? Sledovala jsem Vás domů poté, co jste povečeřel s přáteli v restauraci Asia de Cuba na Sunset Boulevardu .

Zaparkoval jste pod budovou a vydal se nahoru po zadním schodišti. Vy funíte po jednom patře? Jste z formy, Arnolde. Ale obávám se, že s tím už nestihnete nic udělat.

Čekala jsem venku, až se ve Vašem bytě rozsvítí světlo, a pak jsem šla dál. Už jsem se nebála, rozhodně ne tolik jako dřív. To mi pistole v ruce moc neseděla. Ted jako bych o ní ani nevěděla.

Ještě jste si nenechal na zadní dveře namontovat bezpečnostní zámek. Možná jste to měl v úmyslu, jenom Vás příliš zaměstnávalo stěhování, nebo jste se prostě v tom novém bytě cítil o tolik bezpečnější, že Vám na tom nezáleželo. V tom posledním jste měl pravdu. Nezáleží na tom, už ne.

Když jsem vstoupila do kuchyně, byla tam tma, ale v obývacím pokoji se svítilo a šla tam televize. Vedle dřezu ležel nůž na porcování masa, ale nechala jsem ho tam.

Mám svůj, což už o mně nejspíš víte, pokud jste četl všechny mé emaily.

Čekala jsem v kuchyni tak dlouho, jak to jen šlo, a naslouchala Vám a Vašemu společníkovi. Nerozuměla jsem vám, ale líbil se mi tón vašich hlasů. Dělalo mi také dobře vědomí, že jsem ten poslední člověk, který je slyší.

Pak ve mně začala narůstat nervozita. Zpočátku ani nestála za řeč, ale věděla jsem, že bude hůř, když budu čekat moc dlouho.

Kdybych chtěla, mohla bych z bytu hned odejít, a vy byste se nikdy nedozvěděli, že jsem tam byla.

V tom jste jako ti ostatní. Nikdo neví, že jsem nablízku, dokud nepřijde jeho čas. Neviditelná žena, to jsem já. I když takových je nás hodně.

Když jsem nakráčela do obývacího pokoje, vyskočili jste oba současně. Postarala jsem se, abyste si všimli pistole. Pak už jste se ani nehnuli. Chtěla jsem se zeptat, jestli víte, proč jsem přišla, proč si zasloužíte zemřít, ale bála jsem se, že svoji práci nestihnu dokončit, pokud se do ní nepustím hned.

Stiskla jsem spoušť a Vy jste dopadl na záda. Váš spolubydlící zaječel, pak se pokusil utéct. Nevím, jak to chtěl dokázat.

Vystřelila jsem na něj a myslím, že umřel okamžitě. Oba jste prostě zemřeli. Na tak popudlivého, hnusného chlapa jste moc bojovný nebyl.

Sbohem, Arnolde. Jste mrtev a víte, co ještě? Všichni už na Vás zapomněli.

Kapitola 74

Vypravěč věděl, že přišel čas přestat vraždit. Byla to součást plánu a ten plán byl dobrý. Ale bylo mu to líto.

Právě v tom začínal být docela dobrý, a to byl pocit, který už dlouho nepoznal.

Gratulace však byly namístě. Chválu pro něj představovaly všechny televizní reportáže a články v novinách. Zvlášť v L. A. Times, kde toho idiota Arnolda Grinera opěvovali jako světce a mučedníka. Každý poznal Vypravěčovo mistrovské dílo to však bylo ještě mnohem lepší, než tušili.

A jemu se chtělo oslavovat, jenomže se pořád ještě nemohl nikomu svěřit. Zkusil to ve Vancouveru, a jak to dopadlo. Musel zabít kamarádku, no, známou, svou starou příležitostnou milenku.

Jak tedy bude slavit? Arnold Griner byl mrtvý a nad tím se mohl potrhat smíchy. Ironie v tom obsažená ho fascinovala nejdřív Griner dostával ty emaily, pak se stal poslíčkem policie a nakonec to schytal sám. Ve skutečnosti která se tak lišila od toho, co popsal v posledním emailu škemral ten malý parchant o život, když konečně pochopil, kdo si pro něj přišel. O to větší uspokojení ta vražda Grinerovi přinesla. Kdepak, nezabil Grinera a jeho společníka okamžitě. Trvalo to skoro hodinu a on si vychutnal každičkou minutu toho melodramatu.

A co bude dělat teď?

Rád by slavil, ale neměl nikoho, komu by o tom všem mohl vyprávět. Béééé, neměl nikoho.

Pak mu došlo, co udělá, a bylo to tak prosté. Stejně už byl ve Westwoodu, tak nechal auto na parkovišti a došel pěšky k tomu úžasně kýčovitému kinu Bruin Theater, kde hráli Collateral. Tom Cruise, paráda.

Dostal chuť zajít si do kina.

Chtěl si sednout mezi své a dívat se, jak Tom Cruise předstírá, že je velký, zlý zabiják bez svědomí a soucitu. Jo, už se bojím, Tome.

Kapitola 75

„Volal pan Truscott. Říkal, že by s tebou rád udělal interview. Prý je to důležité. Ze klidně přijde sem, jestli chceš. Chtěl vědět, jestli jsi dostal jeho dopis o ženách v celách smrti.”

Zamračil jsem se a potřásl hlavou. „Truscotta si nevšímej. Stalo se tu ještě něco, když jsem byl pryč?”

„Pověděl ti Damon, že se rozešel se svou přítelkyní?”

zeptala se mě Nana potichu. „Věděl jsi vůbec, že měl přítelkyni?”

V sobotu odpoledne, první den po mém návratu, jsme seděli v kuchyni. Ohlédl jsem se ke dveřím do obývacího pokoje, abych se ujistil, že jsme stále ještě sami.

„Je to ta dívka, se kterou si tak často telefonoval?” zeptal jsem se.

„No, už není,” odpověděla. „Což je určitě dobře. Na takové věci je moc mladý.” Začala si broukat píseň „Jošua táhl do bitvy o Jericho” a obrátila svou pozornost k čili na plotně.

Také mě čili vyrušilo a také mě překvapilo, že do něj Nana dala mleté krůtí maso místo obvyklého hovězího nebo vepřového. Možná se Kayle Colesové podařil zázrak a konečně přinutila Nanu, aby udělala něco pro své zdraví.

Díky jí za to.

„Kdy ti Damon řekl, že má přítelkyni?” zeptal jsem se.

Nedokázal jsem to téma úplně pustit z hlavy. Zvědavost převážila nad mou neochotou dát najevo, jak málo toho v poslední době vím o svém starším synovi.

„Neřekl mi to, jenom to tak nějak vyplynulo na povrch,”

odpověděla Nana. „Tohle je věc, o které děti v jeho věku nedokážou mluvit na rovinu. Cornelia tady byla několikrát na návštěvě. Učili se spolu. Je moc milá. Její rodiče jsou právníci, ale to jí nemám za zlé.” Zasmála se svému malému vtipu. „No, možná jsem jí to trochu za zlé měla.”

Cornelia? Vševědoucí Nana a neinformovaný Alex.

Dopadlo to jako vždycky: všechny mé dobré úmysly a předsevzetí padly za oběť Práci.

Propásl jsem Damonův první rozchod. To už nemohu vrátit. Cornelie, ani jsme se nepoznali.

Ale stejně bylo příjemné být zase doma. Po kuchyni se brzy rozlila vůně Nanina vaření a mě uvítal zpátky večírek, na který přišli přátelé a známí. Kromě čili jsme si pochutnávali na Nanině slavném kukuřičném chlebu, dvou druzích zeleninové přílohy s česnekem, dokonalých steacích a karamelovém chlebovém pudinku, vzácné to pochoutce.

Doktorka Colesová zjevně neměla na Nanu tak velký vliv, jak se zdálo.

Snažil jsem se pomoci tím, že jsem se klidil z cesty, zatímco se Nana neustále dívala na hodinky a doslova poletovala po kuchyni. Cítil bych se lépe, kdybych věděl, že si tu oslavu zasloužím. Nejen že jsem se rozhodně nemohl ucházet o titul Otec roku, ale navíc jsem už měl zamluvenou letenku zpátky do L. A.

Kapitola 76

„Podívejte se, kdo je tady i s rodinou! Kde mám foťák?”

Sampson a Billie dorazili mezi prvními s tříměsíční Djakatou, kterou jsem neviděl od jejího narození. Rozzářený Sampson ji vyndal z vaku, který měla Billie na hrudi, a položil mi ji do náručí. Byl to krásný pohled Sampson se svým miminkem. Táta medvěd, pomyslel jsem si. A máma a holčička medvědice.

„To je ale krasavice,” řekl jsem, a opravdu byla kakaově hnědá, s jemnými kudrnami tmavých vlasů po celé hlavě.

„Je v ní to nejlepší z vás obou. Je jako panenka.”

Jannie proklouzla mezi nás, aby si mohla Djakatu prohlédnout zblízka. Byla ve věku, kdy holčičkám začíná docházet, že by také jednou mohly mít děti.

„Je tak drobounká,” řekla hlasem plným posvátné bázně.

„Tak droboučká zase ne,” řekl Sampson. „Na svůj věk má tu správnou výšku a váhu. Je po tátovi. Takhle velká byla Billie, když jí bylo pět.”

„Musíme jenom doufat, že jí nenarostou takové nohy a ruce jako tobě, chudince,” poznamenala Nana. Pak zamrkala na Billii, kterou už považovala za součást rodiny.

Byla to radost, být zase doma. V tom okamžiku mi došlo, co všechno tu mám a kolik to pro mě znamená. Ať se stane cokoliv, budu mít pořád místo, kde je mi dobře, kam patřím. Cítil jsem, že si tu chvíli musím zapamatovat, abych si ji mohl vybavit, až to budu potřebovat.

Ta chvíle intimity však netrvala dlouho, protože se dům začal plnit dalšími hosty. Ukázalo se tam několik mých starých kolegů z washingtonské policie; Jerome a Claudette Thurmanovi přišli s Rakeemem Powellem a jeho novou přítelkyní, jejíž jméno mi uniklo. „Dej tomu týden,” pošeptal mi Sampson. „Jestli ho s ní uvidíš i pak, bude na čase začít si dělat starosti.”

Teta Tia a můj bratranec Carter byli první skuteční příbuzní, kteří přišli, a po nich následoval proud přátelských a známých tváří, z nichž některé měly se mnou společné rysy.

Jako poslední dorazila doktorka Kayla Colesová a já ji osobně přivítal ve dveřích. „Tak tady je ta zázračná léčitelka.” „Promiň?”

„Ta, která přiměla moji babičku, aby začala do čili dávat krůtí maso. Jestli se nepletu, je to tvoje práce. Gratuluji.”

„K službám.” Žertovně se uklonila. Na sobě měla tyrkysové šaty, které vypadaly velmi pohodlně, i když byly dost přiléhavé. Znal jsem Kaylu hlavně v jejím pracovním oděvu, takže jsem si té proměny nemohl nevšimnout.

Místo lékařské brašny nesla velký zakrytý hrnec.

„Tak tohle vypadá na tvůj největší trik,” řekl jsem. „Ještě nikomu se nepodařilo propašovat do Naniny kuchyně svoje jídlo. To chci vidět.”

„Není to jenom jídlo, přinesla jsem i recept.”

Otočila hrnec a ukázala mi bílou kartičku přilepenou na boku.

„Zdravé zapečené fazole pro ženu, která až moc dobře umí vařit na sádle.”

„No, tak pojď dál,” pokynul jsem jí. „Na vlastní nebezpečí.”

Tóny Kvartetu Branforda Marsalise nás uvítaly v domě, kde už se večírek dostával do obrátek, a všichni byli rádi, že vidí doktorku Kaylu, které byla v okolí velmi oblíbená.

Trochu se z toho všeho točila hlava. Koncem týdne už budu zase sedět v letadle. Ale teď si to musím pořádně užít.

Kapitola 77

Našel jsem Sampsona a Billii, právě když otevíral v kuchyni pivo, a vzal jsem mu ho z ruky. Chtěl jsem s tím velkým chlapem něco probrat, než se oslavy opravdu rozběhnou.

„Pojď se mnou,” řekl jsem. „Musím si s tebou promluvit než se něčeho napijeme.”

„A, nějaké tajemství,” zasmála se Billie. Je sestra na pohotovosti a už toho hodně viděla.

„Půjdeme nahoru,” řekl jsem Johnovi.

„Už jsem jedno pivo měl,” poznamenal. „Tohle je číslo dvě.”

„Stejně pojď. Bude to jenom chvilka, Billie.”

Ze své pracovny v podkroví jsem stále slyšel tlumenou hudbu z přízemí. Mezi šumem hlasů návštěvníků jsem rozeznal Kaylin smích.

Sampson se opřel o zeď. „Chtěl jste mě vidět, pane? Ve svý kanceláři?”

Na sobě měl legrační tričko svého basketbalového týmu seniorů u svatého Antonína. „Nehýbejte se a nikomu se nic nestane. “

„Nechtěl jsem zatahovat na večírek práci,” řekl jsem.

„Ale nemohl sis pomoct,” ušklíbl se Sampson. „Že jo?”

„Nebudu doma dlouho. Musím se vrátit do L. A. a tohle už nemůže počkat.”

„No, to zní vážně,” řekl. „Tak o co jde? Ven s tím.”

„Takže na rovinu. Ředitel Burns a já chceme, aby ses vážně zamyslel nad přestupem k FBI. Rádi bychom tě měli u nás. Cekal jsi to?” zeptal jsem se.

Zasmál se. „Tak trochu jo, samozřejmě. Kolem tyhle horký kaše už obcházíš dost dlouho. Takže Burns chce mít v FBI víc černochů?”

„Ne. O to mu nejde, pokud vím.”

Co Burns chtěl, bylo víc agentů, kteří znají hodnotu práce v terénu, a lidí, kterým bude moci důvěřovat. Řekl jsem mu, že kdybych mohl najmout jediného člověka, volil bych bez přemýšlení Johna Sampsona. To Burnsovi stačilo.

„Mám už svolení z ředitelovy kanceláře,” pokračoval jsem. „Ron Burns chce to, co já. Neboje to možná naopak.”

„Chceš říct, že chce mě?” zeptal se Sampson.

„No, mohl by mít Jeroma nebo Rakeema nebo toho chlapa, co zastavuje auta na přechodu před školou Sojourner Truthové. Ale rozhodl se pro tebe.”

Sampson se hlasitě rozesmál. Byl to jeden z mých oblíbených zvuků. „Taky jsi mi chyběl,” řekl. „A věř tomu nebo ne, mám odpověď. Chci, aby ses vrátil k washingtonský policii. Co povíš na tohle? V jednom máš pravdu musíme se dát zase dohromady. Po tvém nebo po mém. Já hlasuju pro svůj návrh.”

Ani já se neubránil hlasitému smíchu. Pak jsme s Johnem uhodili o sebe sevřenými pěstmi na znamení souhlasu, že musíme začít zase pracovat společně, tak nebo tak.

Slíbil jsem Sampsonovi, že budu o jeho překvapivé nabídce uvažovat, a on zase, že se zamyslí na tou mojí. Pak otevřel dokořán dveře mé kanceláře a pustil dovnitř hudbu zdola.

Kapitola 78

„Teď už se můžeme napít?” zeptal se Sampson. „Je to přece večírek. Pamatuješ si ještě, co to znamená?”

„Mlhavě,” odpověděl jsem.

O dvě minuty později už jsem držel v jedné ruce pivo a ve druhé žebírko v domácí grilovací omáčce. Jannii a Damona jsem našel v jídelně, jak hrají scrabble se svou sestřenicí Michelle a Kaylou Colesovou. Abych byl však upřímný, šel jsem hlavně za Kaylou.

„Nezanedbáváte naše hosty?” zeptal jsem se dětí.

„Tyhle dva ne,” opáčila Jannie a kývla na Kaylu a Michelle.

„Vyhrávají nade mnou o tolik, že bych snad byla raději, kdyby mě ignorovali,” řekla Kayla a spiklenecky se na Jannii a Damona usmála. Bylo to tu zas. Nějaká žena a moje děti v náramné shodě. O co tam šlo? Ze by mi něco uniklo?

Pozorně jsem si doktorku Kaylu prohlédl, když přerovnávala kostky s písmeny. Byla velmi přirozená a pohledná, aniž by se o to snažila. Musel jsem přiznat, že se mi líbí vlastně už od doby, kdy jsme spolu vyrůstali v Southeast.

„Díváš se, jak hraju?” zeptala se a vytrhla mě za zamyšlení.

„Ba ne,” ozvala se Jannie. „Pokukuje po vás, doktorko Kaylo. Ale rafinovaně.”

„Tak jo, dost legrácek. Musím jít pomáhat Naně,” řekl jsem. Usmál jsem se na Kaylu a zamířil pryč. Rychle.

„Nechoď,” řekla Kayla. Ale já už byl ve dveřích.

Cestou do kuchyně jsem však myslel jen na jedno. Jak to udělat, abych Kaylu na večírku zastihl samotnou? A kam bych ji měl pozvat na naše první rande?

Kapitola 79

Úmyslně jsem vzal Kaylu do restaurace Kinkeaďs.

Bývalo to moje a Christinino oblíbené místo, ale ještě předtím to byl máj oblíbený podnik a já neměl v úmyslu přestat tam chodit. Kayla dorazila ani ne pět minut po mně, a to se mi líbilo. Byla přesná, nic na mě nehrála. Na sobě měla černý kašmírový svetr, černé kalhoty a páskové střevíce na podpatku a byla okouzlující. Po svém.

„Omlouvám se, Alexi,” řekla, když za mnou přišla k baru. „Jsem přesná. Vím, že je to nuda, když nemůžeš napjatě čekat, ale nemůžu si pomoct. Příště, jestli nějaké příště bude, to napravím. Zdržím se o deset, možná patnáct minut.”

„Budiž ti odpuštěno,” řekl jsem a náhle se cítil báječně uvolněný. „Právě jsi prolomila ledy, viď?”

Kayla na mě zamrkala. „Prolomila. Jakoby nic. To jsem dobrá, co? Rafinovaná, stejně jako ty.”

„Ty nevíš, že muži nemají rádi ženy, které je ohrožují tím, že jsou moc chytré?” řekl jsem. „Ty jsi děsivě chytrá.”

„Ale ty jsi výjimkou z pravidla, že? Máš chytré ženy rád.

A tak chytrá zas nejsem. Povím ti proč svoji teorii.”

„Mluv. Já si dám pivo točený ležák,” řekl jsem barmanovi.

Kayla pokračovala. „Vídám údajně geniální lidi v nemocnici, doktory a vědce, kteří si nevědí rady se svým soukromým životem. Jak chytří mohou tedy být? Je chytrý ten, kdo si dokáže zapamatovat fakta a myšlenky jiných lidí?

Nebo ten, kdo zná nazpaměť všechny rokenroly, které byly kdy nahrané? Nebo děj všech epizod Přátel?”

Obrátil jsem oči v sloup. „Ty znáš všechny epizody Přátel? Nebo jsi někoho takového potkala?”

„Proboha, ne. Já jsem na Pohotovost. A Nemocnici Chicago Hope.”

„Já znám hodně písní rythm & blues,” přiznal jsem se.

„A soukromý život se mi moc nevyvedl.”

Kayla se zasmála. „S tím nesouhlasím. Znám tvoje děti, Alexi.”

„A znáš i Christine Johnsonovou?”

„Nech toho. A mimochodem, setkala jsem se s ní.

Zajímavá žena, to rozhodně. Jenom je teď trochu zmatená.”

„Dobře, nebudu se hádat. Ale dokázal bych proti sobě připravit moc dobrou žalobu.”

Povídali jsme si, hodně se smáli, něco vypili a dobře se najedli. Kupodivu se nám podařilo vyhnout se Naně a dětem, možná proto, že se to téma tolik nabízelo. Jako obvykle jsem si vychutnával Kaylin smysl pro humor, ale hlavně její sebedůvěru. Bylo znát, že se ve své kůži cítí dobře.

Dopíjeli jsme sklenici po večeři, když prohlásila: „Bylo to moc fajn, Alexi. Milé a přirozené.”

„Překvapilo tě to?” zeptal jsem se.

„Ne, to ne. No, možná trochu,” přiznala. „Možná hodně.” „Povíš mi proč?”

„Hm. Asi proto, že jsi neměl tušení, jaká jsem, i když sis nejspíš myslel, že to víš.”

„Většinou tě vídám v práci,” řekl jsem. „Vždycky jsi pro mě byla doktorka Kayla ze Sousedské zdravotní služby.”

„Vezměte si dva aspiriny a neopovažujte se volat mi domů,” zasmála se. „Není to snadné, když se mi svěřuje tolik lidí, ale většinou se nemusím svěřovat na oplátku já jim.”

Usmál jsem se. „Chtěla bys mi něco povědět?”

Kayla zavrtěla hlavou. „Myslím, že už jsem to pověděla.

Bylo to fajn. Užila jsem si dnešní večer víc, než jsem čekala.”

„To jsem rád. A nějaké příště bude. Jak jsi řekla.” Mile se na mě usmála. „Uhodla jsem to, viď?” „Uhodla. Pokud budeš ty chtít vidět mě.” „To víš, že budu, Alexi. Jsem zvědavá, co se z toho vyvine.”

Kapitola 80

Když jsem se druhý den odpoledne vrátil na západní pobřeží, mluvilo se v oblastní kanceláři FBI nejen o nejnovějším vývoji v případu Mary Smithové, ale také o mně, což nebyla moc dobrá zpráva.

Zjevně se rozneslo, že jsme si já a Maddux Fielding nějak nepadli do oka, když nahradil Jeanne Gallettaovou.

Vztahy mezi FBI a losangeleskou policií byly vždycky napjaté, v některých případech lepší a v některých horší, a tohle jim rozhodně neprospělo.

Podle toho, co jsem pochytil, se nejvíc mluvilo o tom, že tam agent Alex Cross z Washingtonu napochodoval, aniž měl co ztratit, a arogantně pokazil policii, co se dalo.

Dělal jsem si s tím starosti asi pět minut, pak jsem se soustředil na něco důležitějšího.

Pátrání po Mary Smithové alias Hollywoodském zabijákovi alias Kruté Mary se rozvinulo do takové šíře a nabralo takové obrátky, jaké nikdo nepamatoval. I ti nejosťřílenější profíci nad tím kroutili hlavou.

To dopoledne, co jsem dorazil do města, přišel další email. Ještě jsem ho nečetl, ale říkalo se, že je jiný než ostatní, a policie už připravovala odpověď. Mary Smithová tentokrát poslala varování a všichni brali její zprávu velmi vážně.

Shromáždili jsme se v konferenční místnosti ve čtrnáctém patře, která byla už před několika týdny určena za nervové centrum případu Mary Smithové. Stěny pokrývaly fotografie, novinové výstřižky a zprávy z laboratoře. Na jednom konci dlouhého a širokého stolu uprostřed místnosti stála dočasná telefonní ústředna.

Schůzi měl vést Fred Van Allsburg, který vtrhl do místnosti deset minut po posledním z nás. Jeho pozdní příchod mi z nějakého důvodu připomněl Kaylu Colesovou a to, jak ráda chodí přesně. Kayla věří, že lidé, kteří se pravidelně opožďují, nerespektují ostatní.

Fred Van Allsburg měl prastarou přezdívku Stopka.

Pocházela z konce osmdesátých let, kdy se mu podařilo uzavřít heroinový koridor mezi Spojenými státy a Střední Amerikou. Od té doby toho moc nedokázal kromě šplhání po byrokratickém žebříku. Když jsem s ním teď pracoval, necítil jsem k němu víc respektu, než vyžadovaly jeho šarže a věk.

Myslím, že to věděl, proto mě překvapilo, když zahájil schůzi tak, jak to udělal.

„Než začneme, chtěl bych říct pár věcí,” spustil. „Jak už všichni víte, jsme v tom v podstatě sami. Maddux Fielding má zřejmě v úmyslu pracovat na případu sám a udělal ze sebe velkou osinu v zadku. Je to tak, Alexi?”

V místnosti se rozlehlo tlumené pochechtávání. Všichni se po mně ohlédli. „No, bez komentáře,” řekl jsem a smích zesílil.

Van Allsburg pozvedl hlas, aby všechny utišil. „Co se mě týče, necháváme naše komunikační kanály otevřené, a to znamená, že budeme dál pravidelně poskytovat policii všechny informace, které budeme mít. Pokud se doslechnu, že si někdo nechává něco pro sebe, skončí ve skladu důkazních materiálů. Ať si Fielding vede svoje vyšetřování, jak chce. Nehodlám slevovat z našeho profesionalismu. Je to všem jasné?”

Reakce Van Allsburga na momentální situaci mě mile překvapila. Zjevně měl smysl pro loajalitu, i když to znamenalo spolupracovat se mnou.

Pak jsme přešli k nejnovějšímu emailu od Mary Smithové. Van Allsburg použil digitální projektor a promítl zprávu na projekční plátno, abychom ji všichni viděli.

Když jsem ji četl, nezarazilo mě ani, co Mary napsala, ale spíš to, co nám tím zřejmě chtěla povědět. Bylo to stejné jako v předchozích emailech, jen o něco zřetelnější, jako rytmické bubnování, které stále sílí.

Pojďte si pro mě, říkala nám.

Tady jsem. Pojďte si pro mě. Proč vám to tak dlouho trvá? Dopis adresovala zesnulému Arnoldu Grinerovi.

Kapitola 81

Komu: agriner@latimes.cz

Od: Mary Smithová

Komu: Tomu, kdo bude další

Už jsme se viděly, Vy a já. Co na to řeknete?

Pamatujete? Já ano.

Dala jste mi onehdy autogram a oplývala jste energií a šarmem. Zdála jste se být tak dosažitelná, tak všední.

Neprozradím Vám, kde jsme se setkaly, ale stejně byste si na to nevzpomněla. Pověděla jsem Vám, že mám moc ráda Vaše filmy, a Vy jste se usmála, jako bych vůbec nic neřekla. To mi připomnělo, jak moc jsem pro lidi jako Vy neviditelná .

Nebylo to však poprvé, co jste se dívala skrz mě.

Nevšimla jste si mě včera v pečovatelské službě ani dneska v tělocvičně. Ale to mě nijak nepřekvapilo.

Zdá se, že jsem po všech stránkách Vaším protikladem.

Není tohle náhodou stopa?

Vás zná každý a mě nikdo. Já nejsem slavná nebo krásná jako filmová hvězda. Nemám dokonalou pletf a úžasný úsměv. Podle všeho jste lepší matka, než byla Patsy Bennettová, lepší herečka než Antonia Schifmanová, lepší manželka než Marti LowensteinBellová a rozhodně jste slavnější než nadějná Suzie Cartoulisová.

Jste jednou z těch, o kterých se dá říct, že „mají všechno”, a vsadím se, že to dobře víte, i když na to občas zapomenete.

Mám jen jedno, co vy nemáte. Vím všechno. Vím, že v poledne ode dneška za dva dny budete mrtvá. Budete mít v hlavě kulku a Vaši tvář nikdo nepozná, dokonce ani Vaše krásné děti, ani obdivovatelé, kteří stojí fronty na Vaše filmy.

Ale když jsme se setkaly, nic z toho jsem Vám neřekla.

Jen jsem se usmála, skoro se uklonila, a poděkovala Vám za to, jaká jste. Odešla jsem s vědomím, že až se příště uvidíme, bude to úplně jiné.

Příště nebudu neviditelná, to Vám slibuji.

A já své sliby plním, jen se zeptejte Arnolda Grinera.

Kapitola 82

„Co si o tom myslíte?” zeptal se Van Allsburg všech přítomných a potom pohlédl přímo na mě. „Vyřešil jste víc takových případů než kdokoliv jiný v téhle místnosti. Co se to děje? Co ta ženská chystá?”

Sel jsem rovnou k věci. „Chce, abychom ji dopadli.”

Cítil jsem, že bych měl povstat a promluvit k shromážděným. „Nejspíš je to osoba, která se cítí naprosto izolovaná. Její reakce likvidovat lidi, na které se fixuje, je paradoxní. On, ona nebo ono ničí to, co nemůže mít. Cítí se však čím dál hůř. Část její osobnosti to ví a nechce v tom už pokračovat, ale chybí jí vůle přestat.”

„A ten poslední email?” zeptal se Fred.

„Další znamení, že vrah trpí vnitřním konfliktem. Jeho vědomí se možná domnívá, že se vysmívá autoritám, zatímco podvědomí kreslí mapu, podle které bychom ho mohli sledovat. Podle mě je to jediný způsob jak vysvětlit, co se děje, ale ani nevím, jestli to dává smysl.”

„A co když je to naopak?” zeptal se David Furjishiro.

„Co když nás úmyslně svádí ze stopy svou fikcí?”

„Máte pravdu. Možné to je,” řekl jsem. „A my pak můžeme počítat s každým pravděpodobným vysvětlením kromě toho, co stojí v emailu. Myslím, že jsme povinni chápat ten vzkaz tak, jak zní, a až pak uvažovat o dalších alternativách. Ale David právě uvedl další logickou možnost. My samozřejmě nevíme, jestli vrah uvažuje logicky.”

Několik agentů včetně mého parťáka Page si při mé řeči dělalo poznámky. Byl jsem si vědom toho, že mé slovo tam má velkou váhu, i když jsem z toho byl trochu na rozpacích.

„Víme, jak se k tomu staví policie? Mluvím o té poslední hrozbě,” zeptal se jeden agent vzadu, jedna z několika tváří, které jsem ještě neviděl. Pohlédl jsem tázavě na Van Allsburga.

„Nasadili na to velkou pracovní skupinu. To víme jistě.

Pracují na databázi potenciálních terčů. Ale při množství známých hereček v tomhle městě je to pořádně dlouhý seznam, i když se vyloučí ty bezdětné.

A navíc, losangeleská policie se bojí, aby nevyvolala paniku. Kromě posílení hlídek a jistého informování veřejnosti toho pro ty ženy a jejich rodiny moc udělat nemohou kromě dopadení Mary Smithové. Někdo ji musí zastavit. A víte co? Chci, abychom to byli my, ne policie.”

Kapitola 83

Disneyland je plný ironií pro každou dobrou matku.

„Nejšťastnější místo na zemi”, jak stojí v letáku, ale s těmi obrovskými, kypícími davy je to také místo, kde se dá nejsnadněji ztratit dítě.

Mary se snažila nepoddávat svým obavám. Čeho se bojíte, to se vám nejspíš stane. Paranoici jsou ti nejsmutnější lidé na světě. To bych měla vědět.

Kromě toho měl tenhle den patřit radosti a rodině.

Brendan a Ashley se na něj těšili skoro celou věčnost.

Dokonce i malý Adam poskakoval v kočárku a pištěl nadšením.

Mary se držela těsně za staršími dětmi, které šly napřed po Main Street USA lemované stánky se sladkostmi a dalšími atrakcemi. Každý z nich držel jednu polovinu mapy parku. To bylo roztomilé, protože ani jeden nevěděl, na co se dívá. Co se narodil Adam, rádi si hráli na starší.

„Co chcete dělat nejdřív, mí tři plyšáčci?” zeptala se jich.

„Jsme tady. Jsme konečně v Disneylandu, přesně jak jsem slíbila.”

„ Všechno,” vydechla Ashley. S otevřenou pusou zírala, jako kolem nich po Main Street prochází Goofy, skutečný Goofy!

Brendan ukázal na malého chlapce asi v jeho věku, který měl na hlavě Mickeyho uši se jménem Matthew vyšitém po okraji.

„Koupíš nám je?” zeptal se dychtivě. „Prosím, prosím?”

„Ne, je mi líto, miláčku. Na tohle nemá maminka dost peněz. Necháme to na příště.”

Náhle ji napadlo, že jim měla vzít s sebou sendviče. Bylo jasné, že výlet do Disneylandu bude stát mnohem víc, než si může dovolit. Jestli se doma před další výplatou přihodí něco nečekaného, bude v pořádném maléru.

Zas jedna starost navíc. Přestaň. Přestaň. Dneska ne.

Nepokaz to.

„Já vím, co bychom měli udělat,” řekla a jemně jim vzala mapu z rukou.

Krátce nato už seděli ve člunu při projížďce zvané Svět je malý. Bylo to něco, co Mary zažila naposledy, když byla v Brendanově věku.

Atrakce byla stejná, jak si ji pamatovala, a to ji potěšilo.

Chlad a temnota byly uklidňující a povědomé animované tváře se jí líbily stejně, jako když byla dítě. Na té projížďce a celém Disneylandu bylo něco konejšivého. Byla hrozně ráda, že tam může být s dětmi, že splnila svůj slib.

„Podívej se na tohle!” vykřikl Brendan a ukázal na veselou eskymáckou rodinu, která jim mávala od svého iglú.

Uvědomila si, že Brendan a Ashley si nejspíš sníh nepamatují a Adam ho nikdy neviděl. Seď a nekonečná zima jejich bývalého domova jí teď připadaly jako z jiného světa, jako ta černobílá část filmu Čaroděj ze země Oz. Jen s tím rozdílem, že Dorothy se domů vrátila, ale Mary to nikdy neudělá. Už nikdy nechce vidět hory pokryté sněhem. To všechno bylo miliony kilometrů daleko a tak to také zůstane.

Od teď už bude jen kalifornské slunce a usmívající se eskymáci a Goofy.

„Promiňte paní. Vystupte si, prosím,” vytrhl ji z myšlenek zaměstnanec parku.

„Mami!”

Mary sebou nešťastně trhla. Propásla polovinu projíždky tím, že přemýšlela o něčem jiném. Co si pamatovala jako poslední? Eskymáckou rodinu. Sníh. Ano, sníh.

„Paní? Prosím. Už tu čekají další.”

Mary vzhlédla k muži v uniformě, který se na ni mile usmíval.

„Můžeme jet ještě jednou?” zeptala se.

S politováním zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale to nejde.

Budete se muset zase postavit do fronty.”

„Už jdeme!” vykřikl Brendan. „Pojď už, mami. Žádné scény. Prosím.”

„Dobře, dobře,” řekla Mary. Hlas měla napjatý a trochu se styděla.

Zamrkala na zřízence. „Děti,” pronesla spiklenecky a rozběhla se po nástupišti, aby dohonila svoje miláčky.

Kapitola 84

Brzy přišel čas oběda a Mary byla celá nešťastná, když zjistila, že má v peněžence jen dvanáct dolarů a nějaké drobné. Ona i děti se budou muset spokojit s jednou malou pizzou a kolou pro všechny.

„Je na tom něco zelenýho,” postěžovala si Ashley, když Mary položila jídlo na stůl.

„Nemá to žádnou chuť,” řekla. Otřela kousky oregana ubrouskem. „Tak. Všechno zelené je pryč.”

„Je to i pod sejrem. Já to nechci, mami. Mám hlad, velkej hlad!”

„Zlato, k obědu je tohle. Nic jiného nedostanete, než přijedeme domů.” „To je mi jedno.” „Ashley.” „Ne!”

Mary se zhluboka nadechla a počítala do pěti. Vší silou se snažila uklidnit, získat zpět sebeovládání. „Podívej se na brášku. Chutná mu to. Je to ňamka.”

Brendan se usmál a znovu si ukousl, obraz poslušnosti.

Ashley jen vystrčila bradu a uhnula před Mary očima.

Mary cítila, jak jí tuhnou krk a ramena. „Ash, miláčku, budeš si muset aspoň jednou kousnout. Ashley! Jenom to ochutnej. A dívej se na mě, když s tebou mluvím.”

Mary bylo naprosto jasné, že by to měla nechat být.

Nechuť k jídlu byl Ashleyin problém, ne její. „Víš, kolik to stálo?” vyhrkla proti své vůli. „Víš vůbec, jak je tady v Disneylandu draho?’

Brendan seji snažil uklidnit. „Mami, ne. Mami, mami.”

„Tak co?” naléhala. „Víš to?”

„Je mi to fuk,” odsekla Ashley. Ta malá mrcha, ta hrozná holka.

Napětí ji zcela ovládlo, vystřelovalo jí z ramen do paží a nohou. Mary cítila mravenčení ve svalech. Náhle však všechno povolilo.

Tak Ashley to nechutná? Dobře. Tak dobře.

Máchla rukou přes stůl.

„Mami!” vyjekl Brendan.

Papírové talíře a kousky pizzy spadly na betonovou podlahu. Jediný kelímek s kolou se převrhl a jeho pěnivý obsah cákl do kočárku, kde seděl Adam. Jeho jekot se ozval skoro okamžitě. Rezonoval s Maryiným.

„Vidíš, co jsi udělala? Vidíš to?”

Skoro nic z toho neslyšela. Její hlas jako by zněl někde daleko, za zavřenými a zamčenými dveřmi.

Bože, takhle to být nemělo. Ona a děti si měly užívat v Disneylandu. Všechno se pokazilo. To, pro co tak tvrdě pracovala, vzala náhle voda. Byla to noční můra. Co se ještě může stát, aby se všechno zhroutilo?

Kapitola 85

Jestli se dalo věřit poslednímu emailu Mary Smithové, měli jsme nejvýš osmačtyřicet hodin, abychom zabránili další vraždě.

Neřešitelnou situaci ještě komplikovala skutečnost, že jsme se stovkou agentů a detektivů nasazených na ten případ rozhodně nemohli být všude zároveň.

Jedna stopa se však vynořila a my se po ní měli dát. To bylo všechno, co nám Van Allsburg řekl. Nebyl jsem si jistý, že bychom potřebovali další schůzi, abychom probrali situaci, ale ukázal jsem se na ní a teď jsem byl rád.

Podařilo se nám najít skulinu v neoficiální Fieldingově politice zavřených dveří losangeleské policie. Když jsem vstoupil do konferenční místnosti, mluvil právě z telefonu člen skupiny pověřené pátráním po modrém suburbanu.

Tato skupina se skládala ze dvou velících detektivů, asi dvaceti agentů v terénu a koordinátora stop Merrilla Snydera, kterého jsme teď měli na lince.

Snyder začal shrnutím dosavadního pátrání. V jeho hlase bylo znát slabý novoanglický přízvuk. „Jak víte, v registru automobilů nelze vyhledávat podle barvy, což je jediná charakteristika údajného suburbanu Mary Smithové,”

pověděl skupině.

„Takže máme přes dva tisíce potenciálně podezřelých vozů v okrese Los Angeles. Abychom pátrání zjednodušili, soustředíme se jen na telefonní oznámení občanů. Stále jich dostáváme desítky denně od lidí, kteří modrý suburban vlastní a nevědí, co dělat, od lidí, kteří nějaký viděli, myslí si, že ho možná viděli, nebo jen znají někoho, kdo ho viděl.

Nejtěžší je rozpoznat těch nula celá nula nula jedna procent nadějných telefonátů od zbývajících devadesáti devíti celých devadesáti devíti procent.”

„Čím se tedy tohle oznámení lišilo?” zeptal jsem se.

Kombinací faktů, odpověděl Snyder. Mnoho stop obsahovalo jednotlivé zajímavé rysy, ale zde se sešlo několik podezřelých faktorů.

„Ten chlapík nám nahlásil svou nájemkyni. Jezdí samozřejmě modrým suburbanem a říká si Mary Wagnerová.”

Všichni v místnosti zvedli obočí. Mohla to být jen náhoda, ale nijak by mě nepřekvapilo zjištění, že náš vrah který si tak potrpí na zájem veřejnosti používal své vlastní křestní jméno.

„Je to taková Jane Doeová,” pokračoval Snyder. „Nikdy jí nebyl vydán řidičský průkaz, ani tady, ani v jiném státě.

Značky na autě jsou kalifornské, ale víte co?”

„Jsou kradené,” zamumlal někdo vzadu.

„Jsou kradené” řekl Snyder. „Anedají se vystopovat.

Nejspíš je sundala z nějakého opuštěného vraku.

A nakonec je tu její adresa. Mammoth Avenue ve Van Nuys. Je to jenom deset bloků od internetové kavárny, kde se našel ten nedopsaný email.”

„Co ještě o té ženě víme?” zeptal se Van Allsburg Snydera. „Nechali jste ji sledovat?”

Jeden agent vpředu stiskl pár kláves na notebooku a na promítacím plátně v konferenční místnosti se objevila fotografie.

Byla na ní běloška ve středních letech, zachycená na protější straně parkoviště. Na sobě měla něco, co vypadalo jako růžová uniforma pokojské. Nebyla hubená ani tlustá; uniforma jí padla, ale zdála se být trochu těsná přes široká, jako by mužská ramena. Odhadl jsem ji na pětačtyřicet.

„Tohle je z dnešního rána,” řekl Fred. „Dělá pokojskou v hotelu Beverly Hills.”

„Moment. Pokojskou? Řekl jste pokojskou?”

Několik hlav se obrátilo k místu, kde na okenní římse seděl agent Page.

„Co má být?” zeptal se Van Allsburg.

„Nevím. Možná to bude znít bláznivě “

„Pokračujte.”

„Vzpomněl jsem si na něco ve zprávě doktora Crosse,”

řekl Page. „O místě činu v hotelu, kde se našli Suzie Cartoulisová a Brian Conver. Někdo tam ustlal postel.

Dokonale.” Pokrčil rameny. „Je to až moc okaté, ale…

Nevím. Hotelová pokojská…”

Ticho v místnosti mu zřejmě vzalo odvahu a agent zmlkl. Bylo mi jasné, že s většími zkušenostmi by Page tu reakci pochopil jako projev zájmu, ne nedůvěry. Všichni se nad tou teorií zamysleli a Van Allsburg promítl další snímek.

Portrét Mary Wagnerové.

Zblízka jsem rozeznal počínající šediny v jejích tmavých vlasech jako hřebíky, které měla svázané na šíji do staromódního drdolu. Tvář měla oválnou a mateřskou, ale její výraz byl neutrální a vzdálený. Jako by byla někde jinde.

Znovu se ozval muž vzadu. „Na zabijáka tedy nevypadá.”

A nevypadala. Na ulici by si jí člověk ani nevšiml.

Byla prakticky neviditelná.

Kapitola 86

V 18.20 večer jsem zaparkoval před domem Mary Wagnerové. Všichni jsme věděli, že by na tom mohlo něco být, že by mohlo jít o velký průlom v případu. Až dosud se nám dařilo udržet si média od těla.

Druhý tým byl v uličce za domem a třetí sledoval Wagnerovou cestou domů z hotelu Beverly Hills. Právě hlásil, že se sledovaná stavila na nákupu a už je skoro doma.

A opravdu. O pár minut později se na příjezdové cestě objevil modrý suburban s obláčky kouře u ústí výfuku.

Paní Wagnerová vzala ze zadního sedadla dvě igelitové tašky a šla k domu. Zdálo se, že je docela silná. Také to vypadalo, že si povídá sama pro sebe, ale nemohl jsem to poznat jistě.

Jakmile zašla do domu, přesunuli jsme se blíž, abychom lépe viděli.

Mým partnerem byl pro ten večer Manny Baker, agent zhruba v mém věku. Manny měl dobrou pověst, ale jeho jednoslabičné odpovědi na mé pokusy o společenskou konverzaci už dávno nahradilo ticho. Pohodlně jsme se usadili a sledovali, jak se dům Wagnerové halí do tmy.

Pronajatý bungalov paní Wagnerové byl ve špatném stavu, dokonce i na tu odlehlou čtvrť. Branka v plotu z pletiva chyběla úplně. Cihlovou zídku lemující pěšinu k hlavním dveřím přerostla dlouho neposekaná tráva.

Pozemek nebyl o moc širší než samotný dům a na jeho jižní straně sotva zbylo místo na příjezdovou cestu. Když na ni zajela, skoro si odřela bok suburbanu o vedlejší dům.

Jeremy Kilbourn, muž, který nám zavolal, bydlel vedle a oba domy mu patřily. Dozvěděli jsme se od něj, že bungalov paní Wagnerové patříval jeho matce až do její smrti před čtrnácti měsíci. Tehdy se do něj nastěhovala Mary Wagnerová a od té doby platila nájem hotově a pokaždé včas. Kilbourn si o ní myslel, že je „trochu divná”, ale prý docela přátelská a uzavřená.

Toho večera byla v jeho domě tma. Pan Kilbourn odjel s rodinou k příbuzným, dokud Mary Wagnerovou neprověříme.

Jak soumrak přecházel ve tmu, rozhostilo se v ulici ticho. Mary Wagnerová konečně rozsvítila několik světel.

Život v tichém zoufalství, pomyslel jsem si.

V jednom okamžiku jsem vytáhl baterku a peněženku a kradmo si prohlédl fotografie Damona, Jannie a malého Alexe. Napadlo mě, co asi právě dělají. Nemusel jsem se bát, že by si kolega v té tmě všiml přihlouplého výrazu, který se mi rozlil po tváři.

Následujících několik hodin jsem dělil svou pozornost mezi dům Mary Wagnerové a složku s poznámkami o případu v klíně. Ty poznámky byla spíš rekvizita než nutnost. Všechno, co jsem potřeboval o případu Mary Smithové vědět, jsem měl uložené v hlavě.

Pak jsem uviděl něco vlastně někoho a skoro jsem nevěřil vlastním očím.

„To ne!” vykřikl jsem. „Proboha!”

Chudák Manny Baker skoro spadl ze sedadla.

Kapitola 87

„Hej! Truscotte! Okamžitě stůjte! Řekl jsem stůjte.”

Vyskočil jsem z auta a viděl, jak se novinář a jeho fotografka blíží k domu Mary Wagnerové. Kde se tam sakra vzali?

Byli jsme skoro stejně daleko od domu, když se Truscott náhle rozběhl.

Já také, a byl jsem mnohem rychlejší než novinář, možná rychlejší, než čekal. Nedal mi na vybranou tak jsem po něm skočil, než se dostal k domovním dveřím. Popadl jsem ho v pase, Truscott tvrdě dopadl na zem a začal hekat bolestí.

Praštit s ním byl příjemný pocit, ale jinak to celé byla naprostá katastrofa. Mary Wagnerová nás musela slyšet, přijde se podívat, co se to děje, a budeme prozrazeni.

Nemohl jsem s tím už nic dělat.

Odtáhl jsem reportéra za nohy tak daleko, aby nás z domu nebylo vidět, a jak jsem doufal, ani slyšet.

„Mám právo tady být. Vysoudím z vás všechno, co máte, Crossi.”

„Tak jo, jděte do toho.”

Protože na mě Truscott začal křičet a jeho fotografka stále cvakala spouští, nasadil jsem mu kravatu a odvlekl ho ještě dál po ulici.

„Tohle nemůžete! Na to nemáte právo!”

„Seberte ji! A vezměte jí foťák!” zavolal jsem na dva agenty, kteří se k nám blížili zezadu.

„Budu se s vámi soudit, že se z toho poserete! S vámi i s FBI, agente Crossi!” Truscott nepřestával řvát, zatímco jsme ho odnášeli za nejbližší roh. Pak jsem Jamesi Truscottovi nasadil pouta a strčil ho do jednoho z našich sedanů.

„Odvezte ho odsud!” řekl jsem jednomu agentovi. „A tu fotografku taky.”

Než Truscotta odvezli, ještě jednou jsem strčil hlavu do auta. „Žalujte mě, žalujte FBI. Ale teď vás zatýkám pro maření policejního vyšetřování. Odvezte toho magora pryč!”

O pár minut později se v uličce znovu rozhostilo ticho, díkybohu.

Byl jsem v šoku. Mary Wagnerová, ta údajná opatrná a pečlivá vražedkyně, jako by si ničeho nevšimla.

Kapitola 88

Mary Wagnerová toho té noci naspala mnohem víc než my ostatní dohromady. James Truscott strávil noc ve vězení, ale věděl jsem, že ho ráno pustí. Jeho časopis už podal stížnost. O moc ale nepřišel. Když nás přišli ve čtyři v noci konečně vystřídat, neměli jsme ani co hlásit.

Měl jsem právě tolik času, abych se vrátil do hotelu, na dvě hodiny si zdříml a osprchoval se, než jsem znovu vyrazil do terénu.

Do hotelu Beverly Hills jsem se dostal těsně po sedmé ráno. Mary Wagnerové začínala směna v půl osmé.

Luxusní

hotel,

proslulá

růžová

pamětihodnost

Hollywoodu, stál na Sunset Boulevardu, od kterého ho dělila stěna palem a banánovníků. Interiér byl odrazem exteriéru včetně růžově vymalované haly a všudypřítomných tapet z listů banánovníků.

Šéfa ochranky Andreho Perkinse jsem našel v jeho kanceláři v suterénu. Abych nevzbudil pozornost, nikoho jiného jsem v hotelu nekontaktoval.

Perkins byl bývalý agent FBI. Když jsem vstoupil, ležely před ním na stole dvě kopie složky Mary Wagnerové.

„Podle toho, co tu máme, vypadá na vzorného zaměstnance,” řekl. „Chodí včas, dělá svoji práci. Podle mých informací pokaždé jenom přijde, udělá, co má, a zase odejde. Ale můžu se tu ještě poptat. Mám?”

„Zatím to nedělejte, díky. Co její minulost? Víte o ní něco?”

Vytáhl žádost Wagnerové o zaměstnání a několik stran poznámek.

„Pracuje tady skoro osm měsíců. Vypadá to, že ji předtím propustili z hotelu Marriott. Ale volal jsem několika předchozim zaměstnancům, které uvedla, a byla to buď neexistující, nebo odpojená telefonní čísla. Její číslo sociálního pojištění je také falešné. Což u pokojské nebo vrátného není zas tak neobvyklé.”

„Může tady někdo potvrdit, že byla během směny skutečně na pracovišti?” zeptal jsem se.

Perkins zavrtěl hlavou. „Jenom záznamy o úklidu.”

Znovu přelétl pohledem své papíry.

„Rozhodně plní určené kvóty, což by nestihla, kdyby se odsud občas vypařila. A nejsou na ni žádné stížnosti. Mary Wagnerová je nadprůměrný pracovník.”

Kapitola 89

Perkins mě nechal ze svého faxu poslat kopie pracovních výkazů Mary Wagnerové na porovnání. Pak mě vybavil uniformou údržbáře se jmenovkou, na které bylo napsané „Bili”.

Bili si našel místo v suterénu na dohled od skladiště, kde pokojské fasovaly toaletní potřeby a čisticí prostředky.

Těsně po půl osmé se začala trousit nová směna.

Byly to všechno ženy ve stejných růžových uniformách.

Mary z nich byla největší. Kostnatá, tímhle slovem by ji většina lidí označila. A byla bílá, jako jedna z mála v úklidovém personálu.

Rozhodně vypadala dost silná na fyzickou práci, kterou odvedla Mary Smithová manipulaci s tělem Mary LowensteinBellové v bazénu, přemístění Briana Convera z podlahy hotelového pokoje na postel.

Bili od ní stál asi dvacet metrů daleko, obrácený čelem ke skřínce s jističi a s tváří částečně zakrytou jejími dvířky.

Wagnerová si jen mlčky hleděla své práce, zatímco většina ostatních si okolo ní povídala, převážně španělsky.

Byla samotářská, přesně jak ji Perkins popsal. Její vozík zamířil k výtahu jako první.

Nahoru jsem ji nesledoval. Hotelové chodby by mi neposkytly žádný úkryt a mou prioritou bylo vyslechnout ji později u ní doma, bez přestrojení. Pro Billa to znamenalo omezené možnosti sledování v hotelu.

Nejlepší příležitost se mi naskytla během oběda, kdy se jídelna pro personál naplnila k prasknutí. Mary seděla sama u stolu poblíž dveří, jedla sendvič s tuňákovým salátem a něco si zapisovala do sešitu vázaného v plátně, zřejmě jakéhosi deníku. Rád bych do něj nahlédl. Její rozhovor s okolními lidmi se podle všeho omezoval jen na zdvořilostní fráze. Dokonalý zaměstnanec.

Rozhodl jsem se, že se pro tu chvíli stáhnu, a vrátil se do Perkinsonovy kanceláře v suterénu. Ze slušnosti jsem ho stručně informoval o tom, co jsem zatím viděl. Zatímco jsme spolu mluvili, ozval se můj pípák.

„Promiňte.” Vytočil jsem číslo Karla Page v krizovém centru.

„Myslel jsem, že byste to chtěl vědět hned jo, vteřinku, hned jsem tam že její pracovní výkazy do toho zapadají naprosto přesně. Mary Wagnerová nebyla v práci nejméně dvě hodiny před a dvě hodiny po každém odhadovaném čase úmrtí. Bez výjimek. Bingo!”

„Fajn, díky. Já už tady končím. Dneska je v práci.”

„Kdy jste ji viděl naposledy?”

„Asi před deseti minutami. Musím jít, Pagi.” Perkins se na mě tázavě díval a já nechtěl, aby se moc vyptával.

Sluchátko už skoro leželo zpátky ve vidlici, když jsem slyšel Page vykřiknout: „Moment!”

Omluvně jsem na Perkinse zamrkal. Agent Page to někdy trochu přeháněl, skoro jako by se snažil až moc.

„Co je, Karle?”

„Ten poslední email Mary Smithové. K vraždě má dojít před zítřejším polednem.”

„Ano, chápu,” řekl jsem a zavěsil. Už jsem věděl, co mi chce Page povědět.

Následujícího dne měla Mary Wagnerová volno.

Kapitola 90

Byl jsem přesvědčen, že je důležité, abych si s Mary Wagnerovou promluvil předtím, než utrpí šok spojený se zatčením. Velel mi to instinkt. Věděl jsem však, že losangeleská policie je pod velkým tlakem, aby jednala rychle. Znamenalo to, že budu muset jednat ještě rychleji.

Spěchal jsem do ústředí FBI a našel Van Allsburga v jeho kanceláři. „Mě o to nežádejte. Na mně nezáleží,” řekl, když jsem uvedl své důvody pro výslech před zatčením.

„Jestli se Maddux Fielding rozhodne zasáhnout “

„Tak mi prokažte službu,” řekl jsem.

Fred přikývl a zvedl sluchátko. Věděl jsem, že se mnou by se Maddux Fielding nejspíš odmítl bavit, ale Van Allsburg se s ním mohl spojit přímo.

„Madduxi, mám tady Alexe Crosse. Uvádí docela dobré argumenty pro to, aby se zatčení Mary Wagnerové odložilo, než ji stihne vyslechnout.”

„Kolik myslíte, že toho na ni ještě potřebujeme?” zeptal se Fielding. „Je to hotové. Máme toho spoustu, abychom ji mohli sbalit.”

„Jsou to všechno jen nepřímé důkazy,” vložil jsem se do hovoru vedeného přes hlasitý odposlech. „Budete ji muset pustit.”

„No, pracuju na tom.”

„Jak to myslíte?” zeptal jsem se s narůstajícím vztekem.

„Co nám tajíte, Madduxi? Jaký má smysl snažit se nás z toho vyšachovat?”

Na mou oprávněnou otázku reagoval svým typickým mlčením.

„Poslechněte, Wagnerová je pod neustálým dohledem; zatím nejeví žádné známky, že by chtěla něco podniknout.

Známe její časový rozvrh. Jenom mi dovolte promluvit s ní u ní doma. Mohla by to být poslední šance zastihnout ji nepřipravenou.” Nenáviděl jsem se za to, že se tak doprošuji, ale věděl jsem, že výslech Mary by mohl být důležitý.

„Detektive, vím, že mezi námi byly jisté neshody,”

pokračoval jsem, „ale oba ten případ chceme rychle vyřešit.

Stačí, když mě necháte “

„Buďte u ní v šest,” ozval se náhle. „Ale nic vám neslibuju, Crossi. Když nepřijde po práci domů nebo se změní něco jiného, je konec. Sebereme ji.”

Sotva jsem stačil překvapeně zvednout obočí, ozvalo se cvaknutí a hovor skončil.

Kapitola 91

Neobtěžovala se ani zajistit dveře řetízkem. Slyšel jsem ho šramotit na zadní straně dveří, když otevírala.

„Mary Wagnerová?”

„Ano?”

Její velké nohy byly bosé, ale stále měla na sobě růžovou uniformu pokojské z hotelu Beverly Hills. Usmála se na mě, aniž by věděla, kdo jsem.

„Jsem agent Alex Cross z FBI.” Ukázal jsem jí průkaz a odznak. „Mohu jít dál a položit vám několik otázek? Je to důležité.”

Úsměv vystřídal ustaraný výraz. „Jde o to auto, viďte?

Bože, kdybych ho tak mohla nechat přestříkat nebo prodat.

Nevěřil byste, jak podezíravě na mě lidi koukají.”

Chovala se o něco otevřeněji než v hotelu, ale byla z ní cítit jistá odtažitost jako z učitelky ve školce, která má na starost příliš mnoho dětí a nemůže se jim osobně věnovat.

„Ano, paní,” řekl jsem. „Jde o to auto. Je to jen formalita. Snažíme se prověřit tolik modrých suburbanu, kolik jen stihneme. Mohu dál? Nezdržím vás dlouho.”

„Samozřejmě. Nechtěla jsem být hrubá. Pojďte dál, prosím.”

Zamával jsem na Bakera na chodníku.

„Pět minut,” zavolal jsem hlavně proto, abych dal paní Wagnerové na vědomí, že jsem za ní nepřišel sám. Doufal jsem, že neoznačená auta losangeleské policie jsou méně nápadná jejím očím než mým.

Vešel jsem do domu a ona za mnou zavřela dveře. Tělem se mi okamžitě rozlil adrenalin. Byla ta žena vražedkyně, pravděpodobně šílená? Z nějakého podivného důvodu jsem neměl pocit, že by představovala hrozbu.

Okamžitě jsem si všiml, jak je v domě uklizeno a čisto.

Podlahy byly čerstvě zametené a nikde ani stopy po nepořádku.

Na stěně v chodbě visela ze dřeva vyřezaná postava farmářské dívky s nápisem Vítejte namalovaným na sukni.

Náhle jsem si uvědomil, že ten nepořádek venku je doménou domácího. Tohle bylo její území.

„Posaďte se, prosím,” řekla.

Mary Wagnerová mi pokynula směrem k obývacímu pokoji po mé pravici. Většinu místnosti zabíraly gauč a křeslo pro dvě osoby.

Televize měla vypnutý zvuk a na otlučeném konferenčním stolku stála plechovka dietní pepsi a poloprázdná miska polévky.

„Vyrušil jsem vás od večeře?” zeptal jsem se. „To je mi opravdu líto.” Ne že bych měl v úmyslu odejít.

„Ne, to vůbec ne. Nejsem velký jedlík.” Rychle televizi vypnula a jídlo odklidila.

Stál jsem v chodbě a rozhlížel se kolem, zatímco odnášela nádobí do kuchyňky vzadu. Všechno tam mělo své místo. Byl to obyčejný dům, který byl jen neobvykle čistý, uklizený a naleštěný.

„Dal byste si něco k pití?” zavolala na mě z kuchyně.

„Ne, díky.”

„Vodu? Kolu? Pomerančový džus? Není to problém, agente Crossi.” „Nic si nedám, opravdu.”

Deník měla nejspíš tady v domě, ale nikde jsem ho neviděl ležet.

„Pomerančový džus mi stejně došel,” poznamenala nenucené a vrátila se ke mně. Byla buďto naprosto uvolněná, nebo to dokázala dokonale předstírat. Zvláštní.

Následoval jsem ji od obývacího pokoje a oba jsme se posadili.

„Co pro vás tedy mohu udělat?” zeptala se laskavým tónem, který byl podivně znepokojující. „Samozřejmě vám ráda pomohu.”

Snažil jsem se, abych mluvil klidně a přirozeně. „Tak za prvé, jezdíte s tím autem jen vy sama?”

„Jen já.” Usmála se, jako by ji ta otázka pobavila.

Napadlo mě proč asi.

„Zůstalo stát venku bez vašeho dohledu kdykoliv během uplynulých šesti týdnů?”

„No, když spím, samozřejmě. A když jsem v práci.

Dělám pokojskou v hotelu Beverly Hills.”

„Chápu. Takže auto používáte při cestách do práce.”

Prsty si pohrávala límečkem své uniformy a dívala se na poznámkový blok v mé ruce, jako by chtěla, abych si její slova zapsal. Impulzivně jsem uposlechl.

„Domnívám se, že odpověď zní ano,” pokračovala.

„Technicky vzato bylo mimo můj… Jak jste to řekl?

Dohled.” Nesměle se zasmála.

Načmáral jsem si několik poznámek. Chce se zavděčit?

Nervózní gesta. Chce ukázat, že je inteligentní.

Když jsme pokračovali, pozoroval jsem ji stejně bedlivě, jako jsem naslouchal. Nedozvěděl jsem se však nic, co by mě překvapilo. Nejvíc mě upoutalo, jak silně se na mě soustředila. Ruce neudržela ani chvilku v klidu, ale své hnědé oči nespustila ani na chvilku z mých. Měl jsem dojem, že je ráda, že jsem přišel.

Když jsem na konci rozhovoru vstal k odchodu, její tvář posmutněla.

„Mohl bych vás požádat o sklenici vody?” zeptal jsem se a ona viditelně pookřála. „Pojďte se mnou.”

Následoval jsem ji chodbou dozadu. V kuchyni bylo také všechno pečlivě srovnané. Kuchyňská linka byla skoro prázdná až na topinkovač na čtyři toasty a sadu kýčovitých kořenek ve venkovském stylu.

Odkapávač vedle dřezu byl plný a mezi čistým nádobím ležely dva nože na maso.

Natočila vodu do sklenice a podala mi ji. Chutnala trochu po jaru.

„Pocházíte z Kalifornie?” zeptal jsem se konverzačním tónem. „Jste místní?”

„Ach ne,” odpověděla. „Tam, odkud jsem, to není ani zdaleka tak hezké jako tady.”

„Odkud jste se tedy přistěhovala?”

„Ze severního pólu.” Další nesmělý smích a potřesení hlavou. „No, aspoň to tam tak vypadalo.”

„Nechte mě hádat. Maine? Podle řeči bych vás tipoval na Novou Anglii.”

„Mohu vám ještě nalít?”

„Ne, díky. To mi stačilo.”

Vzala mi z ruky skoro plnou sklenici a otočila se ke dřezu.

V té chvíli propuklo peklo.

Nejdřív jsem zvenčí uslyšel hlasité dupání a křik.

Vzápětí se rozlétly zadní dveře za zvuků tříštícího se dřeva a skla. Slyšel jsem, jak z pantů vylétly i přední dveře.

Pak se do kuchyně z obou stran začali valit policisté v neprůstřelných vestách. Pistolemi mířili na Mary Wagnerovou.

Kapitola 92

Mary upustila sklenici, ale ani jsem neslyšel, jak se rozbila. Kuchyň naplnil hlasitý křik a Maryin vyděšený jekot.

„Zmizte z mého domu! Nic jsem neudělala! Nechte mě být, prosím! Proč jste tady?”

Zvedl jsem do výšky svůj odznak. Nebyl jsem si jistý, jestli muži z policejní zásahové jednotky vůbec vědí, kdo jsem.

„Lehněte si na zem!” Velící důstojník mířil Mary pistolí na hruď. „K zemi! Hned! K zemi!”

Během několika vteřin se z Mary stala naprostá troska.

Dívala se do prázdna a zdálo se, že ani neslyší, co na ni policista křičí.

„K zemi!” zařval znovu.

Nepřestávala ječet. Rukama si objala hruď, jako by se chtěla krýt, a ucouvla.

Mohl jsem se jen dívat, jak bosou nohou stoupá na střep z rozbité sklenice. Ještě jednou vyjekla a trhla sebou ke straně, jako by dostala políček.

Druhá noha jí uklouzla v rozlité vodě a podlomila se pod ní. Rozpřáhla paže a zhroutila se k zemi.

Ve vteřině se na ni sesypal celý policejní tým. Dva policisté převalili Mary na záda, zkroutili jí ruce a nasadili pouta. Další jí přečetl její práva, nejspíš moc rychle na to, aby jim porozuměla.

Někdo mě vzal za loket a promluvil mi do ucha. „Pane, šel byste prosím se mnou?” Ignoroval jsem ho.

„Pane?” Policista mě znovu chytil a já ho vztekle setřásl.

„Potřebuje první pomoc.” Zdálo se však, že mě nikdo neslyší, a pokud ano, nedbá.

„Paní, rozuměla jste tomu, co jsem říkal?” zeptal se zatýkající důstojník. Roztřeseně přikývla, stále tváří k podlaze. Byl jsem si celkem jistý, že nepochopila jediné slovo.

„Paní, potřebuji, abyste řekla ano nebo ne. Rozuměla jste všemu, co jsem vám řekl?”

„Ano.” Znělo to spíš jako zalapání po dechu. Dýchala přerývaně. „Rozumím. Myslíte si, že jsem udělala něco špatného.”

„Mary, to jsem já. Agent Cross. Jste v pořádku? Mary?

Opravdu chápete, co se tady děje?”

Zmocnila se jí panika, ale nebyla duchem nepřítomná.

Přesvědčil jsem se, že jí střep neuvízl v noze, pak jsem jí zabalil nohu do papírového ubrousku a pomohl jí posadit se.

Rozhlédla se vytřeštěně kolem, jako by pátrala po něčem povědomém.

„Mary, jste zatčena. Musíte jít s nimi. Rozumíte, co říkám?”

„Fajn, to bychom měli.” Přistoupil k nám policista ani ne z půlky tak starý jako já. „Dejte mi jen vteřinu,” řekl jsem.

„Ne, pane,” odpověděl. „Musíme podezřelou okamžitě odvézt do cely předběžného zadržení.”

Otočil jsem se k Mary zády a snažil se mluvit klidně. „A s čím myslíte, že vám tady pomáhám?”

„Pane, mé rozkazy zní naprosto jasně. Prosím, ustupte.

Tohle je naše zatčení.”

Jedinou alternativou bylo ztropit opravdu ošklivou scénu. Vážně jsem o tom uvažoval, ale věděl jsem, že nejsem v konfliktu s velícím důstojníkem, ale s jeho nadřízeným. A stejně, napáchanou škodu už nešlo napravit.

Během několika vteřin postavili Mary Wagnerovou na nohy a strkali ji ven ze dveří. Zakrvácený ubrousek zůstal ležet zmačkaný na podlaze.

„První pomoc!” křikl jsem za nimi, i když mě už nemohli slyšet a stejně by nedbali na to, co říkám.

Klel jsem a chtěl někoho praštit. Můj vztek vzkypěl a já věděl, kde si ho vylít. Obrátil jsem se k nejbližšímu seržantovi.

„Kde je sakra Maddux Fielding?” zařval jsem z plných plic. „Kde je?”

Kapitola 93

„Jděte ode mě, Crossi!”

Fielding to řekl ještě dřív, než jsem se k němu přiblížil.

Stál na chodníku před domem Mary Wagnerové a radil se s jedním z důstojníků, kteří prováděli zatčení.

Poklidné předměstí se změnilo na dějiště policejních manévrů, jaké většina lidí v životě nespatří.

Ulici zablokovalo snad patnáct černobílých policejních aut s blikajícími majáky.

Na plotu z pletiva byla natažená jasně žlutá páska a zátarasy bránily ve vstupu na pozemek rychle rostoucímu davu čumilů, kteří chtěli vidět skutečný policejní zákrok.

Mary Smithová bydlela přímo tady. Věřila byste tomu?

Přímo v naší čtvrti.

Viděl jsem, že na místo už přijelo i několik televizních dodávek. Napadlo mě, jestli se náhodou Maddux Fielding sám nepostaral, aby se o jeho Velké akci dozvěděla veřejnost, a rozzuřil jsem se ještě víc.

„Jaký tohle mělo smysl?” zařval jsem na něj.

Neochotně se ke mně otočil a změřil si mě pohrdavým pohledem.

„Přerušil jste důležitý výslech, nehledě na to, že jste ohrozil její i můj život. Obojí zbytečně. Udělal jste z toho zatčení cirkus. Jste ostuda losangeleské policie.”

Nevěděl jsem, jestli mě poslouchá, a bylo mi to jedno; jenom jsem doufal, že Fieldinga ztrapním. A možná takhle spíš najdeme společný jazyk. Jeho výraz se nezměnil.

„Agente Crossi “

„Víte, že jste možná právě přišel o přiznání?” „Žádné nepotřebuju!”’ zařval na mě nakonec. „Nepotře buju ho, protože mám něco lepšího.” „O čem to mluvíte?”

Blahosklonně pokývl hlavou. Informace byly cenným platidlem a on je měl. Co to kruci tajil?

„Nejspíš vidíte, že mám práci,” prohlásil. „Poskytnu svoji zprávu FBI jakmile bude hotová.”

Nemohl jsem jen tak odejít. „Poskytl jste mi na ten výslech čas. Měl jsem vaše slovo!”

Už byl ke mně otočený zády, ale obrátil se zpět. „Řekl jsem, že když se něco změní, okamžitě zasáhneme. Přesně to jsem vám řekl.”

„A co se tedy změnilo, sakra?”

Ušklíbl se. „Trhněte si nohou, agente Crossi. Vám odpovídat nemusím.”

Skočil jsem po něm, což bylo nejspíš přesně to, co chtěl.

Dva z jeho panáků se postavili mezi nás a odtáhli mě. Bylo to dobře, ale stejně by mi udělalo dobře, kdybych mu smáznul z obličeje ten jeho cynický škleb a trochu mu upravil fasádu. Setřásl jsem ty dva a odešel.

Než jsem se však stačil uklidnit, vyťukal jsem číslo na mobilu.

„Jeanne Gallettaová.”

„Tady je Alex Cross. Víš něco o zatčení Mary Wagnerové?”

„Díky, dobře. A jak se máš ty?”

„Promiň. Tak co, víš o tom něco? Jsem teď před jejím domem. Je tady hrozný zmatek. Nevěřila bys, jak to celé proběhlo.”

Jeanne se odmlčela. „Já už na tom případu nedělám.”

„Odpověděla bys mi jinak mezi čtyřma očima?” „Možná.”

„Tak mi pomoz. Prosím, Jeanne. Potřebuju tvoji pomoc.

Nemám čas za tebou někam jezdit.”

Její hlas konečně změkl. „Co se to tam stalo? Mluvíš hrozně naštvaně.”

„Jsem naštvaný. Ten tvůj šéf zvoral, co se dalo. Byl jsem právě uprostřed výslechu, když dovnitř vtrhla policie jako ve filmu. Bylo to směšné, Jeanne, a zbytečné. Fielding něco ví a nechce mi to prozradit.”

„Ušetřím ti jeden krok,” řekla Jeanne. „Je to ona. Ona ty vraždy spáchala, Alexi.”

„Jak to víš? Jak to ví losangeleská policie? Co se to děje?”

„Pamatuješ se na ten vlas, který se našel v kině, kde zemřela Patrice Bennettová? Vzali jeden vlas ze svetru Mary Wagnerové v její skřínce v hotelu. Fielding je nechal porovnat. Byly stejné.”

Horečně jsem se snažil zjistit, jak ta nová informace zapadá do toho, co jsem už věděl. „Vidím, že se od toho případu opravdu vzorně držíš stranou,” řekl jsem nakonec.

„Občas něco zaslechnu.”

„A zaslechla jsi taky, kam ji odvezli?”

Jeanne zaváhala, ale jen na pár vteřin. „Zkus stanici ve Van Nuys, na Sylmar Avenue. Radši si pospěš. Nebude tam dlouho.”

„Už jedu.”

Kapitola 94

Jel jsem přímo na stanici ve Van Nuys, ale odbyli mě: řekli mi, že tam Mary Wagnerovou nedrží.

Nemohl jsem udělat nic, co by s losangeleskou policií pohnulo. Měli tu ženu, svou podezřelou, a nehodlali se o ni podělit. Nepomohl by mi ani Ron Burns.

Mary jsem mohl vidět až druhý den ráno. Tou dobou už ji přesunuli do cely předběžného zadržení v centru, kde ji nepřetržitě vyslýchali bez úspěchu. Přesně jak jsem předpokládal.

Jeden sympatický detektiv popsal její stav jako cosi mezi malomyslností a katatonií, ale já přesto potřeboval mluvit s Mary Wagnerovou osobně.

Když jsem dorazil před věznici v centru, setkal jsem se tam s armádou zaměstnanců médií dvakrát větší, než jakou jsem kdy viděl. Nijak mě to nepřekvapilo. Už před několika týdny se z případu Hollywoodského zabijáka stala celostátní senzace. Všude se objevovala fotografie Mary Wagnerové, duchem nepřítomné, strnulé ženy, která by se docela dobře hodila na roli vražedkyně.

Poslední co jsem slyšel, než jsem vypnul rádio v autě, byla podivná ranní talkshow, při které si účastníci dělali legraci z Mary Wagnerové a jejích motivů pro vraždy bohatých a slavných hollywoodských žen.

„Co Kathy Batesová? Ta by mohla hrát Mary. Je to skvělá herečka,” zeptal se jeden z volajících konferenciéra, který se ochotně přidal.

„Je moc stará. A kromě toho už hrála Misery. Já říkám, že by bylo nejlepší sehnat na to Nicole Kidmanovou, přilepit jí falešný nos, nasadit paruku a nechat ji přibrat patnáct kilo,” odpověděl. „Nebo možná Meryl Streepovou. Emmu Thompsonovou? Kate Winsletová by v tom mohla být dobrá.”

Formality na stanici trvaly skoro tři čtvrtě hodiny. Musel jsem promluvit se čtyřmi zaměstnanci a ukázat nejméně desetkrát průkaz, aby mě konečně vpustili do malé výslechové místnosti, kam za mnou měli přivést Mary Wagnerovou za chvíli, až se jim zamane.

Když jsem ji konečně uviděl, ke svému překvapení jsem ze všeho nejdřív pocítil lítost.

Mary vypadala, jako by vůbec nespala, měla černé kruhy pod očima a při chůzi za sebou tahala nohy. Růžová hotelová uniforma byla pryč. Teď měla na sobě beztvaré šedé tepláky a starou mikinu Kalifornské univerzity se skvrnami od barvy, jakou měla vymalovanou kuchyň.

Když mě uviděla, poznal jsem jí na očích, že ví, kdo jsem. Jinak mi však připomínala pacienty s Alzheimerem, které jsem pravidelně navštěvoval v nemocnici svatého Antonína ve Washingtonu.

Řekl jsem dozorci, aby jí sundal pouta a nechal nás o samotě.”

„Bude to v pořádku. Jsme přátelé.”

„Přátelé,” zopakovala Mary a zahleděla se mi upřeně do očí.

Kapitola 95

„Mary, pamatujete si mě ze včerejška?” zeptal jsem se, jakmile se za dozorcem zavřely dveře. Postavil jsem si židli proti ní. Jednoduchý stůl metr na dva mezi námi byl přišroubovaný k podlaze. V místnosti byla zima, odněkud tam táhlo.

„Vy jste pan Cross,” pronesla tupě. „Agent FBI Cross.

Promiňte, omlouvám se.”

„Máte dobrou paměť. Víte, proč jste tady?”

Strnula, ale její výraz v obličeji se nezměnil. „Myslí si, že jsem ta ženská. Obviňují mě z vraždy.” Sklopila zrak k podlaze. „Z vražd. Všech těch lidí z Hollywoodu. Myslí si, že jsem to udělala.”

Byl jsem docela rád, že říkala „oni”. Znamenalo to, že mě stále může považovat za případného spojence. Možná mi prozradí něco ze svých tajemství a možná ne.

„Nemusíme mluvit, jestli nechcete,” řekl jsem.

Zamrkala a zdálo se, že se snaží soustředit. Změřila si mě pohledem a pak se znovu zadívala do podlahy.

„Nechcete něco? Nemáte žízeň?” zeptal jsem se. Chtěl jsem, aby se v mé společnosti co nejvíce uvolnila a zároveň jsem té ženě chtěl pomoci. Vypadala hrozně, jako by byla duševně nemocná.

Znovu vzhlédla a její oči našly moje. „Mohla bych dostat kávu? Nebyl by to problém?”

Přinesli kávu, Mary vzala papírový kelímek do špiček prstů a napila se z něj s překvapivou delikátností. Káva ji také trochu probrala.

Pořád na mě vrhala kradmé pohledy a nepřítomně si uhlazovala vlasy k hlavě. „Díky.” Oči se jí trochu rozzářily a já uviděl stín té přátelské ženy z předchozího dne.

„Mary, máte nějaké otázky k tomu, co se tady děje?

Určitě ano.”

Náhle zbledla jako stěna. Její city byly zjevně velmi křehké. Oči se zalily slzami a beze slova přikývla. „Co chcete vědět, Mary?”

Pohlédla do rohu pod stropem, odkud nás pozorovala kamera. Věděl jsem, že se ani ne tři metry od místa, kde sedíme, tiskne před obrazovkou nejméně půl tuctu policistů a psychiatrů.

Mary to zřejmě uhádla také. Když se pak ozvala, mluvila šeptem.

„Nechtějí mi nic říct o mých dětech.” Svraštila tvář a bylo vidět, že potlačuje další slzy.

Kapitola 96

„O vašich dětech?” zeptal jsem se. Překvapilo mě to, ale věděl jsem, že musím navázat na to, co řekla.

„Nevíte, kde jsou?” Hlas se jí třásl, ale zjevně ožila.

„Ne, to nevím,” odpověděl jsem popravdě. „Ale podívám se na to. Budu od vás jenom potřebovat nějaké informace.”

„Ptejte se. Povím vám všechno, co budete ctít vědět.

Jsou moc malé, aby mohly zůstat samy.”

„Kolik dětí máte?” zeptal jsem se.

Otázka ji očividně překvapila. „Tři. Copak to nevíte?”

Vytáhl jsem zápisník. „Jak jsou staré, Mary?”

„Brendanovi je osm, Ashley pět a Adamovi jedenáct měsíců.” Překotně odpovídala a já si dělal poznámky.

Jedenáct měsíců?

Bylo samozřejmě možné, že před rokem porodila, ale velmi jsem o tom pochyboval.

Zopakoval jsem věk dětí, abych se ujistil, že to myslela vážně. „Osm, pět, jedenáct měsíců?”

Mary přikývla. „Správně.”

„A kolik je vám, Mary?”

Poprvé jsem spatřil v její tváři vztek. Sevřela ruce v pěst, zavřela oči a snažila se ovládnout. Co to mělo znamenat?

„Je mi dvacet šest, proboha. Co na tom záleží? Můžeme zase mluvit o dětech?”

Dvacet šest? Ani přibližně. Konečně. První průlom.

Nahlédl jsem do poznámek a rozhodl se ji trochu navést.

„Takže Brendan, Ashley a Adam žijí s vámi, je to tak?”

Znovu přikývla. Zdálo se, že když něco pochopím, velice ji to uklidní. Po obličeji sejí rozlila úleva, která jako by pokračovala do celého těla.

„A byly doma i včera, když jsem k vám přišel?”

Zatvářila se zmateně a její vztek opět začal doutnat.

„Víte, že byly, agente Crossi. Vždyť jste je viděl. Proč tohle děláte?”

Její hlas sílil a přerývaně dýchala. „Co jste udělali s mými dětmi? Kde teď jsou? Musím je vidět. Hned teď.”

Otevřely se dveře a já zvedl ruku, abych dozorce zastavil, a přitom jsem nespustil zrak z Mary. Její puls se zrychloval a zmocňovala se jí panika.

Rozhodl jsem se riskovat.

„Mary,” řekl jsem potichu, „včera u vás doma žádné děti nebyly.”

Její reakce byla okamžitá a extrémní.

Napřímila se a svaly na krku se jí napjaly. Pak na mě zaječela: „Řekněte mi, co jste udělal s mými dětmi!

Okamžitě odpovězte! Kde jsou moje děti? Kde jsou moje děti? “

Zaslechl jsem za sebou kroky a vstal jsem, abych se k ní dostal jako první.

Držela se pevně stolu a nepřestávala ječet.

„Mluvte! Proč mi to nechcete říct?” Pak se rozplakala a mně jí přišlo líto.

Pomalu jsem obešel stůl. „Mary!” zavolal jsem na ni, ale ona vůbec nereagovala ani na můj hlas, ani na mou blízkost.

„Řekněte mi, kde jsou moje děti! Řekněte mi to! Řekněte mi to! Řekněte mi to! Hned!”

„Mary “

Sklonil jsem se nad ní a vzal ji za ramena, tak jemně, jak to za daných okolností bylo možné. „Řekněte mi to!”

„Mary, podívejte se na mě! Prosím.” A v tom okamžiku se vrhla po mé pistoli.

Kapitola 97

Musela zahlédnout pouzdro, které jsem měl připnuté pod bundou. Ve zlomku vteřiny natáhla ruku a sevřela pažbu mého glocku. „Ne!” vykřikl jsem. „Mary!”

Instinktivně jsem ji srazil zpátky na židli, ale pistole se uvolnila a ona ji držela v ruce. Zachytil jsem záblesk jejích očí, strnulých a šílených.

Skočil jsem na ni, jednou rukou jsem ji popadl za zápěstí a druhou jsem chytil zbraň. Nepřestával jsem ji volat jménem.

Pak jsme se oba svalili na židli a ta pod námi s hlasitým zapraštěním povolila.

Jen matně jsem vnímal lidi, kteří se hemžili kolem nás.

Soustředil jsem se jen na ni.

Bojovala ze všech sil. Byla brunátná v obličeji a volnou rukou mě bušila do boku. Kolenem jsem se jí opřel o hrudník a jednou rukou sejí snažil přitlačit pěst s pistolí k zemi, ale byla tak silná, jak vypadala.

Prst už měla zaháknutý za spoušť glocku. Svíjela se a obracela hlaveň pistole k sobě a nakláněla k ní hlavu.

Věděla přesně, co dělá.

„Ne! Mary!”

S vypětím všech sil jsem překonal její srovnatelný odpor a podařilo se mi zvednout jí ruku s pistolí ke stropu. Pak jsem jí tvrdě udeřil loktem o podlahu.

Glock jednou vystřelil do stropu výslechové místnosti a vypadl jí z ruky. Okamžitě jsem po něm chňapl. V uších mi hlasitě zvonilo.

Následoval krátký, napjatý okamžik ticha.

Mary okamžitě přestala bojovat a pak se na ni policisté sesypali jako malá armáda. Zvedli ji a vynesli z místnosti, zatímco kolem sebe divoce mávala rukama a nohama.

Slyšel jsem, jak se její sténání vzdaluje chodbou.

„Moje děťátka, moje děťátka, moje ubohá děťátka…

Kde jsou moje děti? Ach, kde? Co jste s nimi udělali?”

Nakonec se ozvalo rezolutní bouchnutí těžkých dveří a byla pryč. Nijak mě nepřekvapilo, že mi nedali příležitost výslech opakovat.

A aby bylo ještě hůř, pokud to vůbec šlo, uviděl jsem Jamese Truscotta, když jsem o hodinu později vycházel z budovy. Stál v davu reportérů, kteří čekali na sebemenší útržky informací.

„Jak to, že vám sebrala pistoli, doktore Crossi?” křikl na mě. „Jak se to mohlo stát?” Truscott se o tom incidentu už nějak dozvěděl.

Kapitola 98

Mohl jsem jen dumat o příčinách a rozsahu duševní choroby Mary Wagnerové a zjevném stresu, kterému byla vystavena. Každopádně jsem s ní nestrávil dost času, abych se mohl pustit do podrobného psychologického rozboru.

Moje účast na vyšetřování se chýlila ke konci, ať se mi to líbilo nebo ne. A upřímně řečeno, měl jsem smíšené pocity.

Toho dne po poledni byl Maryin duševní stav sporný.

Policejní prohlídka jejího domu přinesla celou hromadu důkazů.

Walther PPK, objevený pod dekou v prostoru pod střechou, se podle předběžné balistické expertizy shodoval s vražednou zbraní.

Policisté také našli půl tuctu archů s dětskými samolepkami a, což bylo ještě důležitější, fotografie ukradené z pracovny Marti LowensteinBellové a peněženky Suzie Cartoulisové. Michael Bell a Giovanni Cartoulis už potvrdili, že snímky patřili jejich zavražděným manželkám.

„A nejlepší je,” oznámil Fred Van Allsburg skupince agentů shromážděných v jeho kanceláři, „že dvanáctá hodina uplynula bez incidentu. Žádná nová oběť, žádný nový email. Skončilo to. Myslím, že to mohu prohlásit s jistotou.

V kanceláři byla cítit úleva, ale nikdo vyloženě nejásal.

Všichni byli rádi, že to mají za sebou, ale podrobnosti toho případu budou většinu týmu ještě nějaký čas pronásledovat, stejně jako případ washingtonského ostřelovače stále visel ve vzduchu v Budově J. Edgara Hoovera ve Washingtonu.

Je to neuspokojivý a nepříjemný pocit, ale zároveň nás to nutí pracovat co nejlépe.

„Alexi, jsme vám hodně zavázáni.” Van Allsburg konečně přistoupil ke mně. „Vaše práce na případu je neocenitelná. To musím přiznat. Je mi jasné, proč vás Ron Burns chce mít na východě.”

V místnosti zazněl rozpačitý smích. Agent Page ke mně přišel a poplácal mě po rameni. Dotáhne to v FBI daleko, pokud bude dál pracovat se stejným nadšením.

„Chtěl bych se ještě podívat na ty konečné důkazy, které našla policie. A možná znovu vyslechnout Mary Wagnerovou,” vrátil jsem se k tomu, co jsem skutečně považoval za důležité.

Van Allsburg zavrtěl hlavou. „To není nutné.” „Klidně se tady můžu ještě jeden den zdržet ” začal jsem říkat.

„S tím si nedělejte starosti. Page a Fujishiro mají smysl pro detail. Ujmou se toho. A kdybychom vás opravdu potřebovali, letadla létají pořád, ne?” Jeho tón byl nucené radostný.

„Frede, Mary Wagnerová nebude mluvit s nikým jiným než se mnou. Důvěřuje mi.”

„Určitě důvěřovala,” připustil. „Ale to už nejspíš neplatí.” Bylo to tvrdé konstatování, ale ne nepřátelské.

„Jsem pořád jediný člověk, kterému se otevřela. Slyšel jsem, že se s ní policie nikam nedostala.”

„Jak jsem řekl, když vás budeme potřebovat, jste jenom pár hodin letadlem odsud. Mluvil jsem o tom s ředitelem Burnsem a ten souhlasí. Vraťte se ke své rodině. Máte přece děti, ne?”

„Ano, mám děti.”

Když jsem si o pár hodin později balil v hotelu kufr, uvědomil jsem si ke svému překvapení, že se nemohu dočkat, až budu doma. Bude to velká úleva, být zase ve Washingtonu a nemít v plánu další cestování.

Ale a tohle ale bylo důležité proč jsem tohle necítil i ve Van Allsburgově kanceláři? Co byly zač ty klapky na očích, co jsem nosil, a jak to, že jsem stále zapomínal, že je mám?

Jaká dramatická událost se bude muset přihodit, aby mi to došlo?

Cestou z letiště mi do skládanky zapadl další dílek.

Zasáhlo mě to jako blesk z čistého nebe. Došlo mi, co znamenají ta A a B na samolepkách z míst činu. Byla to počáteční písmena jmen Maryiných imaginárních dětí Ashley, Adama a Brendana. Dvě A a jedno B.

Zatelefonoval jsem to zpátky do L. A. ještě z letadla.

Pátá část

KONEC PŘÍBĚHU

Kapitola 99

Vypravěč s vražděním skončil’. The End. Bylo to za ním a nikdo se nikdy nedozví celou pravdu o tom, co se stalo.

Konec příběhu.

Proto uspořádal večírek, na který pozval své nejlepší kamarády z Beverly Hills.

Řekl jim, že právě podepsal smlouvu s jedním předním režisérem na velký trhák podle úžasné knižní předlohy.

Dostal zelenou změnit všechno, co se mu nebude líbit, ale to je všechno, co jim může v tu chvíli prozradit. Režisér je paranoik nic nového pod sluncem. Ale velká oslava je rozhodně na místě.

Kamarádi si mysleli, že chápou, o co jde, což ho přivedlo na myšlenku, jak málo ho znají. Jeho nejlepší přátelé na světě a ani jeden z nich nic netušil. Žádný ho nepodezíral, že by mohl být vrah. No věřili byste tomu? Nikdo ho neznal.

Oslava se konala v baru Hadí jáma na Melrose Street, kde kdysi pořádali turnaje ve stolním fotbalu. V těch dávných dobách těsně poté, co dokončil Brownovu univerzitu a přišel do L. A., aby se pokusil o kariéru herce a scenáristy uměleckých, hodnotných děl, ne kýčovitých velkofilmů.

„Dneska večer je pivo zadarmo,” oznámil, když se sešel s kamarády v baru, „a taky víno pro ty mouly mezi vámi.

Takže víno pro všechny?”

Víno nepil nikdo, ani jeden ze čtrnácti kamarádů, kteří přišli na večírek. Všichni byli rádi, že ho vidí, a měli radost i z jeho úspěchu i když ti upřímnější přiznali, že mu trochu závidí. Každý mu začal říkat Jednička.

On, David, Johnnie a Frankie byli ještě v baru, když se po druhé hodině zavíralo. Ze všech stran analyzovali film nazvaný Už tady nebydlíme. Konečně se vypotáceli na ulici a vyměnili si hollywoodská obětí vedle Johnnyho zatraceného bentleyho pak kdo je Jednička koupeného za peníze z posledního filmu, který produkoval a který vydělal čtyři sta milionů dolarů po celém světě. Všechny tím otrávil, protože jediné co udělal, bylo, že koupil za padesát tisíc mizerný román a pak podepsal smlouvu na deset milionů s Rockem. Génius, co? Jo, protože to fungovalo.

„Mám tě rád, chlape. Jseš ten nejlepší, úchylnej, hnusnej, okázalej parchant. Ty taky, Davey!” vykřikl Johnny, když se stříbrný bentley rozjel od chodníku a vyrazil na západ.

„Já vím teď jsem jenom parchant” křikl za ním David.

„Ale taky sním o tom, že jsem úchylnej, hnusnej a okázalej.

A talentované] což mě drží tady v tomhle městě.”

„Hej, chlape, máš recht, kámo,” zařval.

„Měj se, Jedničko! Ty škrábale!”

„Jsem jenom vypravěč!” zavolal v odpověď.

Pak následovala nejistá chůze boční ulicí k jeho autu, sedm let starému bavoráku. Ne k suburbanu. Byl rozhodně jako dělo. Vesele si broukal „The Wind Cries Mary” od Jimmyho Hendrixe. Soukromý vtip, kterému by nikdo jiný nerozuměl.

Pak začal náhle vzlykat a nemohl přestat, dokonce ani když si sedl na trávník u nějakého špinavého paneláku.

Sklonil hlavu mezi kolena a fňukal jako mimino.

Ještě jednou, jenom jednou, znělo mu v hlavě.

Ještě jednu vraždu a už budu hodný.

Kapitola 100

Druhý den ráno nemohl spát a jezdil sem a tam po Melrose kolem L’Angela, kde se to dřív jmenovalo U

Emilia, kolem divadla V Přízemí, kde zahájil svou kariéru Phil Hartman, kolem Modré velryby. Jeho město, člověče.

Jeho a Pyšné Mary.

Okolo půl šesté vtrhl do kavárny Starbucks na Melrose Street, kde se kdysi dávno nacházel podnik Hamburger.

Starbucks nesnášel, ale aspoň měli ti chamtiví parchanti otevřeno. Dolar jim poroučel otevírat časně, co? Jasná věc, dolar vládne všemu.

A tady ho měli toho, kdo jim ten dolar nesl. Půl šesté ráno a on už jim šel udělat radost.

Bože, jak nenáviděl tyhle hnusné snobské kavárny, nové McDonaldy, předražené zlodějny. Pamatoval si doby, kdy šálek kávy stál padesát centů, což bylo tak akorát. Ale za „Kávu Sumatra” teď chtěli dvě padesát, a přitom nestála ani za desetník. Za vysokou sklenici, což ve skutečnosti znamenalo malá.

A ten kretén s bradkou, který tam obsluhoval, se tvářil, že má plné ruce s úklidem, místo aby se věnoval zákazníkovi, rannímu ptáčeti, prvnímu otravovi dne.

Nechal to asi minutu být, ale pak už ho pitomec začal štvát přímo kosmicky.

„Ještě se vrátím,” oznámil konečně tonu zaměstnanému otrapovi za pultem, ale ten chlap si ho pořád skoro nevšiml.

Takový idiot. Určitě herec bez práce. Moc dobrý pro takovou práci, co? Hezký přístup, který se mu vymstí.

Za minutu znovu vstoupil do kavárny s pistolí v kapse.

Začal nad sebou ztrácet kontrolu. Rozhodně to nebylo moc chytré, spíš pitomé, ale byl to skvělý pocit.

Hej, kámo, můj kvér má žízeň.

Už se rozhodl. Ten zatracený rádoby herec si to odskáče.

Konečně se proslaví, skončí na titulních stránkách.

„Hej, mladej, čekám na nějaký kafe! Je tohle kavárna, nebo nádraží?”

Číšník ani nezvedl hlavu od práce, jenom mávl volnou rukou. „Hned jsem u vás.”

Vypravěč, ten Vypravěč, uslyšel, jak se za ním otevírají dveře. Dorazil další otrapa.

„Dobrý ráno, Christophere,” zazněl za ním jasný ženský hlas. Ani se na ni neohlédl. Tu vyřídí také.

„Ahoj, Sarah,” zavolal mladík za pultem. Najednou úplně zářil.

Teď ten debil přijde dopředu, teď se začne chovat, jak má. Kvůli Sarah.

A v tom okamžiku střelil toho pingla přímo do zástěry Starbucks na hrudi.

„Na to kafe zapomeň, Christophere. Už ho nepotřebuju.

Jsem dost probranej.”

Pak se otočil k té ženě. Bylo to poprvé, co se na ni podíval.

Upravená blondýna kolem pětatřiceti, v černé kožené bundě, černých přiléhavých kalhotách a černých sandálech.

„Dobrý ráno, Sarah,” pozdravil ji přátelsky jako kokršpaněl puštěný v parku z vodítka. „Celá v černém? Ze by na pohřeb?”

„Promiňte “

A pak vystřelil i na ni. Dvakrát. A ještě jednou do číšníka.

Ještě jedna vražda, že? pomyslel si. No, možná dvě.

Vybral peníze z pokladny, vzal Sarah odřenou kabelku z jelenice, vyšel do ranního losangeleského smogu a zamířil na západ přes Stanley, Spaulding, Genessee.

Mary Smithová už zase řádí, co?

Kapitola 101

Podíval jsem se na Jannii do zpětného zrcátka. „Takže muzeum špionáže?” zeptal jsem se. Přikývla. „Jasná věc!”

Jannie si v naší malé loterii vytáhla sobotní odpoledne.

Dnešní večer byl můj, Nana měla neděli a na Damona připadlo nedělní odpoledne. Rodinný víkend Crossových byl naplánovaný do detailu a slibně se rozjížděl.

Celé odpoledne jsme se dozvídali novinky o nindžech, převlecích a stínových špezích, což byl koncept, který mi na školení v Quantiku zřejmě unikl. Děti si vyzkoušely své pozorovací schopnosti ve Škole pro špehy, a dokonce i na mě udělaly dojem některé novinky v sekci 21. století.

Protože večeři jsem vybíral já, rozhodl jsem se všechny seznámit s etiopským jídlem. Jannie a Damon se docela slušně vyrovnali s některými exotičtějšími chutěmi, kromě kitfa, což byl v podstatě tatarský biftek. Ale nejvíc ze všeho je bavilo jíst rukama.

Když Jannie a Nana odešly na dámy, obrátil se ke mně Damon. „Víš, mohl jsi pozvat doktorku Colesovou. Kdybys chtěl,” řekl a pokrčil rameny. Dojal mě chlapský podtón v Damonově poznámce. Dokonce bych ho označil za roztomilý, kdybych nevěděl, jak bych ho tím otrávil. „Díky, kamaráde,” řekl jsem na rovinu. „Kayla a já jdeme na večeři v úterý. Ale jsem rád, že tě to napadlo.”

„Je moc milá. Všichni si to myslí. Někoho potřebuješ, vždyť víš.”

„No jo, já vím.”

„A je to jediný člověk, který dokáže přinutit Nanu dělat věci, které dělat nechce.”

Zasmál jsem se. Ocenil jsem, kolik si toho na Kayle všiml. Jeho postřehy byly jako obvykle přesné.

„Co je tu k smíchu?” zeptala se Nana, která se náhle objevila u stolu. „Přišla jsem o něco?”

„O co jde?” chtěla vědět i Jannie. „Chci to vědět. Jde o to muzeum špionáže? Děláte si vy dva ze mě legraci? To byste si dovolili hodně.”

„Chlapské záležitosti,” odbyl je Damon.

„Vsadím se, že šlo o doktorku Colesovou,” vypískla Jannie, když ji instinkt přivedl přímo k jádru věci. „Máme ji rádi, tati,” dodala, když jsem její odhad nepotvrdil ani nevyvrátil.

„Jo, ale ty máš ráda každého.”

„Hádej, po kom to mám.”

„Musíme ji pozvat na večeři,” poznamenala Nana.

„Jenom ne na úterý,” upozornil ji Damon. Jannie se usmála a vyvalila oči. „Aha. Takže v úterý je rande, že mám pravdu, tati?”

Kapitola 102

V úterý večer jsem měl schůzku s Kaylou Colesovou. A pak ve čtvrtek.

Něco po jedné hodině v noci jsem seděl s Kaylou na přední verandě. Povídali jsme si tam už několik hodin.

Kayla mě právě přemluvila na dobrovolnou práci ve Fondu na ochranu dětí ve Washingtonu. Používala na to statistiku, stejně jako Nana: čtyřicet milionů dětí v Americe nemá zdravotní pojištění a každou minutu se narodí další. Slíbil jsem, že pomohu, co bude v mých silách.

„Co děláš v neděli?” zeptala se. Musel jsem se nad tou otázkou pronesenou jejím milým hlasem usmát.

„Mimochodem, tady nejde o fond.”

„Doufal jsem, že přijdeš k nám domů na nějakou Naninu specialitu,” řekl jsem.

„Nemusíš se nejdřív zeptat Nany?”

Zasmál jsem se. „Byl to její nápad. Nebo jednoho z dětí.

Ale Nana je rozhodně součástí spiknutí. Možná dokonce vůdce bandy.”

Jestli si vyšší síly přály, abych se přestal scházet se ženami, nepadly jejich snahy na úrodnou půdu. Celou sobotu jsem však byl trochu nervózní z Kaylina příchodu.

To už něco znamenalo, ne? Přivést ji domů za daných okolností.

„Vypadáš báječně, tati,” ozvala se Jannie ve dveřích mého pokoje.

Právě jsem zamítl jednu košili a vybral si černý svetr s výstřihem do V, který se mi líbil víc. Bylo mi ale trochu trapné, že jsem byl přistižen, jak se šlechtím. Jannie se vloudila bez pozvání dovnitř, sedla si na postel a sledovala mě při konečných úpravách.

„Co se to tam děje?” Damon přišel dovnitř a posadil se vedle Jannie na postel.

„Copak ani jeden z vás nevíte, co je to soukromí?” „Táta se chce vyfešákovat pro doktorku Kaylu. Černá mu sluší.”

Stál jsem k nim v tu chvíli zády a oni se bavili, jako bych tam ani nebyl, jenom trochu strojeným tónem. „Myslíš, že je nervózní?” „Hm. Nejspíš jo.”

„Vsadím se, že se při večeři pocmrndá.” „To určitě.”

Obrátil jsem se k nim, zařval a popadl je dřív, než se stačili rozprchnout. Vyprskli smíchy a na okamžik z nich zase byly malé děti. Povalil jsem je na postel a zkušeně našel jejich nejlechtivější místa, která jsem znal z podobných předchozích her.

„Bacha, ať se nepomačkáš!” křikla na mě Jannie. „Tati, přestáááň!”

„To nevadí,” řekl jsem. „Stejně se budu muset převléknout…, když se pocmrndám!”

Zahnal jsem je do kuchyně, kde jsme pomohli Naně s drobnými pracemi, které se nám uvolila svěřit. Třeba dát na stůl prostírání a sváteční porcelán. Nebo vyměnit svíčky ve svícnu.

Nana se trochu předváděla, nebo spíš hodně. To mi vyhovovalo. Nikdy jsem neměl problém jíst její nejlepší speciality.

Po večeři, která byla naprosto úžasná dvě pečená kuřata s bylinkami, hranolky, chřest, zeleninový salát a kokosový koláč jsme se s Kaylou vydali ven. Nasedli jsme do mého porsche a jeli k Přílivové nádrži a pak nahoru k Lincolnovu památníku. Zaparkovali jsme a prošli se kolem celého Zrcadlového jezera. V noci je to krásné, klidné místo. Z

nějakého důvodu se tam po západu slunce vypraví jen velmi málo turistů.

„Všechno u vás doma bylo naprosto dokonalé,” řekla, když jsme se blížili k Washingtonovu památníku.

Zasmál jsem se. „Na můj vkus až moc. Nezdálo se ti, že se ti tři snaží až moc?”

Teď, se rozesmála Kayla. „Co na to mám říct? Mají mě rádi.”

„Tři rande v jednom týdnu. Co je asi napadá.”

Kayla se usmála. „Mě něco napadlo. Chceš to slyšet?”

„Proč ne?”

„Bydlím kousek odtud.”

„Ty jsi doktorka. Musíš toho hodně vědět o lidské anatomii.”

„A ty jsi psycholog, takže toho hodně víš o lidské psychice, že?”

„To vypadá na dobrou zábavu.” A také byla.

Pak se mi ale do cesty připletla moje Práce.

Kapitola 103

„Dorazím tam zítra. Dřív to nestihnu. Hned teď si zamluvím letenku do L. A.”

Nemohl jsem uvěřit, že mi ta slova opravdu vycházejí z úst.

Telefonoval jsem si s Fredem Van Allsburgem teprve pár minut a mé reakce byly už skoro automatické, jako bych byl naprogramovaný odpovídat určitým způsobem. Co to má být? Jakou roli to hraju? Dobrého chlapa? Darebáka? Nebo něco mezi tím?

Rozhodně jsem se chtěl s Mary Wagnerovou znovu setkat. Poháněla mě zvědavost stejně jako smysl pro povinnost. Losangeleská policie s ní podle všeho už celé dny nebyla schopná komunikovat. Proto chtěli, abych se do Kalifornie vrátil jako konzultant. A já to potřeboval udělat něco mi na tom případu pořád nesedělo, i kdyby Mary byla opravdu vinná, čemuž všechno nasvědčovalo.

Samozřejmě jsem se tam nechtěl zdržet ani o minutu déle, než bude nutné. Dokonce jsem si v hotelu v L. A.

kromě kartáčku na zuby nic nevybalil. Zřejmě mi to pomáhalo uvěřit, že jsem tam jenom na chvíli.

Výslech Wagnerové byl naplánovaný na desátou hodinu následujícího dopoledne. Napadlo mě, že bych zavolal Jarmile, ale zavrhl jsem to. Hned mi bylo jasné, že mezi námi to definitivně skončilo. Smutný fakt, ale pravdivý, a byl jsem si jistý, že to víme oba. Čí to byla vina? Neměl jsem tušení. Bylo důležité o tom přemýšlet? Nejspíš ne, pomyslel si doktor Cross.

Celý večer jsem strávil nad zprávami a zápisy z výslechů z předchozího týdne, které mi poslal Van Allburg do hotelu.

Podle toho, co jsem četl, nemyslela Mary na nic jiného než na ty tři děti Brendana, Ashley a Adama.

To celkem jasně určilo můj postup. Pokud ty děti byly to jediné, co měla Mary v hlavě, začneme nazítří u nich.

Kapitola 104

Druhý den jsem se ve tři čtvrtě na deset ocitl v jiné, ale identicky vypadající výslechové místnosti, jako byla ta, kde jsem Mary Wagnerovou vyslýchal poprvé.

Stráž ji přivedla přesně skoro na vteřinu. Okamžitě jsem poznal, že si několik dní výslechů vybralo svou daň.

Ani se na mě nepodívala a seděla bez hnutí, zatímco ji policista připoutával želízky ke stolu.

Pak zaujal postavení uvnitř místnosti, vedle dveří. Moc se mi to nezamlouvalo, ale nic jsem nenamítal. Pokud dojde k dalšímu výslechu, možná se na tom pokusím něco změnit.

„Dobrý den, Mary.”

„Dobrý.”

Její hlas byl neutrální a skoro vůbec se nesnažila dodržovat společenské konvence. Stále se mi nepodívala do očí. Napadlo mě, jestli už náhodou neseděla ve vězení. A jestli ano, za co? .

„Povím vám, proč jsem tady. Mary, posloucháte mě?”

Žádná odpověď. Zaťala zuby, uvolnila je a zadívala se do zdi. Vycítil jsem, že poslouchá, ale snaží se nedat to najevo.

„Už víte, že proti vám mluví množství důkazů. A já si myslím, že také víte, že pořád pochybujeme o vašich dětech.

Konečně vzhlédla a její pohled se mi vpálil do lebky.

„Tak není o čem mluvit.”

„Aleje.”

Vytáhl jsem propisovačku a položil na stůl čistý list papíru. „Napadlo mě, že byste třeba chtěla napsat Brendanovi, Ashley a Adamovi dopis.”

Kapitola 105

Mary se okamžitě změnila, jak už jsem to u ní jednou viděl. Opět se na mě podívala a její výraz značně změkl. Na tváři se jí objevila povědomá zranitelnost. Když vypadala takhle, bylo těžké k Mary Wagnerové něco necítit i přesto, co udělala.

„Nedovolí mi sundat vám pouta,” řekl jsem, „ale můžete mi nadiktovat, co v tom dopisu má být. Všechno napíšu, slovo od slova.”

„To je nějaký trik?” zeptala se a skoro prosila, aby to tak nebylo. „Je to nějaký trik, viďte?”

Musel jsem opatrně volit slova.

„Žádný trik. Chci vám jenom dát šanci, abyste svým dětem vzkázala, co chcete.”

„Bude to policie číst? Povíte mi to? Chci vědět, jestli ano.”

Její reakce mě fascinovaly, byla to směsice silných emocí a sebeovládání.

„Všechno, co tady řekneme, se nahrává,” připomněl jsem jí. „Ale nemusíte to dělat, jestli nechcete. Je to na vás, Mary.”

„Přišel jste ke mně domů.”

„Ano, přišel.”

„Byl jste mi sympatický.”

„Vy mně také.”

„Jste na mojí straně?”

„Ano. Jsem na vaší straně.”

„Na straně spravedlnosti, že?”

„To doufám, Mary.”

Rozhlédla se po místnosti, jako by zvažovala své možnosti nebo hledala slova. Pak se obrátila zpátky a upřela zrak na papír mezi námi.

„Ano. Přečti tohle prosím svému bratrovi a sestře, protože jsi mužská hlava rodiny.”

Psal jsem to doslova a snažil se jí stačit.

„Maminka musí být na nějakou dobu pryč, ale nebude to trvat dlouho, slibuji. Slibuji.

Ať jste teď kdekoliv, vím, že se tam o vás dobře starají.

Když vám bude smutno nebo budete chtít plakat, můžete.

Pláč vám pomůže odplavit smutek. Každý to někdy děláme, dokonce i maminka, ale jenom proto, že jí tolik chybíte.”

Mary se odmlčela a potěšené se usmála, jako by právě spatřila něco milého. Oči upírala na zeď za mnou a měla v nich zjihlý pohled.

Pokračovala. „Až budeme zase spolu, uděláme si piknik, jak to máte rádi. Najíme se, kde budeme chtít, pojedeme, kam se vám zlíbí, a zůstaneme tam celý den. Možná si půjdeme i zaplavat. Co budete chtít, miláčkové. Moc se na to těším.

A ještě něco vám povím. Máte nad sebou strážného anděla, který na vás dává pozor. To jsem já. Dám vám políbení na dobrou noc, až budete spát. Nemusíte se ničeho bát, protože jsem pořád s vámi. A vy pořád se mnou.”

Mary se zarazila, zavřela oči a zhluboka si povzdechla.

„Miluji vás, moc vás miluji. Vaše maminka.”

Tou dobou už se opírala o stůl mnohem blíž ke mně, než když jsme začali. Visela na dopisu očima a stále šeptala.

„Napište dolů tři X a tři O. Polibky a objetí pro moje děti.”

Kapitola 106

Čím víc jsem toho slyšel, tím víc jsem pochyboval, že by si Mary ty tři úplně vymyslela. A začínal jsem se bát, co se s nimi asi stalo.

Celé odpoledne jsem se snažil děti vystopovat. Z

databáze jsem získal dlouhý seznam dětských obětí, které měly na svědomí vražedkyně. Někde jsem slyšel a četl, že v krádežích v obchodech a zabíjení vlastních dětí drží americké ženy krok s muži.

Pokud to byla pravda, představovala ta silná, obsáhlá zpráva jen polovinu všech zaznamenaných dětských vražd.

Zaskřípěl jsem zuby, doslova i v přeneseném slova smyslu, a znovu si ty tragické údaje prošel.

Tentokrát jsem hledal jen několikanásobné vraždy. Tím jsem si trochu usnadnil práci.

Hned mi před očima vyskočilo několik z těch známějších jmen. Susan Smithová, která v roce 1994 utopila své dva syny, Andrea Yatesová, jež zavraždila svých pět dětí po letech boje s psychózami a vážnou poporodní depresí.

Seznam pokračoval dál a dál. Žádné z těch pachatelek nebylo možné považovat za oběti, ale dominance vážných duševních poruch byla zjevná.

Smithová a Yatesová měly obě diagnózu klinické poruchy osobnosti. Bylo snadné si představit, že totéž mohlo platit i pro Mary Wagnerovou, ale spolehlivá diagnóza by mi nejspíš zabrala víc času, než spolu strávíme.

To

jsem

měl

také

na

paměti

při

svém

několikahodinovém pátrání.

Otočil jsem další list a bohužel našel, co jsem hledal.

Trojnásobnou vraždu ve vermontském Derby Line druhého srpna 1983. Všechny tři oběti byly sourozenci:

Beulac Brendan, 8 let Beulacová Ashley, 5 let Constantine Adam, 11 měsíců.

Vrahem byla jejich matka, šestadvacetiletá žena s příjmením Constantinová.

A křestním jménem Mary.

Ověřil jsem fakta v místních médiích z té doby.

Objevil jsem článek z Caledonian Recordu, který vyšel v roce 1983 ve vermontském St. Johnsbury.

Byla tam i zrnitá černobílá fotografie z procesu s Mary Constantinovou na lavici obžalovaných.

Tvář měla hubenější a mladší, ale ten vzdálený, kamenný výraz byl nezaměnitelný, pohled, který měla, když nechtěla nic cítit nebo cítila příliš mnoho. Proboha.

Žena, kterou jsem znal jako Mary Wagnerovou, zabila před více než dvaceti lety své děti, ale teď, jako by o tom už nevěděla.

Ostrčil jsem židli a zhluboka se nadechl. Dosáhl jsem středu labyrintu. Teď bylo načase začít hledat cestu ven.

Kapitola 107

„Tak devatenáct set osmdesát tři, jo? Proboha, to není ani v tomhle století. Dobře, počkejte chvíli. Zkusím vám pomoct. Jestli to dokážu.”

Několik minut jsem poslouchal cvakání klávesnice a šustění papírů na druhém konci linky.

Ten, kdo ty zvuky vydával, byl agent jménem Barry Medlar z oblastního ústředí FBI v Albany. Byl to koordinátor albánské větve Jednotky proti zločinům páchaným na dětech. Mělo ji každé ústředí FBI a Albany dohlíželo na tu vermontskou. Chtěl jsem se dostat tak blízko ke zdroji, jak to jen bylo možné.

„Tak tady to je,” řekl Medlar. „Moment, tady ji máme…”

„Constantinová Mary. Trojnásobná vražda spáchaná druhého srpna, zatčena byla desátého. Vydržte, najedu si na pokračování. Takže… Rozsudek NZDN z prvního února následujícího roku, obhájce byl přidělen státem.

„Nevinná z důvodu nepříčetnosti,” zamumlal jsem.

Nemohla si tedy dovolit vlastního obhájce; nikdo nezkoušel právnické kličky v její prospěch. Nevina z důvodu nepříčetnosti se velmi těžko prokazuje. Musel to být naprosto jasný případ, když takhle dopadl.

„Kde skončila?” zeptal jsem se.

„Nejspíš ve Vermontské státní nemocnici ve Waterbury.

Nemám tady žádnou zprávu o hospitalizaci, ale nedá se říct, že by na tom oddělení byli zvlášťzavalení případy. Mohu vám sehnat jméno a číslo na někoho, kdo vám o ní poví víc.”

Byl jsem v pokušení nechat tu práci na něm, ale pak jsem se raději rozhodl, že tam zavolám sám. Zapsal jsem si číslo do Vermontské státní nemocnice.

„A co modus operandi Mary Constantinové?” zeptal jsem se Medlara. „Co všechno k těm vraždám máte?”

Uslyšel jsem další listování. „Neuvěřitelné.” „Co?”

„Nepoužívala ta vaše Mary Smithová v L. A. walther PPK?” „Ano, proč?”

„Tady také. Walther PPK, nikdy se nenašel. Musela ho někde zahrabat.”

Celou dobu, co jsme spolu mluvili, jsem si zuřivě čmáral poznámky. Musel jsem mu přiznat, že upoutal moji pozornost.

„Dobře, agente Medlare, to je všechno, co potřebuju.

Dejte mi kontakt na policejní oddělení, které Mary Constantinovou zatýkalo. Chci také všechno, co tam máte ve složce. Co je v elektronické podobě pošlete hned a zbytek odfaxujte.

A myslím tím opravdu všechno. Dám vám číslo na svůj mobil, kdybyste našel ještě něco zajímavého. Já musím vyrazit.”

Ještě jsem mluvil s Medlarem a už jsem si cpal papíry do aktovky.

„Ještě něco. Jaké aerolinky vlastně létají do Vermontu?”

Kapitola 108

G osmnáct hodin a o pět tisíc kilometrů dál jsem seděl v malém, útulném obývacím pokoji bývalého šerifa Clauda Lapierra a jeho ženy Madeline kousek od Derby Line ve Vermontu. Byla to malá vesnice, půvabná jako z fotografie v kalendáři a doslova přilepená na kanadskou hranici.

Haskellova veřejná knihovna a budova opery byly dokonce postavené přímo na hranici a uvnitř musely být občas umístěny stráže, aby zabránily nelegálním přechodům hranic.

Nebylo to však místo, kde by člověk čekal, že bude mít policie plné ruce práce. Mary Constantinová tam žila od narození až do okamžiku, kdy zabila své tři děti a dopustila se tak hrozného zločinu, který se před dvaceti lety dostal na titulní strany celonárodních deníků.

„Co byste řekl, že si z toho případu pamatujete nejvíc?”

zeptal jsem se pana Lapierra.

„Ten nůž. Určitě ten nůž. To, jak rozřezala té ubohé holčičce obličej. Dvacet sedm let jsem dělal šerifa v okrese Orleans. Nic horšího jsem nikdy neviděl, agente Crossi.”

„Mně jí bylo vlastně líto.” Paní Lapierrová seděla vedle manžela na gauči potaženém modrou džínsovinou. „Myslím Mary. Té chuděře se nikdy nestalo nic dobrého. Ne že by to omlouvalo, co udělala, ale…” Místo aby dokončila myšlenku, mávla rukou.

„Vy jste ji znala, paní Lapierrová?”

„Tak, jak se tady známe všichni,” odpověděla. „Je to komunita sousedů. Všichni jsme závislí jeden na druhém.”

„Jaká byla Mary předtím, než se to stalo?” zeptal jsem se obou.

První promluvil Claude Lapierre. „Byla to milá dívka.

Tichá, slušná, ráda jezdila na člunu. Na jezeře Memphrema gog. Moc se toho o ní povědět nedá. Když chodila na střední školu, pracovala v místní restauraci. Pokaždé mi nosila snídani. Ale jak říkám, byla tak tichá. Všechny hodně překvapilo, když otěhotněla.”

„A ještě víc jsme se divili, když se tady potloukal její manžel.”

„I když jenom chvíli,” dodal rychle Lapierre.

„Předpokládám, že to byl pan Beualac.” Oba přikývli.

„Byl o deset let starší než ona a jí bylo jenom sedmnáct.

Ale šli do toho. Snažili se, jak mohli. Dokonce měli druhé dítě.”

„Ashley,” řekla paní Lapierrová.

„Nikdo ani moc nelitoval, když se konečně spakoval. Já osobně čekal, že to udělá už dřív.”

„George Beualac byl vagabund a tulák,” poznamenala paní Lapierrová. „Bral hodně drogy.”

„Víte, co se s ním stalo? Viděl se ještě s Mary a dětmi?”

„To netušíme,” řekl Claude, „ale pochybuji o tom. Byl to tulák.”

„No, musím ho najít,” zamumlal jsem spíš pro sebe než pro ně. „Opravdu bych potřeboval vědět, co se s Georgem Beaulacem stalo.”

„Určitě nic dobrého,” uzavřela paní Lapierrová.

Kapitola 109

Pak už jsem se neobtěžoval dělat si poznámky. Měl jsem zapsáno všechno, co jsem potřeboval. Z kuchyně se během našeho rozhovoru ozývalo nějaké hučení a já se konečně zeptal paní Lapierrové, co to je. Něco takového by mě nikdy nenapadlo. Připravovala sušené maso v sušičce.

„Kde byly Maryini rodiče, když se to stalo?” zeptal jsem se, abych se vrátil k věci.

Paní Lapierrová znovu potřásla hlavou. Dolila mi kávu, zatímco její manžel pokračoval.

„Rita zemřela, když bylo Mary asi pět. Ted ji vychovával sám, ale vlastně si ji ani moc nevšímal. Nic, co by hraničilo se zákonem, bylo to jen smutné. A pak zemřel i on. Myslím, že v roce, kdy se narodil Brendan.”

„Kouřil jako fabrika,” ozvala se Madeline. „Dostala ho rakovina plic. Ta chudinka se za celý život nevyhrabala ze smůly.

Když George Beualac odešel, seznámila se Mary s dalším místním mužem, automechanikem na částečný úvazek Johnem Constantinem.

„Začal jí zahýbat skoro hned poté, co otěhotněla,” řekla Madeline. „Nebylo to žádné tajemství. Když bylo Adamovi šest měsíců, odešel John také.”

Pak se ozval Claude. „Odhadoval bych, že to bylo tehdy, co to s ní začalo jít opravdu z kopce, ale kdo ví. Když někoho nějaký čas nevidíte, prostě si myslíte, že má moc práce nebo něco takového. A pak jednoho dne, bum. Stalo se to. Muselo jí přeskočit. Bylo to jako blesk z čistého nebe, ale zřejmě se k tomu dost dlouho schylovalo.”

Usrkl jsem kávy a ze slušnosti si ukousl koláče. „Chtěl bych se vrátit ke dni, kdy k těm vraždám došlo. Co Mary říkala, když jste ji dopadli, šerife?”

„Mé vzpomínky už jsou dost útržkovité. Ale pamatuji si, že jsme po zatčení nedostali z Mary ani slovo.”

„Cokoliv mi pomůže. Vzpomínejte, šerife.”

Madeline se zhluboka nadechla a položila dlaň na manželovu ruku na gauči. Oba připomínali poklidné venkovské farmáře, trochu jako Mary.

„Vypadalo to, jako by je toho dne vzala na piknik.

Odjela s nimi autem do lesa. Našli jsme to místo později, čistě náhodou. Tam je zastřelila. Jedno, druhé, třetí, každé zezadu do hlavy.

Patolog si myslel, že děti položila, jako aby si zdřímly.

Odhaduju, že nejdřív zabila dvě starší, protože miminko nemohlo utéct.”

Trpělivě jsem čekal, až bude pokračovat. Věděl jsem, že ani po dlouhé době se člověku na podobné věci nevzpomíná snadno.

„Pečlivě zabalila každé do deky. Pořád mám před očima ty armádní deky, které použila. Hrůza. Pak to vypadalo, jako by je odvezla domů a tam pořezala Ashley nožem. Po celém obličeji a z nějakého důvodu jen ji. Nikdy na to nezapomenu. Rád bych, ale nejde to.”

„A vy jste je objevil?” zeptal jsem se.

Přikývl. „Zavolal mi Maryin šéf, že Mary už dlouho neviděl. Mary tenkrát neměla telefon, tak jsem řekl, že tam zajedu. Myslel jsem si, že to bude spíš společenská návštěva. Mary mi přišla otevřít jakoby nic, ale já to hned ucítil. Doslova. Dala je všechny do kufru ve sklepě v srpnu a prostě je tam nechala. Myslím, že ten zápach nevnímala a zapomněla na něj jako na všechno ostatní. Pořád nedokážu nic z toho vysvětlit. Ani teď, po všech těch letech.”

„Někdy prostě žádné vysvětlení neexistuje,” poznamenal jsem.

„No a ona se potom nijak nebránila. Šla s námi dobrovolně.”

„Byla z toho velká senzace,” ozvala se Madeline. „To je pravda. Asi týden se o Derby Line hodně psalo. Doufám, že se to už nikdy nestane.”

„Viděli jste Mary poté, co byla odsouzena?”

Oba Lapierrová zavrtěli hlavami. Dlouhé manželství je zjevně hodně spojilo.

„Nevím o nikom, kdo by ji kdy navštívil,” řekla Madeline. „Takovéhle věci si nikdo nechce připomínat. Lidé se rádi cítí v bezpečí. Nebylo to tak, že by se k ní všichni obrátili zády. Spíš… Já nevím. Stejně jako jsme nikdy nevěděli, jaká Mary byla.”

Kapitola 110

Vermontská státní nemocnice byla rozlehlá budova z červených cihel, jejíž účel nebyl na první pohled nijak zvlášť patrný. Dozvěděl jsem se, že zhruba polovina prostor není využívána. V uzavřeném oddělení ve čtvrtém patře byly hospitalizovány pachatelky trestných činů jako Mary Constantinová, ale také běžné pacientky. „Není to ideální stav,” připustil ředitel, ale bylo jasné, že důvodem je nízký počet pacientů a čím dál nižší rozpočet na léčbu duševně nemocných.

Byl to také částečně důvod, proč se Mary podařilo utéct.

Ředitel doktor Rodney Blaisdale mě rychle provedl oddělením. Bylo dobře udržované, se záclonami v denní místnosti a novým nátěrem na betonových zdech. Většinu konferenčních stolků a pohovek pokrývaly noviny a časopisy: Burlington Free Press, The Chronicle, American Woodworker.

Bylo tam ticho velké ticho.

Byl jsem na uzavřených odděleních už mnohokrát a obvykle se tam ozývalo cosi jako nepřetržité hučení. Až doteď jsem nevěděl, jak uklidňující ten hukot vlastně je.

Vermontská státní mi svým poklidem a strnulostí připomínala akvárium. Pacienti jako by komunikovali jen se svým nitrem a skoro nemluvili, ani sami pro sebe.

Televize měla ztlumený zvuk a několik žen sledovalo pohledem zastřeným medikamenty jakýsi seriál.

Když mě doktor Blaisdale prováděl, nemohl jsem se ubránit myšlence, jak by to tam oživil jediný výkřik.

„Tady to je,” řekl, když jsme přišli k jedněm z mnoha zavřených dveří v hlavní chodbě. Uvědomil jsem si, že jsem ho přestal poslouchat, a rychle se soustředil na to, co říká.

„Tohle byl Maryin pokoj.”

Když jsem se podíval dovnitř malým okénkem v kovových dveřích, nenašel jsem samozřejmě žádné stopy po tom, že tam kdy byla. Na nízké posteli ležela holá matrace a jediné další zařízení představoval vestavěný stůl s lavicí a ocelová polička bez ostrých hran přišroubovaná ke zdi.

„Tehdy to tu samozřejmě takhle nevypadalo. Mary tu byla devatenáct let a dokázala si to zařídit z mála. Taková naše Martha Stewartova.” Usmál se.

„Byla to moje kamarádka.”

Otočil jsem se a uviděl drobnou ženu ve středních letech na protější straně chodby, jak se ramenem opírá o zeď. Její standardní uniforma naznačovala, že je v léčebně z rozhodnutí soudu, i když bylo těžké si představit, co mohla udělat, aby se tam dostala.

„Dobrý den,” pozdravil jsem ji.

Žena zvedla bradu a snažila se nahlédnout kolem nás do Maryina pokoje. Všiml jsem si, že má na krku klikaté rudé jizvy. „Mary se vrátila? Musím ji vidět, jestli tam je. Je to důležitý. Je to moc důležitý, pro mě.”

„Ne, Lucy. Je mi líto, ale nevrátila se,” řekl jí doktor Blaisdale.

Lucy se zatvářila sklíčeně. Rychle se obrátila a začala se vzdalovat chodbou. Za chůze se nešťastně dotýkala rukou betonové zdi.

„Lucy je jednou z mála našich opravdu dlouhodobých pacientek, jako byla Mary. Bylo to pro ni těžké, když Mary zmizela.”

„K tomu zmizení,” řekl jsem. „Co se toho dne stalo?”

Doktor Blaisdale pomalu přikývl a kousl se do spodního rtu.

„Co kdybychom si o tom promluvili v mojí kanceláři.”

Kapitola 111

Následoval jsem doktora k zavřeným dveřím na konci oddělení a pak do přízemí. Vešli jsme do jeho luxusně zařízené kanceláře s malými roletami v pastelových barvách.

Mou pozornost upoutal zarámovaný plakát Banjo Dana a Midnite Plowboys.

Posadil jsem se a všiml si, že všechno na mé straně stolu leží kousek od okraje, mimo dosah.

Blaisdale na mě pohlédl a povzdechl si. Hned jsem poznal, že se mi bude snažit podat trochu vylepšenou verzi toho, co se stalo s Mary Constantinovou.

„Tak dobře, bylo to takhle, doktore Crossi. Každý na oddělení si může zasloužit výsadu jednoho dne. Odsouzení pacienti z toho byli původně vyloučeni, ale zjistili jsme, že je terapeuticky nevhodné klienty takhle dělit. Mary se díky tomu dostala několikrát ven. Ten den byl jako všechny ostatní.”

„A co se toho dne stalo?” zeptal jsem se.

„Skupina šesti pacientů a dva členové personálu se vydali k jezeru. Bohužel jeden z pacientů se do jisté míry zhroutil.”

Do jisté míry? Napadlo mě, jestli vůbec zná všechny podrobnosti, dokonce i po té době. Blaisdale vypadal jako šéf, který rád dává od problémů ruce pryč.

„Uprostřed nastalého zmatku trvala Mary na tom, že musí na záchod. Toalety byly poblíž, tak ji ošetřovatelé nechali jít. Chyba, ale takové se stávají. Nikdo v té chvíli netušil, že se tam dá vstoupit z obou stran.”

„Mary to zjevně věděla,” podotkl jsem.

Doktor Blaisdale několikrát zaťukal perem na psací podložku. „Tak či tak, zmizela v blízkém lese.”

Díval jsem se na něj, poslouchal a snažil se ho nesoudit, ale nebylo to snadné.

„Byla to vzorná pacientka, celá léta. Její útěk všechny překvapil.”

„Stejně jako když zabila své děti,” řekl jsem.

Blaisdale si mě změřil pohledem. Nebyl si jistý, jestli jsem ho právě neurazil, což jsem rozhodně neměl v úmyslu.

„Policie rozjela rozsáhlé pátrání největší, jaké jsem kdy viděl. Nechali jsme to na nich. Samozřejmě jsme chtěli mít Mary zpátky a ujistit se, že je v pořádku. Policii šlo spíš o bezpečnost veřejnosti. Ale ona nebyla ” Zarazil se.

„Nebyla co?”

„V té době jsme si nemysleli, že by byla někomu nebezpečná, snad jen sobě.”

Neřekl jsem, co si o tom myslím. Celé Los Angeles mělo na Mary poněkud odlišný názor že patří mezi ty nejnebezpečnější vraždící šílence, kteří kdy žili.

„Zůstalo tu po ní něco?” zeptal jsem se nakonec.

„Vlastně ano. Určitě budete chtít vidět její deníky. Psala si něco skoro každý den. Popsala tady desítky svazků.”

Kapitola 112

Vrátný Mac, který vypadal, jako by v suterénu nemocnice žil, mi přinesl dvě krabice plné páskou svázaných sešitů, jaké používali školáci v padesátých letech.

Mary Constantinová toho za celá ta léta v nemocnici napsala mnohem víc, než jsem si mohl v tom jednom dni stihnout přečíst. Ujistili mě však, že si mohu sbírku později vyžádat.

„Díky za pomoc,” řekl jsem Mácovi.

„V pohodě,” opáčil a mě napadlo, jestli už odpověď „Není zač” dočista zmizela z jazyka, dokonce i na venkově ve Vermontu.

Prozatím jsem chtěl jen poznat, jaká byla Mary Constantivá, a porovnat ji se současnou Mary Smithovou.

Dvě krabice na to musely pro začátek stačit.

Její rukopis byl úhledný a pečlivý. Text na každé stránce byl vzorně rozvržený s pravidelnými prázdnými okraji.

Nikde žádná čmáranice.

Slova byla její médium a rozhodně jich neměla nedostatek. Svažovala se na řádcích doprava, jako kdyby někam spěchala.

I vyjadřování bylo strašidelně povědomé.

Záznamy se stejně jako v emailech Mary Smithové dělily do krátkých vět a čišel z nich stejný pocit izolace.

Bylo to patrné kdekoliv v denících.

Někdy se ponořila hlouběji pod povrch, jindy setrvávala na hladině.

Jsem tu jako duch. Ani nevím, jestli někomu záleží na tom, jestli zůstanu nebo odejdu. Nebo jestli vůbec vědí, že jsem tady.

Kromě Lucy. Lucy je na mě tak hodná. Nejsem si jistá, jestli někdy dokážu být dobrá kamarádka pro ni jako ona pro mě. Bez ní by to tady bylo úplně jiné.

Někdy si myslím, že je jediná, komu na mně opravdu záleží. Nebo o mně ví. Nebo mě vidí.

Jsem pro všechny ostatní neviditelná? To bych ráda věděla jsem neviditelná?

Jak jsem tak pročítal náhodně zvolené úryvky, rýsoval se přede mnou obrázek člověka, který se v léčebně vždy dokázal zaměstnat. Mary se neustále zabývala nějakou činností, nebo se na ni chystala. Zřejmě se nikdy nevzdala naděje. Vypadala spíš na ženu v domácnosti.

Děláme v denní místnosti papírové řetězy. Je to trochu dětinské, ale jsou hezké. Na Vánoce si to tu pěkně vyzdobíme.

Ukázala jsem všem děvčatům jak na to. Přidala se skoro všechna. Ráda je učím něco nového. Aspoň většinu z nich.

Ta holka Roseanne z Burlingtonu občas zkouší moji trpělivost. Opravu. Dneska se na mě podívala a zeptala se mě, jak se jmenuju. Jako kdybych jí to už neříkala nejmíň tisíckrát. Myslí si o sobě snad, že je někdo, ale je nikdo, jako my všechny tady.

Nevěděla jsem, co jí na to mám říct, tak jsem prostě neodpověděla. Ať si udělá svoje vlastní ozdoby. To jí prospěje. Nejradši bych Roseanne praštila. Ale to neudělám, že ne?

Někdo a nikdo. Tato slova a tato myšlenka se objevily víc než jednou v emailech v Kalifornii. Tady pro mě představovaly něco jako identifikační štítek. Mary Smithová byla posedlá těmi, kdo byli někdo slavnými, známými matkami, které tolik vyčnívaly nad její vlastní malostí. Něco mi říkalo, že kdybych hledal dál, objevím, že tohle je nosné téma i u Mary Constantinové.

Co tam však chybělo, byla jakákoliv zmínka o jejích dětech. Záznamy v denících byly popřením minulosti. Mary, která žila tady v nemocnici, jako by si na ně ani jednou nevzpomněla.

A žena, která žila jako Mary Wagnerová kterou se Mary Constantinová stala nedokázala myslet na nic jiného než na své děti.

Časem zřejmě ztratila povědomí o tom, že Brendana, Ashley a Adama zavraždila. Ta A a B.

V tomto bodě jsem se musel omezit jen na hypotézy, ale zdálo se mi, že Mary rychle směřuje k okamžiku, kdy si uvědomí, co napáchala. Ted’, když byla v nebezpečí, mohla ohrozit jen sama sebe.

Přesto se mi vůbec nelíbilo pomyšlení, co by se s ní mohlo stát, až opravdu dospěje k pravdě.

Kapitola 113

Bylo těžké odtrhnout se od Maryiných deníků jejích slov, jejích myšlenek, jejího hněvu.

Poprvé se mi zdálo možné, dokonce pravděpodobné, že tu sérii vražd v L. A. opravdu spáchala.

Když jsem se podíval na hodinky, měl jsem už devadesátiminutové zpoždění na schůzku s její hlavní terapeutkou Debrou Shapirovou. Kruci. Musím běžet.

Doktorka Shapirová byla právě na odchodu, když jsem vrazil do její kanceláře. Nemohl jsem se jí dost omluvit.

Shapirová souhlasila, že si se mnou promluví, ale celou dobu seděla na kraji křesla s kufříkem na klíně.

„Mary byla mou pacientkou osm let,” řekla dřív, než jsem se jí na to vůbec zeptal.

„Jak byste ji charakterizovala?”

„Překvapivě ne jako vražedkyni. Viděla bych ten incident s jejími dětmi jako jisté vybočení do, řekněme, širší arény její duševní choroby. Je velmi nemocná, ale všechny vražedné sklony u ní byly dávno potlačeny. I proto tady zůstávala nebyla schopná prosadit si svou násilím.”

„Jak si můžete být tak jistá?” zeptal jsem se doktorky Shapirové. „Zvlášťpo tom, co se stalo.” Možná nebyla Mary jediná, kdo tam trpěl popíráním reality.

„Kdybych měla svědčit u soudu, doktore Crossi, musela bych přiznat, že nemohu. Ale přesto si myslím, že osm let interakce něco znamená, ne?”

S tím jsem samozřejmě musel souhlasit. Ale platilo to jen v případě, že má terapeut schopnost nahlédnout do nitra pacienta.

„Co její děti?” zeptal jsem se. „Nenašel jsem o nich v denících jedinou zmínku. Ale po celou tu krátkou dobu, kterou jsem s Mary strávil, dokázala myslet jen na ně. V její hlavě žijí. Je jimi posedlá.”

Doktorka Shapirová přikývla a podívala se na hodinky.

„Pro mě je ještě obtížnější se s tím vyrovnat než pro vás.

Mohla bych nabídnout teorii, že se účinky Maryiny terapie konečně začaly projevovat. Vzpomínky na děti pomalu pronikly na povrch.

Jak se děti objevily v jejím vědomí, jediný způsob, jak neoživit dvacet let potlačovaný pocit viny, byl považovat je za živé. To by mohlo vysvětlovat, proč se rozhodla utéct chtěla se vrátit k životu s nimi. A to se Mary podle jejího názoru také podařilo.”

„A ty vraždy v Kalifornii?” Musel jsem mířit velmi rychle k věci. Doktorka Shapirová se vrtěla a vypadala, že by mohla každým okamžikem vyskočit a utéct.

Pokrčila rameny; rozhovor ji zjevně obtěžoval. Napadlo mě, jestli mají její pacienti stejný pocit při sezeních. „Já to prostě nechápu. Těžko si můžeme představit, co se s Mary stalo poté, co odsud odešla, ale co se týče ženy, kterou jsem znala?” Několikrát pokývala hlavou. „Jediná věc, která dává smysl, je Los Angeles.”

„Jak to?”

„Před několika lety vzbudil její příběh jistý zájem.

Objevilo se tu několik lidí od filmu. Mary s rozhovory souhlasila, ale jako nesvéprávná osoba v péči státu nemohla uzavírat žádné smlouvy. Nakonec ztratili zájem a odešli.

Myslím, že během posledních několika let, co tady strávila, to byli jediní návštěvníci, které měla.”

„Kdo to byl?” Vytáhl jsem blok a otevřel ho. „Potřebuji se o tom dozvědět víc. Existují záznamy o těch návštěvách?”

„Žádná jména si nevybavuji,” řekla. „A kromě toho začínám mít pocit, že už jsme zašli příliš daleko. Jestli chcete konkrétnější informace, musím vás znovu odkázat na doktora Blaisdalea. On vám je může poskytnout.”

Nebyl jsem si jistý, jestli má pocit, že musí chránit bývalou pacientku, nebo zda jsem jí narušil plány na večer.

Na hodinách bylo 17.46.

Pochopil jsem, že bude prospěšnější, když odejdu a budu se věnovat něčemu užitečnějšímu. Poděkoval jsem doktorce Shapirová za její čas a zamířil zpátky do administrativní budovy.

Běžel jsem.

Kapitola 114

Po dlouhé době jsem se zase cítil jako opravdový polda a nebyl to vůbec špatný pocit. Když jsem vpadl do kanceláře, bylo na hodinách na stěně 17.52.

Usmál jsem se přes přepážku na mladou ženu s růžovými melíry v blond vlasech a ověšenou spoustou laciných šperků. Zrovna přetahovala přes psací stroj igelitový potah.

„Dobrý den, mám na vás jenom jednu malou prosbu.

Opravdu malou. Aleje to důležité.”

„Nemůže to počkat do zítřka?” zeptala se žena a změřila si mě od hlavy k patě. „Může, viďte?”

„Po pravdě řečeno ne. Právě jsem mluvil s doktorkou Shapirovou a ona mě požádala, abych šel za vámi. Potřebuji se podívat na záznamy o návštěvách na ženském oddělení za posledních několik let. Jde mi zvlášť o ty návštěvníky, kteří přišli za Mary Constantinovou. Je to opravdu důležité. Jinak bych vás neobtěžoval.”

Zena zvedla telefon. „Doktorka Shapirová vás sem poslala?”

„Přesně tak. Právě odešla domů, ale řekla mi, že to nebude problém.” Ukázal jsem jí průkaz. „Jsem od FBI, agent Alex Cross. Tohle je součást vyšetřování případu sériových vražd.”

Nijak neskrývala nelibost. „Právě jsem vypnula počítač a musím vyzvednout dceru. Ale asi bych vám mohla dát originální záznamy, jestli chcete.”

Aniž by počkala na odpověď, zmizela ve vedlejší místnosti a vrátila se s malým svazkem pořadačů.

„Můžete tady zůstat, jen dokud tu bude Beadsie.” Mávla směrem k ženě v prosklené kanceláři vzadu. Pak odešla bez dalšího slova ke mně nebo k Beadsie.

Stránky záznamů o návštěvách byly rozděleny do sloupců. Postupoval jsem pozpátku od nejnovějšřch a ve sloupci nadepsaném Txi kým jdete? hledal Maryino jméno.

V záznamech za dva roky nebylo vůbec nic. Bylo jasné, jak opuštěná tam Mary Constantinová byla.

Pak se náhle začala objevovat jména jedno za druhým.

Byl to ten náhlý zájem o Maryin příběh, o kterém se zmínila doktorka Shapirová. Trval asi půldruhého měsíce.

Zpomalil jsem a pozorně jména studoval. Většina mi byla neznámá.

Ale jedno jsem poznal.

Kapitola 115

Můj mobil a Vermont si spolu nějak nerozuměli. Zjevně jsem byl v Zemi bez signálu.

Našel jsem telefonní automat, zavolal agentu Pagovi a požádal ho, aby se spojil s losangeleskou policií. Za chvilku už jsme měli na lince kancelář Madduxe Fieldinga, ale jeho osobně nikoliv. Jaké překvapení.

„Víte co?” řekl jsem bezejmennému poručíkovi na lince.

„Kašlete na to. Přepojte nás na detektivku Jeanne Gallettaovou.”

„Co se děje?” zeptal se mě Page znovu, zatímco jsme čekali na spojení.

Pak se na lince ozval další hlas. „Jeanne Gallettaová. To je Alex?”

„Ano, Jeanne, jsem to já. A na lince je i Karl Page z ústředí FBI v L. A. Jsem ve Vermontu. Myslím, že mám důležité informace k případu Mary Smithové.”

„Myslím, že mám pro tebe další souvislost vraždu ve Vancouveru,” řekla Jeanne. „Co děláš tak daleko?”

„S tím Vancouverem počkej. Sežeň prosím Fieldinga.

Nebo udělej, co uznáš za vhodné, ale někdo musí okamžitě předvést k výslechu Michaela Bella. Manžela Marti LowensteinBellové.”

„Cože?” zeptala se Jeanne nedůvěřivě. Pak Page tlumeně zaklel, zřejmě se zakrytým mluvítkem.

V rychlosti jsem je seznámil s tím, co se tady odehrálo v posledních několika dnech a nakonec i jméno v záznamu o návštěvách u Mary Constantinové.

„On Mary Constantinovou zná. Navštívil ji tady ve Vermontu. Dokonce několikrát.”

„A co má být? Myslíš, že ji k těm vraždám nějak donutil? Jak vůbec mohl vědět, že je v L. A.?”

„Zatím nevím všechno. Možná ho vyhledala, když tam přijela; možná si psali. Pokud chtěl její příběh, za trochu úsilí by mu to stálo. A já myslím, že ho chtěl ke zfilmování.”

„Domníváš se, že ty ostatní vraždy měly zamaskovat smrt jeho manželky? To by byl dost neuvěřitelný plán, Alexi.”

„To jistě. Ale tohle je neuvěřitelný příběh. Pagi, sledujete nás?”

„Samozřejmě. A moc se mi ta teorie líbí. Konečně mi něco dává smysl.”

„Dobře. Takže prověřte možné kontakty Michaela Bella a všech ostatních osob v tom případu. Napadá mě, jestli mu nešlo o víc osob než jen o manželku. Zjistěte, co se dá, surfaři. Teďhlavně potřebujeme něco, čím bychom ospravedlnili zadržení, než na něj policie uvalí vazbu.

Jeanne, poslouchej, prosím tě. Jestli se mýlím, vezmu všechno na sebe. Zamysli se nad tím později. Teďhlavně pošli hlídkový vůz k Michaelu Bellovi. A ještě něco, Jeanne.”

„Co?”

„Nechoď tam sama. Jsem si skoro jistý, že Bell je náš vrah.”

Kapitola 116

Celý případ náhle vzplál jako stoh slámy.

Asi patnáct kilometrů od nemocnice jsem zastavil u první pumpy, starobylé bezinky firmy Texaco s velkým A nad střechou. Za mnou tam zajel ford F150, ale jediná další stavba v dohledu byl temný cukrovar v poli přes cestu, na kterém se páslo několik krav.

Znovu jsem zavolal Karlu Pagovi z dalšího telefonního automatu. Potřeboval jsem vědět, co zjistil o Michaelu Bellovi.

V té pozdní hodině se mi zdálo nepravděpodobné, že bych chytil letadlo z Burlingtonu. Zároveň jsem chtěl být informovaný a dělal jsem si starosti o Page a Jeanne Gallettaovou. Netušili jsme, co Bell v L. A. chystá.

„Co už máte?” zeptal jsem se.

„Zajímavé, co člověk najde, když se podívá na správné místo,” řekl. „Těsně než zemřela, prodala Marti LowensteinBellová svoji show HBO. Byla v pořádném balíku. Na druhou stranu Michaelu Bellovi vybouchly jeho poslední tři projekty. Jediné, co se mu povedlo, byl sňatek s ní. Ale ona se chtěla rozvést, Alexi. Ještě to nebylo oficiální, ale její kamarádka věděla, že se k tomu schyluje.”

„No to je bomba!”

„A to nejlepší teprve přijde. Policie prověřila Bellovo alibi správně, ale upnula se jenom na to, že ho viděli lidé v práci nebo občas doma. Alexi, to alibi stojí na hliněných nohách. A poslechni si tohle Arnold Griner hrozně strhal víc než jeden Bellův film, když ještě psal do Variety. Dokonce ho v jednom sloupku nazval ,Michael Propadák’.

Samozřejmě, v Grinerově případě by to mohla být ospravedlnitelná vražda. A Antonia Schifmanová? Ta vloni vycouvala z projektu, který Bell osobně financoval. Zřejmě mu slíbila účast jenom ústně, což nic neznamená. Celá ta věc se rozpadla a on přišel o půl milionu.”

Slyšel jsem v Pagově hlase adrenalin. Byl jako chrt před startem. „Vsadím se, že toho je víc,” pokračoval. „S

Bellovou kariérou to šlo z kopce a všechny ostatní chtěl vzít s sebou.”

„Hledejte dál,” vybídl jsem ho. „Skvělá práce. Nějaké zprávy od policie? Od Jeanne?”

„Hlídkový vůz odjel k Bellovu domu. Zatím nic.”

„Šli dovnitř?”

„Ne. Ale byli si dost jistí, že tam nikdo není. Hlídají dům.”

„Dobře. Zavolám, až zas někde zastavím. Nejspíš poblíž letiště. Bohužel to vypadá, že tady uvíznu přes noc.”

Nechtělo se mi strávit noc ve Vermontu, zvlášť ne teď, ale podle všeho jsem neměl na výběr. Pomyslel jsem si, že bych mohl zajít do malého obchodu u benzínky a koupit si něco tak hrozného jako čokoládové sušenky nebo arašídy v cukru, ale vší silou vůle jsem se proti tomu vzepřel. Bože, někdy jsem prostě skvělý.

Obrátil jsem se k autu z půjčovny a vykročil směrem k němu s hlavou skloněnou proti větru. Začínalo mrznout.

Několik metrů od auta jsem vzhlédl a strnul.

Měl jsem společnost.

Na sedadle spolujezdce seděl James Truscott.

Kapitola 117

Nedávalo mi to smysl, aspoň ne hned. Co tam sakra Truscott pohledává? Zjevně mě znovu sledoval. Ale proč?

Udělalo se mi rudo před očima a trhnutím jsem otevřel dveře na jeho straně. Otevřel jsem ústa, abych na něj zařval, ale nevyšlo z nich jediné slůvko.

Truscott tam nebyl proto, aby mi dělal problémy aspoň ne teď. Novinář byl mrtvý, opřený v sedadle jako socha.”

„Nastupte do auta,” zaznělo za mnou.

„Nedělejte tady scény. Protože jinak bych musel jít dovnitř a zastřelit taky toho dědulu, co tam prodává. Vůbec by mi to nevadilo, jak víte.”

Otočil jsem se a uviděl Michaela Bella.

Bell vypadal neupravený a neklidný. Od té doby, co jsem ho viděl naposledy u něj doma, hodně zhubl. Modré oči měl zarudlé a s rozježenou bradkou vypadal jako dřevorubec.

„Jak dlouho už mě sledujete?” zeptal jsem se, abych ho vyvedl z míry a získal nějakou výhodu.

„Prostě nasedněte a jeďte, ano? Nemluvte na mě. Mám vás prokouknutého.”

Oba jsme nastoupili a Bell mi zezadu ukázal, abych opustil mezistátní dálnici. Nastartoval jsem a jel, kam chtěl.

V duchu jsem probíral všechny možnosti. Pistoli jsem měl v kufru. Jak bych se tam mohl dostat? A jak bych mohl rychle proniknout do jeho hlavy?

„Jaký je plán, Michaeli?”

„Vaším plánem bylo vrátit se do Washingtonu a dál žít tím svým ubohým životem. Ale moc vám nevyšel, co? Měl byste mi poděkovat, že jsem vás zbavil toho reportéra, nemyslíte? Mimochodem, nádherně škemral o život. Skvělý výkon. Věřil jsem mu. Pěkná měkota.”

Překvapilo mě, že ví, že jsem z Washingtonu, a také že znal Truscotta. Ale byl přece zvyklý plánovat, spřádat zápletky. Bell toho nejspíš věděl spoustu.

„A co teď?” zeptal jsem se.

„Co myslíte? Měl byste být odborník, ne? Takže co se stane teď?”

„Nemusí to dopadnout takhle.” Jen jsem mluvil; říkal jsem, co mi přišlo na jazyk.

„Vy si děláte srandu. A jak jinak by to mohlo dopadnout? Povězte mi, jaké jsou možnosti. Nemůžu se dočkat.”

Mezitím mi zarazil hlaveň pistole zezadu do krku.

Odtáhl jsem se, ale jen kousek. Pomyslel jsem si, že bude lepší vědět, kde zbraň je. Napadlo mě, jestli právě teď provádí svůj plán nebo jen improvizuje. O Mary Smithové se vědělo, že dělala obojí.

A tohle byla Mary Smithová, že? Konečně jsem se setkal se skutečným vrahem.

Ujeli jsme několik kilometrů po okresce. „Tady to vypadá dobře,” ozval se náhle. „Jeďte tamhle. Odbočte doleva. Udělejte to.”

Sjel jsem z vozovky na hrbolatou prašnou cestu.

Stoupala směrem k lesu. Nakonec se kolem nás jedle sevřely jako tunel. Docházel mi čas a nezdálo se, že bych měl šanci uniknout. Mary Smithová mě dostala bezchybně stejně jako ostatní.

„Kam jedeme, Belle?”

„Někam, kde vás hned tak nenajdou. Nebo vašeho kámoše pisálka.”

„V L. A. už vás hledají. Zavolal jsem tam.” „No, tak to jim držím palce. Zas tak úplně v L. A. nejsem, co?”

„A co vaše holčičky, Michaeli? Co bude s nimi?”

Zarazil mi hlaveň silněji do krku. „Ne moje holčičky, zatraceně. Marti byla laciná děvka, než jsem si ji vzal. Než jsem z ní něco udělal. Byl jsem těm nevděčným spratkům dobrým otcem jenom kvůli Marti. Byla to běhna, když jsem si ji bral, a běhnou zůstala. Fajn, zastavte. Tohle je dobré.”

Tohle rozhodně dobré nebylo. Světlomety auta ukázaly příkrý sráz po pravé straně. Musel jsem být hodně opatrný, abych nesjel přes okraj.

Pak mě náhle napadl pravý opak. Pokud se k tomu přinutím ale věděl jsem, že musím. Dupl jsem tedy na plyn a strhl volant tak doprava, jak to jen šlo.

Bell zaječel. „Co to sakra děláte? Zastavte to auto!

Zastavte!”

Přihodily se tři věci, všechny téměř současně. Bellova pistole vystřelila, já ucítil pekelnou bolest v pravém rameni a auto se začalo řítilo z příkrého srázu.

Kapitola 118

Bolest jako by náhle byla všude kolem mě. Jen mlhavě jsem vnímal silné kmeny jedlí a podrost uhýbající před autem, které prakticky padalo ze srázu a zdálo se, že se převalí přes střechu.

Pád trval zřejmě jen čtyři nebo pět vteřin. Konečný náraz mě přirazil neuvěřitelnou silou na volant. Pás mě nejspíš zachránil před tím, abych prolétl čelním sklem. Věděl jsem, že Bell připoutaný není a mohl jsem jen doufat, že se ošklivě poranil. Při troše štěstí mohl zůstat ležet v bezvědomí nebo mrtvý na zadním sedadle.

Ruku už jsem měl položenou na páčce dveří a vykulil jsem se z auta tak rychle, jak to jen šlo.

V celém těle mi bušila ochromující bolest, která mi bránila v rychlém pohybu. Pravá paže mi visela bezvládně u boku.

Uviděl jsem tělo Jamese Truscotta, jak leží obličejem dolů v bahně. Náraz ho nejspíš vyhodil z vozu.

Pak na zadním sedadle zasténal Michael Bell. Byl naživu. To bylo zlé. S vynaložením všech sil se mi podařilo zvednout na jedno koleno. Náhle mi ramenem projela palčivá bolest. Věděl jsem, že je zlomené.

Vykročil jsem opatrně kupředu tam, kde jsem čekal pevnou zem ale byl tam jen neviditelný břeh porostlý hustým křovím.

Upadl jsem a přistál ve vodě. Vůbec jsem o tom potoce nevěděl, dokud jsem do něj nespadl.

Bylo tam mělko, ale ve tmě jsem neviděl, jak je potok široký. Chlad z ledové vody mnou projel jako elektrický proud.

Myslel jsem si, že bolest už nemůže být horší, ale teď se mi udělalo bílo před očima a chvilku trvalo, než se mi vidění aspoň částečně vrátilo.

Znovu jsem se začal zvedat, ale něco mě srazilo k zemi.

Tentokrát to byl Bell. Tlačil mi krk a hlavu pod vodu a byl hrozně silný. Pak jsem ucítil, jak mi stoupá na záda. Do nosu a úst mi natekla voda.

„ Co si sakra myslíš ” řval na mě.

Nedal jsem mu příležitost domluvit. Nohama jsem mu sevřel kotník do nůžek, což mě stálo skoro všechny zbývající síly. Zastihl jsem ho však nepřipraveného a spadl po zádech do vody. Uslyšel jsem dvojí cáknutí a doufal, že jedno z nich způsobila pistole.

Ze všech sil jsem se opřel o zdravou ruku a zvedl se natolik, abych se na něj mohl vrhnout. Podařilo se mi přitisknout ho k zemi a zasadit mu levý hák dřív, než stačil zareagovat.

Natáhl ruku a zaryl mi prsty do obličeje. Michael Bell byl asi tak vysoký jako já, ale supertěžká váha; i když v uplynulých několika týdnech něco shodil, pořád vážil o dobrých patnáct kilo víc.

Popadl jsem ho za krk a vší silou stiskl. Zachroptěl, ale nepustil mě.

Páka byla to jediné, o co jsem se mohl pokusit, ale když jsem se zapřel nohou, uklouzla mi v bahně.

Náhlý přesun váhy mě ohnul v zádech a já znovu dopadl do ledové vody.

Bože, ta byla studená ale já si toho skoro nevšímal.

Tentokrát vstal Bell rychleji než já. To nebylo dobré znamení. Nabral druhý dech. Mrtvá váha bolavé pravačky mě zpomalila.

Viděl jsem jeho nezřetelný obrys, jak zvedá plochý kámen zhruba velikosti encyklopedie. Pozvedl ho oběma rukama nad hlavu a blížil se ke mně.

„Ty zasranej kreténe!” řval. „Zabiju tě! To je můj plán, jasně. Takhle ten příběh skončí. Takhle skončí!”

Couval jsem před Bellem, jak jsem jen mohl, ale věděl jsem, že neuniknu. Pak jsem položil ruku na něco tvrdého pod vodou. Nebyl to kámen, aspoň to tak nevypadalo. Kov?

„Zemřeš!” zařval na mě Bell. „Co je s tvým plánem? Co je s tvým koncem?”

Kovový předmět. Věděl jsem, co to musí být. Vytáhl jsem z vody Bellovu pistoli a položil prst na spoušť. „Belle, ne!” vykřikl jsem.

Dál se ke mně blížil s obrovským kamenem nad hlavou.

„Zemřeš!” Tak jsem vystřelil.

Nepoznal jsem přesně, co se v tom měsícem ozářeném lese stalo. Netušil jsem, kam jsem ho zasáhl, ale hlasitě zachroptěl a na okamžik se zastavil.

Pak se znovu vrhl kupředu. Vypálil jsem podruhé. A potřetí. Oba výstřely šly do horní části hrudi, aspoň jsem si to myslel.

Balvan mu vypadl z rukou. Jakoby poháněný nějakou neviditelnou silou popošel ještě o dva nebo tři kroky ke mně. Pak padl obličejem do vody. Hlasitě to šplouchlo.

A pak už nic. Jen lesní ticho.

Celý roztřesený jsem nepřestal mířit pistolí na Bella.

Stálo mě hrozné úsilí dostat se po kluzkých kamenech až k němu.

Když jsem se k Bellovi doplazil, nehýbal se.

Zkontroloval jsem pulz. Nic. Zkontroloval jsem ho znovu zase nic, nic, jen ticho lesa a ta hrozná zima.

Michael Bell byl mrtvý a s ním i Mary Smithová. A já věděl, že v mraze v těch mokrých šatech brzy zemřu také.

Kapitola 119

Stoupání z potoka zpátky na cestu bylo pekelné, nic než strašlivá bolest, závratě a zvracení. Jediné štěstí, že jsem si z toho skoro nic nezapamatoval.

Nějak se mi podařilo dovléct na silnici, kde mě naložil vyděšený student v subaru. Nikdy jsem se ani nedozvěděl, jak se jmenoval. Myslím, že jsem na zadním sedadle omdlel.

Druhý den dopoledne tělo Michaela Bella vylovili z potoka a já odpočíval v posteli v nemocnici Fletchera Allena v Burlingtonu. Odpočinek vlastně asi není to pravé slovo. V

mém pokoji se nepřetržitě střídali lidé z místní policie. Celé hodiny jsem strávil telefonáty s mou kanceláří ve Washingtonu, FBI v L. A. a Jeanne Gallettaovou a snažil se poskládat všechno, co se přihodilo od počátku Bellova vražedného řádění.

Bellův plán byl plný složitých zákrut a šílenství, ale to, jak se kryl, bylo prosté jen odvrátil naši pozornost. Jak poznamenala Jeanne, Michael Bell se živil psaním a produkováním filmů. Zápletka pro něj byla nade vše. Nijak by mě nepřekvapilo, kdyby z toho někdo jiný udělal scénář.

Scenárista by ale nejspíš mnohé změnil, až by film dostal klamavé označení „založeno na skutečnosti”.

„Kdo by tě hrál?” dělala si ze mě Jeanne legraci po telefonu.

„Nevím. Je mi to jedno. Myšák Mickey?”

Co se týkalo Mary Constantinové, nebyl jsem si jistý, co k ní mám cítit. Polda ve mně měl jednu odpověď, ale psychiatr jinou. Byl jsem rád, že se jí zase dostane péče a léčby, jakou potřebuje. Jestli měla doktorka Shapirová pravdu, možná Mary opravdu směřovala k jistému uzdravení. Takhle jsem o tom chtěl přemýšlet a tak jsem to i nechal.

Okolo čtvrté se dveře mého pokoje pootevřely a dovnitř nestrčil hlavu nikdo jiný než Nana.

„To je pohled pro oči pacienta,” řekl jsem a usmál se.

„Ahoj, Nano. Co tě přivádí do Vermontu?” „Javorový sirup,” odsekla.

Vešla dovnitř bázlivě, zvlášťna ni, a trhla sebou, když uviděla obvaz na mém rameni. „Ach Alexi, Alexi.”

„Vypadá to hůř, než jaké to je. No, možná ne,” řekl jsem.

„Dalo ti hodně práce sehnat letenku?”

„Vůbec žádnou. Stačilo dojet na letiště a zaplatit.”

Položila mi na tvář chladnou dlaň. Byl to známý a uklidňující dotek. Co bych si bez té zlomyslné stařeny počal? pomyslel jsem si. Co si bez ní počnu?

„Říkají, že budeš v pořádku, Alexi. Ale to je asi relativní, viď?”

Už několikrát mě postřelili. Je to traumatizující pocit o tom není pochyb ale lze se ho zbavit, alespoň zatím to vždycky šlo.

„Uzdravím se,” slíbil jsem Naně. „Tělo i duše.”

„Řekla jsem dětem, aby počkaly venku. Chci si s tebou nejdřív promluvit mezi čtyřma očima.”

„Ach jo. Jsem zase v maléru, co? Až po uši.”

Neopětovala můj úsměv, jen mi pevně stiskla ruku.

„Děkuju bohu za každý den svého života, Alexi, a děkuju mu, že mi dovolil tě vychovat a dívat se, jak vyrůstáš v takového člověka, jaký jsi teď. A chci, abys měl na paměti, proč jsi ke mně vůbec přišel, co se stalo s tvými ubohými rodiči, než zemřeli. Jednoduše řečeno, Jannie, Damon a Ali si zaslouží něco víc, než jsi měl ty.”

Nana se odmlčela, aby zdůraznila to, co následovalo.

„Neudělej z nich sirotky, Alexi.”

Kapitola 120

Chtěl jsem něco říct, ale Nana pozvedla hlas a pokračovala. „Já odejdu jako první. Neopovažuj se se mnou hádat.”

Nakonec jsem jen pokrčil rameny, čímž jsem probudil bolest ve svém zranění.

„Co na to můžu říct?”

„Nic. Neříkej nic. Jenom naslouchej mé moudrosti, která přichází s věkem. Naslouchej a možná se jednoho dne konečně něco naučíš.”

Vyměnili jsme si dlouhý pohled. V krku jsem měl jakýsi knedlík, i když to, co jsem cítil, nebyl smutek. Byla to spíš vděčnost a hlavně nezměrná láska k té úžasně silné ženě mnohem chytřejší, než odpovídalo jejímu věku.

„Věř tomu nebo ne, vždycky jsem ti naslouchal,” řekl jsem.

„Ano, a pak jsi šel a udělal všechno po svém.”

Dovnitř dolehly zvuky z chodby, jak se dveře otevřely dokořán. Uviděl jsem Damonův nadšený obličej a trochu mi poskočilo srdce.

„Hleďme, koho tu máme!” Otřel jsem si oči. „Dorazila hlava rodiny.”

„Řekli nám, že sem Jannie nesmí, protože jí ještě není dvanáct.”

Posadil jsem se na posteli. „Kde je?” „Jsem tady.”

Janniin pohoršený hlas se ozval těsně za dveřmi.

„Tak pojď dovnitř, než si tě někdo všimne. No tak.

Nikdo tě nezatkne. Jenom já, jestli zůstaneš venku jenom o minutu déle.”

Oba se rozběhli k posteli a na okamžik se zastavili, aby obhlédli mou sbírku obvazů. Natáhl jsem zdravou ruku a popadl je oba najednou.

„Jak dlouho tady budeš muset zůstat?” zeptala se Jannie s obličejem u mého zdravého boku.

„Za pár dní mě pustí domů.”

„Vypadá to hůř, než to je,” ozvala se Nana.

Damon poodstoupil a ještě jednou si prohlédl fáče.

„Bolelo to moc?”

„Moc,” zamumlala Nana.

„Už jsem zažil horší věci,” řekl jsem. Oba mi pak věnovali neutrální, možná až káravý pohled. Ale kdo tam byl rodič? Zdáli se být nějak starší, než když jsem je viděl naposledy. I já si připadal o něco starší.

Tihle porostou a budou se měnit, ať už jim budu nablízku nebo ne. To bylo zjevné, ale náhle mi došla celá realita toho faktu.

Konečně jsem to vzdal. „Jo,” přiznal jsem. „Bolelo to.

Strašně.”

A pak zase ta strašná myšlenka neudělej z nich sirotky, Alexi a já své děti pevně sevřel i přes bolest v rameni a nemohl jsem je nechat jít, ani dovolit, aby uhodly, na co myslím.

Kapitola 121

Zůstal jsem v nemocnici Fletchera Allena ve Vermontu skoro týden, což byl až dosud můj nejdelší pobyt a tím možná i další varování. Kolik jich ještě budu potřebovat?

V pátek kolem šesté večer mi zavolala detektivka Jeanne Gallettaová z L. A. „Alexi, už ti někdo pověděl tu novinu?”

zeptala se. „Počítám, že ano.”

„Jakou novinu, Jeanne? Ze mě zítra pustí z nemocnice?”

„O tom nic nevím. Ale včera se Mary Wagnerová přiznala k těm vraždám tady v Los Angeles.”

„Ona ty vraždy nespáchala. Byl to Michael Bell.”

„To vím. Ví to dokonce i Maddux Fielding. Nikdo jí nevěří, ale přiznala se. A pak, někdy během včerejší noci, se ta chuděra oběsila ve své cele. Je mrtvá, Alexi.”

Povzdechl jsem si a potřásl hlavou. „To je mi opravdu líto. Je to jen další smrt, za kterou je Bell zodpovědný. Další vražda.”

Následujícího rána mě k mému překvapení opravdu propustili z nemocnice. Zavolal jsem to domů, a dokonce se mi podařilo chytit letadlo do Bostonu. Odtamtud jsem pokračoval linkou do Washingtonu. Nikdy jsem nebyl tak šťastný v přeplněném letadle jako tehdy.

Nejjednodušší bylo vzít si na letišti taxík. Když jsem se pak vezl kolem sedmé večer do Southeast, cítil jsem, jak se v mém nitru rozlévá příjemné teplo. Všude dobře, doma nejlépe, všude dobře, doma nejlépe. Vím, že to neplatí pro každého, ale pro mě ano, a také vím, jaké mám štěstí.

Taxi zastavilo před domem v Šesté ulici a náhle jsem běžel přes malý trávník a dlouhými skoky nahoru po oprýskaných schodech na verandu.

Popadl jsem malého Alexe do náručí a zatočil se s ním.

Bolelo to, ale stálo to za to. Zavolal jsem na taxikáře, který to zmateně, ale i s úsměvem sledoval z bočního okénka.

„Hned jsem zpátky! Hned budu u vás.”

„Klídek. Není spěch, člověče. Taxametr stejně běží.”

Podíval jsem se na Nanu, která předtím vyšla z domu s mým synkem.

„Co je?” zašeptal jsem. „Co se stalo?”

„Ali je doma,” řekla potichu. „Christine ho sem přivedla, Alexi. Znovu si to rozmyslela. Nezůstane ani na východě.

Ali je doma napořád. Věřil bys tomu? A teď, co ty? Jseš taky doma?”

„Jsem doma, Nano,” odpověděl jsem. Pak jsem pohlédl do krásných očí svého synáčka. „Jsem doma, Ali. To ti slibuju.” A já své sliby vždycky plním.