Patterson James

První musí zemřít

INSPEKTORKA LINDSAY BOXEROVÁ

I NA ČERVENCOVOU NOC je mimořádné teplo, ale já se na rozlehlé kamenné terase před svým bytem přesto třesu zimou. Rozhlížím se po velkolepém San Francisku a ke spánku tisknu hlaveň svého služebního revolveru.

„Proklínám tě, Bože!” šeptám. Trochu silná slova, ale myslím, že spravedlivá.

Slyším kňučet svoji milovanou Martu. Otočím se a vidím ji za skleněnými dveřmi. Ví, že něco není v pořádku.

„Nic se neděje,” volám na ni přes dveře. „Jsem v pohodě.

Lehni si, holčičko.”

Marta si ale nelehne a nespustí ze mě oči. Je to dobrá, věrná kamarádka, která se mnou už šest let spí v jedné posteli.

Jak se dívám své kolii do očí, napadá mě, že bych měla jít dovnitř a zavolat děvčatům. Claire, Cindy a Jill by tady byly možná ještě dřív, než bych zavěsila. Objímaly by mě a říkaly ty správné věci. Jsi výjimečná, Lindsay. Každý tě má rád, Lindsay.

Bohužel si jsem ale jistá, že zítra nebo pozítří večer bych takhle stála na terase znovu. Nevím, jak z toho všeho ven.

Dokážu uvažovat logicky, ale jsem také velmi citově založená. Z toho jsem těžila při své práci inspektorky Sanfranciského policejního oddělení SFPD. Je to vzácná kombinace, díky které jsem byla úspěšnější než většina mužů z oddělení vražd. Nikdo z nich si ale nechystá vystřelit mozek z hlavy vlastní pistolí.

Hlaveň revolveru mi klesne k tváři a já ji znovu pozvednu ke spánku. Bože, bože, bože. Vzpomenu si na jemné ruce, na Chrise, a rozpláču se.

V hlavě se mi míhá víc obrazů, než dokážu zvládnout.

Ty strašné, nezapomenutelné vraždy novomanželů, které vyděsily celé město, smíchané s momentkami mé matky a dokonce i několika obrázky otce. Mé nejlepší kamarádky —

Claire, Cindy a Jill, náš bláznivý klub. Vidím i sebe, takovou, jaká jsem bývala. Nikoho nikdy ani nenapadlo, že vypadám jako jediná inspektorka z oddělení vražd v celého

SFPD. Mí známí vždycky říkali, že vypadám spíš jako Helen Huntová provdaná za Paula Reisera v sitcomu Miluji tě k zbláznění. Já byla vdaná jednou. Nebyla jsem žádná Helen Huntová; a on rozhodně nebyl žádný Paul Reiser.

Tohle je tak těžké, tak špatné, tak nemístné. Vůbec se mi to nepodobá. Pořád vidím Davida a Melanii Brandtovy, první zabitý novomanželský pár v Mandarínském apartmá hotelu Grand Hyatt. Vidím ten hrozný hotelový pokoj, kde tak zbytečně zemřeli.

Tak to všechno začalo.

Kniha první

DAVID A MELANIE

Kapitola 1

HOTELOVÉ APARTMÁ BYLO plné překrásných růží na dlouhých stoncích, opravdu dokonalý dárek. Všechno bylo dokonalé.

Možná někde na zemi žije šťastnější muž, pomyslel si David Brandt, když objal Melanii, svou čerstvou manželku.

Možná někde v Jemenu nějaký Alláhovi oddaný rolník, který si právě koupil druhou kozu. Ale v San Francisku určitě druhý takový není.

Pár vyhlédl z okna Mandarínského apartmá hotelu Grand Hyatt. V dálce viděli světla Berkeley, Alcatraz a elegantní linii mostu Golden Gate.

„To je úžasné,” zářila Melanie. „Na dnešním dni bych vůbec nic neměnila.”

„Ani já ne,” zašeptal. „No, možná bych nepozval své rodiče.” Oba se zasmáli.

Krátce předtím se rozloučili s posledním z tří set svatebních hostí v tanečním sále hotelu. Přípitky, tanec, konverzace, polibky nad dortem při fotografování. Teď byli konečně sami. Bylo jim dvacet devět a celý život měli před sebou.

David vzal z malého stolku dvě sklenky se šampaňským.

„Připíjím,” oznámil, „na druhého nejšťastnějšího muže na světě.”

„Druhého?” pokusila se o pohoršený výraz, ale úsměv ji prozradil. „Kdo je ten první?”

Přiťukli si a dlouze se napili z křišťálových sklenek.

„Ten rolník, co si koupil druhou kozu. Pak ti to vysvětlím.”

„Něco pro tebe mám,” vzpomněl si náhle David. Už dříve jí dal prsten s diamantem, který si vzala jen proto, aby potěšila jeho rodiče. Sáhl do kapsy saka smokingu, které bylo přehozené přes křeslo s vysokým opěradlem, a vyndal z něj krabičku na šperky od Bulgariho.

„Ne, Davide,” zaprotestovala Melanie, „ty jsi můj dárek.”

„Stejně to otevři,” vyzval ji. „Bude se ti to líbit.”

Nadzvedla víčko. Uvnitř ležel v sametovém váčku pár stříbrných náušnic ozdobených měsíci složenými z diamantů.

„Takhle si tě představuji,” řekl.

Melanie si podržela náušnice u ušních lalůčku. Byly dokonalé, stejně jako ona.

„Jsi to ty, kdo řídí můj příliv a odliv,” pošeptal jí David.

Políbili se a on jí rozepnul zip šatů. Políbil ji na krk a pak ve výstřihu.

Někdo zaklepal na dveře apartmá.

„Šampaňské,” zavolal hlas za dveřmi.

David málem křikl: „Nechte ho tam!” Celý večer toužil stáhnout šaty z bílých ramen své ženy.

„Dojdi pro něj, prosím,” zašeptala Melanie a prohlížela si náušnice. „Zatím si je připnu.”

Usmála se na něj svýma hnědýma očima, vymanila se z jeho objetí a couvla ke dveřím koupelny. Bože, jak miluji její oči.

Cestou ke dveřím si David říkal, že by neměnil s nikým na světě.

Ani za druhou kozu.

Kapitola 2

PHILLIP CAMPBELL si ten okamžik, tu skvělou scénu, mnohokrát představoval. Věděl, že to bude ženich, kdo přijde otevřít.

„Gratuluji,” zamumlal Campbell a předal šampaňské.

Díval se na muže v napůl rozepnuté košili od smokingu, kterému kolem krku visel rozvázaný motýlek.

David Brandt se na něj skoro nepodíval a prohlížel si krabici se zářivou stuhou. Krug. Clos du Mesnil, 1989.

„Co je ta nejhorší věc, kterou kdy kdo spáchal?” mumlal si Campbell pro sebe. „Dokážu to?”

„Byla u toho nějaká kartička?” zeptal se ženich a hledal po kapsách spropitné.

„Jen tohle, pane.”

Campbell udělal krok kupředu a zabodl ženichovi nůž mezi třetí a čtvrté žebro, nejblíže k srdci.

„Pro muže, který má všechno,” řekl Campbell. Protlačil se do pokoje a nohou za sebou zabouchl dveře. Otočil Davida Brandta, přitiskl ho zády ke dveřím a zatlačil nůž hlouběji.

Ženich strnul šokem a bolestí. Z hrudníku mu unikalo tiché bublání. Oči měl vytřeštěné hrůzou.

To je úžasné, pomyslel si Campbell. Doslova cítil, jak z ženicha uniká síla. Ten muž právě prožil ty nejúžasnější okamžiky svého života a teď, o pár minut později, umírá.

Campbell couvl a ženichovo tělo se zhroutilo na podlahu. Pokoj se začal naklánět jako člun pod náporem větru. Pak se události začaly řítit jedna za druhou. Připadal si jako ve zrychleném filmu. Zvláštní. Vůbec se to nepodobalo jeho představám.

Campbell zaslechl hlas manželky a byl natolik duchapřítomný, že vytáhl nůž z hrudníku Davida Brandta.

Spěchal jí naproti ke dveřím do ložnice, ve kterých se objevila stále ještě v dlouhých, krajkových svatebních šatech.

„Davide?” řekla s úsměvem, který se změnil v hrůzu, když spatřila Campbella. „Kde je David? Kdo jste?”

Její zoufalé oči těkaly mezi jeho tváří, nožem v jeho ruce a mrtvým tělem na podlaze.

„Proboha, Davide! “vykřikla. „Ach, Davide, Davide!”

Takhle si ji chtěl Campbell zapamatovat. Strnulou, s vytřeštěnýma očima. Její zářivá budoucnost se během několika okamžiků roztříštila na kousky.

Tiše na ni promluvil. „Chceš vědět proč? Tak to já taky.”

„Proč jste to udělal?” vykřikla znovu Melanie. Ze všech sil se to snažila pochopit. Její vyděšené oči těkaly z místa na místo.

Pokusila se proběhnout kolem něj ke dveřím apartmá.

Popadl ji za zápěstí a přitiskl jí ostří nože ke krku.

„Prosím,” zanaříkala. „Prosím, nezabíjejte mě.”

„Pravda je ta, Melanie, že jsem přišel, abych tě zachránil,” řekl s úsměvem.

Campbell sklonil nůž a zabodl jí ho do těla. Štíhlá postava se otřásla a z úst se jí vydral výkřik. Tělo zachvátila předsmrtná křeč. Proč? Žebraly její oči o vysvětlení. Proč?

Celou minutu trvalo, než se mu podařilo popadnout dech. Pach krve Melanie Brandtové se mu usadil hluboko v nosních dírkách. Nemohl uvěřit, že to opravdu udělal.

Odnesl tělo nevěsty do ložnice a uložil ji na postel.

Byla krásná. A tak mladá. Vzpomněl si, jak ji spatřil poprvé a jak jí byl unesen. Myslela si, že jí celý svět leží u nohou.

Pohladil jí sametovou pleť na tváři a sevřel v dlani jednu náušnici, usmívající se měsíc.

Byla tohle ta nejhorší věc, kterou kdy kdo spáchal?

Zeptal se Phillip Campbell znovu sám sebe.

Bylo to ono? To, co právě udělal?

Ještě ne, odpověděl jeho vnitřní hlas.

Pomalu nadzvedl krásné bílé nevěstiny svatební šaty.

Kapitola 3

BYLO NĚCO PŘED PŮL DEVÁTOU v pondělí ráno, jedno z těch chladných, šedivých rán, jimiž je San Francisco proslulé. Můj nový týden nemohl začínat hůř: v čekárně doktora Roye Orenthalera, kde jsem si během čekání listovala starými čísly The New Yorkeru, abych se uvolnila.

Chodila jsem k doktoru Royovi, jak jsem mu někdy říkala, jednou ročně na kontrolu od doby, kdy jsem studovala sociologii na Sanfranciské státní univerzitě. Má každoroční kontrola proběhla minulé úterý. K mému překvapení mi koncem týdne zavolal, abych se u něj v pondělí stavila, než půjdu do práce.

Čekal mě rušný den: dva rozdělané případy a písemné svědectví pro oblastní soud. Doufala jsem, že budu kolem deváté sedět za svým pracovním stolem.

„Paní Boxerová,” zavolala na mě konečně recepční, „doktor vás přijme.”

Následovala jsem ji do ordinace.

Orenthaler mě obvykle vítal vtipnou narážkou na mou profesi, jako třeba: „Když jste tady, kdo se stará o

bezpečnost v ulicích?” Bylo mi třicet čtyři a už dva roky jsem byla vrchní inspektorkou na oddělení vražd.

Dnes mě však pozdravil jen vážným „Lindsay.” Pokynul mi, abych se posadila do křesla před jeho stolem. Ach jo.

Má dosavadní zkušenost s lékaři mi říkala, že když se tváří takhle vážně a řeknou vám, abyste se posadili, mohou se stát tři věci. Jenom jedna z nich je špatná. Chystají se vás pozvat na rande, chtějí, abyste se připravili na špatnou zprávu, nebo právě utratili majlant za nové čalounění.

„Chci vám něco ukázat,” spustil Orenthaler. Zvedl proti světlu nějaký velký snímek.

Ukázal na jakési kulovité skvrny v sousedství menších kuliček. „Tohle je zvětšenina vzorku krve, který jsme vám odebrali. Ty větší kuličky jsou erytrocyty. Červené krvinky.”

„Vypadají spokojeně,” zažertovala jsem nervózně.

„To jsou, Lindsay,” pousmál se doktor. „Problém je, že jich není moc.”

Zadívala jsem se mu do očí a doufala, že přejdeme na něco nicotného jako: Neměla byste tolik pracovat, Lindsay.

„Přišli jsme na to, proč, Lindsay,” pokračoval Orenthaler. „Je to Negliho aplastická anémie. Vzácná nemoc. V zásadě jde o to, že tělo už neprodukuje červené krvinky.” Ukázal mi nějakou fotografii. „Takhle vypadá normální krevní obraz.”

Na téhle to vypadalo jako na křižovatce ulic Tržní a Powellovy v pět odpoledne, dopravní zácpa červených krvinek, roznášejících kyslík po celém těle.

Ta moje vypadala jako záběr křižovatky dvou okresek v neděli po obědě.

„Dá se to léčit, že?” zeptala jsem se, nebo jsem mu to spíš oznamovala.

„Léčit se to dá, Lindsay,” řekl Orenthaler po krátké pauze. „Ale je to vážné.”

Před týdnem jsem k němu přišla jen s tím, že mám zarudlé a uslzeně oči, v kalhotkách jsem našla krev a každý den jsem měla kolem třetí hodiny pocit, že ve mně sedí skřet a vysává mi energii. Mně, při mých pravidelných dvojitých směnách a čtrnáctihodinovém pracovním dni. Se šesti týdny náhradního volna v zásobě.

„Jak vážné to celé je?” zeptala jsem se se sevřeným hrdlem.

„Červené krvinky hrají klíčovou roli v procesu okysličování,” začal vysvětlovat Orenthaler. „Vy máte narušenou hematopoézu, tvorbu krvinek v kostní dřeni.”

„Doktore, tohle není lékařská konference. Jak je to vážné?”

„Co vlastně chcete slyšet, Lindsay? Diagnózu nebo prognózu?”

„Chci slyšet pravdu.”

Orenthaler přikývl. Vstal, přistoupil ke mně a vzal mě za ruku. „Pravda je taková, Lindsay, že váš život je v ohrožení.”

„V ohrožení?” Srdce se mi na okamžik zastavilo.

„Možná zemřete, Lindsay.”

Kapitola 4

TA CHLADNÁ, nemilosrdná pravda mě zasáhla jako kulka mezi oči.

Možná zemřete, Lindsay.

Čekala jsem, že se doktor Roy zasměje a oznámí mi, že to byl jen nějaký pitomý vtip. Že zaměnil mé testy s testy někoho jiného.

„Chci vás poslat k hematologovi, Lindsay,” pokračoval Orenthaler. „Jako spousta nemocí i tahle má svá stadia. V

prvním stadiu je úbytek červených krvinek malý. Dá se léčit transfúzemi. Druhé stadium znamená systémový nedostatek červených krvinek. Třetí stadium vyžaduje hospitalizaci.

Transplantaci kostní dřeně. A možná i odstranění sleziny.”

„A ve kterém stadiu jsem já?” zalapala jsem po dechu.

„Máte stěží dvě stě erytrocytů na krychlový centimetr krve. To vás staví na hranici.”

„Na hranici?”

„Na hranici mezi druhým a třetím stadiem,” objasnil doktor.

V životě každého z nás přichází okamžik, kdy si uvědomíte, že se vaše priority náhle změnily. Svobodná

jízda vašeho života skončí nárazem do zdi; všechna ta léta, kdy jste jen sledovali, kam vás život zanese, jsou náhle pryč.

Ve své práci vídám lidi zasažené takovým zjištěním poměrně často.

A teď se to stalo i mně.

„Co z toho tedy vyplývá?” vypravila jsem ze sebe.

Místnost se kolem mě točila.

„Znamená to, Lindsay, že budete muset podstoupit poměrně dlouhou a intenzivní léčbu.”

Zavrtěla jsem hlavou. „Co to znamená pro moji práci?”

Byla jsem v oddělení vražd už šest let, z toho dva roky jako vrchní inspektorka. Pokud bych měla štěstí a můj poručík byl povýšen, nastoupila bych na jeho místo.

Oddělení potřebovalo silné ženy. Takové se mohly dostat daleko. Až doteď jsem si myslela, že je to právě můj případ.

„Právě teď,” řekl doktor, „si myslím, že to neznamená nic. Dokud se na to během léčby budete cítit, můžete pokračovat v práci. Vlastně by to mohla být dobrá terapie.”

Náhle jsem měla pocit, že se stěny kolem mě svírají a udusí mě.

„Dám vám jméno toho hematologa,” řekl Orenthaler.

Pokračoval výčtem kvalit onoho specialisty, ale já ho už neposlouchala. Přemýšlela jsem. Komu se s tím svěřím?

Máma mi umřela před deseti lety na rakovinu prsu. Tátu jsem neviděla od svých třinácti let. Měla jsem sestru Cat, ale ta žila svým spořádaným životem na jihu v Newport Beach a

třeba jen projet křižovatku na červenou ji dokázalo na dlouhou dobu vyvést z míry.

Doktor přede mě položil doporučení. „Já vás chápu, Lindsay. Myslíte si, že to zvládnete, když budete víc pracovat. Tak to ale není. Je to vážné. Chci, abyste mu zavolala ještě dnes.”

Náhle zapípal můj operátor. Vyhrabala jsem ho z kabelky a podívala se na telefonní číslo. Bylo z práce -

Jacobi.

„Potřebuju si zavolat,” řekla jsem.

Orenthaler na mě káravě pohlédl.

„Jak jste říkal,” nervózně jsem se na něj usmála, „terapie.”

Ukázal na telefon na svém stole a odešel z místnosti.

Vytočila jsem číslo svého parťáka.

„Konec zábavy, Boxerová,” ozval se ve sluchátku Jacobiho chraplavý hlas. „Máme jedna-jedna-osm-nula.

Hotel Grand Hyatt.”

V hlavě mi ještě zněla doktorova slova. Neodpověděla jsem.

„Slyšíš mě, Boxerová? Jde o čas. Už vyrážíš?”

„Jo,” přitakala jsem konečně.

„A vezmi si na sebe něco pěknýho,” dodal můj parťák.

„Jako na svatbu.”

Kapitola 5

VŮBEC SI NEPAMATUJI, jak jsem dostala z Orenthalerovy ordinace v údolí Noe až k hotelu Hyatt na náměstí Union Square.

Doktorova slova mi nepřestávala znít v hlavě. V

některých případech může být Negliho nemoc smrtelná.

Vím jen, že ani ne dvanáct minut po telefonátu s Jacobim zastavil můj deset let starý bronco se skřípěním před vchodem do hotelu.

Všude kolem se hemžili policisté. Co se tam, proboha, stalo?

Celý blok mezi Sutter Street a Union Square byl obklíčený kordonem modrobílých aut. V hale hotelu kontrolovali uniformovaní policisté každého, kdo šel dovnitř nebo ven, a odháněli čumily.

Ukázala jsem odznak a rozhlédla se po někom známém.

Zahlédla jsem tam Murraye, obtloustlého policistu v posledním roce služby, a jeho mladšího parťáka Vasqueze.

Požádala jsem Murraye, aby mě uvedl do obrazu.

„Podle toho, co jsem slyšel, byli ve třicátém patře zavražděni dva VIP. Všichni už jsou tam.”

„Kdo tomu velí?” zeptala jsem a cítila, jak se mi vrací energie.

„Řekl bych, že teď zrovna vy, inspektorko.”

„V tom případě chci, aby byly okamžitě uzavřeny všechny východy z hotelu. A sežeňte mi seznamy všech hostů a personálu. Nikdo, kdo nebude na seznamu, nesmí ven.”

Za pár vteřin jsem se už vezla do třicátého patra.

Chodba lemovaná policisty mě dovedla k otevřeným dvoukřídlým dveřím s nápisem Mandarínské apartmá.

Cestou jsem narazila na Charlieho Clappera, šéfa policejních techniků, který tam se svými dvěma muži táhl své těžké kufry. Jeho přítomnost naznačovala, že jde o něco opravdu velkého.

Otevřenými dveřmi jsem viděla nejdřív růže, byly úplně všude. Pak jsem si všimla Jacobiho.

„Pozor na podpatky, inspektorko,” zavolal na mě hlasitě přes místnost.

Mému parťákovi bylo čtyřicet sedm, ale vypadal o deset let starší. Vlasy měl bílé a začínal plešatět. Pořád se tvářil, jako by se šklebil nějakému zlomyslnému vtipu. Pracovali jsme spolu už dva a půl roku. Byla jsem jeho nadřízená s hodností seržanta, i když byl na oddělení vražd o sedm let déle.

Když jsem vstoupila do apartmá, málem jsem zakopla o nohy těla číslo jedna, ženicha. Ležel hned za dveřmi v

kalhotách a rozepnuté košili od smokingu. Chlupy na hrudníku měl slepené krví. Zhluboka jsem se nadechla.

„Dovol, abych ti představil pana Davida Brandta,”

pronesl Jacobi s poťouchlým úsměvem. „Paní Brandtová je tamhle.” Ukázal k ložnici. „S jejich manželstvím to šlo z kopce ještě rychleji než u ostatních.”

Klekla jsem si vedle mrtvého ženicha a pořádně si ho prohlédla. Byl pohledný, s krátkými, rozcuchanými tmavými vlasy a měkkou bradou; jeho oči strnule zíraly do prázdna a krev na bradě mu částečně zastírala rysy. Kousek od něj leželo na podlaze jeho sako.

„Kdo je našel?” zeptala jsem se a prohlížela jeho kapsy, abych našla peněženku.

„Zástupce ředitele. Měli dnes dopoledne odletět na Bali.

Byli tak důležití, že je šel vzbudit osobně.”

Otevřela jsem peněženku: newyorský řidičák s ženichovým rozesmátým obličejem. Platinové kreditní karty, několik stodolarovek.

Vstala jsem a rozhlédla se po apartmá. Vypadalo to tam jako v muzeu orientálního umění: kameninoví draci, křesla a pohovky vyzdobené motivy císařského dvora. Dávám spíš přednost útulnému penzionu se snídaní do pokoje, ale pokud chtěl někdo udělat dojem, tohle bylo přesně to pravé.

„Pojď se seznámit s nevěstou,” vybídl mě Jacobi.

Následovala jsem ho dalšími dvoukřídlými dveřmi do ložnice a zůstala stát u velké postele s nebesy. Nevěsta na ní ležela na zádech.

Byla jsem už u spousty vražd a viděla spousty těl, ale na tohle jsem připravená nebyla. Po zádech mi přeběhl mráz.

Nevěsta byla stále oblečená ve svatebních šatech.

Kapitola 6

NIKDY NEMŮŽETE VIDĚT dost obětí vražd, abyste k nim začali být naprosto lhostejní, ale pohled na tuhle mě zasáhl mimořádně silně.

Byla tak mladá a krásná a její dokonalý vzhled narušovaly jen tři rudé květy, které jí vykvetly na hrudi.

Vypadala jako spící princezna, která čeká na svého prince; ten však ležel v kaluži krve ve vedlejší místnosti.

„Co bys chtěla za tři a půl litru za noc?” pokrčil rameny Jacobi. „Kompletní pohádku?”

I bez podobných poznámek jsem měla co dělat, abych si uchovala profesionální pohled na věc. Změřila jsem si Jacobiho zlostným pohledem.

„Jéžiš, Boxerová, co se děje?” Zatvářil se pokorně.

„Dělal jsem si jenom legraci.”

Jeho dětský, lítostivý výraz mě vrátil zpátky na zem.

Nevěsta měla na pravé ruce prsten s velkým diamantem a drahé náušnice. Ať byl motiv vraha jakýkoliv, loupež to nebyla.

Soudní lékař právě zahájil předběžné ohledání. „Vypadá to na tři bodné rány,” řekl. „Musela se hodně bránit. Na ženicha mu stačila jedna rána.”

Hlavou mi blesklo, že u devadesáti procent vražd jde o sex nebo peníze. Tady to na peníze rozhodně nevypadalo.

„Kdy je někdo viděl naposledy?” zeptala jsem se.

„Včera večer něco po desáté. Když končila ta obrovská oslava v přízemí.”

„A pak už nikdo?”

„Vím, že tohle není zrovna tvoje hřiště, Boxerová,”

ušklíbl se Jacobi. „Ale po svatební oslavě za ženichem a nevěstou většinou nikdo nechodí.”

Pousmála jsem se a rozhlédla po přepychovém apartmá.

„Tak do toho, Jacobi. Kdo si mohl dovolit něco takového?”

„Otec ženicha je nějaké velké zvíře z Wall Street. On a jeho žena jsou v pokoji ve dvanáctém patře. Slyšel jsem, že to byla fakt velká svatba.”

Vrátila jsem se k ženichovi a všimla si čehosi, co vypadalo jako dárková krabice od šampaňského. Stála na mramorové desce stolku u dveří. Celá byla potřísněná krví.

„Upozorňoval na ni už zástupce ředitele,” řekl Jacobi.

„Odhadoval bych, že ten, kdo to udělal, ji přinesl s sebou.”

„Viděli tady někoho?”

„Jo, spoustu lidí v kvádrech. Byla to přece svatba.”

Přečetla jsem vinětu na šampaňském. „Krug. Clos du Mesnil, 1989.”

„Říká ti to něco?” zeptal se Jacobi.

„Jenom že ten vrah je znalec.”

Prohlédla jsem zakrvácené sako. Bylo probodnuté na místě, kudy proniklo ostří k srdci.

„Vrah mu ho musel sundat po tom, co ho bodl,”

poznamenal Jacobi.

„Proč by to, sakra, dělal?” uvažovala jsem nahlas.

„Netuším. Budem se muset zeptat.”

Charlie Clapper na mě nahlížel z chodby, jestli už může začít. Pokynula jsem mu, ať se dá do práce. Pak jsem se vrátila k nevěstě.

Měla jsem velmi, velmi ošklivý pocit. Jestli tam nešlo o peníze… tak v tom musel být… sex.

Nadzvedla jsem okraj tylové sukně drahých svatebních šatů. Mrazivé poznání mnou projelo jak nabroušený rampouch.

Nevěstě visely kalhotky u kotníku jedné nohy.

V hrudi se mi zvedl divoký vztek. Pohlédla jsem nevěstě do očí. Všechno měla před sebou, všechny naděje a sny.

Teď z ní byla chladná mrtvola, zneuctěná, nejspíš znásilněná o svatební noci.

Jak jsem tam stála a dívala se na ni, uvědomila jsem si náhle, že pláču.

„Warrene,” obrátila jsem se k Jacobimu, „chci si promluvit s rodiči ženicha. Pak chci, aby byli vyslechnuti všichni, kdo byli včera v noci v tomhle patře. Jestli už se

někdo odhlásil, najděte ho. A dejte dohromady seznam zaměstnanců, kteří měli včera večer službu.”

Věděla jsem, že když hned neodejdu, nedokážu už slzy déle zadržovat. „Hned, Warrene. Prosím… hned.”

Uhnula jsem před jeho pohledem a vyklouzla kolem něj z apartmá.

„Co to sakra s tou Boxerovou je?” zaslechla jsem Charlieho Clappera.

„Znáš ženský,” ozval se Jacobi. „Brečej na každý svatbě.”

Kapitola 7

PHILLIP CAMPBELL kráčel po Powell Street k Union Square a hotelu Hyatt. Policie ulici zablokovala a dav před hotelem rychle narůstal. Kvílení sirén policejních aut a ambulancí naplňovalo vzduch. Vůbec se to nepodobalo tomu civilizovanému a úctyhodnému San Francisku.

Opravdu úžasné!

Campbell skoro nemohl uvěřit, že se opravdu vrací na místo činu. Nemohl prostě odolat. Opět tak prožíval minulý večer. Jak se přibližoval k hotelu, adrenalin zaplavoval všechny buňky jeho těla a srdce mu divoce bušilo.

Prodíral se do čela davu, který se tísnil u policejních zátarasů před hotelem. Mezi lidmi, většinou dobře oblečenými obchodníky s šokovanými výrazy ve tvářích, kolovaly různé fámy o požáru, vraždě, sebevraždě, ale žádná z nich nesahala hrůzné skutečnosti ani po kotníky.

Konečně se dostal dost blízko, aby mohl sledovat sanfranciskou policii při práci. Několik policistů bedlivě zkoumalo dav, hledali ho. Ani v nejmenším se neobával, že bude odhalen. Nevypadal na to, co udělal, patřil možná tak k

posledním pěti procentům lidí, které by policie mohla podezírat. Uklidňovalo ho to a zároveň vzrušovalo.

Proboha, opravdu to udělal, způsobil to, co teď probíhalo před jeho očima. A to byl teprve začátek. Nikdy nezažil nic podobného a San Francisco také ne.

Z hotelu Hyatt vyšel nějaký obchodník a reportéři ho zasypali otázkami, jako by byl nějaká celebrita. Muž kolem čtyřicítky se vědoucně usmíval. Měl to, co všichni chtěli, a dobře to věděl. Díval se na své okolí spatra a vychutnával svůj směšný okamžik slávy.

,,V apartmá na střeše někdo zabil manželský pár,”

zaslechl toho muže. „Měli zrovna po svatbě. Smutné, co?”

Dav kolem Phillipa Campbella zalapal po dechu a jeho srdce poskočilo radostí.

Kapitola 8

TAKOVÝ ZMATEK! Cindy Thomasová se prodírala mumlajícím davem čumilů, obklopujícím hotel Hyatt. Pak zasténala při pohledu na kordon policistů, který jí stál v cestě.

Kolem vchodu se musela tísnit dobrá stovka diváků: většinou turistů s fotoaparáty a lidí na cestě do kanceláře.

Zvláštní skupinka mávala novinářskými legitimacemi a snažila se proniknout dovnitř. Na protější straně ulice už stála televizní dodávka a kamery zabíraly průčelí hotelu.

Po dvou letech v redakci místního zpravodajství Chroniclu dokázala Cindy vycítit reportáž, která by znamenala úžasný skok v její kariéře. Cítila z toho mrazení v zádech.

„Vražda v hotelu Hyatt,” informoval ji šéfredaktor Sid Glass poté, co se to jeden ze zaměstnanců dozvěděl z policejního vysílání. Suzie Fitzpatricková a Tom Stone, reportéři, kteří se v Chroniclu specializovali na trestné činy, byli oba v terénu. „Okamžitě se tam rozjeď,” houkl na ni její šéf. Nemusel jí to opakovat dvakrát.

Ale teď, před Hyattem, měla Cindy pocit, že si už svůj příděl štěstí vybrala.

Ulice byla zatarasená. Každou vteřinou přibývaly další zpravodajské štáby. Jestli okamžitě něco nevymyslí, objeví se tady Fitzpatricková nebo Stone a reportáž převezmou.

Potřebovala by být uvnitř, a místo toho tady přešlapovala na chodníku.

Spatřila řadu čekajících limuzín a přistoupila k první z nich. Zaklepala na okénko.

Řidič vzhlédl od rozečtených novin, Chroniclu, samozřejmě, a stáhl okénko.

„Čekáte na Steadmana?” zeptala se Cindy. „Ne, ne,”

zavrtěl hlavou řidič. „Na Eddlesona.” „Promiňte,” omluvila se. Uvnitř však jásala. Tohle je její propustka dovnitř.

Vnořila se zpátky do davu a po několika vteřinách se jí podařilo protlačit až k policejnímu zátarasu. Cestu jí zastoupil mladý strážník. „Promiňte,” oslovila ho Cindy a zatvářila se velmi zaneprázdněně, „mám v hotelu schůzku.”

„S kým?”

„S panem Eddlesonem. Očekává mě.”

Policista prošel seznam jmen připevněný na psací podložce. „Znáte číslo pokoje?”

Cindy zavrtěla hlavou. „Řekl, že se sejdeme v jedenáct v Ranním salónku.” Ranní salónek v hotelu Hyatt proslul v San Francisku jako nejlepší místo pro pracovní snídaně.

Policista si ji podezíravě prohlédl od hlavy k patě. Ve své černé kožené bundě, džínsách a sandálech značky Earthsake Cindy opravdu nevypadala jako někdo, kdo by se chystal na pracovní snídani.

„Mám zpoždění,” poklepala si Cindy na hodinky. „Pan Eddleson čeká.” Policista ji neochotně pustil dál. Byla uvnitř. V proskleném atriu se zlatými sloupy, tyčícími se až do třetího patra. Při pomyšlení na všechny ty své proslulé kolegy, kteří zůstali trčet venku, se neubránila zlomyslnému úšklebku.

Měla přede všemi náskok. Teď jen vymyslet, co dál.

V hotelu se to hemžilo jak v mraveništi; policisté, odhlašující se obchodníci, skupinky turistů, personál hotelu v rudých livrejích. Její šéf říkal, že jde o vraždu. Vzhledem k reputaci hotelu muselo jít o něco velkého.

Nevěděla, na kterém patře se to stalo. Ani kdy se to stalo. Netušila ani, jestli šlo o hotelového hosta.

Byla sice uvnitř, ale zároveň úplně mimo.

Cindy si všimla skupinky opuštěných kufrů na protějším konci haly. Zdálo se, že patří nějaké větší skupině. Poslíček je vynášel ven.

Došla k nim a klekla si vedle jednoho kufru, jako by z něj chtěla něco vyndat.

Prošel kolem další poslíček. „Potřebujete taxík?”

Cindy zavrtěla hlavou. „Někdo mě má vyzvednout.” Pak se udiveně rozhlédla po okolním chaosu. „Právě jsem vstala.

Propásla jsem něco?”

„Vy nic nevíte? Tak to musíte být jediná. Včera večer se tady v hotelu stal pořádný malér.”

Cindy na něj vykulila oči.

„Dvě vraždy. Ve třicátém.” Ztišil hlas, jako by se jí chystal prozradit tajemství jejího života. „Zahlédla jste tady včera tu velkou svatbu? Tak tu nevěstu a ženicha někdo zabil v Mandarínském apartmá.”

„Proboha!” vyjekla Cindy.

„Opravdu nepotřebujete, abych vám tohle donesl ke vchodu?” zeptal se poslíček.

Cindy se pokusila o úsměv. „Díky. Počkám tady.”

Všimla si, jak se na konci haly otevírají dveře výtahu.

Vyšel z něho poslíček, tlačící před sebou vozík s kufry.

Musel to být služební výtah. Zdálo se, že ho policie nehlídá.

Proklouzla davem k výtahu. Stiskla tlačítko a lesklé zlaté dveře se otevřely. Naštěstí byl prázdný.

Cindy skočila dovnitř a dveře se zavřely. Nemohla uvěřit tomu, co dělá. Zmáčkla třicítku. Mandarínské apartmá.

Dvojnásobná vražda.

Její trhák.

Kapitola 9

KDYŽ SE VÝTAH ZASTAVIL, zadržela Cindy dech.

Srdce jí tlouklo jak buchar.

Byla ve třicátém patře. Byla uvnitř.

Dveře výtahu se otevřely na druhém konci patra. Díky bohu u nich nečekal žádný policista.

Slyšela hluk přicházející z druhého konce chodby.

Nemusela dělat nic jiného než jít po sluchu.

Jak pospíchala chodbou, hlasy zněly čím dál silněji. Na konci chodby stála skupinka policistů a vyšetřovatelů přede dveřmi s nápisem Mandarínské apartmá.

Nebyla jen poblíž; byla v samém zatraceném centru dění.

Cindy se prodírala ke dveřím apartmá. Policisté se ani nepodívali jejím směrem; pouštěli dovnitř policejní personál, který přijel hlavními výtahy.

Dostala se až ke dveřím. Mohla nahlédnout do apartmá.

Bylo obrovské, okázalé a luxusní. Všude byly růže.

Pak se jí skoro zastavilo srdce. Měla pocit, že bude zvracet.

Na podlaze ležel ženich v zakrvácené košili od smokingu.

Cindy se podlomila kolena. Ještě nikdy neviděla obět vraždy. Chtěla se naklonit kupředu, aby si zapamatovala každý detail, ale její tělo se ani nepohnulo.

„Kdo, sakra, jste?” zadunělo jí náhle v uších. Přímo do obličeje se jí díval velký rozčílený policista.

Zničehonic ji popadl a přitiskl ke zdi. Bolelo to. V

panice ukázala Cindy na kabelku, kde měla v peněžence novinářskou legitimaci.

Rozzlobený policista se začal prohrabovat jejími doklady a kreditními kartami, jako by to byla reklamní pošta.

„Proboha.” Strážník s tlustým krkem se zamračil, že vypadal jako uslintaný buldok. „Je to novinářka.”

„Jak jste se sem, sakra, dostala?” vybafl na ni jeho parťák.

„Vyhoď ji odsud,” štěkl na něj buldok. „A tu legitimaci si nech. Celý příští rok se nedostane ani na kilometr k žádné policejní tiskovce.”

Jeho parťák ji popadl za paži a vlekl k hlavnímu výtahu.

Cindy se ohlédla přes rameno na nohy mrtvého, ležícího u dveří. Strašný, děsivý a smutný pohled. Celá se třásla.

„Ukaž té reportérce cestu ven,” přikázal třetímu policistovi, který měl na starosti výtah. Zamával jí před očima novinářskou legitimací, jako by to byla hrací karta.

„Doufám, že vám ta cesta nahoru stála za tohle.”

Dveře se už zavíraly, když nějaký hlas vykřikl: „Počkejte.”

Do výtahu vstoupila vysoká žena v modrém tričku a brokátové vestě s policejním odznakem připevněným u pasu. Policistka byla pohledná, s pískově blond vlasy, ale vypadala rozrušeně. Když se dveře zavřely, zhluboka si povzdechla.

„Je to hodně špatné, inspektorko?” oslovil ji policista, který doprovázel Cindy.

„Jo,” utrousila žena, aniž by na něj pohlédla.

Slovo inspektorka prolétlo Cindinou hlavou jako blesk.

Na místě činu to muselo opravdu vypadat strašně, když to vyvedlo z míry i inspektorku. Celých třicet pater se dívala upřeně před sebe.

Když se dveře otevřely ve vstupní hale, inspektorka vyběhla ven.

„Támhle jsou hlavní dveře,” řekl policista Cindy.

„Projděte jimi a už se nevracejte.”

Jakmile se dveře výtahu zavřely, rozhlédla se Cindy po hale, jestli někde inspektorku nezahlédne. Spatřila ji vcházet na dámské toalety.

Cindy se rozběhla za ní. Chtěla ji tam zastihnout samotnou.

Inspektorka stála před zrcadlem. Vypadala tak na metr osmdesát, byla štíhlá a impozantní. K Cindině úžasu bylo jasně vidět, že plakala.

„Jste v pořádku?” špitla po chvilce Cindy.

Inspektorka strnula, když zjistila, že není sama. Její oči však říkaly, že by se potřebovala někomu svěřit. „Vy jste ta reportérka, že? Ta, co se jí podařilo dostat nahoru.”

Cindy přikývla.

„A jak se vám to povedlo?”

„Nevím. Asi jsem měla štěstí.”

Inspektorka vytáhla kapesník a osušila si oči. „No, obávám se, že vás štěstí opustilo, protože ze mě nic nedostanete.”

„Tak jsem to nemyslela,” zavrtěla hlavou Cindy.

„Opravdu jste v pořádku?”

Policistka se otočila. Celým tělem se snažila křičet Nemám vám co říct, ale oči ji usvědčovaly ze lži. Víc než cokoliv jiného na světě si potřebovala s někým promluvit.

Byl to jeden z těch zvláštních okamžiků, kdy Cindy vycítila, že pod povrchem něco skrývá. Nebýt jejich povolání, mohly by se spřátelit.

Cindy sáhla do kapsy a položila na umyvadlo před inspektorku svou navštívenku. „Kdybyste si někdy chtěla promluvit…”

Do inspektorčiny pohledné tváře se vrátila barva.

Zaváhala a pak se na Cindy slabě pousmála.

Cindy úsměv opětovala. „Když už jsem tady…”

Přistoupila k umyvadlu a vytáhla svou kosmetickou taštičku.

V zrcadle zachytila inspektorčin pohled.

„Hezká vesta,” poznamenala.

Kapitola 10

PRACUJI V BUDOVĚ spravedlnosti. Barák, jak říkáme té šedivé desetipatrové budově, ve které sídlí městská pobočka Ministerstva spravedlnosti, leží západně od dálnice na křižovatce Šesté a Bryantovy ulice. Pokud by sama budova

svými

sterilními

chodbami

dostatečně

nedokumentovala naprostý nedostatek vkusu strážců zákona, její okolí by už nenechalo nikoho na pochybách. Oprýskané kůlny, obchody s autosoučástkami, parkoviště a špinavé kavárny.

V Baráku se najde všechno, co sužuje velkoměsto: krádeže aut, sexuální zločiny, loupeže. Oblastní prokuratura se nachází v osmém patře a její kanceláře jsou plné mladých, chytrých žalobců. Cely předběžného zadržení jsou v desátém patře. Výhodný nákup pod jednou střechou, od zatčení až po obvinění. V areálu máme dokonce i márnici.

Po tiskové konferenci jsme se s Jacobim dohodli, že se sejdeme nahoře a projdeme, co zatím máme.

Nás dvanáct, kteří máme na starost vraždy v celém městě, sdílí místnost sedm krát deset metrů, ozářenou ostrým světlem zářivek. Můj stůl stojí protekčně pod oknem

s „krásným” výhledem na dálniční nájezd. Neustále ho pokrývají šanony, hromady fotografií a oběžníky. Můj osobní majetek na něm zastupuje jen plexisklová kostka, kterou mi dal můj první parťák. Je do ní vyryto Pohledem na koleje nepoznáš, na kterou stranu vlak jel.

Uvařila jsem si hrnek čaje a šla za Jacobim do výslechové místnosti č. 1. Na bílou tabuli jsem fixem načrtla dva sloupce, jeden na to, co už jsme věděli, druhý na to, co musíme zjistit.

Od ženichových rodičů se Jacobi nedozvěděl nic zajímavého. Otec byl velké zvíře na Wall Streetu, kde vedl makléřskou firmu. Řekl, že on a jeho žena počkali, až odejde poslední host, a doprovodili děti nahoru. Na celém světě nemají jediného nepřítele. Nic, co by vysvětlovalo tak hrozný zločin.

Výslechy hostů ve třicátém poschodí byly o trochu úspěšnější. Pár z Chicaga si všiml, že se kolem půl jedenácté na chodbě u Mandarínského apartmá potloukal nějaký muž.

Popsali ho jako středně stavěného, s krátkými, tmavými vlasy a řekli, že měl na sobě tmavý oblek nebo možná smoking. V ruce držel něco, co mohla být krabice s nějakou lahví.

Za čas jsme si uvědomili, že už několik hodin přetřásáme pořád dokola tytéž otázky. Bylo čtvrt na osm. Směna nám skončila v pět.

„Dneska večer žádné rande, Lindsay?” zeptal se nakonec Jacobi.

„Čeká mě úžasný večer, Warrene.”

„Jo, takže jak říkám, dneska večer žádné rande.”

Do dveří kanceláře strčil bez zaklepání hlavu náš poručík Sam Roth, kterému říkáme Smíšek. Na stůl hodil výtisk odpoledního Chroniclu. „Už jste viděli tohle?”

Tučně tištěný titulek hlásal: MASAKR O SVATEBNÍ

NOCI V HYATTU! Četla jsem nahlas z titulní strany: „Pod oknem s ohromujícím výhledem na zátoku, ve světě, který znají jen bohatí, leží zkroucené tělo devětadvacetiletého ženicha.” Roth svraštil obočí. „Co to má znamenat, pozvali jsme snad tu reportérku na exkurzi na místo činu? Zná jména, ví, jak to tam vypadalo.”

Pod článkem stálo jméno Cindy Thomasové.

Vzpomněla jsem si na navštívenku v peněžence a zhluboka si povzdechla. Zatracená Cindy Thomasová.

„Možná bych jí měl zavolat a informovat ji, co je nového,” ušklíbl se Roth.

„Nechcete jít dál a podívat se na tabuli?” zeptala jsem se.

„Každá pomoc by se nám mohla hodit.”

Roth tam chvilku stál a kousal se do naběhlého horního rtu. Už za sebou skoro zavřel dveře, když se ještě jednou otočil k nám. „Lindsay, buďte zítra ve tři čtvrtě na devět u mě v kanceláři. Musíme všechno pořádně probrat. Zatím je to na vás.” Pak zaklapl dveře.

Zničeně jsem usedla za stůl. Cítila jsem, jak mě nějaké závaží tlačí k zemi. Celý den uběhl tak rychle, že jsem ani neměla čas vypořádat se s vlastní novinou.

„Není ti něco?” zeptal se Jacobi.

Pohlédla jsem na něj v pokušení všechno to na něj vysypat nebo se znovu rozplakat.

„Byl to opravdu ošklivý pohled,” poznamenal na odchodu. „Měla bys jít domů a naložit se do vany s horkou vodou.”

Usmála jsem se na něj, vděčná za ten projev soucitu.

Když odešel, zahleděla jsem se na skoro prázdné sloupce na tabuli. Cítila jsem se tak slabá a prázdná, že jsem skoro nemohla vstát. Pomalu jsem si vybavovala ranní návštěvu u Orenthalera. V hlavě mi znělo jeho varování: Možná zemřete, Lindsay.

Pak jsem se popadla za hlavu. Bylo už skoro osm.

Nezavolala jsem tomu Orenthalerovu specialistovi.

Kapitola 11

KDYŽ JSEM TOHO VEČERA dorazila domů, rozhodla jsem se, že se budu do jisté míry řídit Jacobiho radou.

Nejdřív jsem vzala ven svého psa Martu. Přes den se o ni starají dva mí sousedé, ale vždycky se těší na naši pravidelnou večerní procházku. Když jsem se vrátila domů, hodila jsem zbraň a šaty na postel a na chvíli si stoupla pod horkou sprchu.

Obrazy Davida a Melanie Brandtových pro tu noc zmizely, spláchnuty do odpadu.

Pořád však zbýval Orenthaler a Negliho nemoc. A telefonát tomu specialistovi, kterému jsem se celý den vyhýbala.

Bez ohledu na to, kolikrát jsem pozvedla obličej do tryskající horké vody, nedokázala jsem smýt tíhu toho dlouhého dne. Celý můj život se změnil. Už jsme nebojovala jen se zločinem. Teď jsem bojovala i za svůj život.

Vyšla jsem ze sprchy, prohrábla si vlasy kartáčem a dlouho se na sebe dívala do zrcadla. Překvapila mě myšlenka, která mě napadala jen velmi zřídka: Jsem hezká.

Žádná krasavice, ale ani ošklivka. Vysoká skoro metr

sedmdesát pět, ucházející postava na někoho, kdo se občas nechá zlákat pivem a čokoládovou zmrzlinou. Dívala jsem se na sebe živýma hnědýma očima.

Proč mám tedy zemřít?

Ten večer měly však mé oči jiný výraz. Dívaly se vyděšeně. Vše bylo jiné. Klouzej po vlnách, slyšela jsem hlas ve své hlavě. Drž se pevně na nohou. Nehrb se.

Jakkoliv jsem se ji snažila zahnat, otázka nemizela: Proč já?

Oblékla jsem si vytahanou mikinu, stáhla si vlasy do ohonu a šla do kuchyně dát vařit vodu na špagety a ohřát omáčku, kterou jsem dala do ledničky před pár dny.

Zatímco se špagety vařily, pustila jsem si cédéčko Sarah McLachlanové a sedla si v kuchyni se sklenkou červeného.

Poslouchala jsem hudbu a hladila Martu.

Od té doby, co se mi přede dvěma lety rozpadlo manželství, jsem žila sama. Nenávidím samotu. Miluju lidi, přátele. Svého manžela Toma jsem milovala víc než svůj život, dokud mě neopustil se slovy: „Lindsay, nedokážu to vysvětlit. Mám tě rád, ale musím odejít. Chci si najít někoho jiného. Nedá se k tomu říct nic víc.”

Asi mluvil upřímně, ale byla to ta nejhloupější a nejsmutnější slova, která jsem kdy slyšela. Mé srdce se rozpadlo na milion kousků. Stále je rozbité. Proto tedy, přestože tak nerada žiju sama, když nepočítám svou milovanou Martu, bojím se pustit do svého života někoho

dalšího. Co když mě náhle přestane milovat? To už bych nesnesla. Proto odradím každého muže, který se objeví v mé blízkosti.

Ale bože, jak já nenávidím samotu.

Zvlášť dnes večer.

Matka mi umírala na rakovinu prsu, když jsem končila školu. Přešla jsem z Berkeley na místní školu, abych se mohla starat o ni a mladší sestru Cat. Jako všechno ve svém životě včetně otcova odchodu začala matka řešit svou nemoc, až když se s ní už nedalo nic dělat.

O otci toho moc nevím. Měl pověst docela dobrého policajta. Po službě chodíval do baru zvaného Alibi a díval se tam na baseball. Někdy mě, jako malou, bral s sebou jako svého maskota, aby udělal dojem na své kolegy.

Když byla omáčka hotová, nalila jsem ji na špagety a vzala si talíř a salát na terasu. Marta šla se mnou. Byla mým stínem od chvíle, kdy jsem si ji vzala z útulku. Bydlím na Potrero Hill v renovovaném modrém domě s výhledem na zátoku. Hezká vyhlídka, i když se nemůže měřit s tou z Mandarínského apartmá.

Sedla jsem si, natáhla nohy na protější židli a položila si talíř do klína. Na protější straně zátoky mrkala světla Oaklandu jako tisíce lhostejných očí.

Náhle jsem zjistila, že se mi světla začínají rozplývat, a podruhé toho dne si uvědomila, že pláču. Marta do mě lehce šťouchla nosem a pak za mě dojedla špagety.

Kapitola 12

DRUHÝ DEN jsem ve tři čtvrtě na devět zaklepala na mléčné sklo dveří Rothovy kanceláře. Roth mě má rád jako svou dceru, jak říká. Nemá tušení, jak blahosklonný dokáže být. Někdy mám chuť říct Rothovi, že ho mám taky ráda -

jako dědečka.

Očekávala jsem pár panáků z Oddělení pro vnitřní záležitosti nebo aspoň kapitána Weltinga, který dohlížel na inspektory, ale když jsem vstoupila do místnosti, kromě Rotha tam seděl už jen jeden člověk.

Dobře vypadající muž v košili s proužkovanou kravatou, krátké tmavé vlasy a široká ramena. Měl pohledný, inteligentní obličej, který jako by ožil, když jsem vešla. Pro mě to však znamenalo jen jedno: Profesionální póza. Někdo z tiskového oddělení nebo z radnice.

Měla jsem nepříjemný pocit, že mluvili o mně.

Cestou tam jsem si připravovala obhajobu, která by vysvětlovala proniknutí té reportérky na místo činu, že jsem tam dorazila pozdě a musela se starat hlavně o vyšetřování.

Roth mě však překvapil. „Říkají tomu Blues pro svatební zvony,” oznámil a položil přede mě ranní Chronicle.

„Už jsem to viděla,” odpověděla jsem s úlevou, že se pozornost obrátila ke zločinu samotnému.

Obrátil se k člověku z radnice. „Noviny toho budou plné až do konce. Byly to děti boháčů. Něco jako mladý Kennedy a jeho blonďatá manželka.”

„Nesejde mi na tom, kdo jsou,” řekla jsem. „Poslyšte, Same, co se týče včerejška…”

Zarazil mě vztyčenou rukou. „Zapomeňte na včerejšek.

Už jsem měl na lince velitele Mercera. Tomuhle případu bude věnovat nejvyšší pozornost.”

Pohlédl na vkusně oblečeného muže v rohu. „Pro tenhle případ platí jiná pravidla než pro ostatní.”

Vzduch v místnosti náhle zhoustl očekáváním nějaké zrady.

Pak povstal onen tajemný muž. V jeho očích jsem zachytila výraz někoho, kdo ví, že přišel jeho čas. „Starosta a velitel Mercer usoudili, že by na tomhle případu mohla spolupracovat dvě oddělení. Tedy pokud jste ochotná pracovat s někým novým,” řekl.

„Novým?” Pohledem jsem přebíhala z jednoho na druhého, až jsem ho nakonec upřela na Rotha.

„Seznamte se se svým novým parťákem,” oznámil Roth.

Mizerní podrazáci, říkala jsem si v duchu. Tohle se nedělá.

„Chris Raleigh,” natáhl ke mně ruku ten mazánek radnice.

Nechala jsem ji viset ve vzduchu.

„Posledních pár let,” pokračoval Roth, „pracuje kapitán Raleigh jako styčný důstojník s kanceláří starosty.

Specializuje se na zvládání potenciálně citlivých případů.”

„Zvládání?”

Raleigh obrátil oči ke mně. Snažil se chovat vstřícně.

„Informování veřejnosti… eliminaci škod… potlačování negativních dopadů na…”

„Aha,” odsekla jsem, „tak vy děláte do marketingu.”

Usmál se. Vyzařovala z něho sebedůvěra a protřelost, kterou jsem si vždycky dávala do souvislosti s lidmi z radnice.

„Předtím,” poznamenal Roth, „byl Chris kapitánem v okrsku Northern.”

„To je Embassy Row,” ušklíbla jsem se. Každý žertoval o aristokratickém okrsku Northern, který sahá od Nob Hill po Pacific Heights. K největším zločinům tam vždycky patřily telefonáty žen, které slyšely nějaký hluk před svými domy.

„Měli jsme taky na starost dopravu kolem Presidia,”

kontroval Raleigh s dalším úsměvem.

Ignorovala jsem ho. Obrátila jsem se k Rothovi. „A co Warren?” Už dva roky jsem s ním pracovala na každém případu.

„Jacobi dostane něco jiného. Mám práci jako dělanou pro něj a jeho nevymáchanou pusu.”

Vůbec se mi nelíbilo, že přijdu o starého parťáka, a jejich vtípky mě také moc nepobavily.

K mému překvapení se Raleigh zeptal: „Nevadí vám to, inspektorko?”

Neměla jsem moc na vybranou. Zavrtěla jsem hlavou.

„Ne, když se mi nebudete plést do cesty. Kromě toho nosíte hezčí kravaty než Jacobi.”

„Dárek ke Dni otců.” Celý se rozzářil. Nemohla jsem uvěřit zklamání, které jsem pocítila. Neviděla jsem snubní prsten. Lindsay!

„Stahuji vás ze všech ostatních případů,” oznámil Roth.

„Nebudete dělat nic, co by vás rozptylovalo. Může se o to postarat Jacobi.”

„A kdo má velení?” zeptala jsem se Smíška. Jacobi byl můj podřízený; byla jsem zvyklá vést případy, na kterých jsem pracovala.

Roth se zasmál. „On pracuje pro starostu. Je to mimookrskový kapitán. Kdo myslíte, že tomu bude velet?”

„A co takhle kdybych na vás nechal práci v terénu?”

navrhl Raleigh. „Co uděláme s tím, co zjistíme, bude na mně.”

Zaváhala jsem a změřila si ho pohledem. Proboha, byl tak slizký.

Roth se obrátil ke mně. „Chcete, abych si promluvil s Jacobim?”

Raleigh mi pohlédl do očí. „Dám vám vědět, až budeme něco potřebovat.”

Za daných okolností se mi podařilo dosáhnout dobré dohody. Situace se změnila, ale případ mi zůstal. „A jak vám mám říkat? Kapitáne?”

Raleigh si nenuceně přehodil přes rameno béžový sportovní kabát a zamířil ke dveřím. „Co takhle si tykat? Už pět let jsem v civilu.”

„Tak fajn, Raleighu,” přikývla jsem se slabým úsměvem.

„Podařilo se ti v okrsku Northern někdy zahlédnout mrtvolu?”

Kapitola 13

NA ODDĚLENÍ VRAŽD se žertuje, že márnice má blahodárný vliv na pracovní morálku. Ve srovnání s ostrým pachem

formaldehydu

a

nevlídným

světlem

na

vykachlíčkovaných chodbách vypadá každodenní dřina v terénu jako zábava.

Ale jak se říká, musíme tam všichni.

Já tam chodila za svou kamarádkou Claire.

O Claire Washburnové se toho nedá moc říct kromě toho, že je geniální, naprosto dokonalá a má nejlepší přítelkyně na celém širém světě. Už šest let pracuje jako hlavní soudní lékařka města a všichni na vraždách dobře vědí, že ten titul moc nesedí, protože ve skutečnosti vede celý úřad za Anthonyho Righettiho. Její šéf Righetti se stará jen o to, jak si přisvojit všechny její zásluhy, ale Claire si stěžuje jen zřídka.

Ve skutečnosti je to Claire, kdo vede kancelář koronera.

Oficiálně jí ta funkce nebyla nabídnuta možná proto, že představa ženy na takovém postu je stále nepřijatelná dokonce i v San Francisku.

Ženy, a navíc černé.

Raleigh a já jsme byli uvedeni do Claiřiny kanceláře.

Měla na sobě bílý doktorský plášť s přezdívkou Motýlek vyšitou na levé horní kapse.

První věc, které si na Claire každý všimne, je jejích dvacet kilo navíc. „Udržuju se ve figuře,” žertuje. „Co je kulaté, je krásné.”

Druhá věc je její nepřehlédnutelná sebedůvěra. Má tělo buvola, mozek ostříže a k tomu jemnou duši motýla.

Když jsme vešli dovnitř, přivítala mě unaveným, ale spokojeným úsměvem, jako by pracovala po většinu noci.

Představila jsem jí Raleigha a Claire na mě šibalsky zamrkala.

Může se pochlubit přirozeným selským rozumem který já musela léta sbírat na ulicích. To, jak dokáže zvládat svou práci, konejšit po uznání toužícího šéfa a zároveň vychovávat dvě děti, je učiněný zázrak. A její manželství s Edmundem, který hraje na basu v Sanfranciském symfonickém orchestru, mi stále dodává důvěru v onu zprofanovanou instituci.

„Už jsem si říkala, kde jsi,” poznamenala, když jsme se objaly. „Volala jsem ti odsud včera večer. Nedostalas můj vzkaz?”

V jejím uklidňujícím objetí jsem zatoužila se jí se vším svěřit. Nebýt Raleigha, nejspíš bych jí všechno o Orenthalerovi a Negliho nemoci vysypala hned na místě.

„Byla jsem úplně mrtvá,” odpověděla jsem. „Měla jsem za sebou perný den.”

„Řekl bych, že vy dvě jste se už musely někde vidět,”

usmál se Raleigh.

„Standardní příprava před pitvou,” zasmála se Claire, když jsme se od sebe odtrhly. „Tohle vás na radnici neučili?”

Žertovně rozevřel náruč.

„Ne, ne,” řekla Claire a poplácala mě po rameni. „Tohle si musíte zasloužit. Takže,” vrátila se k věcnému tónu, „dneska ráno jsem dokončila předběžné ohledání. Chcete vidět těla?”

Přikývla jsem.

„Musím tě varovat, ti dva by se zrovna nehodili do reklamy na moderní nevěstu.”

Provedla nás několika hermetickými dveřmi do krypty, místnosti s lednicemi, kde se uchovávala těla.

Šla jsem vpředu s Claire, která si mě přitáhla k sobě a pošeptala mi do ucha: „Nech mě hádat. Dalas Jacobimu pusu na nos a najednou tam stál tenhle princ z pohádky.”

„Pracuje pro starostu, Claire,” usmála jsem se na ni.

„Poslali ho, aby dohlédl, že sebou neseknu při prvním pohledu na krev.”

„V tom případě,” opáčila a otevřela těžké dveře krypty, „by ses radši toho chlapa měla pevně chytit.”

Kapitola 14

ZA POSLEDNÍCH ŠEST LET jsem přišla do styku se spoustou mrtvol. Z toho, co jsem viděla, mi však přeběhl mráz po zádech.

Zohavená těla ženicha a nevěsty ležela bok po boku na nosítkách s kolečky, s tvářemi strnulými hrůzou smrti.

David a Melanie Brandtovi.

Jejich ztuhlé obličeje poskytovaly naprosto jasný důkaz, že v životě neexistuje soucit ani spravedlnost. Soustředila jsem se na obličej Melanie. Na místě vraždy ve svatebních šatech vyzařovala jakýsi tragický klid.

Dnes z jejího nahého, ztuhlého těla vyzařovala jen čirá hrůza. Vše, co jsem předchozího dne hluboko pohřbila, se vyvalilo na povrch.

Za šest let v oddělení vražd jsem nikdy nemusela odvrátit zrak. Teď jsem se tomu však neubránila.

Ucítila jsem na paži uklidňující Claiřinu ruku a opřela se o ni.

K mému překvapení se ukázalo, že to je Raleigh. Pocítila jsem směsici vzteku a rozpaků. Narovnala jsem se. „Díky,”

vydechla jsem, „nic mi není.”

„Dělám tuhle práci už dlouho,” pronesla Claire, „a v tomhle případě jsem sama měla pocit, že to nezvládnu.”

Zvedla složku ze stolku na nástroje vedle Davida Brandta. Ukázala na rozevřenou ránu po bodnutí nožem na levé straně hrudníku. „Byl bodnut jednou do pravé srdeční komory. Tady vidíte, že ostří proniklo dovnitř mezi čtvrtým žebrem a hrudní kostí. Probodlo uzlinu, která zajišťuje přenos elektrických impulzů do srdce. Technicky vzato došlo pak k jeho zástavě.”

„On zemřel na infarkt?” zeptal se Raleigh.

Claire si natáhla chirurgické rukavice na ruce s rudě nalakovanými nehty. „Na elektromechanickou disociaci.

Tak se nazývá to, k čemu dojde, když vás někdo bodne do srdce.”

„A co zbraň?” zeptala jsem se.

„V tomto okamžiku vím jen, že šlo o standardní rovnou čepel bez jakýchkoliv zvláštních znaků. Mohu vám jen říct, že vrah byl středně vysoký, něco mezi sto sedmdesáti a sto osmdesáti a podle úhlu útoku pravák. Jak vidíte, čepel směřovala nepatrně vzhůru,” ukázala na ránu. „Ženich měřil metr osmdesát dva. U jeho ženy, která měla metr sto šedesát pět, je úhel první bodné rány opačný.”

Prohlédla jsem ženichovy ruce, jestli na nich nejsou oděrky. „Nějaké známky zápasu?”

„K žádnému nedošlo. Ten chudák musel být strnulý hrůzou.”

Při pohledu na ženichův obličej jsem musela souhlasit.

Claire zavrtěla hlavou. „Takhle jsem to nemyslela.

Chlapci Charlieho Clappera sebrali z ženichových bot a podlahy, kde ležel, vzorky tekutiny.” Pozvedla malou ampulku s kalným obsahem.

Raleigh a já jsme na ni nechápavě hleděli.

„Moč,” objasnila Claire. „Ten nešťastník se pomočil.

Musel to být úplný gejzír.”

Přetáhla prostěradlo přes obličej Davida Brandta a potřásla hlavou. „Řekla bych, že tohle tajemství si můžeme nechat pro sebe.”

„Bohužel,” povzdechla si, „nevěsta to neměla za sebou tak rychle.” Následovali jsme ji k druhému tělu. „Možná ji překvapil. Na rukou a zápěstích jsou známky souboje. A tady,” ukázala na rudou skvrnu na jejím krku. „Pokusila jsem se získat vzorky tkání zpod nehtů, ale uvidíme, jestli z toho něco bude. Co se týče první rány, nůž vnikl do nadbřišku a probodl plíce. Kdyby měla dost času, mohla na ni zemřít díky ztrátě krve.”

Ukázala na druhou a třetí bodnou ránu pod levým prsem v podobném místě jako na hrudi ženicha. „Její perikard byl naplněný krví k prasknutí.”

„Zase ten odborný žargon,” napomenula jsem ji.

„Mluvím o tkáňové membráně kolem srdce. Když se v tom prostoru shromažďuje krev, sval se stlačí a srdce se už nemůže naplnit krví. Vlastně se tak samo zadusí.”

Z představy srdce zadušeného vlastní krví mi přeběhl mráz po zádech. „Vypadá to, jako by chtěl ránu zdvojit,”

poznamenala jsem při pohledu na rány, kudy vnikl nůž do těla.

„Taky mě to napadlo,” řekla Claire. „Mířil přímo na srdce.”

Raleigh naježil obočí. „Takže je možné, že vrah byl profesionál?”

Claire pokrčila rameny. „Soudě čistě podle ran, je to možné. Ale já si to nemyslím.”

Povšimla jsem si váhavého tónu v jejím hlase. Pohlédla jsem jí zpříma do očí. „Potřebuju vědět ještě jednu věc. Byla sexuálně zneužita?”

Claire polkla. „Jsou tam jasné známky nějakého posmrtného vniknutí. Sliznice vaginy byla násilně roztažena a našla jsem na ní drobné tržné rány.”

Před očima se mi zatmělo zlostí. „Takže byla znásilněna.”

„Pokud byla znásilněna,” opáčila Claire, „musí být pachatel mimořádně vybaven. Podobně roztaženou vagínu jsem ještě neviděla. Neřekla bych, že se jednalo o penis.”

„Tupý předmět?” nadhodil Raleigh.

„Určitě dost silný… ale na vaginální stěně je také otlak, který by odpovídal jakémusi prstenu.” Claire se zhluboka nadechla. „Osobně bych tipovala pěst.”

Znovu jsem se otřásla nad šokující smrtí Melanie Brandtové. Byla zavražděna a zohavena. Pěstí. Její vrah se nesnažil jen uvést v život hroznou noční můru, chtěl svou oběť také zneuctít. Proč?

„Jestli snesete ještě něco, pojďte za mnou,” řekla Claire.

Provedla nás lítačkami do přilehlé laboratoře.

Na sterilní papírové podložce leželo zakrvácené sako od smokingu, které se našlo vedle ženicha.

Claire ho zdvihla za límec. „Půjčil mi ho Clapper. Hned bylo jasné, že se musí zjistit, čí je to vlastně krev.”

Levá klopa saka byla probodnuta a potřísněna tmavou krví. „Nejzajímavější na tom je,” řekl Claire, „že krev, nalezená na saku, nepatří jen Davidu Brandtovi.”

Raleigh a já jsme na ni vytřeštili oči.

„Tak vrahovi?” vyhrkla jsem.

Zavrtěla hlavou. „Ne, nevěstě.”

Rychle jsem si v hlavě promítla situaci na místě činu.

Ženich byl zabit u dveří; jeho žena o deset metrů dál v ložnici.

„Jak se dostala nevěstina krev na jeho sako?” ptala jsem se zmateně.

„Přesně to mi taky vrtalo hlavou. Tak jsem vzala sako a přiložila ho na tělo ženicha. Trhlina na saku neodpovídá přesně bodné ráně. Podívejte, ženich byl bodnut sem. Ke čtvrtému žebru. Trhlina na saku je však o sedm centimetrů

výš. Když jsem se podívala pořádně, zjistila jsem, že se to zatracené sako ani nehodí ke kalhotám.”

Claire se na mě podívala, aby se ujistila, že mi to dochází.

Sako nepatřilo ženichovi. Bylo muže, který ho zabil.

Claire zavrtěla hlavou. „Nikdy jsem neslyšela o profesionálovi, který by ho tam nechal.”

„Možná jenom chtěl použít svatbu jako zástěrku,”

nadhodil Raleigh.

Mě však napadla ještě děsivější možnost.

„Nebo to mohl být svatební host.”

Kapitola 15

V REDAKCI CHRONICLU se mozek Cindy Thomasové zoufale snažil dostihnout její prsty.

Odpolední uzávěrka byla ani ne za hodinu.

Od poslíčka z Hyattu se jí podařilo získat jména dvou hostů, kteří se zúčastnili svatby Brandtových a ještě neopustili hotel. Poté, co tam předchozího večera ještě jednou zajela, dokázala dát dohromady celý ten srdcervoucí obraz posledních okamžiků manželského páru, včetně manželského slibu, přípitku a romantického sóla pro novomanžele.

Všichni ostatní novináři se stále ještě snažili poslepovat dohromady těch pár kousků skládačky, které jim poskytla policie. Měla velký náskok. Vítězila a byl to skvělý pocit.

Nepochybovala také, že je to nejlepší reportáž, kterou napsala od chvíle, kdy nastoupila do Chroniclu, a možná dokonce od své promoce na univerzitě v Michiganu.

Její bravurní kousek z ní v novinách udělal okamžitě celebritu. Chodili jí gratulovat lidé, které skoro ani neznala.

Dokonce i nakladatel, který zřídka zavítal do redakce lokálního zpravodajství, se přišel podívat, kdo vlastně je.

Zbytek redakce pracoval na nějaké demonstraci v Mill Valley, kde měla být postavena dálnice v blízkosti školy.

Psala první stranu.

Skloněná nad klávesnicí, povšimla si, že se k jejímu stolu blíží její šéfredaktor Sidney Glass. Glass byl v novinách známý pod přezdívkou El Sid. Postavil se před ni s odměřeným výrazem v obličeji: „Musíme si promluvit.”

Prsty se jí zastavily nad klávesami.

„Mám tady dva pořádně naštvané reportéry ze soudní rubriky, kteří se snaží dostat k lizu. Suzy je na radnici, kde čeká na prohlášení policejního velitele a starosty. Stone dal dohromady profily obou rodin. Mezi vámi a jimi stojí dvacet let zkušeností a dvě Pulitzerovy ceny. A je to jejich parketa.”

Cindy poskočilo srdce až do krku. „Co jste jim řekl?”

zeptala se.

V šéfredaktorově tvrdém pohledu viděla chamtivé elitní redaktory, kteří se snaží ukrást její reportáž.

„Ukažte, co máte,” řekl nakonec šéfredaktor. Obešel stůl a pohlédl jí přes rameno na těch několik řádků na monitoru.

„Většina z toho je v pořádku. To nejspíš víte sama.

,Sklíčený’ přijde sem,” řekl a ukázal na monitor. Je to přívlastek k ,otec ženicha’. Nic nerozčílí Idu Morrisovou tak, jako špatně umístěné přívlastky.”

Cindy cítila, jak rudne. „Já vím, já vím. Je to zatím jenom hrubý náčrt. Uzávěrka je v…”

„Vím, kdy je uzávěrka,” zamračil se šéfredaktor. „Ale tady platí, že když něco napíšete, musíte to umět napsat správně napoprvé.”

Chvíli si Cindy měřil pohledem, před kterým se jí chtělo zalézt pod stůl.

„Zvlášť když chcete dál pracovat na tomhle,” Glassova kožená tvář trochu změkla a skoro se na ní objevil úsměv.

„Řekl jsem jim, že je to vaše, Thomasová.”

Cindy by ho hned na místě nejraději objala. „Chcete, abych jela na radnici?” zeptala se.

„To hlavní se odehrálo v tom apartmá. Vraťte se do Hyattu.”

El Sid se otočil a kráčel pryč, jako obvykle s rukama v kapsách kalhot.

Náhle se však otočil. „Jestli ale chcete v té reportáži pokračovat, měla byste si najít nějaký zdroj uvnitř policie, a to rychle.”

Kapitola 16

Z MÁRNICE do mé kanceláře jsme já a Raleigh šli skoro mlčky. Na té vraždě mi nehrála spousta podrobností.

Proč vrah odnesl sako oběti? Proč tam nechal tu láhev šampaňského? Nedávalo to smysl.

„Takže teď máme sexuální zločin. A pěkně ošklivý,”

obrátila jsem se k němu, když jsme kráčeli po asfaltovém chodníku k hlavní budově. „Chci poslat výsledky pitvy Miltu Fanningovi, aby je prohnal počítačem FBI. Musíme si také promluvit s rodiči nevěsty. Potřebujeme se dozvědět o všech mužích, se kterými se stýkala před Davidem. A také potřebujeme seznam všech svatebních hostů.”

„Proč nepočkáme na potvrzení těch výsledků, než se vydáme tímhle směrem?” zeptal se můj nový parťák.

Zastavila jsem se a pohlédla na něj. „Chceš počkat, jestli se někdo nebude shánět po ztraceném saku ve ztrátách a nálezech? O co ti jde?”

„Jde mi o to,” řekl Raleigh, „že nechci, aby byly truchlící pozůstalí zavaleni spoustou hypotéz, dokud nebudeme mít víc informací. Nevíme jistě, že to sako patřilo vrahovi.

Nevíme ani, jestli to byl opravdu svatební host.”

„A komu myslíš, že patřilo, rabínovi?”

Pousmál se. „Vrah ho tam mohl nechat, aby nás svedl ze stopy.”

Tón jeho hlasu mě zarazil. „Chceš se držet při zdi?”

„Nedržím se při zdi,” namítl. „Ale dokud nemáme nic zásadního, bude každý dřívější přítel nevěsty nebo oběť obchodů Geralda Brandta chápán jako potenciální podezřelý. Raději bych je z toho vynechal až do doby, kdy budeme mít něco pořádného v ruce.”

A bylo to venku. Tanec mezi vejci, omezování vyšetřování. Brandt a rektor Weil, otec nevěsty, jsou VIP.

Najdi nám toho hajzla, Lindsay. Jenom nás do ničeho nenamoč.

„Myslím si, že možnost, že vrah byl na svatbě, je něco, po čem bychom měli jít,” odsekla jsem.

„Jenom navrhuji, Lindsay, abychom si to ještě ověřili, než začneme zkoumat sexuální život ženichova svědka.”

Přikývla jsem s pohledem upřeným do jeho očí. „A zatím, Chrisi, se vydáme po dalších horkých stopách.”

Stáli jsme tam v napjatém tichu.

„No dobře, proč tedy myslíš, že si vrah vyměnil sako s ženichem?” zeptala jsem se ho.

Opřel se o cementovou zídku. „Řekl bych, že ho měl na sobě, když je zabil. Bylo od krve. Potřeboval se dostat nepozorovaně ven. Ženichovo sako se tam někde povalovalo. Tak si ho s ním prostě vyměnil.”

„Takže podle tebe si nemáme dělat starosti s tou trhlinou na saku a doufat, že si jí nikdo nevšimne. Ani toho, že je to jiná velikost a značka výrobce. Raleighu, proč ho tam nechal? Proč prostě nemohl nacpat krvavé sako do nějakého pytle? Nebo si ho strčit pod svoje nové sako?”

„Tak jo,” připustil Raleigh, „to netuším. Co bys řekla ty?”

Neměla jsem tušení, proč tam to sako nechával, ale v hlavě se začala rýsovat děsivá možnost. „První varianta je,”

řekla jsem, „že zpanikařil. Třeba zazvonil telefon nebo někdo zaklepal na dveře.”

„O svatební noci?”

„Začínáš mluvit jako můj bývalý parťák.”

Vydala jsem se k Baráku a on měl následoval. Otevřel mi prosklené dveře. Když jsme jimi prošli, chytil mě za paži.

„A druhá varianta?”

Obrátila jsem se k němu, zahleděla se mu do očí a snažila se odhadnout, jak daleko s ním mohu zajít. „Jaká je vlastně tvoje pravá odbornost?” zeptala jsem se.

Sebejistě se usmál. „Býval jsem ženatý.”

Neodpověděla jsem. Druhá varianta mi dělala starosti.

Že by vrah podepsal své dílo? Že by si s námi hrál?

Úmyslně zanechával stopy? Po jednorázových vrazích z vášně nezůstávají stopy jako to sako. Ani po profesionálech.

Po sériových vrazích však ano.

Kapitola 17

Z OKNA, ze kterého se díval Phillip Campbell, byl úžasný výhled na zátoku, ale on si ho ani nevšiml. Byl zabraný v úvahách.

Konečně to začalo. Všechno je ve hře, říkal si. Město kolem zátoky už nikdy nebude jako dřív, že? Ani já nebudu jako dřív. Bylo to složité, ne takové, jaké se to zdálo být, ale svým způsobem krásné.

Zavřel za sebou dveře pracovny, jako by ho pohltila práce. V poslední době přestal chodit na oběd se svými kolegy. Nudili ho. Jejich životy naplňovaly malicherné starosti. Burza. Baseball. Těšili se na prázdniny. Snili mělké, prosté, středostavovské sny. On se ve snech vznášel. Byl jako magnáti vymýšlející převratné vynálezy v Silicon Valley.

Tak či tak, to všechno patřilo minulosti. Teď měl tajemství. Největší tajemství na světě.

Odstrčil obchodní dokumenty na kraj stolu. Tohle je ten starý svět, pomyslel si. Mé staré já. Ta nudná, pracovitá včelka.

Odemkl levou horní zásuvku stolu. Za obvyklým osobním nepořádkem ležela malá uzamykatelná skříňka.

Byla stěží dost velká, aby se do ní vešel svazek pohledů.

Tohle je teď můj svět.

Zalétl v myšlenkách zpátky do Hyattu. Ke krásné, bledé tváři nevěsty, k rudým květům na její hrudi. Stále nemohl uvěřit tomu, co se stalo. Křupavému zvuku nože, pronikajícího chrupavkou. Závanu jejího posledního dechu.

A samozřejmě i jeho.

Jakže se jmenovali? Proboha, zapomněl to. Ale ne!

Brandtovi. Byly jich plné noviny a televize.

Sejmul z krku řetízek s klíčkem a skříňku otevřel. Ven se vyvalila omamná vůně jeho snů.

Hromádka informačních karet. Pečlivě nadepsaných a srovnaných podle abecedy. Bral do ruky jednu po druhé.

Nová jména… King… Merced… Passeneau… Peterson.

Samí ženichové a nevěsty.

Kapitola 18

KDYŽ JSEM SE VRÁTILA z márnice, leželo na mém stole několik urgentních vzkazů.

Charlie Clapper z laboratoře. Předběžná zpráva. Nějací reportéři z novin a místních televizních stanic. Dokonce i ta žena z Chroniclu, která mi dala navštívenku.

Vzala jsem do ruky grilované kuřecí stehno, které jsem si s hráškovým salátem koupila dole v kantýně, a vytočila Clapperovo číslo. „Jenom dobré zprávy,” zažertovala jsem, když se ve sluchátku ozval jeho hlas.

„Tak to si zavolej na linku důvěry, tam ti možná řeknou něco pěkného.” Nemohla jsem přeslechnout zklamaný tón v jeho hlase.

„Takže nic?”

„Spousta neúplných, Lindsay,” odpověděl šéf techniků.

Myslel tím neprůkazné otisky prstů, které jeho tým sejmul v pokoji. „A pak otisky nevěsty, ženicha, zástupce ředitele a pokojské.”

„Poprášili jste i těla?” naléhala jsem. Vrah táhl Melanii Brandtovou po podlaze. „A tu krabici od šampaňského?”

„Jasně. Nic. Ten někdo byl opatrný.”

„A co na podlaze? Vlákna, otisky podrážek.”

„Nic než to čurání,” zasmál se Clapper. „Zdá se ti, že tě zanedbávám? Jsi milá, Lindsay, ale mám tady spoustu dalších mrtvol. Jo, a nechal jsem prohlédnout to sako pod mikroskopem. Dám ti vědět. Zatím se měj.”

„Díky, Charlie,” zamumlala jsem zklamaně.

Jak jsem se přehrabovala hromádkou vzkazů, objevil se navrchu ten od Cindy Thomasové.

Normálně nemívám ve zvyku volat novinářům uprostřed probíhajícího vyšetřovaní. Tahle ale musela mít něco v hlavě, když se jí podařilo proklouznout na místo činu, a přitom na mě moc netlačila, když mě zahnala do kouta na toaletě.

Zastihla jsem ji u jejího stolu. „Díky, že jste mi zavolala, inspektorko,” řekla s vděčností v hlase.

„Nejspíš vám to dlužím. V hotelu jste mě podržela.”

„To se může stát každému. Musím se ale zeptat: to reagujete na místě činu vždycky tak osobně? Vyšetřujete přece vraždy, ne?”

Neměla jsem čas ani chuť si něco vymýšlet, tak jsem použila Jacobiho poznámku. „Byla to svatba. Na svatbách pokaždé brečím. Co pro vás mohu udělat, slečno Thomasová?”

„Cindy… Já bych mohla udělat něco pro vás. A vy byste pak pomohla mně.”

„Vyšetřujeme ošklivou vraždu. Nebudu s vámi smlouvat.”

„Doufala jsem jenom, že se dozvím váš názor na to celé.”

„Nedělá v Chroniclu vraždy Tom Stone?” zeptala jsem se.

Na okamžik bylo ticho. „Nebudu vám lhát. Normálně dělám lokální zpravodajství.”

„No, tak teď máte sólokapra. ,Manželství z ráje skončilo v pekle.’ Jdete na to hopem.”

„Abych řekla pravdu, inspektorko,” mluvila teď o něco tišeji, „nikdy jsem nic podobného neviděla. Pohled na Davida Brandta, jak tam ležel o svatební noci… Vím, co si myslíte, ale nejde mi jen o ten příběh. Ráda bych vám pomohla, jak jenom budu moci.”

„Vážím si toho, ale na to tady mám spoustu dychtivých lidí s odznaky. Kromě toho byste měla vědět, že mě za to, jak jste se proplížila do třicátého patra, můj velitel zrovna moc na oběd nezval. Měla jsem to na povel.”

„Ani ve snu mě nenapadlo, že se tam dostanu.”

„Takže co vlastně chcete?”

Reportérka se vrátila k věcnému tónu. „Chtěla jsem s vámi mluvit, abych zjistila vaši reakci na článek, který vyjde dnes odpoledne. Určitě víte, že otec ženicha vede firmu, která vykupuje společnosti. Náš ekonomický specialista vyšťoural, že ta firma na poslední chvíli vycouvala ze

smlouvy s třetím největším výrobcem automobilů v Rusku, společností Kolja, Novgorod. Brandt měl koupit její podstatnou část za dvě stě milionů dolarů. Kolja je jeden z těch konglomerátů, ve kterých má prsty ruská mafie. Bez těch peněz prakticky zkrachoval. Můj zdroj mi naznačil, že to pár lidí značně popudilo.”

Zasmála jsem se. „Popudilo, slečno Thomasová? Možná začnu být taky trochu popuzená.”

„Je zřejmé, že pár těch Rusů to zaskočilo s kalhotami u kotníků.”

Znovu jsem se zasmála. „Spiknutí za účelem spáchání vraždy je federální zločin,” řekla jsem jí. „Jestli o něčem takovém víte, měla byste zavolat FBI.”

„Jenom mě napadlo, že by vás to mohlo zajímat.

Nemohla byste mi na oplátku prozradit, co je ve vyšetřování nového?”

„Jistě. Shrnula bych to do prohlášení ‘Vyšetřování pokračuje’.”

„Díky,” povzdechla si. „Už jste vytipovali nějaké podezřelé?”

„Tak na tohle jste se mě měla zeptat? Dobře víte, že vám to nemůžu prozradit.”

„Mimo záznam. Nebudu vás citovat. Jen mezi námi.”

Jak jsem ji poslouchala, vzpomněla jsem si, jak jsem se sama jako začátečník snažila protlačit nahoru. „Jak říkám,

slečno Thomasová,” řekla jsem soucitně, “nemůžu vám nic sdělit.”

„Cindy,” opravila mě reportérka. „Aspoň mi říkejte Cindy. Až vás příště nachytám rozhozenou na toaletě.”

„Dobře, Cindy. Ozvu se vám, jak to jen bude možné.”

Kapitola 19

NECHTĚLO SE MI DOMŮ. A věděla jsem, že v Baráku už zůstat nemůžu.

Popadla jsem kabelku, sjela do podzemní garáže a nastartovala své špinavé, rezavé bronco, aniž bych věděla, kam vlastně pojedu.

Jela jsem nazdařbůh, Čtvrtá, Třetí ulice, kolem nákupního centra Moscone, kavárny a zavřené obchody.

Směrem k Embarcaderu.

Proklouzla jsem kolem Battery a zamířila směrem od zátoky. Neměla jsem žádný cíl, mé ruce však jako by ožily vlastním životem a někam mě vedly. V hlavě se mi míhaly obrazy zabité nevěsty a ženicha. Promlouval ke mně Orenthaler. Toho dne jsem konečně zavolala hematologovi doktoru Medvedovi a objednala se u něj.

Kousek od Sutteru jsem odbočila. Už jsem věděla, kam jedu.

Objevila jsem se na Union Square. Aniž bych se o to nějak zvlášť snažila, stála jsem najednou před osvětleným průčelím hotelu Hyatt.

Ukázala jsem recepci odznak a vyjela výtahem do třicátého patra.

Před Mandarínským apartmá stál uniformovaný strážník.

Vzpomněla jsem si, že se jmenuje David Hale. Když mě uviděl přicházet, postavil se do pozoru. „Žádný program na večer, inspektorko?”

Vstupu do apartmá bránila křížem krážem napnutá žlutá páska. Hale mi podal klíč. Odloupla jsem pár kusů pásky a protáhla se pod zbývajícími. Otevřela jsem dveře a ocitla se uvnitř.

Jestli jste se nikdy neprocházeli po místě, kde byla nedávno spáchána vražda, nemůžete znát ten stísněný pocit, který takové místo vyvolává. Cítila jsem, že duchové Davida a Melanie Brandtových jsou stále přítomni.

Byla jsem si jistá, že jsem něco přehlédla. Jako bych neviděla něco, co tam někde muselo být. Ale co?

Apartmá bylo skoro ve stejném stavu jako při mém odchodu. Orientální koberec z obývacího pokoje byl převezen do Clapperovy laboratoře. Pozice těl a krevních skvrn byly však jasně vyznačeny modrou křídou.

Pohlédla jsem na místo, kde zemřel David Brandt.

Snažila jsem se představit si, co se tam odehrálo.

Připíjejí si. (To jsem zjistila z poloprázdných skleniček se šampaňským na stolku poblíž terasy.) Při tom jí možná dává ty náušnice. (Otevřená krabička se našla na poličce v koupelně.)

Zaklepání na dveře. David Brandt jde otevřít. Vstupuje vrah s krabicí se šampaňským. Možná ho David zná. Možná se rozešli hodinku před tím. Zableskne se nůž. Jediné bodnutí a mrtvý ženich je přitisknut ke dveřím. Stane se to tak rychle, že nestačí ani vykřiknout. „Ten nešťastník se pomočil do kalhot,” řekla Claire.

A nevěsta nekřičí? Třeba je zrovna v koupelně, do které se vchází z ložnice. Možná tam šla, aby si připnula náušnice.

Vrah prohledává apartmá. Nic netušící nevěsta mu vstoupí přímo do cesty.

Představovala jsem si Melanii Brandtovou, rozzářenou, plnou radosti. I on ji tak musel vidět. Byl to někdo, koho znala?

Navajové mají jedno přísloví: I spící vítr mluví. Stála jsem v tichém hotelové pokoji a naslouchala.

Řekni mi všechno, Melanie. Proto jsem tady.

Při představě podrobností vraždy mi naskočila husí kůže.

Bojuje, snaží se utéct. (Modřiny a oděrky na pažích a krku.) Vrah ji bodne u postele. Je vyděšený a zároveň vzrušený tím, co udělal. Ona nezemře okamžitě. Musí ji bodnout ještě jednou. A znovu.

Když skončí, přenese ji na postel. (Netáhl ji. Na koberci nezůstaly krvavé šmouhy.) To je důležité. Je na ni něžný.

Snad ji opravdu zná.

Co když Melanii kdysi miloval? Sepne jí ruce na břiše.

Spící princezna. Možná předstírá, že to, co se stalo, je jenom zlý sen.

Nikde v místnosti jsem nenašla nic, co by nasvědčovalo, že vraždil najatý profesionál. Nebo někdo, kdo už dříve zabil.

Poslouchala jsem.

Ve vrahovi začne vřít krev. Uvědomuje si, že už ji nikdy neuvidí. Svou princeznu… Zuří.

Chce vedle ní ještě jednou ulehnout. Cítit ji u sebe.

Ale nemůže. Tím by ji zneuctil. Musí ji však mít.

Použije pěst.

To všechno tam na mě křičelo. Něco tam chybělo. Co nám všem uniklo?

Obešla jsem postel. Vybavovala jsem si Melanii, její hrozné bodné rány v protikladu ke klidnému výrazu tváře.

Vrah ji nechá tak. Nevezme jí náušnice. Nechá jí i velký prsten s diamantem.

Pak mě to zasáhlo jako tlaková vlna po výbuchu v temném tunelu. Už jsem věděla, co mi chybělo. Co jsem tam nikde neviděla. Proboha, Lindsay!

Prsteny!

Znovu jsem si představila, jak tam ležela. Její jemné ruce potřísněné krví. Diamantový prsten tam zůstal, ale… Bože!

Je to vůbec možné?

Doběhla jsem ke dveřím apartmá a vybavila si tělo mrtvého ženicha.

Byli svoji teprve pár hodin. Právě řekli své ano. Na prstech však neměli zlaté kroužky.

Svatební prsteny.

Jediné šperky, které vrah odnesl.

Kapitola 20

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA v devět jsem se ocitla v ordinaci doktora Victora Medveda, příjemného, pomenšího muže s úzkou, ostře řezanou tváří a východoevropským přízvukem, který mě vyděsil k smrti.

„Negli je zabiják,” prohlásil na rovinu. „Připraví tělo o schopnost přenášet kyslík. Na počátku jsou symptomy jako apatie, oslabení imunitního systému a závratě. Končí to podobnou mozkovou dysfunkcí jako při mrtvici a postupnou ztrátou mentální kapacity.”

Vstal, došel ke mně a vzal mi obličej do svých jemných dlaní. Pohlédl na mě přes silné čočky brýlí. „Vy už jste na vrcholu,” řekl a stiskl mi tváře palci.

„Vždycky mi ráno chvíli trvá, než se začne hýbat krev v žilách,” usmála jsem se a snažila se zakrýt strach v srdci.

„Pokud se nám to nepodaří zvrátit,” řekl doktor Medved, „budete za tři měsíce vypadat jako duch. Pohledný duch, ale nic víc.”

Vrátil se ke svému stolu a zvedl mou kartu. „Jak vidím, jste inspektorka.”

„Z oddělení vražd,” přikývla jsem.

„Pak nemá smysl vám něco namlouvat. Nechci vám ani brát naděje. Aplastická anémie se zvrátit dá. Až třicet procent pacientů dobře reaguje na obtýdenní transfúze krve.

Z těch, kteří nereagují, stejnému procentu pomůže transplantace kostní dřeně. Tomu ale předchází bolestivá chemoterapie.”

Strnula jsem. Orenthalerovy temné předpovědi se začínaly splňovat. „Dá se poznat předem, kdo bude reagovat na jakou léčbu?”

Medved sepjal ruce a zavrtěl hlavou. „Jediný způsob je začít. Pak uvidíme.”

„Pracuji na důležitém případu. Doktor Orenthaler říkal, že mohu pokračovat v práci.”

Medved našpulil skepticky ústa. „Můžete pokračovat tak dlouho, dokud budete mít sílu.”

Zhluboka, bolestivě jsem vydechla. Jak dlouho tohle dokážu skrývat? Komu mám o tom říct? „Pokud léčba zabere, za jak dlouho se projeví zlepšení?” zeptala jsem se s jistou nadějí.

Zamračil se. „To není jako vzít si aspirin na bolení hlavy. Obávám se, že nás čeká dlouhá cesta.”

Dlouhá cesta. Napadlo mě, co na to řekne Roth. A co moje šance na povýšení?

Je to tak, Lindsay. Čeká tě nejtěžší bitva tvého života.

„A jestli to nezabere, jak dlouho… než na tom začnu být…”

„…špatně? Zatím bych zůstal u optimismu a naděje.

Tohle probereme později.”

Nad vším visel náhle velký otazník. Nad tím případem, mou kariérou, všemi životními cíli. Teď budu muset žít s časovanou bombou v hrudi. A všechno bude záležet na tom, jak dlouho bude její doutnák hořet.

„Kdy začneme?” zeptala jsem se potichu.

Načrtl mi cestu k nějaké ordinaci v téže budově. Třetí patro. Datum chybělo.

„Jestli se vám to hodí, rád bych začal hned.”

Kapitola 21

HISTORIE OBCHODU Geralda Brandta s Rusy se provalila. Bylo to ve všech novinových stáncích. Titulky hlásaly: OTEC ŽENICHA MOŽNÁ STISKL RUSKOU

SPOUŠŤ.

Reportérka Chroniclu oznamovala, že se tou záležitostí vážně zabývá FBI. Skvělé.

Dva půllitrové vaky hemoglobinem obohacené krve mi protékaly žilami, když jsem se v půl jedenácté konečně vrátila do své kanceláře. Dalo mi hodně práce, abych z hlavy zahnala obraz rudé krve vtékající mi do těla.

Přišel si se mnou promluvit Roth, v obličeji měl svůj obvyklý nasupený výraz. „Chronicle říká, že za tím jsou Rusové. Zdá se, že s tím FBI souhlasí,” řekl, když se naklonil nad můj stůl. Přistrčil ke mně výtisk ranních novin, „Viděla jsem to. Nepouštějte k tomu FBI,” řekla jsem.

„Tohle je náš případ.”

Pověděla jsem mu o své návštěvě na místě činu předchozí noci. Jak si jsem naprosto jistá, že pohlavní zneužití mrtvého těla, zakrvácené sako a chybějící prsteny ukazují na posedlého vraha.

„To není nějaký ruský profesionál. Vsunul do ní svou pěst,” připomněla jsem mu. „Udělal to o její svatební noci.”

„Vy chcete, abych řekl federálům, že od toho mají dát ruce pryč, protože jste do toho případu zažraná?” zeptal se Roth.

„Tohle je vražda. Zvrhlý, odporný, sexuálně motivovaný zločin, žádné mezinárodní spiknutí.”

„Možná ten vrah potřeboval prsteny jako důkaz. Nebo třeba byl sexuální maniak.”

„Důkaz čeho? Noviny a televize jsou toho plné. Kromě toho, neuříznou tihle ruští zabijáci své oběti prst?”

Roth se zatvářil nešťastně. Bylo to víc než jeho obvyklý nervózní tik.

„Musím běžet,” oznámila jsem a vyběhla z místnosti.

Gerald Brandt byl ještě v Hyattu a čekal, až mu policie předá synovo tělo. Zaklepala jsem na dveře jeho apartmá a našla ho tam samotného.

„Četl jste noviny?” zeptala jsem se ho, když jsme se posadili ke stolku na terase.

„V jednom kuse mi volá nějaká žena z Chroniclu. To, co naznačuje, je naprosté šílenství,” řekl.

„Naprosté šílenství je smrt vašeho syna, pane Brandte.

Mohu s vámi mluvit na rovinu?”

„Jak to myslíte, inspektorko?”

„Onehdy se vás někdo ptal, jestli existuje někdo, kdo by vám chtěl ublížit…”

„A já odpověděl: takhle ne.”

„Nemyslíte, že by jisté kliky v Rusku mohly být trochu rozzlobené, že sešlo z té dohody?”

„My nejednáme s klikami, slečno Boxerová. Mezi akcionáře Kolji patří několik významných Američanů.

Kromě toho se ke mně začínáte chovat jako k podezřelému.

Tohle byl obchod. V našem podnikání se s podobnými setkáváme každou chvíli. Davidova smrt nemá s Koljou nic společného.”

„Jak si můžete být tak jistý, pane Brandte? Váš syn a snacha jsou mrtví.”

„Jsem si jistý, protože z té dohody nikdy nesešlo, inspektorko. Byla to jen zástěrka pro média. Včera večer jsme podepsali smlouvu.”

Vstal a mně bylo jasné, že náš rozhovor skončil.

Zavolala jsem Claire. Toužila jsem si s ní promluvit o svém problému a kromě toho jsem potřebovala pomoc s případem. Když jsem se dovolala, její sekretářka mi řekla, že má právě konferenci. Požádala mě, abych počkala.

„Tihle specialisti,” stěžovala si, když nás spojili.

„Spousta řečí, a nic z toho. Mám na tebe asi jednatřicet vteřin. Jak se máš?” vychrlila na mě. „A co vlastně chceš, Lindsay?”

Zaváhala jsem. Byla jsem v pokušení vysypat na ni všechny své problémy, ale pak jsem se jen zeptala, jestli měli Brandtovi snubní prsteny, když je k ní přivezli.

„Pokud vím, tak ne,” odpověděla. „Máme tady zaevidované náušnice a prsten s diamantem velkým jako Ritz, ale žádné snubní prsteny. Všimla bych si jich. Proto jsem ti vlastně včera večer volala.”

„Geniální mozky uvažují podobně,” poznamenala jsem.

„Spíš stejně deformované,” opáčila. „Jak to vypadá s tím tvým hnusným případem?”

Povzdechla jsem si. „Nijak zvlášť. Teď nás čeká prověřování asi třech stovek svatebních hostů, jestli některý z nich neměl důvod takovou věc spáchat. Sama jsi viděla, co vyšťourali novináři. Ruskou pomstu. Kolem čmuchá FBI a velitel Mercer hučí do Rotha, aby na to nasadil opravdového detektiva. Když už o tom mluvíme, poslala jsem Jacobiho, aby vystopoval, odkud je to sako. Kromě toho šlape vyšetřování jako hodinky.”

Claire se zasmála. „Jen vydrž, holka. Jestli ten případ někdo dokáže vyřešit, jsi to ty.”

„Kdyby mi tak dělalo starosti jenom tohle…”

„Není ti něco?” zeptala se Claire. „Jindy býváš mnohem hovornější.”

„Vlastně bych si s tebou potřebovala promluvit.

Nemohly bychom se v sobotu sejít?”

„Jasně,” řekla Claire. „Ach, sakra… slavíme Reggieho maturitu. Nemohlo by to den počkat? Stavila bych se v třeba v neděli.”

„Jasně že to může počkat,” nedala jsem najevo zklamání.

„Neděle se mi hodí.”

S úsměvem jsem zavěsila. Na okamžik jsem se opravdu cítila lépe. Jen tím, že jsem si s Claire smluvila schůzku, jako bych setřásla trochu tíhy z ramen. Do neděle si aspoň můžu pár věcí promyslet. Například jak spojím léčbu se svou prací.

Do kanceláře vstoupil Raleigh. „Nechceš si kapku oddechnout u kafe?”

Pomyslela jsem si, že mě popichuje kvůli mému pozdnímu příchodu do práce. Zamračila jsem se na něj.

Zamával mi před obličejem velkou hnědou obálkou. „To je seznam hostů na svatbě Brandtových. Napadlo mě, že bys chtěla vědět, kdo se tam přišel zadarmo nacpat.”

Kapitola 22

ZAŠLI JSME DO KAVÁRNY ŘÍM, jednoho z těch míst v evropském stylu se štukovanými stěnami a vysokým stropem, která se nachází naproti Baráku.

Objednala jsem si čaj a Raleigh požádal o kávu s mlékem a čerstvou koblihu, kterou přisunul přede mě.

„Už jsi někdy uvažovala o tom, jak mohou tyhle podniky prosperovat?” zeptal se.

„Cože?” opáčila jsem překvapeně.

„Na každém rohu je jeden. Nabízejí to samé a jejich tržba na osobu může být, řekněme… dva dolary a třicet pět centů?”

„Tohle není rande, Raleighu,” odsekla jsem. „Ukaž mi ten seznam.”

„Možná spíš tři dolary nebo tři padesát. Při velkém štěstí bych je tipoval tak na čtyři sta tisíc hrubého ročně.”

„Raleighu, prosím,” skočila jsem mu netrpělivě do řeči.

Přistrčil ke mně obálku.

Otevřela jsem ji a rozložila před sebou osm nebo devět stran jmen a adres na hlavičkovém papíru kanceláře Geralda Brandta. Některé hosty ze strany ženicha jsem znala. Bert

Rosen, bývalý tajemník ministra financí. Sumner Smith, miliardář, který získal své jmění během hospodářské prosperity v osmdesátých letech. Chip Stein, filmový producent a spolupracovník Stevena Spielberga. Maggie Sonterová, známá návrhářka ze SoHo. Spousta velkých jmen a velkých problémů.

Na straně nevěsty bylo několik prominentních jmen ze San Franciska a okolí. Například starosta Fernandez. Nebo Arthur Abrams, známý právní zástupce. Svědčila jsem proti několika jeho klientům, obviněným z vraždy. Willie Upton, přednosta školského úřadu.

Raleigh si přisunul židli vedle mě. Bok po boku jsme prošli zbytek seznamu. Sloupce jmen a akademických titulů.

Bylo to dlouhé, únavné, nic neříkající čtení.

Nevím, co jsem si od toho slibovala, snad že mi tam něco padne do oka. Nějaké jméno s temnou minulostí, o které ani jedna z rodin neměla tušení.

Raleigh si ustaraně povzdychl. „Z toho seznamu jde na mě strach. Ty si vezmi padesát, já taky padesát a zbytek necháme Jacobimu. Sejdeme se tady za dva týdny a uvidíme, s čím kdo přijde.”

Představa, jak vyslýcháme ty celebrity, všechny na nejvyšší míru pohoršené naším zájmem, mě nenaplňovala velkou radostí ani nadějí.

„Dokážeš si představit starostu Fernandeze jako sexuálního maniaka?” zamumlala jsem. „Já tedy ano.”

Co ze mě vypadlo pak, mi samotné vyrazilo dech.

„Takže tys říkal, že jsi byl ženatý?”

Jestli jsme měli pracovat spolu, byl už čas na trochu osobnější tón. Kromě toho jsem byla zvědavá.

Po chvilce ticha Raleigh přikývl. Zdálo se mi, že jsem zahlédla v jeho pohledu bolest. „Ano, vlastně pořád jsem.

Rozvádíme se příští měsíc. Po sedmnácti letech.”

Chápavě jsem se na něj usmála. „Promiň. Už se tě nebudu vyptávat.”

„To je v pořádku. Takové věci se stávají. Náhle se zdálo, že jsme se každý vydali svou vlastní cestou. Přesněji řečeno, Marion se zamilovala do majitele realitní kanceláře, ve které pracovala. Je to stará písnička. Zřejmě jsem pro ni byl moc velký buran. Nikdy jsem vlastně pořádně nevěděl, kterou vidličku mám použít.”

„Mohla jsem ti ušetřit trable,” řekla jsem. „Postupuješ zleva doprava. Máte děti?”

„Dva skvělé kluky. Čtrnáct a dvanáct. Jason je na sport a Teddymu to pálí. Jako šesťák dal dohromady webovou stránku pro svou třídu. Beru si je každý druhý víkend. Jsou největší radostí mého života, Lindsay.”

Dokázala jsem si Raleigha představit jako skvělého tátu, který se honí za míčem a hraje s chlapci počítačové hry.

Kromě toho měl ten člověk citlivý pohled. Začínalo mi docházet, že není můj nepřítel.

„Ale řekl bych,” mrkl na mě, „že tobě znalost správného stolování moc nepomohla, co? Jsi rozvedená, pravda?”

„To už je dávno,” mávla jsem rukou. „Vdávala jsem se, hned jak jsem dokončila policejní akademii. Tom byl v druhém ročníku na právech v Berkeley. Čekala ho skvělá právnická kariéra.”

„A dál?”

„Já se mu do toho obrázku moc nehodila. Nebyla jsem dost dobrá pro společenský život smetánky. Známá písnička, co?” usmála jsem se. „Nakonec mě opustil. Zlomilo mi to srdce.”

„Tak to vypadá, že máme hodně společného,”

poznamenal Raleigh tiše. Opravdu měl milý pohled.

Přestaň, Lindsay.

„Měl bys vědět,” pronesla jsem s kamennou tváří, „že už šest měsíců prožívám vášnivý románek s Warrenem Jacobim.”

Raleigh se rozesmál a snažil se vypadat překvapeně.

„Proboha, Jacobi nevypadá jako tvůj typ. V čem je jeho osudová přitažlivost?”

Myslela jsem na svého bývalého manžela a jednoho dalšího muže, do kterého jsem kdysi vkládala určité naděje.

Co mě na nich přitahovalo? „Asi si potrpím na jemné ruce.

A taky jemné srdce.”

„Co bys řekla na tohle?” řekl Raleigh. „Kdyby se na police postavilo pár domácích zavařenin a pro kávu se

vymyslela nějaká přitažlivější jména, třeba Arabský vánek nebo Žhavé pohlazení, nezvýšilo by to tržbu?”

„Proč ti to tak vrtá hlavou, Raleighu?”

Pohlédl na mě a v jasně modrých očích se mu zablesklo.

„Už jsem u policie šestnáct let. Někdy mě tak napadá…

Mám jedno oblíbené místo nahoře u jezera Tahoe. Třeba by se tam takováhle kavárna uživila.”

„Promiň, ale nedokážu si tě představit za pultem, jak dáváš na talířky koblihy.”

„To je ta nejhezčí věc, kterou jsi mi zatím řekla.”

Vstala jsem, zasunula si obálku pod paži a zamířila ke dveřím. „Ale když o tom tak přemýšlím, možná bys byl opravdu lepší pekař než policajt.”

„Tak se mi líbíš,” usmál se. „Vtipná odpověď jako obrana proti čemukoliv.”

Když jsme vyšli z kavárny, ukázala jsem mu svou přívětivější tvář. „Taky mám svoje oblíbené místo.”

„Třeba mi ho jednou ukážeš.”

„Třeba ano.”

Raleigh mě překvapil, člověk se pořád učí. Napadlo mě, jestli má jemné ruce.

Kapitola 23

KDYŽ SE NA SEBE Rebecca Passeneauová podívala ve svých úžasných svatebních šatech, bylo jí jasné, že už nikdy nebude maminčina holčička.

Jsi moje děťátko. Slýchala ta slova od svého prvního dne na téhle planetě.

Vzhledem ke třem starším bratrům nebylo tak těžké představit si proč. Její matka si vždycky přála holčičku. Otec také; jak však roky ubíhaly, začínali tušit, že se jejich sen nesplní. Nejstarší bratr Ben byl zabit, než se ona narodila.

Rodiče byli zdrceni. Na další dítě už neměli ani pomyšlení.

Pak se jako zázrakem zjevila Becky.

„Moje děťátko,” slyšela Becky zašeptat matku, která stála za ní.

„Ach, mami,” povzdechla si Becky a usmála se.

Prohlížela si svůj odraz v zrcadle. Byla krásná. V

dlouhých bílých šatech bez ramínek, v celé lavině tylu, zářila jako ten nejvzácnější diamant na světě. Michael bude tak šťastný. Přes všechny přípravy, hotel v Napě, květiny, výměnu šatů na poslední chvíli, se jí zdálo, že ten den nikdy nepřijde. Už byl ale skoro tu. Pátek.

Paní Perkinsová, prodavačka u Sakse, mohla jen stát a obdivovat ji. „Vyrazíte jim dech, drahoušku.”

Becky se otáčela dokola a ohlížela se po sobě v trojdílném zrcadle. Zářila štěstím.

„Tatínek a já chceme, aby sis vzala tohle,” řekla její matka.

Sáhla do kabelky a vytáhla z ní malou sametovou krabičku na šperky. V ní se skrýval diamantový klenot, oválný čtrnáctikarátový přívěsek na šňůře perel, který se v rodině předával už po mnoho generací.

Přistoupila k Becky a připnula jí šperk na krk.

„Je nádherný,” vydechla Becky. „Ach, mami.”

„Dostala jsem jej v den své svatby,” řekla matka, „a přinesla mi krásný život. Teď je to tvoje.”

Becky Passeneauová se konečně odtrhla od svého obrazu v zrcadle a objala matku. „Miluju tě, mami. Jsi nejlepší na světě.”

„Teď jsi dokonalá,” řekla matka a otřela si slzu z tváře.

„Ne, ještě ne,” ozvala se paní Perkinsová. Odběhla a vrátila se se svatební kyticí. Byla to jen imitace, ale v tom okamžiku to byly ty nejkrásnější květiny pod sluncem.

Podala je Becky, která je vzala do náručí a vrátila se před zrcadlo. Všechny zůstaly stát v němém obdivu.

„Teď je to dokonalé,” pronesla pak paní Perkinsová.

Phillip Campbell, který byl u Sakse také a sledoval, jak si Becky zkouší šaty, nemohl než souhlasit.

„Tvůj velký den už skoro nastal,” zašeptal potichu.

„Vypadáš nádherně.”

Kapitola 24

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA se ozval Milt Fanning z oddělení FBI pro sexuálně motivované zločiny. Vyhledal v počítači podobné vraždy, ale jak mě informoval, žádná z nich nevypadala na slibnou stopu.

Nejprve se poohlédl po té, kde byla při sexuálním napadení použita pěst. To vyneslo několik případů, které se však většinou týkaly homosexuálů. Pak tam byl případ dvou zabitých prostitutek v Comptonu, ale jejich vrah Nicholas Chito si odpykával doživotní trest v San Quentinu.

Následovaly vraždy v hotelích, u jedné z nich byl dokonce pachatelem ženich, který prostřelil své novomanželce hlavu, když zjistil, že nebyl první. Nikde však žádná spojitost s naším případem, nic, co by nám mohlo ukázat směr.

Byla jsem zklamaná, ale ne překvapená. Vše, co jsme zatím objevili, nasvědčovalo tomu, že když se David a Melanie setkali v Hyattu se svým vrahem, neviděli se prvně.

Do dveří vstoupil Jacobi. Už dva dny se mi vyhýbal -

pracoval na svých úkolech, konkrétně pátral po původu toho šampaňského a saka.

Po dvou letech jsem už věděla, že když mě Jacobi nemůže popichovat, není šťastný.

„Jak pokračuje pátrání?” zeptala jsem se.

Změřil si mě pohledem. „Chin a Murphy volali do každého mizerného krámu s alkoholem v okruhu šedesáti kilometrů. Myslíš, že si ti lidé pamatují takovéhle věci?

Většina z nich tvrdila, že to šampaňské nemůže pocházet od nás. V tom případě jsme museli začít uvažovat o objednávce přes Internet. Kruci!”

Věděla jsem, že je to výstřel naslepo. Ale kolik lidí zaplatí dvě stě dolarů za láhev šampusu?

„Přesto,”, poctil mě nakonec spokojeným úsměvem -

“jsme vyšťourali pár jmen.”

Jako by mě chtěl mučit, listoval Jacobi pomalu zápisníkem snad až na třicátou stranu. Pak se zamračil, odkašlal si a spustil: „Jo, tady to je… vinotéka na Crescent.

Krug. Clos du Mesnil, vyslovil s křečovitým francouzským přízvukem. „Ročník devatenáct set osmdesát devět.

Někdo si to objednal loni v březnu. Jmenoval se Roy C.

Shoen.”

„Prověřils ho?”

Přikývl. „Nikdy o žádných Brandtových neslyšel. Je to zubař. Řekl bych, že bohatí zubaři si potrpí na dobré víno.”

Obrátil list. „Pak je tady jeden krám v Mill Valley. S těmi mluvil Murphy.” Poprvé v posledních několika dnech se na mě usmál opravdu od srdce. „Ten chlápek, co si to víno

koupil, se jmenoval taky Murphy. Stálý zákazník. Pořádal oslavu narozenin své ženy. Jestli mě můžeš jedno dopoledne postrádat, zajedu tam, ale napadlo mě, že bych za ním poslal Murphyho. Už pro tu legraci.”

„Měli jste štěstí s tím sakem?”

„Zavolali jsme výrobci. Tuhle značku prodává patnáct obchodů v oblasti. Pokud to sako vůbec pochází odsud.

Vyslýcháme jejich majitele. Vystopovat majitele tohohle kusu nebude snadné.”

„Mohl by sis při tom nechat doporučit nějakou slušnou kravatu,” poškádlila jsem ho.

„Cha, cha. A jak se ti vůbec beze mě vede?” zeptal se Jacobi. Sešpulil rty a v jeho pohledu jsem spatřila zklamání.

Cítila jsem se provinile.

„Dělám, co můžu.” Pak vážně: „Je mi to líto, Warrene.

Dobře víš, že jsem o toho chlapa nepožádala.”

Přikývl.

„Chceš, abych prověřil každého majitele saka, jestli si nepotrpí na dobrý šampus?”

Zavrtěla jsem hlavou. Vstala jsem a položila před něj kopii seznamu svatebních hostů. „Chci, abys všechna jména porovnal s tímhle seznamem.”

Zalistoval stránkami a hvízdl nad některými známými jmény. „Je to špatné, Boxerová. Žádný Shoen nebo Murphy.

Možná si budeme muset počkat, až odrovná pár číslo dvě.”

„Jak tě tohle napadlo?” zeptala jsem se. Jacobi dokázal být pořádně protivný, ale byl to polda s dobrým čichem.

„Hledáme parádníka, který si potrpí na prasečinky s mrtvými nevěstami, je to tak?” Přikývla jsem. Vybavilo se mí něco, co mi řekl můj první parťák. Nikdy se neper s prasetem, Lindsay. Budete špinavý oba, ale tomu praseti se to bude líbit.

„Řekl bych, že takovému chlapovi dá dost práce najít si ženskou, která by s ním vydržela,” řekl Jacobi.

Kapitola 25

PRVNÍ TÝDEN VYŠETŘOVÁNÍ byl za námi.

Neuvěřitelné.

Jacobiho tým nepřestával pátrat ve věci šampaňského a saka, ale zatím měli prázdné ruce. Raleigh a já jsme si promluvili s dvaceti svatebními hosty od starosty až po ženichova nejlepšího přítele. Všichni byli šokovaní, ale nedokázali poukázat na jedinou věc, která by nás posunula kupředu.

Myslela jsem jen na to, že se rychle potřebuji něčeho chytit, než bude vrah zabíjet znovu.

Podstoupila jsem druhou transfúzi. Sledovala jsem, jak mi hustá červené krev kape do žíly. Modlila jsem se, aby mi to pomohlo, ale zatím se nedalo zjistit, jestli léčba zabírá.

Stále jsem slyšela pomalé a neodbytné tikání svých vnitřních hodin.

V sobotu v šest zavřel Jacobi svůj blok, hodil přes sebe bundu a zastrčil pistoli do pouzdra na opasku. „Měj se, Boxerová,” rozloučil se.

Raleigh se u mě na odchodu zastavil. „Zvu tě na pivo.

Co ty na to?”

Pivo by bodlo, pomyslela jsem si. Začínala jsem si dokonce zvykat na Raleighovu společnost. Něco mi ale říkalo, že když si s ním půjdu někam sednout, vypadne to ze mě všechno: Negli, má léčba, strach, který se mi usadil v srdci.

Zavrtěla jsem hlavou. „Asi se tady ještě zdržím,” usmála jsem se omluvně.

„Máš něco na zítra?”

„Jo. Staví se u mě Claire. Pak zajedu sem. A co ty?”

,,Jason hraje fotbal v Palo Alto. Beru tam oba kluky.”

„To zní dobře.” Opravdu to znělo dobře. Připomnělo mi to, že o něco takového v životě přicházím.

„Vrátím se zítra večer.” Číslo svého operátoru mi dal hned první den naší spolupráce. „Bydlím hodinku odtud.

Zavolej mi, kdyby se něco objevilo.”

Když Raleigh odešel, v kanceláři zavládlo ticho.

Vyšetřování na noc ustalo. Z chodby ke mně doléhal hovor někoho z noční služby.

Ještě nikdy jsem se necítila tak osamělá. Věděla jsem, že kdybych se vypravila domů, přerušila bych spojení s případem. Porušila bych nevyslovený slib, který jsem dala Melanii. Proč vzal vrah ty prsteny?

Tělem mi projela vlny únavy. Nové krvinky podrývaly mou síly, i když mě chránily. Kavalerie, řítící se mi na pomoc. Naděje útočící na pochybnost. Bylo to celé šílené.

Musela jsem nechat Davida a Melanii spát. Zavřela jsem tlustou složku případu a uložila ji do šedé krabice označené otevřené případy. Vedle podobných složek s podobnými názvy.

Pak jsem se znovu posadila za svůj stůl v potemnělé kanceláři a rozplakala se.

Kniha druhá

ŽENSKÝ VYŠETŘOVACÍ

KLUB

Kapitola 26

BECKY DEGEORGEOVÁ, celá rozzářená svou rolí novomanželky, vyšla z hotelové haly zavěšená do svého muže. Nadechla se chladného nočního vzduchu, prvního čerstvého vzduchu, se kterým se za celý den setkala.

Za krátkou historii svého manželství se s Michaelem už několikrát milovali a dvakrát si dopřáli horkou sprchu.

Vystrčili hlavy jen na povinnou a naštěstí i poslední pozdní snídani s rodiči. Hned po ní pelášili do svého pokoje, kde otevřeli poslední láhev šampaňského. Michael pustil erotické video a vyzkoušeli si pár nových milostných fantazií. Zdálo se, že má slabost pro nošení ženských šatů.

Následujícího dne už budou na cestě do Mazatlanu, kde je čeká božský týden, po který budou vzájemně zkoumat své erotogenní zóny. A možná se dokonce jednou nebo dvakrát vypraví podívat na delfíny.

Becky usoudila, že zatím jde všechno moc dobře.

Večer

se

chystali

do

Francouzské

prádelny,

nejvyhlášenější restaurace v Napě. Kdekdo tvrdil, že je to místo, které si nesmějí nechat ujít, a tak si zamluvili stůl šest měsíců dopředu. Becky už se sbíhaly sliny při představě

jídelníčku: paštika z husích jater, kachna s brusinkami a to vše zalité drahým šampaňským.

Když kráčeli ten kousek cesty k autu, zastavila vedle nich černá limuzína. Otevřelo se okénko u spolujezdce a vyhlédla z něj hlava uniformovaného řidiče. „Pan a paní DeGeorgeovi?”

Překvapeně na sebe pohlédli a usmáli se. „To jsme my.”

„Jsem vám k službám,” oznámil řidič. „Pozornost hotelu.”

Becky byla nadšením bez sebe. „To jako pro nás?” Jako sekretářka v právnické firmě měla jednou možnost svézt se limuzínou, ale tísnila se na zadním sedadle se čtyřmi právníky.

„Auto je rezervované a zaplacené na celou noc,” mrkl na ně řidič.

Novomanželé si vyměnili výmluvné pohledy.

„Nikdo se nám o tom nezmínil,” poznamenal Michael, kterého zjevně potěšilo, že je považován za VIP.

Becky nahlédla dovnitř. „Ach, Michaeli.” V autě byla přepychová kožená sedadla a leštěný mahagonový bar s křišťálovými sklenicemi. Tlumená světla poskytovala romantické šero. Chladila se tam dokonce láhev chardonnay.

Představila si, jak vystoupí z tohoto auta před nejluxusnější restaurací v Napě.

„No tak, Michaeli.” Zasmála se a skoro ho zatáhla do auta. „Bude to skvělý výlet.”

„Počkám na vás před restaurací,” řekl řidič, „a náhodou mluvíte také s někým, kdo zná ty nejkrásnější vyhlídkové trasy po okolí.”

Viděla, jak Michaelovo slabé váhání povoluje. „Copak nechceš dopřát své princezně trochu přepychu?”

Sledovala, jak se pomalu rozhoduje, stejně jako když se na něj poprvé usmála v kanceláři. Někdy býval trochu moc opatrný. Účetní takoví bývají. Vždycky ale dokázala najít způsob, jak na něj.

„Pro Becky všechno,” řekl nakonec Michael.

Kapitola 27

„PRÁVĚ JSTE SE vzali?” zeptal se Phillip Campbell.

Srdce mu tlouklo až v krku.

Jasná světla protijedoucího auta jím projela jako rentgenové paprsky a ozářila jeho nejniternější touhy.

„Už dvacet šest hodin, dvacet dva minut a… čtyřicet pět vteřin,” zašvitořila Becky.

Campbellovi poskočilo srdce. Perfektní. Tvořili úžasný pár. Ještě lepší než doufal.

Cesta byla prázdná a jako by ani nikam nevedla, ale on věděl přesně, kam jede. „Poslužte si pitím. Je tam nějaké šampaňské. Říká se, že je nejlepší v celém údolí.”

Vrahovy nervy byly napjaté jak provazy. Co je ta nejhorší věc, kterou kdy kdo udělal? Dokážu ji udělat znovu? A dokážu s tím vůbec přestal?

Pohlédl do zpětného zrcátka a uviděl Becky a Michaela, jak si nalévají víno. Zaslechl cinknutí sklenic a pak něco o šťastném životě. S mrazením v srdci sledoval, jak se líbají.

Nenáviděl každý pór jejich kůže. Copak nechceš dopřát své princezně trochu přepychu? Dotkl se pistole položené v klíně. Změnil vražednou zbraň.

Po chvíli Campbell odbočil z hlavní silnice do příkrého kopce.

„Kam to jedeme?” ozval se zezadu novomanželův hlas.

Ohlédl se a usmál se na DeGeorgeovy. „Napadlo mě, že to vezmu vyhlídkovou trasou. Jsou tam nejkrásnější vyhlídky na údolí. A pořád to stihnete do restaurace na osmou.”

„Nechceme mít zpoždění,” upozornil ho ženich rozpačitě. „Zamluvit tam stůl bylo těžší než celé svatební přípravy.”

„Ale no tak, miláčku,” vložila se do toho Becky v pravý čas.

„Za chvilku budeme nahoře,” upozornil je. „Bude se vám to líbit. Zatím se uvolněte. Pusťte si nějakou hudbu. Ukážu vám ty nejhezčí vyhlídky. Bude to moc romantické.”

Stiskl tlačítko a po zadním prostoru auta se začaly míhat paprsky světla z malých otočných reflektorů, připevněných na stropě. Jemná, romantická světelná show.

„Páni,” vydechla Becky. „To je úžasné.”

„Na zbytek cesty zvednu přepážku. Novomanželé jste jen jednou. Užívejte si to po libosti. Je to vaše noc.”

Nezasunul přepážku úplně, aby mohl pozorovat a poslouchat, co dělají. Mazlili se a líbali. Ženichova ruka se sunula nahoru po jejím stehně. Přitiskla se k němu klínem.

V silnici se začaly objevovat díry a místy přecházela asfaltová vozovka v prašnou cestu. Stále stoupali. Svahy po obou stranách byly porostlé vinnou révou.

Nevěstin škádlivý smích se změnil na pravidelný rytmus hrdelních zvuků. Phillip Campbell začal zrychleně dýchat. V

těsné blízkosti se ozývaly její steny. V kalhotách mu začalo plát žhavé, sametové vzrušení, stejné jako v hotelu Hyatt.

Michael vnikl do Becky a ona se proti němu vzepjala.

Co je ta nejhorší věc?

Zastavil na odpočívadle a zhasl světla. Vzal do ruky pistoli a s dvojím cvaknutím ji natáhl.

Pak stáhl přepážku.

Becky tam ležela v měkkém světle s černými koktejlovým! šaty vyhrnutými do pasu. „Bravo!” zvolal.

Vyděšeně na něj vytřeštili oči.

V tom okamžiku si vrah uvědomil, že ta tekutina, která ho pálí v nohavicích, je jeho moč.

Vyprázdnil zásobník pistole do Becky a Michaela DeGeorgeových.

Kapitola 28

TOHO NEDĚLNÍHO RÁNA jsem se poprvé v tom týdnu probudila plná naděje. Tak jsem se cítila dřív, než se všechno změnilo.

Venku bylo krásně jasno; zátoka se třpytila, jako by byla sama bez sebe radostí. A byl to den, kdy jsem se měla setkat s Claire. Konečně se někomu svěřím.

Pro nedělní ráno jsem měla místo, kam jsem chodila pravidelně. Své oblíbené místo, o kterém jsem tak trochu řekla Raleighovi.

V běžeckém úboru jsem dojela do centra Marina Green a rozběhla se po nábřeží ve stínu mostu.

V podobných ránech jsem plně chápala, proč je tak krásné žít v San Francisku. Hnědé pobřeží, charakteristické zvuky zátoky, a na stráži stojící Alcatraz.

Běžela jsem asi pět kilometrů na jih a pak jsem vyběhla dvě stě dvanáct schodů do parku Fort Mason.

I přes svou nemoc jsem to stále dokázala. Toto ráno jako by mě od ní osvobodilo.

Pádila jsem kolem volně běhajících psů, milenců na ranní procházce, šedě oděných plešatých Číňanů, hašteřících

se nad svou oblíbenou stolní hrou mah-jong. Bylo tři čtvrtě na osm.

Nikdo nevěděl, že tam chodím. Ani proč. Každou neděli jsem se přidávala k malé skupince cvičící tai-či. Byli to většinou Číňani a vedl je stále týž starý muž v šedé pletené čapce a vestě.

Vydýchala jsem se a připojila se k nim jako každý týden od smrti své matky před deseti lety.

Neznali mě. Nevěděli, co dělám, kdo jsem. Starý muž mě jako pokaždé přivítal pokývnutím hlavy.

Thoreau napsal tohle: „Čas je jen potok, ve kterém lovím ryby. Piji z něj a vidím, jak je mělký. Jeho proud odplývá a věčnost zůstává. Vpíjel bych se hlouběji, lovil v obloze, jejíž dno pokrývají hvězdy jako oblázky.”

Četla jsem to nejméně stokrát. A přesně tak se cítím tady. Jako součást proudu.

Žádný Neglis.

Žádné zločiny, žádné tváře strnulé smrtí.

Žádné vraždy novomanželů.

Udělala jsem Ranní labuť a Draka a cítila se tak lehce a svobodně jako před tím, než mi Orenthaler sdělil svou špatnou zprávu.

Cvičitel pokývl. Nikdo se mě nezeptal, jak se mám.

Nebo jaký jsem měla týden.

Vítala jsem den a uvědomovala si, jaké mám štěstí, že přišel.

Mé oblíbené místo.

Domů jsem se dostala před jedenáctou, dopila kávu a vzala do ruky nedělní Chronicle. Chtěla jsem prolétnout přílohu s místním zpravodajstvím, jestli tam nebude něco o případu od mé nové přítelkyně Cindy Thomasové, osprchovat se a být připravená na Claire, která měla přijít v jednu.

Bylo 11.25, když zazvonil telefon. K mému překvapení se ve sluchátku ozval Raleigh.

„Jsi oblečená?” zeptal se.

„Tak napůl. Proč? Něco mám.”

„Zruš to. Stavím se pro tebe. Pojedeme do Napy.”

„Do Napy?” V jeho hlase nebyl ani náznak, že by si dělal legraci. „O co jde?”

„Dneska ráno jsem se zastavil v kanceláři. Když jsem tam byl, přepojili tam nějakého Hartwiga. Je to poručík z Napy. Postrádají tam novomanžele na líbánkách.”

Kapitola 29

ZAVOLALA JSEM CLAIRE, abych zrušila naši schůzku, osprchovala se a stočila mokré vlasy pod baseballovou čepici otočenou štítkem dozadu. Jen co jsem se vypravila, už na mě dole troubil Raleighův bílý explorer.

Když jsem nasedla do auta, nemohla jsem si nevšimnout, jak si mě prohlíží, mokré vlasy, džínsy, černá kožená bunda. „Sluší ti to, Boxerová,” řekl. Usmál se a zařadil rychlost.

Byl neformálně oblečený v pomačkaných khaki kalhotách a modré košili s krátkým rukávem. Také mu to slušelo, ale neměla jsem v úmyslu se o tom zmiňovat.

„Tohle není rande, Raleighu,” upozornila jsem ho.

„To říkáš pořád,” pokrčil rameny a šlápl na plyn.

Za hodinu a patnáct minut jsme zastavili před hotelem Napa Highlands Inn. Tou dobou už jsem si měla vylévat srdce Claire.

Ukázalo se, že v hotelu jsou jedny z těch luxusních lázní, do kterých jsem si vždycky přála jet. Krčil se v horách na silnici Stag’s Leap. Podle hlavní budovy postavené ze dřeva

červených sekvojí a klenutých oken nepatřili jeho hosté mezi žádné chudáky.

Na kruhové příjezdové cestě parkovala před vchodem do hotelu dvě zelenobílá policejní auta. Byli jsme uvedeni do kanceláře ředitele, kde postával nervózní, rudovlasý chlapík spolu s dvěma místními policisty.

„Jsem Hartwig,” představil se vysoký štíhlý muž. V ruce držel papírový kelímek od Starbuckse. „Promiňte, že jsem vám zkazil víkend,” omluvil se s přátelským úsměvem.

Podal nám svatební fotografii pohřešovaného páru. Byla zastrčená v plastikovém rámečku s obrysem mostu Golden Gate. „Tak tohle jsou pan a paní DeGeorgeovi. Oba pracovali ve městě ve velké účetní firmě. Vzali se v pátek večer.”

Byla ho hezká fotka. Ona, s jasnýma očima a hustými hnědými vlasy, on, zarudlý a vážný, v brýlích s kovovými obroučkami. Proboha, oni ne. Ne znovu.

„Kdy byli viděni naposledy?” zeptala jsem se.

„Včera večer ve čtvrt na osm. Jeli na večeři do Francouzské prádelny,” řekl Hartwig. Recepční jim vysvětlil cestu, ale nedorazili tam.”

„Takže odjeli na večeři a už jste o nich neslyšeli?”

Hartwig se podrbal na hlavě. „Ředitel říká, že přijeli předevčírem zlatým lexusem.”

„Ano,” přikývla jsem, abych ho popohnala.

„To auto je stále na parkovišti.”

„Sháněl se po nich někdo, jsou tu pro ně nějaké vzkazy?”

Hartwig vzal ze stolu svazek lístků a podal mi je.

Prolistovala jsem je. Máma. Táta. Julie a Sam. Vicky a Don.

Hodně štěstí.

„Pečlivě jsme prohledali okolí hotelu. Pak jsme rozšířili okruh pátrání. Podobá se to té vaší vraždě ve městě. Velká svatba a oslava. Pak byli najednou pryč.”

„Opravdu je to podobné,” přikývla jsem. „S tím rozdílem, že my měli těla.”

Policista z Napy se zatvářil vážně. „Můžete mi věřit, že bych vás sem nehnal celou tu cestu, abyste nám pomohli vyplnit formuláře.”

„A proč tedy myslíte, že by nás to mohlo zajímat?”

zeptal se Raleigh.

„Protože sem včera večer volali jménem té restaurace, aby si potvrdili jejich rezervaci.”

” A?”

Hartwig se napil kávy a změřil si nás pohledem. ,,Ve skutečnosti to ale nebyl nikdo z restaurace.”

Kapitola 30

NOVOMANŽELSKÝ PÁR neměl žádné neobvyklé návštěvy. V restauraci měli rezervovaný stůl pro dva.

Znepokojující bylo, že propásli plánovaný let do Mexika.

Zatímco Raleigh čmuchal venku, já si rychle prohlédla jejich pokoj. Velká dřevěná postel, pečlivě ustlaná, otevřený kufr se šaty, toaletní potřeby. Spousta květin, většinou růží.

Možná si je Becky DeGeorgeová přinesla z hostiny.

Nic nenaznačovalo, že by DeGeorgeovi neměli v úmyslu nasednout druhého dne do letadla.

Připojila jsem se venku k Raleighovi. Mluvil s poslíčkem, který byl zřejmě posledním člověkem, který novomanžele viděl.

Když jsme tam zůstali sami, Raleigh řekl: „S těmi dvěma místními policajty jsem prohledal stovky metrů čtverečných lesa.” Zklamaně zavrtěl hlavou. „Nic. Ani otisky prstů.

Prohlédl jsem i to auto. Je zamčené. Žádná krev, žádné známky boje. Ale něco se tady stát muselo. Museli někoho potkat. Dvacet třicet metrů od hotelu.”

Rozhlédla jsem se nešťastně po příjezdové cestě a blízkém parkovišti. „Někdo je mohl naložit do auta a odvézt.”

„Rezervace byla jen pro ně dva,” namítl. „A ten chlápek u dveří tvrdí, že mířili k autu.”

„Takže se vypařili?”

Naši pozornost upoutala dlouhá černá limuzína, která zabočila na příjezdovou cestu k hotelu. Zastavila před vchodem.

Raleigh a já jsme se dívali, jak se dveře hotelu otevřely a poslíček vyvezl ven vozík se zavazadly. Řidič limuzíny vyskočil a otevřel kufr.

Napadlo nás to oba současně.

„Může to být jen plácnutí do vody,” upozornil mě Raleigh.

„Možná,” připustila jsem, „ale vysvětlovalo by to, jak se sem někdo mohl dostat, aniž by upoutal něčí pozornost.

Měli bychom prověřit, jestli nebyla v poslední době v okolí hlášena krádež limuzíny.”

K hotelu zabočilo další auto, stříbrná mazda, a zastavilo ve vzdálenější části kruhové příjezdové cesty. K mému úleku z něj vystoupila žena v plandavých kalhotách a mikině Michiganské univerzity.

„Raleighu, neříkals náhodou, že jsi dobrý na styk s médii?”

Pohlédl na mě, jako bych se zeptala doktora Kevorkiana, jestli umí míchat jedy.

„Tak fajn,” ukázala jsem očima na blížící se postavu, „máš tady práci.”

Kráčela k nám Cindy Thomasová.

Kapitola 31

„BUĎ MÁTE TEN NEJLEPŠÍ NOS na reportáž, jaký jsem kdy viděla,” obořila jsem se na Cindy Thomasovou, „nebo budu muset začít z těch vražd podezírat vás.”

Bylo to už podruhé, kdy se připletla přímo do probíhajícího vyšetřování.

„Neříkejte, že jsem kápla na románek mezi kolegy,”

ušklíbla se.

To mě pořádně nadzdvihlo. Sami jsme ještě pořádně nevěděli, co se vlastně stalo. Jestli se něco dostane do novin předčasně, může to ohrozit vyšetřování celého případu.

Dokázala jsem si představit ty osudné titulky: VRAH

NOVOMANŽELŮ ZNOVU UDEŘIL. Roth by zuřil. Bylo by to už podruhé, kdy jsem neubránila místo činu před toutéž reportérkou.

„Co je zač ta tvoje přítelkyně?” chtěl vědět Raleigh.

„Cindy Thomasová,” představila se a podala mu ruku.

„A vy?”

„Cindy je z Chroniclu,” upozornila jsem ho.

Raleigh zaváhal a pak jí rukou potřásl jako propuštěný zaměstnanec, kterému právě představili jeho nástupce.

„Dobře mě poslouchejte, slečno Thomasová,” řekla jsem, „nevím, jestli jste v téhle branži dost dlouho, abyste věděla, jak to chodí. Teď mi ale vysvětlíte, proč jste tady, a pak si spakujete svoje nádobíčko a pryč odtud, nebo se zatraceně rychle dostanete na naši černou listinu.”

„Cindy” připomněla mi. „No dobře.” Našpulila rty. „Vy dva jste se sem vypravili v neděli, kapitán Raleigh pobíhá po lese a parkovišti, vy natahujete na skřipec personál hotelu a oba se tváříte, jako by vám uletěly včely. Všechno to do sebe zapadá spolu s faktem, že to tady není ohrazené policejním kordonem, což znamená, že nebyl zatím objeven žádný zločin. Takže by mohl být někdo pohřešovaný.

Vzhledem k tomu, na čem pracujete, by mohlo jít o novomanžele. Dalo by se i předpokládat, že si náš vrah našel nové oběti.”

Znepokojeně jsem ji poslouchala.

„Buď je to tak,” usmála se, „nebo jsem hrubě podcenila situaci a vy dva tady hledáte hotel pro výjezdní zasedání policie.”

„A na to všechno jste přišla jen tím, že jste se na nás dívala?” zeptala jsem se.

„Přísahám, že ne.” Ukázala hlavou k bráně hotelu.

„Většinu z toho mám od toho ukecaného policajta.”

Bezděky jsem se usmála.

„Je vám doufám jasné, že se od nás nic nedozvíte,”

poznamenal Raleigh.

„Že by tu mohl být další mrtvý ženich a nevěsta?”

pohrdavě se ušklíbla. „To už vím i bez vás.”

Začala jsem tušit, že máme vážný problém.

„Na vašem místě bych sedla do auta a vrátila se do města.”

„Řekla byste tohle Fitzpatrickové nebo Stoneovi?”

„Kdybyste teď odjela, byla bych vám opravdu zavázána.”

Usmála se. „To myslíte vážně? Že se mám jen tak sebrat a odjet?”

„Ano, přesně tak.”

Cindy zavrtěla hlavou. „Je mi líto. Za prvé bych nejspíš dostala padáka a za druhé si tohle prostě nemůžu nechat ujít.”

„A co kdybych jela do města s vámi?” navrhla jsem. „Co kdybych vám umožnila sledovat vyšetřování a vy byste na oplátku brala ohledy na nás?”

Raleighovi skoro vypadly oči z hlavy, ale já ho zarazila pohledem, který říkal: „Nech to na mně, já to zvládnu.”

„Až se to provalí,” podotkla Cindy, „bude to opravdu velké.”

„A až se to stane, bude to vaše.”

Přimhouřila oči. Zvažovala, jestli mi může věřit. „Chcete tím říct, že mi poskytnete exkluzivní informace?”

Čekala jsem, že Raleigh bude něco namítat. K mému překvapení mi ponechal volnou ruku.

„Všechny zprávy jdou ven přes velitele Mercera?”

zeptala se Cindy. ‘

„Ano. Všechny oficiální zprávy.”

S obavami jsem pohlédla na Raleigha. Kdyby mě podrazil, šla bych hned po návratu do města na kobereček k Rothovi, možná dokonce k Mercerovi. Cítila jsem však, že mu mohu věřit.

„Svezu se do města se slečnou Thomasovou,” řekla jsem a čekala, co on na to.

„Cindy,” pronesla novinářka s nově nabytou rozhodností.

Raleigh souhlasně přikývl. „Dodělám to tady s Hartwigem. Pak to spolu probereme. Bylo mi potěšením, slečno Thomasová.”

Vděčně jsem se na něj usmála. Pak jsem vzala reportérku za paži a vybídla ji: „Jdeme, Cindy. Cestou ti vysvětlím pravidla.”

Kapitola 32

NEVÍM, PROČ JSEM TO UDĚLALA.

Bylo to riskantní a uspěchané, naprostý opak všeho, díky čemu jsem se dostala tak daleko.

Možná jsem prostě chtěla jednat natruc svým nadřízeným. Natruc Rothovi a Mercerovi.

Třeba mi případ začal přerůstat přes hlavu a já si chtěla uchovat iluzi, že mám všechno pod kontrolou.

A nebo jsem si jen chtěla o všem s někým promluvit.

„Než někam pojedeme,” řekla jsem a popadla Cindy za zápěstí, když startovala auto, „musím něco vědět. Jak ses dozvěděla, co se tady děje?”

Zhluboka se nadechla. „Zatím ses jen snažila udržet mě co nejdál od největší reportáže mé kariéry. A teď ti mám prozradit své zdroje?”

„Závisí na tom všechno, co se od této chvíle stane.”

„Raději bych tě v tomhle nechala v nejistotě,”

poznamenala Cindy.

„Jestli má naše spolupráce fungovat, musí být založená na důvěře.”

„Ale důvěra musí být oboustranná, že, inspektorko?”

Smažily jsme se ve sluncem rozpálené mazdě, zaneřáděné prázdnými kelímky od limonád.

„Tak dobře,” svolila jsem nakonec. Svěřila jsem se jí se vším, co jsme až dosud v Napě zjistili. Že jsou DeGeorgeovi pohřešováni. Že se v pátek večer vzali a je možné, že se stali párem číslo dvě. „Nic z toho se neobjeví v novinách,”

vymínila jsem si, „dokud to nebudeme vědět jistě. Počkáš na moje svolení.”

Oči se jí rozzářily při zjištění, že se její předpoklad potvrdil.

„Teď je řada na tobě. Tisk se tady vůbec neobjevil.

Dokonce ani místní. Co tě sem přivedlo?”

Cindy zařadila rychlost. „Už jsem ti řekla, že jsem z lokálu,” začala a vyjela s autem na hlavní silnici, „a že jsem musela bojovat, aby mi tenhle případ nevzali. Šéf mi dal víkend, abych přišla s něčím pořádným. Tys mě už jednou odmítla, tak jsem včera zaparkovala v tvé ulici a čekala, co se bude dít.”

„Sledovalas mě?”

„Celkem zoufalý nápad, co? Ale vyšlo to.”

Promítla jsem si minulé dva dny. „Jelas za mnou do kina? A dneska ráno do přístavu?”

Trochu se začervenala. „Už jsem se chystala, že to zabalím, když se objevil tvůj parťák. Prostě jsem se na vás přilepila.”

Pohodlně jsem se opřela v sedadle a rozesmála se.

„Nebylo to zas tak zoufalé,” poznamenala jsem.

„Lumpové se chovají podobně už léta.” Přivedlo mě to do rozpaků, ale zároveň se mi ulevilo.

Cestou do města jsem jí nastínila pravidla naší spolupráce. Podobně jsem se zachovala už dřív, když se nějaký reportér dostal moc blízko a ohrozil vyšetřování.

Nebude moci otisknout nic bez našeho svolení. Já se na oplátku postarám, aby o všem věděla jako první. Postarám se, aby měla náskok před ostatními, ale jen o krok.

„Má to háček,” oznámila jsem jí rezolutně. „Všechno, co ti řeknu, zůstane jen mezi námi. Ani slovo tvému příteli nebo někomu v práci včetně tvého šéfa. Se vším počkáš na mé požehnání.”

Cindy přikývla, ale já se chtěla ujistit, že mi rozumí.

„Až se tě šéf bude ptát, odkud ty informace máš, pokrčíš jenom rameny. Když se tě nějaký hlavoun, třeba sám Mercer, bude vyptávat, kdo si u policie pouští pusu na špacír, budeš mlčet jako hrob. Pokud tě prokurátor povolá před velkou porotu, aby se tě vyptával na tvé zdroje, a soudce tě pošle za katr, neřekneš ani slovo.”

„Souhlasím,” přikývla Cindy. Poznala jsem jí na očích, že to myslí vážně.

Po zbytek cesty jsme mluvily o sobě, o svých zaměstnáních a koníčkách a náš vzájemný vztah začal nabývat pevnějších obrysů. Cindy se mi začínala líbit.

Zeptala se mě, jak dlouho už jsem u policie, a já jí toho řekla víc, než jsem měla v plánu. Že můj otec byl policista a opustil nás, když mi bylo třináct. Že jsem vystudovala sociologii na Sanfranciské státní univerzitě. Že jsem si chtěla dokázat, že uspěji v tom výlučně mužském světě.

Ona opáčila, že sama studovala sociologii v Michiganu, a brzy vyšlo najevo, že máme překvapivě hodně společného.

Její mladší bratr má narozeniny ve stejný den jako já, pátého října. Ona se také zajímá o jógu a žena, která dřív učila mě v jižním San Francisku, učí teď ji v Corte Madeře.

Obě rády čteme cestopisy a detektivky od Sue Graftonové, Patricie Cornwellové a Elizabeth Georgeové.

Její otec zemřel před sedmnácti lety, když jí bylo také třináct.

Avšak nejstrašidelnější shoda okolností, ze které mi naskočila husí kůže, byla, že zemřel na leukemii, blízkou příbuznou choroby, která usilovala o život mně.

Málem jsem jí svěřila své tajemství, ale včas jsem se zarazila. První se o tom dozví Claire. Jak jsme se ale blížily ke Zlaté bráně, měla jsem čím dál silnější pocit, že sedím vedle někoho, koho znám už celá léta.

Z domova jsem zavolala Claire. Byl už skoro večer, ale ona se stále těšila, že mě uvidí, o mně nemluvě.

Dohodly jsme se, že se sejdeme na večeři U Susie.

Vyzvídala, co jsme zjistili nového. „Povím ti všechno až na místě,” řekla jsem jí.

Pak jsem toho dne už podruhé překvapila sama sebe.

Zeptala jsem se: „Nevadilo by ti, kdybych s sebou přivedla kamarádku?”

Kapitola 33

CINDY A JÁ jsme už upíjely z druhé margarity, když do restaurace vstoupila Claire. Její úsměv rázem prozářil celou místnost. Vstala jsem a objala ji na přivítanou.

„Nemohlas počkat na mamku?” řekla, když si všimla prázdných sklenic.

„Mám za sebou dlouhý den,” vysvětlila jsem. „Tohle je Cindy.”

„Ahoj,” usmála se Claire a obě si vzájemně potřásly rukama. I když jsme se původně měly setkat jen samy dvě, Claire patřila k těm, co se rychle dokázaly přizpůsobit jakékoliv změně.

„Lindsay mi o tobě vyprávěla,” řekla Cindy.

„Většina byla nejspíš pravda, kromě toho, že jsem skvělá soudní patoložka,” mrkla na ni Claire.

„Mluvila hlavně o tom, že jste opravdu dobré přítelkyně.”

U Susie byla útulná restaurace s docela dobrým karibským jídlem. Hráli tam trochu reggae a trochu jazz.

Bylo to místo, kde se dalo posedět, popovídat si a dokonce si i zahrát kulečník.

Objevila se naše známá servírka Loretta, objednaly jsme margaritu pro Claire a další porci kořeněných grilovaných křidýlek.

„Tak jaká byla Reggieho maturitní slavnost?” zeptala jsem se.

Claire si vzala z mísy jedno křidýlko a potřásla hlavou.

„Není špatné zjistit, že po těch letech ve škole dokážou říct taky něco jiného než jenom ,pche’ a ,to je bombový’.

Vypadali jako banda grázlíků při předávání Grammy, ale ředitel sliboval, že z toho jednou vyrostou.”

„A jestli ne, je tady pořád ještě Policejní akademie,”

opáčila jsem vesele.

Claire se usmála. „Jsem ráda, že už máš lepší náladu.

Když jsme spolu naposledy mluvily, znělo to, jako by ti Smíšek šlapal svými ošklivými botami na palce u nohou.”

„Smíšek?” podivila se Cindy.

„Můj šéf. Říkáme mu tak, protože nás inspiruje svým optimismem a zájmem o své podřízené.”

„Aha, já myslela, že mluvíš o mém šéfredaktorovi,”

ušklíbla se Cindy. „Ten člověk se směje, jenom když může někoho připravit o prémie. Nemáte ani tušení, jak dokáže být protivný a povýšený.”

„Cindy je z Chroniclu,” vysvětlila jsem Claire a viděla, jak jí to vyrazilo dech. Mezi policií a tiskem existovala neoficiální bezletová zóna. Aby ji mohl nějaký reportér překonat, musel se o to nějak zasloužit.

„Píše tvoje paměti?” zeptala se mě Claire s opatrným úsměvem.

„Možná.” Zkrácená verze, která však hodně naznačovala.

Dorazila Claiřina margarita a pozvedly jsme sklenice.

„Tak na naše šéfy,” pronesla jsem přípitek.

Cindy se zasmála. „Na ty nafoukané pitomce, sadistické tyrany a domýšlivé nedouky.”

Claire přikývla na souhlas a přiťukly jsme si jako dávné přítelkyně.

„Když jsem začínala v novinách,” řekla Cindy a ukousla si kus masa z křidýlka, „tak mi jeden reportér prozradil, že má náš šéfredaktor ten den narozeniny. Tak jsem mu poslala e-mail s přáním všeho nejlepšího. Napadlo mě, že by to mohlo tak nějak prolomit ledy. Ten pitomec si mě za pár hodin zavolal. Byl zdvořilost sama a culil se jak sluníčko.

Nabídl mi židli před svým stolem. Napadlo mě, hele, je to člověk jako každý jiný.”

Claire se usmála. Zvesela jsem dopila zbytek svého druhého drinku.

„A pak se ten parchant zamračil a řekl: ,Slečno Thomasová, mám tady šedesát reportérů, kteří se snaží nacpat celý svět do čtyřiceti stránek. Opravdu mě těší, že zatímco se všichni zoufale snaží stihnout uzávěrku, vy si najdete čas na přání k mým narozeninám.’ Dopadlo to tak, že mě pověřil reportáží o problému psích hovínek v ulicích.”

Rozesmála jsem se, až mi zaskočilo. „K tomu by se hodil titulek ,Žádný dobrý skutek nesmí zůstat nepotrestán.’ Cos udělala?”

„Poslala jsem e-mail každému v redakci, že má šéf narozeniny. Celý den pak lidi chodili z jeho kanceláře bílí jako stěny.”

Znovu se objevila Loretta a my si objednaly jídlo: kuře v pálivé omáčce, fajitas a velký salát. K tomu tři Dos Equis.

Nalily jsme si smrtící jamajskou pálivou omáčku na kuřecí křídla a sledovaly, jak Cindy vyhrkly při prvním soustu z očí slzy.

„To je iniciační obřad,” zasmála jsem se. „Teď jsi jedna z nás.”

„Je to buď pálivá omáčka, nebo tetování,” oznámila Claire s vážnou tváří.

Cindy zamyšleně přimhouřila oči a pak si odhrnula tričko. Objevily se dva houslové klíče vytetované na rameni.

„Nevýhoda klasického vzdělání,” ušklíbla se.

Můj pohled se setkal s Claiřiným a obě jsme uznale zamručely.

Pak si tričko vyhrnula Claire. Hned nad pasem se jí skvěl malý motýlek.

„K tomu mě vyhecovala Lindsay,” přiznala. „Když jsme si samy vyrazily do Big Sur trochu si zařádit. Domů jsem se vrátila s tímhle.”

„A kde ho máš ty?” obrátila se ke mně Cindy.

„To ti nemůžu ukázat,” zavrtěla jsem hlavou.

„No tak,” nedala se odbýt. „Předveď se.”

S povzdechem jsem si poklepala na pravou hýždi. „Je to malý gekon. S rozkošným ocáskem. Když mě naštve nějaký podezřelý, přitlačím ho ke zdi a pohrozím mu, že mu to tetování strčím až pod nos, že bude vypadat jako Godzilla.”

Zavládlo spiklenecké ticho. Tváře Davida a Melanie Brandtových a dokonce i Negli jako by na okamžik odlétli na milion kilometrů daleko.

Měla jsem pocit, že se děje něco důležitého, něco, co se nestalo už hrozně dlouho a co jsem strašně moc potřebovala.

Splynutí duší.

Kapitola 34

„KDYŽ UŽ JSME TEĎ kamarádky…,” řekla Claire, když jsme se najedly,, jak jste se vlastně vy dvě daly dohromady? Když jsem s tebou naposled mluvila, chystala ses do Napy poohlédnout se tam po nějakých pohřešovaných novomanželích.”

Michael a Becky DeGeorgeovi, kteří se ještě před chvílí zdáli být tak daleko, přistáli náhle mezi námi.

Měla jsem jí toho tolik co vyprávět, ale události dne lehce změnily mé plány. Cítila jsem skoro pocit viny, když jsem ji seznamovala s nejnovějším vývojem případu, místo abych se jí svěřila s tím, co se dělo v mém těle.

Claire pozorně poslouchala. Spolupracovala už na několika případech sériových vražd.

V hlavě se mi rodila určitá myšlenka. Vzhledem ke svému zdravotnímu stavu jsem se nijak neradovala ze zodpovědnosti spojené s vedením složitého případu, který přitahuje takovou pozornost médií. To, co jsem nakonec vymyslela, překvapilo i mě samotnou.

„Co takhle mi trochu pomoct?”

„Pomoct?” Claire překvapeně zamrkala. „Jak?”

„Tenhle případ je časovaná bomba, Claire,” řekla jsem.

„Jestli máme co dělat se sériovým vrahem novomanželů, zájem veřejnosti bude ohromný. Všechny tři jsme na tom případu zainteresované. Možná bychom se mohly takhle scházet častěji… neoficiálně.”

Claire se zatvářila znepokojeně. „Chceš říct, že bychom pracovaly na vlastní pěst?”

„U tohoto stolu sedí ty nejlepší mozky z patologie, oddělení vražd a tisku, řádně povzbuzené margaritami.” čím víc jsem o tom přemýšlela, tím víc jsem byla přesvědčená, že by to mohlo fungovat.

Mohly bychom shromáždit všechny důkazy z oficiálního vyšetřování a zvážit je bez ohledu na politikaření a byrokracii. Tři ženy, které nebude omezovat mužská zkostnatělost. A hlavně bychom mohly sdílet svůj soucit s obětmi.

Celá myšlenka se mi náhle zdála geniální.

Claire potřásla pochybovačně hlavou.

„No tak,” naléhala jsem, „co se vám na tom nezdá?

Nevěříte si?”

„O to tady nejde,” odpověděla. „Jde o to, že tě znám už deset let, a ještě nikdy jsi mě nepožádala o pomoc.”

„Jednou to muselo být poprvé,” pokrčila jsem rameny.

Snažila jsem se jí dát najevo, že mě něco trápí, něco ještě většího, než celý případ. Že si nejsem jistá, jestli to zvládnu.

Že bych její pomoc potřebovala. Že je za tím vším ještě něco navíc.

Claire se začala souhlasně usmívat.

„In margarita veritas. Jsem pro.”

Odměnila jsem ji vděčným úsměvem a obrátila se k Cindy.

„A co ty? Souhlasíš?”

Zakoktala se. „Já, já nevím, co by na to řekl Sid Glass -

ale k čertu s ním. Jsem pro.”

Přiťukly jsme si na to.

Zrodil se Ženský vyšetřovací klub.

Kapitola 35

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA jsem dorazila do kanceláře přímo z transfúze v osm hodin. Ještě se mi trochu točila hlava. Nejprve jsem přelétla pohledem ranní Chronicle. Na titulní straně jsem nenašla ani zmínku o pohřešovaných v Napě. Cindy držela slovo.

Všimla jsem si, jak z Rothovy kanceláře vychází Raleigh. Vyhrnuté rukávy odhalovaly silná předloktí.

Rezervovaně se na mě usmál, aby naznačil, že se mu moc nezamlouvá má dohoda se Cindy. Pohybem modrých očí mi naznačil, abych šla za ním na chodbu.

„Musíme si promluvit,” řekl, když jsme se zastavili u schodiště.

„Poslouchej, Raleighu,” řekla jsem, „včerejšek mě opravdu mrzí. Myslela jsem, že tím získáme trochu času.”

V očích se mu zablesklo. „Asi bys mi měla vysvětlit, proč sis k tomu vybrala právě ji.”

Pokrčila jsem rameny. „Všiml sis v dnešních novinách něčeho o Napě?”

„Porušilas přímý rozkaz policejního velitele. A namočilas do toho i mě.”

„Takže by sis radši v Chroniclu přečetl něco o sériovém vrahovi?”

Opřel se zády o zeď. „To je Mercerova starost.”

Kolem nás proklouzl jeden můj známý policista a zamumlal něco na pozdrav. Málem jsem neodpověděla.

„Dobře,” řekla jsem, „jak to tedy chceš hrát? Chceš, abych šla a vysypala všechno Samu Rothovi? Udělám to.”

Zaváhal. Viděla jsem, že není rozhodnutý a zvažuje následky. Po dobré minutě zavrtěl hlavou. „Jaký by to teď mělo smysl?”

Zaplavila mě vlna úlevy. Dotkla jsem se jeho paže a usmála se. „Díky.”

„A, Lindsay,” dodal, „informoval jsem se u státní dálniční hlídky. Za minulý týden nebyla hlášena žádná krádež limuzíny.”

Jeho zpráva mě moc nepotěšila.

„Boxerová, jste tam někde?” křikl někdo z kanceláře.

„Tady jsem,” zahalekala jsem v odpověď.

Byl to Paul Chin, čerstvý absolvent akademie přidělený k našemu týmu. „Máte na lince poručíka Franka Hartwiga.

Říkal, že budete vědět, o koho jde.”

Vběhla jsem do kanceláře a popadla sluchátko. „Tady Lindsay Boxerová.”

„Našli jsme je, inspektorko.”

Kapitola 36

„OBJEVIL JE HLÍDAČ,” zamumlal zdrcený Hartwig.

Šli jsme po pěšině vedoucí k malé výrobně vína. „Doufám, že jste na to připravená. V životě jsem nic podobného neviděl. Zabil je, když se milovali.”

Raleigh a já jsme se tam dostali přes St. Helenu, za kterou jsme z devětadvacítky „vinařské cesty”, odbočili na východ na silnici na Jestřábí hřeben, která se v horách změnila v prašnou cestu. Nakonec jsme objevili omšelou dřevěnou ceduli s nápisem Vrabčí vrch.

„Hlídač sem chodí dvakrát týdně. Našel je dneska ráno v sedm. Nikdo už to tady vlastně ani nepoužívá,” pokračoval Hartwig. Poznala jsem, že je nervózní a otřesený.

Výrobnu vína tvořil velký hangár z vlnitého plechu, plný nablýskaného zařízení: drtiček, fermentačních kádí a starých sudů.

„Vy z oddělení vražd jste asi na podobné věci zvyklí,”

poznamenal Hartwig, když jsme vešli dovnitř. Nosní dírky nám naplnil ostrý, nakyslý zápach. Zvedl se mi žaludek. Na mrtvoly se zvyknout nedá. Zabil je, když se milovali.

Několik místních policejních techniků postávalo kolem nerezové kádě lisu na hrozny. Zkoumali dvě hromady, které byly těly Michaela a Becky DeGeorgeových.”

„Krucinál, Lindsay,” zamumlal Raleigh.

Manžel se díval přímo na nás. Uprostřed čela mu zela střelná rána velikosti deseticentu. Jeho žena, jejíž černé šaty byly vyhrnuté až ke krku, ležela na něm. Tvář jí poznamenala hrůza. Podprsenku měla staženou k pasu, takže jsem viděla její ňadra potřísněná krví. Kalhotky měla u kolen.

Byl to hrozný pohled, ze kterého se mi dělalo špatně.

„Znáte přibližný čas vraždy?” zeptala jsem se Hartwiga.

Vypadal, jako by se měl každou chvíli pozvracet.

„Podle degenerace ran policejní lékař tipuje, že jsou mrtví dvacet čtyři až třicet šest hodin. Byli zabiti téže noci, kdy zmizeli. Proboha, byly to teprve děti.”

Pohlédla jsem na zakrvácené tělo nevěsty a sklouzla pohledem na její ruce.

Nic. Žádný snubní prsten.

„Říkáte, že je zabil při souloži?” zeptala jsem se. „Jste si tím jistý?”

Hartwig kývl na asistenta policejního lékaře. Ten jemné odvalil tělo Becky DeGeorgeové z jejího manžela.

Z kalhot Michaela DeGeorga trčel jeho penis s dokonale zachovaným pozůstatkem jeho poslední erekce.

Zaplavila mě vlna vzteku. DeGeorgeovi opravdu byli teprve dětí. Oběma bylo něco přes dvacet, jako Brandtovým.

Kdo mohl spáchat něco tak strašného?

„Tady se dá poznat, kudy je sem přitáhl,” ukázal Hartwig na šmouhy zaschlé krve na betonové podlaze. Stopy vedly k otiskům pneumatik, dokonale otištěným v neporušené hlíně.

Několik šerifových mužů právě ohraničovalo otisky žlutou policejní páskou.

Raleigh se nad nimi sklonil. „Široké pneumatiky, nejspíš čtrnáctipalcové. Zánovní vzorek. Odhadoval bych to na velký luxusní sedan.”

„Myslela jsem, žes proseděl celý život za psacím stolem,” podotkla jsem.

Usmál se. „Na škole jsem jedno léto pracoval v pneuservisu. Dokážu vyměnit pneumatiku rychleji, než pivař vycucne půllitr. Sázel bych na Cadillac nebo lincoln.”

Limuzína, říkal jeho pohled.

Hlavou se mi honilo, co jednou řekla Claire. Hledej spojitosti mezi zločiny.

Pro sériového vraha je neobvyklé, aby měnil své zvyky.

Sexuální vrazi dávají přednost těsnému kontaktu se svými oběťmi: škrcení, bití, nožům. Chtějí cítit, jak jejich oběti bojují o život, jejich poslední výdech. Rádi pronikají do jejich domovů. Střelba je odtažitá a neskýtá žádné vzrušení.

Na okamžik mě napadlo, že jde o jiného vraha. Někoho, kdo napodobuje toho prvního. Pak jsem tu teorii zavrhla.

Nebylo to možné.

O prstýncích nikdo jiný nevěděl.

Vrátila jsem se k Becky DeGeorgeové, kterou právě zapínali do pytle na těla. Pohlédla jsem jí do očí. Milovali se. Přinutil je k tomu? Nebo je překvapil?

Sexuální psychopat, který mění své metody. Vrah, který nechává stopy. Co po něm zůstalo tady? Co jsme přehlédli?

Kapitola 37

JAKMILE JSEM VYŠLA VEN, zhluboka jsem se nadechla čerstvého vzduchu. Chris Raleigh, Hartwig a já jsme kráčeli dolů po prašné cestě. Pod námi se rozkládalo dno údolí. Po obou stranách cesty rostla neudržovaná vinná réva. Šokovaně jsme mlčeli.

Něco mě napadlo. Nacházeli jsme se několik set metrů vysoko, na samotě. Příliš mi to nesedělo. „Proč tady, Hartwigu?”

„Třeba proto, že je to tak odříznuté od světa a nikdo sem nepřijde.”

„Myslím tím,” řekla jsem, „proč právě tady. Na tomhle konkrétním místě. Kdo o něm ví?”

„Na svazích se rozkládají pozemky drobných vinařů.

Dno údolí si rozdělila konsorcia. Majitelé těchto pozemků tady pracují spíš z lásky než pro peníze. Každou sezonu jich desítky zkrachují. Místa jako tohle znají všichni místní.”

„Vrah věděl přesně, kam se uchýlit. Komu to tady patří?”

„Nemám tušení,” zavrtěl Hartwig hlavou.

„Zjistěte to. A já ještě jednou prohlédnu jejich pokoj.

Vrah si toho o nich musel spoustu zjistit. Znal všechny jejich plány. Podívám se po brožurách, navštívenkách, zjistím, jestli tam nebude něco o limuzínách.”

Zaslechla jsem, jak do kopce jede nějaké velké auto. Za okamžik u nás zastavila dodávka úřadu policejního lékaře ze San Franciska.

Za volantem seděla Claire Washburnová. Zavolala jsem jí, aby sem přijela, doufala jsem, že najde nějaké styčné body mezi oběma případy.

Otevřela jsem jí dveře a pronesla vděčně: „Děkuju, žes přijela.”

Claire vážně potřásla hlavou. „Radši bych se s tebou viděla u margarity. Doufala jsem, že k tomuhle nedojde.” S

překvapivou lehkostí vysoukala svou statnou postavu z auta.

„Mám sice něco na práci ve městě, ale řekla jsem si, že se porozhlédnu po místě činu a seznámím se s tím, kdo tady velí.”

Představila jsem Claire Franku Hartwigovi. „Váš policejní lékař je Bill Toll, že?” zeptala se ho autoritativně.

Znepokojeně zamrkal. Nejdřív jsme se tady objevili já a Raleigh jako konzultanti. Nás si ale vyžádal. Policejní lékařku ze San Franciska však nečekal.

„Klid, už jsem mu volala,” řekla Claire. „Očekává mě.”

Všimla si lidí z patologie, kteří postávali nad žlutými pytli.

„Tak se na to kouknem.”

Hartwig ji následoval v těsném závěsu, aby se zdálo, že má všechno pod kontrolou.

Raleigh si stoupl vedle mě. Vypadal unaveně. „Jsi v pořádku?” zeptala jsem se. Zavrtěl hlavou. Oči upíral na hangár, kde se našla těla.

Vzpomněla jsem si, jak mi nabídl oporu v márnici. „Je toho na tebe moc?”

„V tom to není,” zavrtěl hlavou. „Chci, abys věděla… ať povede vyšetřování kamkoliv, nebudou u mě na prvním místě zájmy radnice. Chci toho chlapa dostat.”

Za sebe jsem už dospěla k podobnému závěru. Tady nejde o frčky, o mé šance na povýšení. Dokonce ani o můj souboj s nemocí.

Chvíli jsme tam stáli beze slova. „Chápu to tak,”

prolomil nakonec ticho, „že naším posláním je povstat na obranu posvátné instituce manželství.”

Kapitola 38

PHILLIP CAMPBELL seděl od rozbřesku za volantem dlouhé limuzíny. Byl napjatý, nervózní, a naplno si ten pocit vychutnával.

Jako v transu přejel Bay Brigde a pokračoval po osmdesátce na východ. Konečně se vymanil z ranního provozu u Valleja a udržoval na tachometru bezpečnou stovku.

Nestál o setkání s policií.

V novinách o něm mluvili jako o psychopatické a sociopatické zrůdě. V televizi analyzovali specialisté jeho motivy, minulost a pravděpodobnost dalších vražd.

Nevědí vůbec nic. Všichni jsou úplně vedle. Zjistí jen to, co jim sám prozradím. Uvidí jen to, co jim sám ukážu.

Od hranic s Nevadou už to byl jen kousek do Rena, které považoval za vulgární, buranské maloměsto. Nezajel do centra a zůstal na dálnici. Kolem něj se míhaly benzinové pumpy, obchody se zbraněmi, zastavárny. Bez zbytečných otázek se tam dalo sehnat prakticky všechno. Nebyl problém koupit si tam zbraň nebo vypůjčit auto, případně obojí.

Zajel na parkoviště před půjčovnou Lumpy’s. Otevřel přihrádku na rukavice, vyndal z ní papíry od auta a s úlevou vydechl.

Limuzína byla dokonale čistá. Bez poskvrny. Žádní duchové mrtvých. Celý předchozí den strávil jejím úklidem, otíral otisky prstů a drhl skvrny od krve, dokud nezničil všechny důkazy. Auto bylo teď stejně bezvadné jako v den, kdy si ho vypůjčil.

Dýchalo se mu volněji. Zdálo se, jako by Michael a Becky DeGeorgeovi nikdy neexistovali.

V několika minutách zaplatil za auto a zavolal si taxi na letiště.

Po odbavení si na letišti prohlédl u stánku noviny ze San Franciska. Ani zmínka o Becky a Michaelovi. Cestou k letadlu si koupil meruňkový džus a vegetariánskou bagetu.

Prošel vchodem 31 do letadla společnosti Reno Air směřujícího do San Franciska. Usadil se a začal jíst.

Vedle něj si sedla pohledná mladá žena. Blond vlasy, štíhlý pas, dostatečně křiklavá, aby upoutala jeho pozornost.

Na krku jí na zlatém řetízku visel přívěsek s jejím jménem: Brandee. Všiml si tenkého prstenu s diamantem.

Usmál se na pozdrav.

Z tašky vytáhla plastovou láhev s vodou a brožovanou knihu Paměti gejši. Upoutalo ho, že čte o ženě v otroctví.

„Dobrá kniha?” prohodil.

„Každý to říká,” odpověděla. „Jsem teprve na začátku.”

Naklonil se k ní a vdechl citrusovou vůni laciného parfému.

„Jak by mohla být dobrá,” pokračoval, „když ji napsal muž?”

„Dám vám vědět.” Obrátila několik stran a dodala: „Mám ji od svého snoubence.”

Phillip Campbell ucítil, jak se mu ježí chloupky na pažích.

Rozbušilo se mu srdce. Třesoucími se prsty si prohrábl krátkou bradku.

„Ach, kdy je ten velký den?”

Kapitola 39

RALEIGH SE VRÁTIL do města sám naším autem. Já se svezla s Claire. Potřebovala jsem se jí konečně svěřit se svým tajemstvím. Claire byla už léta má nejlepší přítelkyně.

Mluvily jsme spolu každý den aspoň jednou. Bylo mi jasné, proč se mi tak nechce říct jí o své nemoci, nechtěla jsem jí přidělávat starosti. Na to jsem ji měla až příliš ráda.

Když služební dodávka poskakovala po horské cestě, zeptala jsem se jí, jestli se jí podařilo něco zjistit na místě činu.

„Rozhodně byli před smrtí sexuálně aktivní,” odpověděla sebejistě. „Její stydké pysky byly rozevřené. A na stehnech měla poševní sekret nebo sperma.”

„Je to jenom odhad, měla jsem jen pár minut, ale řekla bych, že manžel zemřel první, Lindsay. Čistá střelná rána na hlavě naznačuje, že před smrtí nekladl odpor. Její zranění vypadají jinak. Byla střelena zezadu, mezi lopatky. Řekla bych, že tak z metru, metru a půl. Jestli je semeno jejího manžela a potvrdí se, že souložili, když se to stalo, znamenalo by to, že seděla na něm. V tom případě by se někdo musel dostat nepozorovaně dost blízko. Přestože

nepoužili toho večera své auto, rozhodně měli někam namířeno. Řekla bych, že se to shoduje s tvou teorií, že byli zabiti v nějakém dopravním prostředku. Vrah seděl na předním sedadle. Tak proč ne třeba v limuzíně?”

„To je všechno?” Potřásla jsem hlavou a usmála se na Claire.

„Jak říkám, měla jsem jen pár minut. Kromě toho je to tvoje teorie. Já jen dala dohromady dvě a dvě.”

Chvíli jsme jely mlčky. Pořád jsem nemohla najít ta pravá slova.

První promluvila Claire. „Co tvůj nový parťák?”

Pokrčila jsem rameny. „Docela ujde. Kryje mi záda před Rothem a Mercerem.”

„Vidíš, a ty sis myslela, že je to jenom hlídací pes z radnice.”

„Asi jsem ho špatně odhadla.”

„Nebylo by to poprvé, co ses v nějakém muži spletla,”

podotkla Claire.

Zamračila jsem se v předstíraném rozhořčení a nijak její poznámku nekomentovala.

„Tak či tak, hlídací pes nebo ne,” pokračovala Claire. „Je na něj zatraceně lepší pohled než na Jacobiho.”

„A je i chytřejší. Když jsme jeli včera do Napy, zapnula jsem přehrávač v jeho autě. Měl tam kazetu s Mozartem.”

„Takže,” šla Claire přímo k věci, „děje se něco?”

„Myslíš kromě toho, že byli zabiti čtyři nevinní lidé?”

„Myslím s Chrisem Raleighem, Lindsay. Pracuje na radnici, je to fešák a ty nejsi momentálně zrovna na roztrhání. Neříkej mi, že není tvůj typ.”

„Mám hlavu plnou toho případu, Claire.”

„No jo,” ušklíbla se. „Je ženatý?”

„No tak, Claire,” mírnila jsem ji. „Nejsem na něco takového připravená.”

Claire na mě mrkla a já si představovala, že s Raleighem opravdu k něčemu došlo. Že jsem jela z Napy s ním místo s Cindy. Že jsem ho pozvala k sobě a našla v ledničce něco k jídlu. Že jsme si vypili pivo na sluncem ozářené terase.

Představovala jsem si, jak si mě prohlíží. Sluší ti to, Lindsay.

Konečně si toho všiml. Já si na něm také pár věcí všimla.

Jeho trpělivých, citlivých očí. Nebylo by to tak těžké.

Náhle jsem procitla ze svého snění o lásce. Vzpomněla jsem si, že mi z těla pomalu uniká život.

Bylo vyloučené začínat si teď něco s Raleighem nebo kýmkoliv jiným.

Pohlédla jsem na Claire, která pozorně sledovala cestu.

Zhluboka jsem se nadechla.

„Slyšelas někdy o Negliho aplastické anémii?” zeptala jsem se.

Kapitola 40

PŘIŠLO TO JAKO BLESK z čistého nebe, tak nečekaně, že Claire vůbec nedošlo, kam tím mířím.

Odpověděla stejně, jako kdyby se jí někdo zeptal na jedno z těl v její pitevně. „Onemocnění krve. Dost vzácné a vážné. Tělo přestane vytvářet erytrocyty.”

„Červené krvinky,” přikývla jsem.

Claire se ke mně otočila. „Proč se ptáš? Jde o Cat?”

zeptala se na mou sestru.

Zavrtěla jsem hlavou. Strnule jsem seděla a dívala se před sebe.

Zřejmě ta dlouhá pauza způsobila, že jí začalo svítat.

„Nejde snad o tebe?” zašeptala Claire.

Neodpověděla jsem.

„Ach, Lindsay,” vydechla Claire.

Zastavila na krajnici a objala mě. „Co ti řekl doktor?”

„Že je to vážné. Můžu na to umřít.”

Z Claiřina pohledu jsem vyčetla vážnost situace. Jako doktorka a patoložka okamžitě věděla, co je v sázce.

Řekla jsem jí, že chodím na transfúze krve.

„To proto ses se mnou chtěla onehdy sejít?” zeptala se.

„Ach, Lindsay. Proč jsi mi to neřekla hned?”

Náhle jsem nevěděla, jak odpovědět. „Moc jsem chtěla.

Bála jsem se. Asi jsem si to sama nechtěla připustit. Radši jsem se zabrala do toho případu.”

„Ví o tom někdo? Jacobi? Roth?”

Zavrtěla jsem hlavou.

„Raleigh?”

Povzdechla jsem si. „Ještě pořád si myslíš, že jsem připravená na toho pravého?”

„Chudinko moje,” zašeptala Claire. „Ach, Lindsay, Lindsay, Lindsay.”

Cítila jsem, jak se třese. Ublížila jsem jí.

Náhle jsem to všechno přestala potlačovat, strach, stud a nejistotu, které mě užíraly. Přitiskla jsem se ke své přítelkyni a rozplakala se. Claire se ke mně přidala. Cítila jsem se však lépe. Už jsem na to nebyla sama.

„Jsem s tebou, holčičko,” pošeptala mi Claire. „Všechno bude dobré.”

Kapitola 41

VRAŽDA V NAPĚ obrátila všechno vzhůru nohama. Na sanfranciskou policii se ze všech stran snášela nelítostná kritika za způsob, jakým případ řešila. Senzační titulky v novinách mluvily o práci sadistického a nepříčetného vraha, jehož řádění nemá v historii obdoby. Před radnicí tábořily televizní štáby ze širokého okolí. Hlavním obsahem televizního zpravodajství se staly záběry ze svateb následované scénami ze žalem zničených rodin.

Vyšetřovací tým, který jsem vedla, se scházel dvakrát denně. Přidal se k nám policejní psycholog. Své spisy jsme museli dát k dispozici FBI. Vyšetřování se už dávno přestalo soustředit na pátrání po někom, komu v minulosti ublížil David nebo Melanie Brandtovi. V obchodech s vínem získal Jacobi jen pár jmen, která nikam nevedla.

Ani zakrvácené sako nám nic neprozradilo. Problém byl, že podle střihu bylo čtyři nebo pět let staré. V oněch patnácti obchodech v okolí, které tu značku prodávaly, nebyly k dispozici tak staré záznamy, takže bylo nemožné zjistit, kdo si ho koupil. Mercer ztrojnásobil počet vyšetřovatelů. Vrah si vybral své oběti velmi pečlivě. K oběma vraždám došlo

těsně po svatbě; z obou vyplývalo, že vrah měl přesné informace o obětech, jejich ubytování a plánech. Oběma párům zůstaly všechny cennosti, kromě jediné, snubních prstenů.

Těla DeGeorgeových pohodil na opuštěném místě, kde však musela být dřív nebo později nalezena.

Zanechal po sobě stopy, které jsme nemohli přehlédnout.

Nedávalo to smysl.

Ten vrah ví přesně, co dělá, Lindsay. Ví, co dělá.

Hledej styčné body mezi oběma zločiny. Musela jsem najít společného jmenovatele. Zjistit, na základě čeho si vybral své oběti. Jak se toho o nich dozvěděl tolik.

Rozdělili jsme si s Raleighem úkoly. On si vzal na starost všechny, kterým se dostaly do rukou itineráře Brandtových a DeGeorgeových: cestovní kanceláře, půjčovny limuzín, hotely. Já se soustředila na ty, kdo itineráře vypracovali. Doufali jsme, že najdeme něco, co obě vraždy spojuje.

„Jestli na něco brzo nepřijdeme,” vrčel Raleigh, „bude za chvíli ve městě spousta knězů a rabínů bez práce. Po čem ten šílenec jde?”

Nic jsem na to neřekla, ale tušila jsem odpověď. Jde po štěstí, snech, plánech do budoucna. Snaží se zničit to, co nás všechny drží při životě: naději.

Kapitola 42

TOHO VEČERA si Claire Washburnová vzala do ložnice šálek čaje, zavřela za sebou potichu dveře a znovu se rozplakala. „Sakra, Lindsay,” mumlala si. „Mohlas mi víc věřit.”

Potřebovala být sama. Celý večer nebyla ve své kůži.

Každé pondělí, kdy chodila na koncerty vážné hudby, vařil Edmund. Ten večer uvařil jejich oblíbené jídlo, kuře s kapary a octem. Večer se však nevydařil a byla to její vina.

Hlavou se jí honila jedna myšlenka. Byla lékařka, ale při své práci se zabývala jen smrtí. Nikdy nezachránila život.

Byla lékařka, která nikdy neléčila.

Šla do šatny a oblékla si flanelové pyžamo. Pak si v koupelně pečlivě umyla svůj hladký hnědý obličej. Pohlédla do zrcadla.

Nebyla krásná, alespoň ne podle běžných měřítek. Byla jako koule, pas jí splýval s boky. Dokonce i její ruce -

zručné, zkušené ruce, zvyklé zacházet celý den s přesnými nástroji, byly tlusté a měkké.

Jak říkal její manžel, jediné místo, kde byla lehká jako peříčko, byl taneční parket.

Přesto se ani v nejmenším nepodceňovala. Dokázala se vypracovat z převážně černošské čtvrti na místo policejní lékařky. Byla milována a naučila se lásku dávat. Měla všechno, co si od života přála.

Nebylo to fér. Lindsay byla její nejlepší přítelkyně a teď byl její život v nebezpečí. Nemohla o tom uvažovat profesionálně, z pohledu lékaře, který nemoc a smrt chápe jako nevyhnutelné součásti života.

Lékařka, která neumí léčit.

Když Edmund umyl s chlapci nádobí, přišel za ní.

Posadil se vedle ní na postel.

,.Není ti dobře, viď, kočičko,” řekl a položil jí ruku kolem ramen. „Pokaždé, když se před devátou schováš do ložnice, poznám, že na tebe něco leze.”

Zavrtěla hlavou. „Nic na mě neleze, Edmunde.”

„Tak co v tom je? Ten absurdní případ?”

„Jde o Lindsay. Včera jsem ji svezla z Napy. Svěřila se mi s hroznou novinou. Je moc nemocná. Trpí vzácnou poruchou krvetvorby, jistým druhem anémie. Říká se tomu Negliho aplastická anémie.”

„Je to vážné?”

Claire smutně pokývala hlavou. „Zatraceně vážné.”

„Proboha,” zamumlal Edmund. „Chudinka Lindsay.”

Vzal ji za ruku a chvilku tam seděli beze slova.

Nakonec promluvila Claire. „Jsem lékařka. Vidím smrt každý den. Znám všechny symptomy a následky. Ale neumím léčit.”

„Léčíš v jednom kuse,” řekl Edmund. „Léčíš mě každý den našeho společného života. Ale jsou okamžiky, kdy ani všechna tvoje láska a inteligence nemohou nic změnit.”

Opřela se o něj a usmála se. „Na chlápka, který jenom mlátí do bubnů, jsi docela chytrý. Co tedy můžeme dělat?”

„Jen tohle,” řekl a pevně ji objal.

Dlouho tak seděli a Claire věděla, že ji považuje za nejkrásnější ženu na světě. Pomohlo jí to.

Kapitola 43

NÁSLEDUJÍCÍHO ODPOLEDNE jsem poprvé zahlédla vrahovu tvář.

Chris Raleigh mluvil s lidmi, kteří se starali o cestovní plány obětí. Já si vzala na starost svatební agentury, které plánovaly jejich svatby. Dvě různé společnosti. Tady spojitost nebyla.

Seděla jsem za svým stolem, když zazvonil telefon. Byla to Claire. Právě se vrátila z Napy, kde asistovala u pitvy obětí. Podle hlasu byla vzrušená. „Přijď ke mně,” řekla. „A pospěš si.”

„Našla jsi spojitost. Byla pohlavně zneužitá?”

„Lindsay, máme co dělat s úchylným šílencem.”

„Určitě byli zabiti při pohlavním styku,” řekla mi Claire za pár minut, když jsem se objevila u ní v laboratoři.

„Sperma v Rebecce DeGeorgeové patřilo jejímu manželovi.

A úhel rány potvrzuje mé podezření. Byla zastřelena zezadu.

Rebecčina krev byla všude na šatech jejího manžela. Seděla na něm… Ale proto jsem tě sem nevolala.”

Upřela na mě své velké oči a já poznala, že jde o něco důležitého.

„Raději bych to udržela v tajnosti,” řekla. „Ví o tom jen tamní patolog a já.”

„O čem ví, Claire? Vymáčkni se, proboha.” Na stole v laboratoři jsem si povšimla mikroskopu a jedné z těch malých Petriho misek, které jsem si pamatovala z hodin biologie na střední škole.

„Stejně jako v případě první oběti,” spustila rozčileně, „došlo i tady k posmrtnému sexuálnímu zneužití. Tentokrát to jen nebylo tak patrné. Stydké pysky byly ve stavu odpovídajícímu předchozímu pohlavnímu styku a uvnitř pochvy jsem nenašla žádná poranění. Toll to přehlédl… ale já něco podobného hledala. A pak jako by to na mě křiklo: ,Tady, Claire!’”

Vzala do ruky Petriho misku a pinzetou z ní zvedla asi centimetr a půl dlouhý rezavý vlas.

„Nepatřil manželovi?”

Claire zavrtěla hlavou. „Podívej se sama.”

Naklonila jsem se nad mikroskop a uviděla v objektivu dva vlasy: jeden hnědočerný, lesklý a dlouhý, druhý zakroucený a krátký.

„Díváš se na dva vzorky od Michaela DeGeorgea,”

vysvětlila mi. „Ten dlouhý je z hlavy. Krátký je z genitálií.”

Pak položila vlas z Petriho misky na podložní sklíčko, které umístila pod objektiv mikroskopu vedle ostatních.

Rozbušilo se mi srdce. Tušila jsem, kam míří.

Nový vlas byl hnědočervený a dvakrát silnější než DeGeorgeův. Zjevně patřil někomu jinému.

„Není ani z hlavy, ani z genitálií. Je to vous,” oznámila Claire.

Odtrhla jsem oko od mikroskopu a vytřeštila na ni oči.

Vrahův vous se nějak dostal do vagíny Becky DeGeorgeové.

Kapitola 44

JAK CLAIRE ŘEKLA, skládali jsem obraz vraha kousek po kousku. Jeho výšku, tvář, fetiše. Způsob, jakým vraždil.

Teď jsem musela přijít na to, jak si vybírá své oběti.

Raleigh a já jsme věnovali všechen čas lidem, kteří pracovali na přípravě obou svateb. Měli jsme v terénu celkem patnáct detektivů. Když jsme teď znali jeden z vrahových typických rysů, obrátili jsme se znovu na svatební hosty a ptali se jich na muže s bradkou, který se mohl potloukat kolem.

Byla jsem si jistá, že nám tohle pátrání něco přinese.

Jeden z hostů si mohl někoho všimnout. Najdeme společnou cestovní kancelář nebo něco podobného. Nebo na něco přijde Jacobi.

Následujícího rána zavolal Hartwig. „Vinice Vrabčí vrch patří společnosti, známé pod jménem Společenství Černý jestřáb. Dal ho dohromady Ed Lester, místní právník.”

„Víte, kde byl o víkendu?”

„Jo, zjistil jsem si to. V Portlandu. Běžel tam maraton.

Sešel jsem se s ním, když se vrátil do kanceláře. Určitě byl v Portlandu.”

Nemohla jsem se zbavit pocitu, že ten, kdo se tam zbavil těl, nepadl na tu odlehlou vinici náhodou. Určitě ji musel znát z dřívějška. „Patří mu to tam celé?”

„Černý jestřáb dává dohromady peníze od investorů.

Lidí, kteří se chtějí podílet na vinařském průmyslu. Lester funguje jako vrchní ředitel.”

„Kdo je tedy spoluvlastníkem toho pozemku?”

„To nevím. Investoři.”

Zhluboka jsem se nadechla a snažila se nedat najevo netrpělivost. „Jací investoři?”

„Obecně vzato investoři, kteří si přejí zůstat anonymní.

Poslouchejte, inspektorko, vím, kam míříte, ale tenhle Lester spolupracuje s velkými jmény. Tohle místo mohl najít kdokoliv, věřte mi. Realitní agent, někdo, kdo si to tam obhlížel, kdokoliv místní. Musím s těmi lidmi vycházet i potom, až vy odejdete.”

Opřela jsem si sluchátko o rameno a otočila se s židlí k oknu. „Hledáme sériového vraha, poručíku, nejhoršího, jakého jsem kdy zažila. Zbavil se těl na místě vzdáleném pět kilometrů po prašné cestě. Nemohl tu vinici najít náhodou.

Byla tma a v autě měl dvě mrtvoly. Ten, kdo to udělal, o té vinici věděl. A nemyslím, že by to byl někdo místní. Nezdá se mi, že by nás přivedl blízko místu, kde bydlí. Zavolejte

mi, až budete vědět, kdo jsou Lesterovi partneři,” přikázala jsem Hartwigovi a zavěsila.

Raleigh nezjistil v cestovních kancelářích nic. Brandtovi využili služeb Travel Ventures, DeGeorgeovi se obrátili na Journeytime z Los Altos.

Naši lidé prohledávali záznamy obou firem. Nenašli mezi nimi žádnou spojitost, nespolupracovaly na žádných zakázkách, žádný agent nepracoval pro obě kanceláře současně. Ředitel Journeytime připustil, že někdo mohl proniknout do jejich databází. Najít takového člověka však nebylo možné.

Mé pátrání skončilo stejným zklamáním. Získala jsem informace od obou společností, které připravovaly svatby.

Tiskárny, hudebníci, fotografové, catering, květinářství. Nic společného. Nenašli jsme jediné vodítko, jak si vrah vybral své oběti.

Kapitola 45

SVOLALA JSEM CLAIRE A CINDY na naši druhou schůzku. Tentokrát byla nálada úplně jiná. Žádné vtípky, žádné přípitky. Zemřeli další dva lidé. Neměli jsme žádné podezřelé, vyšetřování se jen zkomplikovalo. Stopy nikam nevedly.

Claire dorazila jako první. Objala mě a zeptala se, jak mi je.

„Jak kdy,” pokrčila jsem rameny. Měla jsem za sebou už třetí transfúzi.

Někdy jsem si připadala silná. Jindy, hlavně odpoledne, jako svůj vlastní stín. „Medved říkal, že mi udělá další krevní obraz příští týden.”

Za chvilku se objevila Cindy. Měla na sobě volnou pánskou košili přes rolák a vyšívané džíny. Moc jí to slušelo. Nemluvila jsem s ní od pondělka, kdy jsem jí dovolila otisknout reportáž o druhé vraždě. I když ji o den pozdržela, stejně to byl sólokapr.

„Dneska platím já,” oznámila. Hodila na stůl novou vizitku s červeným logem Chroniclu. Cindy Thomasová, Policejní rubrika, stálo na ní.

Srdečně jsme jí gratulovaly a pak jí připomněly, že se k tomu všemu dostala náhodou. Musely jsme dát pozor, aby jí to moc nestouplo do hlavy, od toho přece kamarádky jsou, ne?

Řekla jsem jim, že nás cestovní kanceláře ani svatební agentury nikam nedovedly. „Pár věcí mi opravdu dělá starosti,” poznamenala jsem. „Třeba ta pistole… sexuální vrazi obvykle nemění své metody. Právě ty jim přinášejí sexuální vzrušení.”

„Je to zvláštní kombinace,” řekla Claire. „Své zločiny plánuje chladnokrevně. O svých obětech jako by věděl úplně všechno. Datum svatby, čísla hotelových pokojů, plány na líbánky. A, když vraždí, je zřejmě zuřivostí bez sebe.

Nestačí mu je zabít. Musí je zneuctít.”

Přikývla jsem. „V tom to je. Vadí mu svatby, něčím ho přivádějí k šílenství. Ale řekla bych, že je posedlý nevěstami. Oba ženichové zemřeli rychle. Jako by mu na nich nezáleželo. Ale nevěsty… ty ho fascinují.”

„Kde by tedy někdo takový hledal potenciální oběti?”

položila jsem zásadní otázku. „Když budete chtít zabíjet nevěsty, kde je najdete?”

„Musí si vybrat prsteny,” navrhla Claire. „Jdou do klenotnictví.”

„A taky na radnici,” dodala Cindy. „Musí vyplnit žádost.”

Pohlédla jsem na ni. „V tom případě by to vypadalo na státního zaměstnance.”

„Nebo pošťáka,” vyhrkly Claire a Cindy jednohlasně.

„A co fotograf?” nadhodila Claire.

Dokázala jsem si toho parchanta představit, jak se skrývá za objektivem fotoaparátu. Všechny ty možnosti vypadaly pravděpodobně. Chtělo to jen čas a lidi, abychom je prověřili dřív, než vrah znovu udeří.

„Tyhle svatební záležitosti nejsou zrovna moje parketa,”

řekla jsem Claire. „Proto jsi tady ty.”

„No, no,” rozesmála se.

Všechny jsme se zasmály a usrkly si piva. Ženský vyšetřovací klub. Mužům vstup zakázán.

„Ale kde je, sakra, ta spojitost?” zeptala jsem se. „On chce, abychom ji našli. Proto nechává stopy.”

Chvíli jsme mlčky přemýšlely.

„Cítím to takhle,” řekla jsem. „Na svatbě je něco, co ho přivádí k zuřivosti. Naděje, nevinnost? Ženichy zabíjí okamžitě. Ale nevěsty? Jak si vybírá nevěsty?”

„Pokud žije ve světě svých zvrácených představ,”

přemýšlela Cindy nahlas, „mohl by chodit tam, kde jsou jeho fantazie nejživější. Možná potřebuje nevěsty pozorovat, aby posílil svůj vztek.”

Pak se Claire zablesklo v očích. „Tak si říkám, že bych šla tam, kde se kupují svatební šaty. Přesně tam bych si vybírala svoje oběti.”

Kapitola 46

KDYŽ JSEM DRUHÝ DEN RÁNO dorazila do práce, čekal tam na mě fax od Hartwiga se seznamem spolumajitelů Vrabčího vrchu. Dala jsem ho Jacobimu, aby je prověřil. Pak jsem zavolala svým kontaktům v obou svatebních agenturách.

Moc jsem si od toho neslibovala. Zatím všechny naše pokusy skončily ve slepé uličce. K mému úžasu se tahle teorie potvrdila.

Melanie Brandtová a Becky DeGeorgeová si opravdu koupily svatební šaty ve stejném obchodě. V Nevěstině butiku v obchodním domě Saks. Šlo o první konkrétní souvislost mezi oběma případy. Mohla to být jen náhoda, ale cítila jsem v kostech, že jsme na správné stopě.

Na místě jsem byla hned po desáté, kdy obchodní dům otvíral. Nevěstin butik se nacházel ve druhém patře mezi dárkovým zbožím a porcelánem.

Vedoucí obchodu Maryanne Perkinsovou jsem zastihla ještě se šálkem horké ranní kávy v ruce. Byla to elegantní, přátelská žena kolem padesátky. Do krámu poslala svou

zástupkyni a sedla si se mnou do zadní místnosti plné fotografií nevěst.

„Byla jsem úplně zdrcená, když jsem to slyšela,” potřásla smutně hlavou. „Melanie tady byla před dvěma týdny. Tolik jí to slušelo… Mé nevěsty jsou jako moje dcery, inspektorko.

Je hrozné ztratit jednu z nich.”

„Jednu?” zeptala jsem se překvapeně. „K vám se to ještě nedoneslo?”

„Co se ke mně mělo donést?” Řekla jsem Maryanne Perkinsové o Becky DeGeorgeové.

Obličej jí zastřela hrůza. Z jejích zelených očí vyhrkly slzy. Hleděla skrze mě, jako bych tam ani nebyla.

„Proboha…” zalapala po dechu. „Strávili jsme s manželem pár dní na chatě v Modestu. Ach, bože… Co se to děje, inspektorko?”

Okamžitě jsem na ni vysypala celou hromadu otázek.

Kdo mohl znát její zákaznice? Kdo v obchodě ještě prodává? Obě vraždy spáchal podle všeho muž. Pracuje v butiku nějaký?

Na každou z těch otázek jsem se dočkala udivené negativní reakce. Personál obchodu se nezměnil dobrých osm let. Muži žádní.

Opřela se v židli a pátrala v paměti po jakémkoliv detailu. „Obdivovaly jsme ji. Becky… byla úchvatná. Matka jí dala tu brož, s perlami a diamanty, a já odběhla dozadu pro kytici. V tom okamžiku jsem si někoho všimla. Stál

tamhle.” Ukázala prstem. „Díval se směrem, kde stála Becky. Pamatuji se, jak jsem si pomyslela: ,Hele, i on si říká, jak je krásná.’”

Okamžitě jsem z ní vymáčkla popis: k padesátce, možná mladší. „Moc jsem na něj neviděla,” řekla. „Měl bradku,”

dodala.

Určitě to byl on! Potvrzovalo to Claiřin předpoklad.

Právě tady si vybral svoje oběti.

„Jak by mohl někdo zjistit podrobnosti o něčí svatbě?”

naléhala jsem na ni. „Data? Místa? Kde stráví líbánky?”

„My tyhle informace máme,” řekla Maryanne Perkinsová. „Například datum svatby potřebujeme vědět, abychom mohly šaty včas připravit. A to ostatní nám pomúže vcítit se do nevěsty.”

Vcítit se do nevěsty.

„Kdo má k těm informacím přístup?”

Potřásla hlavou. „No… já a moje asistentky. Tohle je malý obchod. A někdy se o ně podělíme s těmi obchody s dárky a porcelánem.”

Konečně jsem byla něčemu na stopě. Srdce mi bušilo vzrušením. „Potřebuji kopii všeho, co máte o Melanii Brandtové a Becky DeGeorgeové a všech ostatních zákaznicích z poslední doby.” Tady si přece vybíral potenciální oběti, ne? Nedalo se vyloučit, že se tam objeví znovu. Na řadě by mohla být některá z dalších zákaznic.

Paní Perkinsová zalapala po dechu. Vypadala, jako by zahlédla strašidlo. „Je tady ještě něco, o čem byste měla vědět.”

„Co?”

„Asi před měsícem jsme já a moje kolegyně při inventuře zjistily, že naše složka s nevěstami zmizela.”

Kapitola 47

JAKMILE JSEM SE VRÁTILA do Baráku, udělala jsem dvě věci: zavolala jsem Claire a Cindy, abych jim řekla, co jsem zjistila u Sakse, a pak se vypravila najít Chrise Raleigha.

Všechno jsem mu vysypala a společně jsme se rozhodli poslat do obchodního domu detektivku z oddělení sexuálních zločinů. K Maryanne Perkinsové jsem poslala kreslíře, aby s ní dal dohromady portrét možného pachatele.

Pak se mi Chris svěřil s něčím důležitým. Roth a Mercer předali naše materiály o případu FBI.

Měla jsem pocit, jako by mi někdo vrazil do hrudi nůž.

Vběhla jsem na toaletu, zabouchla za sebou dveře a přitiskla se zády k studeným kachlíčkům. Zatracení parchanti!

Zatracený Roth a Mercer!

Podívala jsem se na sebe do zrcadla. Tváře jsem měla rudé. Celá jsem hořela.

FBI. Byl to můj případ, a Claiřin, Cindin a Raleighův.

Záleželo mi na něm víc než na čemkoliv, na čem jsem kdy pracovala.

Náhle se mi podlomila kolena. Negli? Doktor mě varoval, že mě budou přepadat návaly nevolnosti a závratě.

Na půl šestou jsem byla objednaná na svou další transfúzi.

Zmítala jsem se mezi vztekem a strachem. Konečně jsem tomu případu začínala přicházet na kloub. Nepotřebovala jsem panáky v černých oblecích a kravatách, kteří se budou do všeho plést.

Znovu jsem se podívala do zrcadla. Mé tváře, ještě před okamžikem rudé vzteky, byly teď sinalé. Oči jsem měla plné slz.

Náhle v mé hlavě zazněl povědomý hlas. No tak. Seber se. Vyhraješ, jako vždycky.

Opláchla jsem si obličej studenou vodou. Tohle se ti stalo poprvé a naposled. Usmála jsem se na sebe.

Po obličeji se mi rozlila normální barva. Bylo dvacet minut po čtvrté. Kolem páté jsem potřebovala být v nemocnici. Na jménech z butiku začnu pracovat zítra.

Opravila jsem si make-up a vrátila se ke stolu.

K mé nelibosti se u mě okamžitě objevil Raleigh. „Na starost je budeš mít ty,” upozornila jsem ho, maje na mysli lidi z FBI.

„Nevěděl jsem o tom,” řekl. „Pověděl jsem ti to hned, jak jsem se to dozvěděl.”

„Jo,” přikývla jsem, „já vím.”

Raleigh se posadil na roh mého stolu a zadíval se mi do očí. „Něco s tebou je, viď? Svěř se mi. Prosím.” Jak to

poznal? Možná byl lepší detektiv, než za jakého jsem ho považovala.

Na okamžik jsem uvažovala o tom, že mu všechno řeknu. Bože, jak moc jsem se mu s tím chtěla svěřit.

Pak udělal Raleigh něco, co jsem ani v nejmenším nečekala.

Věnoval mi jeden ze svých neodolatelných úsměvů, zvedl mě ze židle a objal mě.

Tolik mě to překvapilo, že jsem se ani nebránila. Ležela jsem mu v náručí jako roztřesený rosol. Nebylo v tom nic sexuálního, ale žádná emoce mě ještě nezasáhla s takovou silou.

Raleigh mě objímal, dokud se má úzkost nerozplynula.

Nevěděla jsem, co mám dělat, ale přála jsem si, aby mě tak držel co nejdéle.

Pomalu jsem se od něj odtáhla. „Díky,” zašeptala jsem.

„Zdálo se mi, že nejsi ve své kůži,” usmál se. „Už je skoro padla. Co takhle si o tom promluvit u kafe? Jenom dát řeč, Lindsay, nežádám tě o rande.”

Pohlédla jsem na hodinky. Už bylo skoro pět. Musela jsem vyrazit do nemocnice.

Věnovala jsem mu pohled, který měl říkat Požádej mě znovu, a řekla jsem: „Nejde to. Musím jít.”

Kapitola 48

POHLEDNÁ, USMĚVAVÁ recepční pokývla na dalšího člověka ve frontě. „Vítejte v hotelu Lakefront Hilton, pane.”

Phillip Campbell přistoupil k recepci. Kaylin, přečetl si na její jmenovce. Okatá, vlasatá Kaylin. Opětoval její úsměv. Jen si tak trochu zaflirtoval. Podal jí potvrzení o rezervaci.

„Jste u nás poprvé, pane Campbelle?” zašvitořila recepční.

S úsměvem přikývl.

Sledoval, jak klepe jeho jméno do počítače, a zamyšleně se drbal v bradce.

Chtěl, aby si ho všimla. Zapamatovala si jeho obličej a třeba i něco z toho, co řekne,

Chtěl, aby si tento okamžik vybavila, až se tam jednoho dne objeví nějaký snaživý agent FBI s kresbou nebo fotografií. Aby si vzpomněla na všechno.

Stejně jako ta prodavačka v Nevěstině butiku v obchodním domě Saks.

„Přijel jste navštívit muzeum, pane Campbelle?” zeptala se Kaylin od počítače.

„Na svatbu Voskuhlových,” svěřil se jí.

„To dnes říká každý,” usmála se.

Pozoroval, jak se její nehty s broskvovým lakem míhají po klávesnici.

„Dám vám protekční pokoj s krásným výhledem,”

řekla a podala mu klíč. „Užijte si svatbu.”

„To se můžete spolehnout,” odpověděl Campbell vesele.

Než odešel, pohlédl jí do očí a řekl: „Když už mluvíme o svatbě, líbí se mi váš prsten.”

Ve svém pokoji roztáhl závěsy. Před ním se rozkládal slibovaný krásný výhled.

Panorama Clevelandu v Ohiu.

Kapitola 49

VIDĚLA JSEM HO… Toho parchanta. Co tam pohledával?

V hustém davu v přístavu. Jen se mihl mezi lidmi, kteří se snažili prodrat na přívoz.

Při pohledu na něj mi ztuhla krev v žilách.

Měl na sobě modrou košili a hnědé manšestrové sako.

Vypadal jako vysokoškolský profesor. Před časem bych ho minula bez povšimnutí. Byl hubený, bledý, naprosto nezajímavý.

To ta narezlá bradka.

Jeho hlava se vynořovala v davu a opět v něm mizela.

Sledovala jsem ho, neschopná se k němu přiblížit.

„Policie!” křičela jsem z plných plic.

Můj křik zanikal v hluku davu. Každým okamžikem se mi mohl ztratit.

Neznala jsem jeho jméno, znala jsem jen jeho oběti.

Melanii Brandtovou. Rebeccu DeGeorgeovou.

Náhle se zastavil a ohlédl se na mě.

Jeho tvář jako by ozářil reflektor, svítila na temném pozadí jak tvář světce na ruské ikoně. Naše pohledy se setkaly.

Pak k mé hrůze zmizel; dav ho pohltil.

„Stůjte!” křikla jsem. „Budu střílet!”

Po zádech mi stékal studený pot. Vytrhla jsem zbraň.

„K zemi,” volala jsem, ale lidská řeka se valila dál a kryla ho. Vrah unikal.

Pozvedla jsem revolver a namířila na narezlou bradku, která se objevila mezi lidmi.

Otočil se s pohrdavým úsměškem člověka, který mě dokonale přelstil.

Zadržela jsem dech a chystala se stisknout spoušť.

Jako ve zpomaleném filmu se všechny tváře začaly obracet ke mně.

Zapotácela jsem se dozadu. Vyděšeně jsem sklonila zbraň.

Na všech tvářích se skvěla táž narezlá bradka.

Zdálo se mi to. Probrala jsem se u svého kuchyňského stolu s pohledem upřeným do sklenky chardonnay. V celém bytě byl klid. Žádný spěchající dav, žádné bradky. Jen Marta na své dece.

V hrnci na sporáku vřela voda. Měla jsem všechno připravené na svou oblíbenou omáčku, ricottu, cukety, bazalku. Z přehrávače CD zpívala Tori Amosová.

Ještě před hodinou jsem ležela v nemocnici napojená na hadičky a přístroj snímající můj tep.

Tolik jsem chtěla zpět svůj starý život. Své staré dobré sny. Stýskalo se mi po Jacobiho sarkasmu, urážkách Sama Rotha, běhání v přístavu. Chtěla jsem děti, i kdyby to znamenalo se znovu vdát.

Náhle se ozval zvonek od domovních dveří. Kdo to může touhle dobou být? Došla jsem k telefonu a řekla do mluvítka: „Kdo je?”

„Myslel jsem, že ses někam chystala,” pronesl hlas v reproduktoru.

Byl to Raleigh.

Kapitola 50

„CO TADY DĚLÁŠ?” zvolala jsem překvapeně.

Jeho návštěva mě potěšila, ale zároveň znervóznila.

Vlasy jsem měla stažené dozadu, na sobě staré univerzitní tričko z Berkeley, ve kterém jsem občas spala, a transfúze mě dost vyčerpala. Doma jsem měla nepořádek.

„Můžu nahoru?” řekl Raleigh.

„Jsi tu pracovně nebo soukromě?” zeptala jsem se.

„Doufám, že nemusíme zpátky do Napy?”

„Dneska večer žádná práce,” uslyšela jsem jeho smích.

„Zastavil jsem se jen tak.”

Moc jsem to nechápala, ale stiskla jsem tlačítko, abych mu otevřela dveře do domu. Doběhla jsem do kuchyně, ztlumila oheň pod špagetami, sebrala z gauče rozházené časopisy a hodila na ně polštáře, které se válely po zemi.

Stačila jsem si nanést trochu lesku na rty a rozpustit vlasy, když zazvonil zvonek u dveří do bytu.

Raleigh měl na sobě košili s rozhalenkou a zelené pytlovité kalhoty. V ruce držel láhev vína. Milé. Věnoval mi omluvný úsměv. „Doufám, že nevadí, že jsem sem takhle vtrhl.”

„Ne, jen pojď dál,” řekla jsem. „Co tě ke mně přivádí?”

Zasmál se. „Jel jsem tak kolem.”

„Aha, tak tys jel kolem. Bydlíš na druhé straně zátoky.”

Pokrčil rameny a vzdal se své výmluvy bez boje. „Jenom jsem se chtěl ujistit, že jsi v pořádku. Na stanici ses mi moc nelíbila.”

„To je od tebe hezké, Raleighu,” řekla jsem a pohlédla mu do očí.

„Takže? Jak jsi na tom?”

„Jde to. Jenom toho na mě bylo trochu moc. Roth a ta záležitost s FBI. Teď už je mi dobře. Opravdu.”

„To jsem rád,” usmál se. „Něco tady krásně voní.”

„Zrovna si vařím něco k večeři.” Odmlčela jsem se a přemýšlela, co říct. „Už jsi jedl?”

Zavrtěl hlavou. „Ještě ne. Ale nebudu rušit.”

„Tak proto jsi přinesl to víno?”

Zamrkal na mě. „Kdybys nebyla doma, sedl bych si s ním na roh Druhé a Brannanovy jako obvykle.”

Usmála jsem se a ustoupila, abych ho pustila dovnitř.

Raleigh se rozhlédl po mém bytě, uznale pokývl nad nějakou keramikou, baseballovou bundou od Willieho Mayse a terasou s výhledem na zátoku. Podal mi láhev.

„V kuchyni na stole je jedna otevřená,” řekla jsem.

„Nalij si skleničku a já zkontroluju jídlo.”

Cestou do kuchyně jsem si připomínala, že jsem se zrovna vrátila z nemocnice, kde mi léčí vážnou nemoc, a

kromě toho on je můj parťák. Prostřela jsem ještě pro jednoho.

„Obři, číslo dvacet čtyři?” zavolal na mě. „Tahle bunda je opravdu pravá?”

„Nosil ji Willie Mays. Dal mi ji táta k desátým narozeninám. Chtěl kluka. Celou tu dobu ji schovával.”

Vstoupil do kuchyně a posadil se ke stolu. Zatímco jsem míchala špagety, nalil si skleničku vína. „To pro sebe vždycky takhle vyváříš?”

„Spíš ze zvyku,” odpověděla jsem. „Máma chodila z práce pozdě, nikdy se nedostala domů před šestou. Moje sestra je o šest let mladší, takže vaření večeře zbylo na mě.”

„Kde byl tvůj táta?”

„Odešel od nás,” pokrčila jsem rameny. Míchala jsem dohromady trochu hořčice, oleje ze semínek hroznového vína, bylinkového octa a citronové šťávy jako zálivku na salát. „Když mi bylo třináct.”

„Takže vás matka vychovávala sama?”

„Dalo by se to tak říct. Ale někdy mám pocit, že se žádná výchova vlastně ani nekonala.”

„Dokud ses nevdala.”

„Jo, ale to jsem spíš vychovávala já jeho.” Usmála jsem se. „Jsi nějak zvědavý, Raleighu.”

„To policajti bývají. Tos nevěděla?”

„Jo. Opravdoví policajti.”

Raleigh předstíral, že se urazil. „Nechceš s něčím pomoct?” nabídl.

„Můžeš strouhat,” ušklíbla jsem se. Přistrčila jsem k němu kus parmezánu a struhadlo.

Seděli jsme a čekali, až se uvaří špagety. Do kuchyně přiťapkala Marta a dovolila Raleighovi, aby ji pohladil.

„Opravdu jsi dneska odpoledne nebyla ve své kůži,” řekl s rukou na Martině hlavě. „Jindy snášíš Rothovy podrazy bez mrknutí oka. Zdálo se mi, že s tebou není něco v pořádku.”

„Jsem v pořádku,” zalhala jsem. „Ale díky, že sis dělal starost.”

Opřela jsem se o stůl a zahleděla se na něj. Byl můj parťák, ale navíc byl i člověk, o kterém jsem si myslela, že mu mohu důvěřovat. Trvalo mi dlouho, než jsem se znovu naučila věřit někomu, o kom se mluví v mužském rodě.

Bytem zněl vemlouvavý hlas Tori Amosové.

„Nechceš si zatancovat?” zeptal se náhle Raleigh.

Překvapeně jsem se na něj podívala. „Nemůžu, vařím.”

„A až bude uvařeno?” trval na svém.

Hudba byla příliš lákavá a mně nezbylo než si připustit, že toužím po něčím objetí.

Můj zatracený parťák mě vzal beze slova za ruku a zvedl od stolu. Chtěla jsem se bránit, ale nějaký hlas mi říkal: Jdi s ním, Lindsay. Jemu můžeš věřit.

Podvolila jsem se tedy Raleighovu objetí. Nebyl to špatný pocit.

Nejdřív jsme jen tak stáli a pohupovali se ze strany na stranu. Pak jsem mu položila hlavu na rameno.

„Tohle není rande,” zašeptala jsem.

„Abych řekl pravdu,” ozval se Raleigh, „jsem moc rád, že jsem se tady zastavil.”

„To já taky.”

Pak jsem ucítila, jak mě k sobě tiskne. Má únava a napětí byly rázem pryč.

„Máš je, viď, Raleighu?” zeptala jsem se.

„A co, Lindsay?”

Jemné ruce.

Kapitola 51

KATHY A JAMES VOSKUHLOVI spolu poprvé tančili jako manželé, a aby porušili tradici, nechali si zahrát rock.

Rytmus La Bamby naplnil jasně osvětlené atrium Rokenrolové síně slávy v Clevelandu.

„Hej, všichni!” křikl ženich. „Rokenrol! Přidejte se!”

Na parket vběhly odbarvené dívky v zelenočervených šatech a jejich partneři v hedvábných košilích ve stylu Pomády. Vzápětí se k nim přidali nevěsta s ženichem, převlečení ve stejném duchu.

Všechno tím skoro zkazili, pomyslel si Phillip Campbell.

Chtěl ji v bílém.

A místo toho se díval na její vlasy s červenými pruhy, velké sluneční brýle a přiléhavé zelené šaty.

Tentokrát jsi zašla příliš daleko, Kathy.

Hlavní sál muzea zaplnilo čtyřicet stolů, uprostřed každého stála nějaká upomínka na historii rokenrolu. Velký transparent, visící pod skleněným stropem, hlásal: James a Kathy.

Píseň skončila hlasitým sólem. Dav zpocených svatebních hostů se rozešel ke stolům, aby se vydýchali a

osvěžili. Po sále se pohybovali číšníci v černých vestách a dolévali víno.

Nevěsta objala šťastný pár ve formálních šatech. Otce a matku. Phillip Campbell z ní nemohl spustit oči. Viděl, jak na ni otec zamilovaně pohlédl, jako by říkal: Užili jsme si s tebou svoje, ale teď už bude všechno v pořádku. Ať se o tebe stará manžel.

Přistoupil k ní ženich a pošeptal jí něco do ucha.

Pohladila ho po paži a věnovala mu úsměv, vášnivý a nesmělý zároveň. Když odcházel, zamával jí, jako kdyby chtěl říct: Hned se vrátím.

Cestou ze sálu se ženich několikrát ohlédl a Kathy mu zamávala. Vešel do dobře osvětlené chodby. Po pár metrech se James Voskuhl ohlédl ještě jednou, opatrně. Otevřel dveře na pánské toalety a vešel dovnitř.

Vrah šel za ním. Cítil neodolatelné nutkání.

V kapse saka nahmatal chladnou pistoli. Odjistil ji. Už se nedokázal bránit tomu, co se dělo v jeho hlavě.

Jdi tam, nabádal ho vnitřní hlas. Udělej to.

Vstoupil do místnosti ozářené slabým nažloutlým světlem. U pisoárů ani u umyvadel nikdo nebyl. Ženich musel vejít do kabinky. Ve vzduchu visel štiplavý zápach: marihuana.

„To jsi ty, miláčku?” ozval se ženichův hlas.

Campbellovy nervy byly napjaté jako ocelová lana.

Zamumlal cosi stěží slyšitelného.

„Pospěš si, lásko,” zavolal ženich, „jestli chceš, aby na tebe něco zbylo.”

Phillip Campbell rozrazil dveře kabinky.

Ženich polekaně vzhlédl s jointem přilepeným na dolním rtu. „Kdo, sakra, jste, chlape?”

„Jsem ten, kdo zabíjí bezcenné červy jako jsi ty.” S těmi slovy vypálil. Jen jednou.

Hlava Jamese Voskuhla klesla na stranu. Kachlíčky potřísnila krev. Ženichovo tělo se zhroutilo.

Hluk výstřelu otřásl celou místností. Zápach střelného prachu se smísil s pachem marihuany.

Phillipa Campbella ovládl zvláštní klid. Narovnal ženichovo tělo a opřel ho o zeď.

Pak čekal.

Slyšel, jak se otevřely vnější dveře a na toalety pronikl zvuk vzdáleného svatebního veselí.

„Jsi tady, miláčku?” zavolal ženský hlas.

Byla to ona. Nevěsta.

„Co to tady kouříš, dehet?” zahihňala se Kathy. Došla k umyvadlu. Zaslechl zvuk tekoucí vody.

Campbell ji pozoroval škvírou ve dveřích. Stála u umyvadla a česala se. Dostal nápad, co tam nastraží. Co policie najde.

Stálo ho spoustu sil, aby se ovládl, aby ji nechal přijít k němu.

„Koukej mi tam kousek nechat,” křikla nevěsta.

Pozoroval ji, jak se blíží ke kabince Vychutnával si ten neodolatelný okamžik.

Její výraz, když otevřela dveře, byl odměnou za všechno jeho úsilí.

To, co se objevilo v její tváři, když spatřila Jamese, kterému vytékala krev z otevřených úst. Děs při pohledu na vraha a namířenou zbraň.

„V bílém ses mi líbila víc, Kathy,” bylo vše, co vrah řekl.

Pak stiskl spoušť, a v jejích slunečních brýlích se odrazil jasný záblesk výstřelu.

Kapitola 52

V PONDĚLÍ RÁNO jsem seděla za svým stolem v kanceláři, přehrávala si v hlavě svůj tanec a večeři s Raleighem a přemýšlela, co se z toho vyvrbí, když do kanceláře vběhl inspektor Paul Chin. „Lindsay, ve výslechové místnosti čtyři je jedna žena, se kterou by sis měla promluvit.”

Jakmile jsme uveřejnili popis vraha, veřejnost nás zavalila tipy, které nikam nevedly. Chinovým úkolem bylo všechny prověřit, ať vypadaly sebebeznadějněji.

„Zase nějaká jasnovidka nebo policejní fanoušek?”

zeptala jsem se se skeptickým úsměvem.

„Řekl bych, že tahle prodává pravé zboží,” řekl Chin.

„Zúčastnila se té první svatby.”

Málem jsem povalila židli, jak jsem se za ním rozeběhla.

Na chodbě jsem málem vrazila do Raleigha. Chrise.

Na okamžik mě zaplavila vlna radosti. Odešel ode mě kolem jedenácté, když jsme dopili i druhou láhev vína.

Najedli jsme se, probrali náš společný případ a jaké to je být rozvedený.

Byl to příjemný večer. Odpočali jsme si od práce.

Dokonce jsem zapomněla i na svou nemoc.

Trochu mě vystrašilo mé rozechvění, naznačující, že by mohlo jít o něco víc. Přistihla jsem se, jak si říkám: Za jiných okolností…

Raleigh nesl kávu a nějaký papír. „Ahoj,” usmál se.

„Pěkná vesta.”

„Chin má na čtyřce nějakou nadějnou svědkyni,” řekla jsem a popadla ho za paži. „Půjdeš se mnou?”

Rozběhla jsem se po chodbě a nedala mu ani vteřinu na rozmyšlenou. Hodil list papíru na nejbližší stůl v kanceláři a u schodů mě dohonil.

Ve výslechové místnosti seděla vkusně oblečená pohledná žena kolem padesáti. Chin mi ji představil jako Laurii Birnbaumovou. Seděla strnule a nervózně se rozhlížela kolem sebe.

Chin se posadil ke stolu proti ní. „Paní Birnbaumová, řekněte prosím inspektorce Boxerové, co jste pověděla mně.”

Byla celá vystrašená. „To ta bradka mi to připomněla.

Až do teď mě to ani nenapadlo. Je to tak hrozné.”

„Byla jste na svatbě Brandtových?” zeptala jsem se.

„Ano, jako host rodiny nevěsty,” odpověděla. „Můj manžel pracuje s rektorem Weilem na univerzitě.”

Rozrušeně se napila kávy z kelímku. „Je to vlastně jenom drobnost, ale běhá mi z ní mráz po zádech.”

Chin zmáčkl nahrávání na přenosném magnetofonu.

„Pokračujte prosím,” vybídla jsem ji. Opět jsem toho parchanta s rezavou bradkou cítila nablízku.

„Stála jsem vedle něj. Měl tu prošedivělou rezavou bradku. Takovou, co se nosí v Los Angeles. Vypadal starší, tak na čtyřicet pět, padesát, ale něco na něm nehrálo.”

„Mluvila jste s ním?” zeptala jsem se a snažila se dát jí najevo, že se mi může svěřit se vším. Většina detektivů uznávala, že jsem na výslechy nejlepší z oddělení. Dělali si legraci, že je to mým „ženským přístupem”.

„Právě jsem dotančila,” vyprávěla. „Odešla jsem z parketu a uviděla ho. Řekla jsem něco jako: ‘Hezká svatba, že?’ Na okamžik si mě jen měřil pohledem. Odhadla jsem ho na jednoho z těch arogantních bankéřů ze strany Brandtových.”

„Co vám řekl?” ptala jsem se.

Mnula si čelo ve snaze si vzpomenout. „Pronesl něco zvláštního, něco jako že mají štěstí.”

„Kdo měl mít štěstí?”

„Melanie a David. A pak dodal: ,Byli vybráni’. Celé to mohlo znít: ,No nemají štěstí? Dalo by se říct, že byli vybráni.’”

„Říkáte, že měl bradku?”

„To bylo právě zvláštní. Ta bradka ho dělala starším, ale to ostatní vypadalo mladě.”

„To ostatní? Co tím myslíte?”

„Jeho obličej. Hlas. Vím, že to musí znít zvláštně, ale viděla jsem ho jen na okamžik, když jsem přišla z parketu.”

Dostali jsme z ní, co se dalo. Výšku, barvu vlasů. Co měl na sobě. Všechno potvrzovalo těch pár detailů, které jsme až dosud nashromáždili. Vrah byl muž s krátkou, narezlou bradkou. Byl oblečený ve smokingu.

Byla jsem bez sebe vzrušením. Cítila jsem, že můžeme Laurii Birnbaumové věřit. Bradka. Smoking. Skládali jsme dohromady jeho portrét. „Všimla jste si ještě něčeho, co by vám přišlo zvláštní? Řečové vady? Nezvyklého gesta?”

Zavrtěla hlavou. „Seběhlo se to všechno tak rychle.

Vůbec bych si na něj nevzpomněla nebýt vaší kresby v Chroniclu…”

Požádala jsem China, aby ji odvedl za kreslířem kvůli upřesnění portrétu pachatele. Poděkovala jsem jí a vrátila se ke svému stolu.

Vyšetřování vražd postoupilo do nové fáze. Začalo přihořívat. Před Nevěstiným butikem u Sakse hlídkoval náš člověk. Kontaktovali jsme postupně všechny ženy, které si tam v posledních několika měsících objednaly svatební šaty.

Bušilo mi srdce. Můj sen o muži s rezavou bradkou začal ožívat.

Zazvonil telefon. „Boxerová,” ohlásila jsem se s pohledem upřeným do seznamu jmen z butiku.

„Jmenuji se McBride,” řekl hluboký, naléhavý hlas.

„Jsem detektiv z oddělení vražd. Z Clevelandu.”

Kapitola 53

„MÁM TADY VRAŽDU, která se těm vašim podobá jako vejce vejci,” vysvětlil McBride.

„Nevěsta a ženich,” pokračoval. „Oba mrtví. Střeleni mezi oči.” Popsal rychlou a groteskní smrt, která potkala Kathy a Jamese Voskuhlovy na jejich vlastní svatbě v Rokenrolové síni slávy. Vrah tentokrát ani nepočkal, až svatba skončí.

„Jakou zbraň použil váš člověk v Napě?” zeptal se McBride.

„Pistoli ráže devět milimetrů,” odpověděla jsem.

„To odpovídá.”

Trochu mě to celé překvapilo. Proč Cleveland?

Co sakra Rudá bradka pohledával v Ohiu? Konečně se nám podařil průlom, zjistili jsme, kde si vybíral své oběti.

Dozvěděl se o tom? A jestli ano, jak?

Buďto ho v Clevelandu někdo napodobil, což je klidně možné, nebo se nám celý případ rozrostl a teď už nás může zavést opravdu kamkoliv.

„Máte po ruce snímky z místa činu, McBride?” zeptala jsem se.

„Jo,” zabručel. „Leží přede mnou na stole. Ošklivý pohled. Jasná sexuální motivace.”

„Můžete se podívat na jejich ruce?”

„Jistě, ale proč právě ruce?”

„Co mají na prstech?”

Slyšela jsem, jak se probírá fotografiemi. „Myslíte prsteny?”

„Přesně tak.”

Modlila jsem se, aby to nebyl on. Cleveland… to mohlo rozbít všechno, co nás k němu přiblížilo. Zahájil Rudá bradka vražedné turné po Spojených státech?

Za necelou minutu pronesl McBride právě ta slova, která jsem si nepřála slyšet. „Nemají snubní prsteny.”

Ten parchant se přemístil. Číháme na něj tam, kde by se podle nás mohl ukázat, a on je zatím přes tři tisíce kilometrů daleko. Právě zabil novomanželský pár v Ohiu. Kruci.

„Říkal jste něco o sexuálním podtextu,” připomněla jsem mu s obavami.

Policista z Clevelandu zaváhal. „No, ženich byl zastřelen, když seděl na záchodové míse. Tak jsme ho našli.

Byl opřený o zeď, nohy od sebe. Nevěsta byla zastřelena také v záchodové kabince. Potvrzuje to její mozek na vnitřní straně dveří. Ale když jsme ji našli, měla obličej nacpaný mezi ženichovy nohy.”

Nenávist k tomu krutému, nelidskému monstru mě připravila o řeč.

„Víte… jako při felaci,” dodal pak McBride. „Mí vyšetřovatelé by se vás rádi na pár věcí zeptali.”

„Zítra si promluvíme. Přiletím za vámi.”

Kapitola 54

DRUHÝ DEN v půl sedmé ráno jsme už byli s Raleighem na cestě do Clevelandu. Na letišti na nás čekal McBride. Představovala jsem si ho jako neduživého irského katolíka ve středních letech, ale byl to černovlasý, urostlý muž něco před čtyřicítkou.

„Jste mladší, než jsem čekal,” usmál se na mě.

Odpověděla jsem také s úsměvem. „A vy nevypadáte moc irsky.”

Cestou do města nás seznámil se situací. „Ženich je ze Seattlu. Měl něco společného s hudebním průmyslem.

Pracoval s rockovými skupinami. Producent, člověk přes marketing. Nevěsta vyrostla tady v Ohiu, v Shaker Heights.

Otec je podnikový právník. Nevěsta byla hezká rusovláska s pihami a brýlemi.”

Vzal z palubní desky hnědou obálku a podal mi ji.

Uvnitř bylo několik fotografií z místa činu. Ženich seděl v kabince s překvapeným výrazem a ustřeleným vrškem hlavy. Nevěsta mu ležela v klíně v kaluži jejich společné krve.

Pohled na mrtvý manželský pár mě naplnil čirým děsem.

Dokud ještě byl vrah v Kalifornii, myslela jsem, že jsme mu na stopě. Nyní jsme se opět ocitli na samém začátku.

Zasypali jsme McBridea dotazy, jak se oběti objevily na pánských záchodech a jak byla v Síni slávy zajištěna bezpečnost.

Každá odpověď mě utvrzovala v přesvědčení, že jde o našeho muže. Co ale dělá tady?

Sjeli jsme z dálnice na Lake Shore Boulevard. Kolem nás vyrostly moderní mrakodrapy. „Jsme tady,” oznámil McBride. Před sebou jsme spatřili Rokenrolovou síň slávy podobající se dokonale vybroušenému diamantu. Zvrhlý vrah udeřil v nejslavnější budově města. Teď už je možná zpátky v San Francisku. Nebo v Chicagu? New Yorku?

Nebo možná sedí u okna hotelového pokoje na protější straně náměstí a pozoruje náš příjezd. Rudá bradka mohl být kdekoliv.

Kapitola 55

BYLO TO POTŘETÍ za poslední dva týdny, kdy jsem se ocitla na místě tak strašného zločinu.

McBride nás dovedl do druhého patra, kde jsme prošli strašidelně prázdným atriem k pánským toaletám, ohraničeným žlutou páskou a hlídaným policisty.

„Veřejné záchodky,” poznamenal Raleigh. „čím dál tím lepší.”

Tentokrát tam nebyla žádná těla, žádná šokující odhalení. Oběti byly dávno převezeny na patologii. Zbyly po nich linie vytvořené křídou a lepicí páskou. Na stěnách byly připevněny černobílé policejní fotografie z místa činu, ze kterých se obracel žaludek.

Snadno jsem poznala, k čemu došlo. Ženich byl zabit první a jeho krev potřísnila zeď za mísou. Rudá bradka čekal a překvapil nevěstu, když vstoupila dovnitř. Pak umístil její tělo do té provokativní polohy mezi nohy jejího manžela. Zneuctil ji.

„Kde se tady oba vzali uprostřed svatební oslavy?”

zeptal se Raleigh.

McBride ukázal na jednu z fotografií na zdi. „Vedle Jamese Voskhula jsme našli dokouřený joint. Nejspíš si sem šel zakouřit trávu. A nevěsta přišla za ním.”

„A nikdo je neviděl odcházet?”

McBride zavrtěl hlavou.

Pocítila jsem stejný nával vzteku jako už dvakrát předtím. Tolik jsem toho vraha nenáviděla. Ten parchant nás schválně provokoval. Každá vražda byla provokace. A při každé ještě víc ponížil své oběti.

„Jak tady byla zajištěna bezpečnost?” zeptala jsem se.

McBride pokrčil rameny. „Všechny východy kromě hlavního byly zamčené. U předního vchodu stál vrátný.

Všichni svatební hosté dorazili včas. Potloukalo se tady pár hlídačů, ale s podobnými akcemi si tady zpravidla nedělají hlavu.”

„Vidím tady všude kamery,” podotkl Raleigh. „Musí mít nějaký záznam.”

„Taky doufám,” řekl McBride. „Představím vás Sharpovi, šéfovi ochranky. Můžeme za ním zajít hned.”

Andrew Sharp byl upravený, šlachovitý muž s hranatou bradou a tenkými, bledými rty. Vypadal vystrašeně. Ještě včera měl docela poklidnou práci, a teď se všude kolem rojila policie a FBI.

To, že musel všechno vysvětlovat ještě dvěma poldům ze San Franciska, mu zjevně nijak nedodalo. Odvedl nás do

své kanceláře, vyklepal z krabičky cigaretu a pohlédl na Raleigha.

„Za osm minut mám poradu u výkonného ředitele.”

Ani nám nestálo za to si sedat. „Všimli si vaši lidé něčeho neobvyklého?” zeptala jsem se.

„Bylo tady tři sta hostů, inspektorko. Mí lidé se obvykle starají jen o to, aby se nějaký opilec nepřipletl moc blízko k exponátům.”

„A jak se vrah mohl dostat ven?”

Sharp se otočil na židli a ukázal na plán muzea na stěně.

„Buďto tady předním vchodem, kudy přišel, nebo dveřmi, co vedou na zadní verandu a do parku u jezera. V létě tam bývá kavárna. Většinou je necháváme zamčené, ale tentokrát si je obě rodiny přály nechat otevřené.”

„Padly dva výstřely,” řekla jsem. „To nikdo nic neslyšel?”

„Jednalo se o akci smetánky. Myslíte, že by se jim líbilo, kdyby se všude potloukali hlídači? Dva nebo tři lidé se starali o to, aby nám nějací zvědavci nelezli do uzavřených prostor. Proč by měl někdo hlídat toalety? Co by se tam dalo ukrást, toaletní papír?”

„A co bezpečnostní kamery?” zeptal se Raleigh.

Sharp si povzdechl. „Ty samozřejmě hlídají všechny výstavní sály. Pak hlavní východy. Ale v chodbě, kde se střílelo, nejsou. Ani na záchodech. Právě teď policie pouští

natočené videokazety lidem z obou rodin. Moc by nám usnadnilo práci, kdybychom věděli, koho hledáme.”

Sáhla jsem do kufříku a podala mu kopii portrétu vraha.

Ukazovala úzkou tvář s vyčnívající bradou, vlasy sčesanými dozadu a lehce načrtnutou bradkou.

„Tak můžete začít s tímhle.”

Kapitola 56

MCBRIDE SE MUSEL VRÁTIT do kanceláře na tiskovou konferenci. Já musela zjistit, proč vrah přijel do Clevelandu a jestli existuje nějaká souvislost s předchozími vraždami. A čekalo mě také setkání s rodiči nevěsty.

Shaker Heights je luxusní čtvrť, která byla právě v plném letním květu. Ulice lemovaly elegantní domy stíněné stromy. Odvezl mě tam jeden z McBrideových mužů, zatímco Raleigh se vrátil do hotelu Lakefront Hilton, aby se tam setkal s rodinou ženicha.

Dům Kogutových byla rozlehlá stavba z červených cihel pod klenbou korun mohutných dubů. U dveří mě přivítala starší sestra nevěsty, která se představila jako Hillary Bloomová. Usadila mě v pohodlné pracovně, přeplněné knihami a rodinnými fotografiemi. „Kathy byla vždycky rebelka,” vysvětlila Hillary. „Chvíli jí trvalo, než se našla, ale teď už byla připravená se usadit. Měla dobrou práci v reklamním oddělení jedné firmy v Seattlu. Tam se seznámila s Jamesem. Zrovna se z toho začala dostávat.”

„Dostávat z čeho?” zeptala jsem se.

„Jak říkám, byla trochu divoká.” Do místnosti vstoupili rodiče Hugh a Christine Kogutovi. Jejich tváře byly tvářemi lidí, jejichž životy se právě rozpadly na kusy.

„Byla trochu divoká,” připustila nakonec matka. „Ale rozhodně milovala život.”

„Byla prostě mladá,” řekl otec. „Možná jsme ji rozmazlili. Musela si všechno vyzkoušet na vlastní kůži.”

Z fotografií té rusovlásky s vyzývavým pohledem čišela táž radost ze života, kterou vrah nepochybně pozoroval u svých dvou předchozích obětí.

„Víte, proč jsem tady?” zeptala jsem se nakonec.

Otec přikývl. „Abyste zjistila, jestli existuje nějaká spojitost s těmi hroznými zločiny na západě.”

„Můžete mi tedy říct, jestli měla Kathy co do činění se San Franciskem?”

„Po škole tam pár let žila,” připustila její matka.

„Nejdřív chodila na Kalifornskou univerzitu v Los Angeles. Strávila tam asi rok. Chvíli tam pracovala pro studio Fox. Pak dostala práci v reklamě v San Francisku.

Pracovala v hudebním průmyslu. Byl to dost divoký život.

Večírky, propagační akce. Nijak se nám to nelíbilo, ale Kathy to považovala za svou velkou šanci.”

Žila v San Francisku. Zeptala jsem se, jestli někdy slyšeli o Melanii Weilové nebo Rebecce Passeneauové.

Neslyšeli.

„A co nějaké známosti, které neskončily dobře? Nevíte o někom, kdo by jí ze žárlivosti mohl chtít ublížit?”

„Lehkomyslnost

byla

nedílnou

součástí

jejího

milostného života,” poznamenala Hillary.

„Mnohokrát jsem ji varovala,” potřásla hlavou matka.

„Ale ona si dělala všechno po svém.”

„Zmínila se někdy, že by během svého pobytu v San Francisku potkala někoho výjimečného?”

Zraky všech se upřely na Hillary. „Ne. O nikom takovém nemluvila.”

„Žádná trvalejší známost? Strávila tam docela dost času.

Nezůstala s nikým ve spojení, když odjela?”

„Vzpomínám si, že říkala, že se tam jednou za čas vypraví,” řekl otec. „Služebně.”

„Starých zvyků se člověk těžko zbavuje,” ušklíbla se Hillary.

Musela existovat nějaká spojitost. Nějaké kontakty z let, kdy tam žila. Někdo přece přijel až sem, aby ji zabil.

„Byl na svatbu pozvaný někdo ze San Franciska?”

zeptala jsem se.

„Jedna kamarádka,” odpověděl otec.

„Merrill,” dodala matka. „Merrill Coleová. Teď Shortleyová. Měla by být v Hiltonu, jestli už neodjela.”

Ukázala jsem jim náčrt předpokládané podoby vraha.

„Vím, že se z toho moc poznat nedá, ale neznáte toho muže?

Nepřipomíná někoho, s kým se Kathy znala? Neviděli jste někoho takového na svatbě?”

Jeden po druhém zavrtěli hlavami.

Zvedla jsem se k odchodu. Požádala jsem je, aby se se mnou spojili, kdyby se jim cokoliv vybavilo. Hillary mě doprovodila ke dveřím.

„Je tu ještě něco,” pronesla jsem s vědomím, že je to výstřel naslepo. „Nekoupila si vaše dcera náhodou šaty v San Francisku?”

Hillary zavrtěla hlavou. „Ne, v Seattlu.”

Nejprve jsem pocítila zklamání. Pak mi však došlo, že je to právě ta spojitost, kterou hledám. První dvě oběti si vrah vybral skoro náhodně, vystopoval je.

V případě Kathy to však bylo jiné.

Byla jsem si jistá, že Kathy zabil někdo, kdo ji znal.

Kapitola 57

ZAMÍŘILA JSEM PŘÍMO do hotelu Hilton na Lake Shore Boulevardu a podařilo se mi chytit Merrill Shortleyovou těsně předtím, než odjela na letiště. Byla to elegantní žena před třicítkou s hnědými vlasy svázanými do uzlu.

„Několik nás zůstalo vzhůru celou noc,” řekla, aby vysvětlila černé kruhy pod očima. „Ráda bych tady ještě pobyla, ale kdo ví, kdy policie dovolí pohřbít těla. Doma mám roční dítě.”

„Kogutovi mi řekli, že žijete v San Francisku.”

Sedla si na kraj postele naproti mně. „V Los Altos.

Přestěhovala jsem před dvěma lety, po svatbě.”

„Ráda bych se dozvěděla všechno o době, kdy Kathy Kogutová bydlela v San Francisku,” vysvětlila jsem jí. „O

jejích milencích. O někom, kdo by mohl mít důvod udělat jí něco takového.”

„Myslíte, že toho šílence znala?” vytřeštila na mě oči.

„Možná ano, Merrill. Potřebujeme vaši pomoc.”

„Kathy se znala se spoustou mužů,” řekla Merrill po krátké odmlce. „V těchto věcech netrpěla žádnými předsudky.”

„Chcete říct, že byla promiskuitní?”

„I tak by se to dalo chápat. Mužům se líbila. Vyzařovala z ní spousta energie. Milovala hudbu a film a všechno, co jí mohlo přinést vzrušení.”

Začínala jsem získávat určitou představu. „Patřily do jejího života i drogy?”

„Jak jsem řekla, milovala vzrušení. Ano, Kathy občas drogy brala.”

„Napadá vás někdo, kdo by jí mohl chtít ublížit? Někdo, kdo se do ní zamiloval a pak žárlil, když ho nechala?”

Merrill chvilku přemýšlela a pak zavrtěla hlavou. „O

nikom takovém nevím.”

„Byly jste si blízké?”

Přikývla a sklopila oči.

„Proč se odstěhovala?”

„Padla na skvělou práci. Zdálo se, že začala konečně dělat kariéru, jak si přáli její rodiče. Podívejte, já musím chytit letadlo.”

„Bylo možné, že Kathy před něčím utíkala?”

„Když žijete tak, jak žila ona, pořád před něčím utíkáte,”

pokrčila Merrill Shortleyová rameny a zatvářila se znuděně.

Na Merrill bylo něco, co se mi ani za mák nelíbilo.

Vyzařovala jakousi auru zhýralé minulosti. Kromě toho se

mi zdálo, že něco skrývá. „A co vy, Merrill? Vzala jste si nějakého zazobaného krále ze Silicon Valley?”

Zavrtěla hlavou a pousmála se. „Jednoho finančního ředitele.”

Naklonila jsem se k ní. „Takže si nevzpomínáte na nikoho zvláštního? Někoho, s kým by zůstala v kontaktu?

Nebo z něj měla strach?”

„Dá mi dost práce,” řekla Merrill Shortleyová, „abych si z těch let vybavila vůbec něco.”

„Byla to vaše kamarádka,” pozvedla jsem hlas. „Chcete, abych vám ukázala, jak vypadá teď?”

Merrill vstala, došla k toaletnímu stolku a začala si balit kosmetiku. V jednom okamžiku se zarazila a pohlédla na sebe do zrcadla. Pak se podívala přes rameno na mě.

„Vlastně tam byl jeden chlápek, do kterého se Kathy zamilovala. Velké zvíře, starší než ona. Tvrdila, že ho znám, ale jméno mi neprozradila. Asi ho potkala v práci. Myslím, že byl ženatý. Nevím, jak to skončilo nebo kdo to skončil.

Ani jestli to vůbec skončilo.”

Cítila jsem příliv adrenalinu v žilách. „Kdo to byl, Merrill? Možná zabil vaši kamarádku on!”

Zavrtěla hlavou.

„Viděla jste ho někdy?”

Znovu zavrtěla hlavou.

Nepřestala jsem naléhat.

„Jste jediná přítelkyně z té doby, kterou pozvala na svatbu; nikdy jste se s ním nesetkala? Neznala jste ani jeho jméno?”

Chladně se na mě usmála. „Snažila se ho tajit. Neřekla mi nic. Nejspíš to byl nějaký veřejný činitel.”

„Vídala jste ji v posledních několika letech často?”

Merrill ještě jednou zavrtěla hlavou. Začínala mi lézt na nervy.

„Její otec říkal, že do San Franciska jezdila za obchodem.”

Merrill pokrčila rameny. „O tom nic nevím. Teď už musím jít.”

Otevřela jsem kabelku a strčila jí před oči jednu z fotografií místa činu, které mi dal McBride.

„Tohle jí udělal někdo, kdo ji znal. Chcete, abychom vás zadrželi jako důležitou svědkyni? Budete moci zavolat právníkovi svého muže, ale stejně mu bude trvat dva dny, než vás dostane z cely předběžného zadržení. Jak by se to líbilo lidem z manželovy firmy, až by si to přečetli v Chroniclu?”

Merrill odvrátila hlavu a roztřásla se jí brada. „Já opravdu nevím, kdo to byl. Jen že to byl nějaký starší a ženatý hlavoun. Nejspíš zvrhlík. Kathy říkala, že s ní hraje různé sexuální hry. Ale nikdy ho nepřestala tajit. Zbytek si budete muset zjistit sama.”

„Nikdy se s ním nepřestala vídat, že? Ani když se přestěhovala do Seattlu. Ani když si našla manžela.”

Usmála se. „Trefa, inspektorko. Scházela se s ním až do konce.”

„Jak moc do konce?”

Merrill Shortleyová zvedla telefon. „Tady pokoj čtyři sta dva. Odjíždím. Spěchám.”

Vstala, hodila si přes rameno kabelku značky Prado a přes ruku přehodila drahý kabát. Pak se na mě ohlédla a utrousila suše. „Až do samého konce.”

Kapitola 58

„NENÍ DIVU, že nevěsta nebyla v bílém,” poznamenal Raleigh, když jsem ho seznámila s tím, co mi řekla Merrill Shortleyová.

McBride nám na večer zamluvil stůl v Nonni’s, italské restauraci u jezera kousek od hotelu.

Raleigh se od rodičů ženicha nedozvěděl nic zajímavého.

James Voskuhl byl ctižádostivý hudebník, který se pohyboval na okraji hudební scény v Seattlu, až se mu nakonec podařilo získat post manažera několika nadějných skupin. O jeho případném spojení se San Franciskem nebylo nic známo.

„Vrah Kathy znal,” řekla jsem Raleighovi. „Jak jinak by ji tady našel? Měli spolu poměr.”

„Až do konce?” zeptal se.

„Až do samého konce,” odpověděla jsem. „To znamená, že se možná setkávali i tady v Clevelandu. Merrill povídala, že ten chlap byl starší, ženatý zvrhlík. Odpovídalo by to naší představě o vrahovi. Někdo, koho znala v San Francisku, musel Rudou bradku vidět. Někdo ho zná. Merrill tvrdí, že Kathy svého milence tajila, zřejmě proto, že byl slavný.”

„Myslíš, že by nám ta Merrill mohla ještě něco říct?”

„Možná. Nebo rodina. Měla jsem pocit, že něco tají.”

Objednali jsme si chianti ročník ‘97, a když ho přinesli, pozvedl sklenku. „Na Davida a Melanii, Michaela a Becky, Jamese a Kathy.”

„Připijeme jim ještě jednou, až toho parchanta chytíme,”

řekla jsem.

Bylo to poprvé, co jsme se spolu v Clevelandu ocitli sami, a já byla z ničeho nic nervózní. Měli jsme před sebou celý večer a bez ohledu na to, jak jsme se v hovoru pořád vraceli k případu nebo žertovali na téma „tohle není rande”, musela jsem si stále v duchu opakovat, že není ta pravá chvíle si s někým něco začínat, dokonce ani s tak hezkým a okouzlujícím jako Chris Raleigh.

Proč jsem si tedy oblékla tenhle modrý svetr a džíny, místo abych zůstala ve volné košili a plátěných kalhotách, které jsem nosila celý den?

Objednali jsme si jídlo, já dušenou telecí kýtu se špenátem a salát, Raleigh telecí biftek.

„Třeba to byl někdo od ní z práce,” nadhodil Raleigh.

„Nebo někdo, koho potkala jejím prostřednictvím.”

„Nechala jsem Jacobiho prověřit tu firmu v Seattlu, kde pracovala. Její otec říkal, že občas jezdila služebně do San Franciska. Ráda bych věděla, jestli to s tím člověkem nemohlo nějak souviset.”

„A pokud ano?”

„Pak nám Merrill nebo rodiče něco skrývají.”

Upil si vína. „Proč by se vdávala, kdyby měla pořád pletky s tím chlapem?”

Pokrčila jsem rameny. „Všichni tvrdili, že se Kathy konečně chystala usadit. Ráda bych v tom případě věděla, co byla zač předtím.”

Napadlo mě, že bych měla ještě jednou udeřit na její sestru Hillary. Vybavila se mi jedna její věta: Starých zvyků se člověk těžko zbavuje. V tu chvíli jsem si myslela, že mluví o drogách a večírcích. Že by myslela Rudou bradku?

„McBride mi slíbil, že se zítra dopoledne budeme moci podívat na nějaký film,” řekl Raleigh.

„Ten chlap tam byl, Raleighu,” prohlásila jsem přesvědčeně. „Ten večer tam byl. Kathy svého vraha znala.

My jen musíme zjistit, kdo to je.”

Raleigh mi dolil víno. „Takže jsme parťáci, viď, Lindsay?”

„Jasně,” řekla jsem, trochu překvapená jeho otázkou.

„Nebo ti snad nemůžu věřit?”

„Chci říct, že jsme byli u tří dvojnásobných vražd a já tě kryl před Mercerem. Dokonce jsme ti tuhle pomohl umýt nádobí po večeři.”

„To jo, a co má být?” usmála jsem se. Jeho tvář však zůstala vážná. Snažila jsem se uhodnout, kam tím míří.

„Nemyslíš, že je na čase, abys mi začala říkat Chrisi?”

Kapitola 59

PO VEČEŘI jsme se s Chrisem vydali po břehu jezera k našemu hotelu. Do tváře mi vanul chladný, svěží vítr.

Moc jsme toho nenamluvili. Ve svém nitru jsem pociťovala stále stejnou nervozitu.

Občas jsme se dotkli pažemi. Měl svlečené sako, takže vynikly jeho pevné ruce a ramena. Ne že bych si všímala podobně povrchních věcí.

„Ještě je brzy,” podotkl.

„Půl šesté,” odpověděla jsem. „Ještě bych zastihla Rotha v práci. Možná bych mu měla zavolat, co je nového.”

Raleigh se ušklíbl. „Už jsi volala Jacobimu. Vsadím se, že se rozběhl k Rothovi do kanceláře, ještě než zavěsil.”

Cítila jsem, jak mě neodolatelná síla přitahuje k němu a pak mě zase odstrkuje. „Ale co,” řekla jsem, „stejně nemám náladu mu volat.”

„A na co máš náladu?” zeptal se Raleigh.

„Co takhle se jenom procházet?”

„Hrají Indiáni. Nechceš se nějak proplížit dovnitř? Měli by být někde u páté směny.”

„Jsme poldové, Raleighu.”

„Hm, to by nevypadalo dobře. A nechceš si třeba zatancovat?”

„Ne,” odmítla jsem rezolutně. „Tancovat se mi nechce.”

Každé slovo jako by náhle neslo nějaký skrytý význam.

„Ale mám takový pocit,” obrátila jsem se k němu, „že mi dá čím dál tím víc práce rozvzpomenout se, že se jmenuješ Chris.”

„A já mám pocit,” pohlédl mi do očí, „že mi dá čím dál víc práce předstírat, že se nic neděje.”

„Já vím,” zašeptala jsem. „Ale já prostě nemůžu.”

Znělo to dost hloupě, ale přestože jsem ho hrozně moc chtěla, stále jsem se nemohla zbavit pochybností.

„Vím, ale nemůžu, jak tomu mám rozumět?”

„Chci tím říct, že cítím to, co ty. A ráda bych se těm pocitům poddala. Ale momentálně nevím, jestli mohu. Není to jednoduché, Chrisi.”

Opět jsme vykročili a vítr od jezera mi chladil pot, který mi začal stékat po zádech.

„Není to jednoduché, protože pracujeme spolu?”

„Přesně tak,” zalhala jsem. Už párkrát jsem si s někým od policie vyšla.

„A nic jiného v tom není?” zeptal se Raleigh.

Zoufale jsem toužila prozradit mu své tajemství.

Připadala jsem si jako blázen. Chtěla jsem se ho dotknout a zároveň se toho bála. Stáli jsme na břehu sami. Kdyby mě v tom okamžiku objal a políbil, nevím, co bych udělala.

„Opravdu bych ráda.” Pohlédla jsem mu do hlubokých modrých očí a lehce se dotkla jeho ruky.

„Neříkáš mi všechno,” poznamenal.

Ze všech sil jsem se musela držet, abych nepromluvila.

Ani nevím, proč jsem to neudělala. „Já teď prostě nemůžu,”

zašeptala jsem.

„Nebudeme parťáci napořád, Lindsay.”

„To je mi jasné. A možná nedokážu napořád říkat ne.”

Nejsem si jistá, jestli jsem byla zklamaná nebo ráda, když jsem před námi uviděla hotel. Chtělo se mi vběhnout do svého pokoje, otevřít okna a jen dýchat noční vzduch.

Zároveň jsem byla docela ráda, že jsem to neudělala, když mě Raleigh překvapil.

Bez varování se ke mně naklonil a přitiskl své rty na mé.

Jeho něžný polibek jako by říkal: Nevadí?

Chvilku jsme tak setrvali. Jemné ruce… jemné rty.

Bylo to přesně takové, jaké jsem si to představovala.

Chtěla jsem se ovládnout, ale přišlo to jako blesk z čistého nebe a já se začala poddávat. Náhle mě však pohltil strach -

strach z pravdy, které jsem nemohla uniknout.

Sklonila jsem hlavu a pomalu se odtáhla.

„Bylo to hezké. Tedy aspoň pro mě,” řekl Raleigh a opřel své čelo o mé.

Přikývla jsem, ale řekla: „Nemůžu, Chrisi.”

„To jsi pokaždé taková zdrženlivá, Lindsay?” zeptal se.

To proto, že tě klamu, chtělo se mi říct.

Muselo to však tak zůstat, i když jsem dlouho po nikom tak netoužila. „Právě teď chci ze všeho nejvíc dostat Rudou bradku,” odpověděla jsem.

Kapitola 60

NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA nás čekal vzkaz od detektiva McBrida, že nás bude čekat v Sharpově kanceláři v Síni slávy.

Něco se našlo na záznamu videokamer.

Ve skromně zařízené konferenční místnosti seděl před televizní obrazovkou velitel bezpečnosti, McBride a pár jeho kolegů z oddělení vražd.

„Nejdřív,” začal Sharp důležitě vysvětlovat, „jsme jen náhodně pouštěli záznam členům obou rodin a zastavovali ho, jakmile se jim zdálo, že někoho neznají. Váš portrét nám pak pomohl zúžit výběr.”

Stiskl tlačítko na dálkovém ovládám. „První záběry, které uvidíte, jsou od hlavního vchodu.”

Na obrazovce se objevil obvyklý černobílý obraz bezpečnostních kamer. Náhle po ní začali přecházet svatební hosté, většinou oblečení jako rockové hvězdy. Jeden vypadal jako Elton John a jeho společnice si pořídila účes ve stylu Cyndi Laupeové. Zahlédla jsem tam Chucka Berryho, Michaela Jacksona, několik Madonn a Elvisů.

Sharp zrychlil přehrávání. Několik párů přijelo v tradičních večerních šatech. Za nimi se do dveří protlačil muž, který zjevně odvracel tvář od kamer.

„Tady!” vyhrkl Sharp.

Byl to on! Srdce se mi divoce rozbušilo. Ten parchant!

Jeho podobnost s naším portrétem byla až strašidelná.

Muž, který o kamerách zřejmě věděl, kolem nich rychle proběhl. Možná si místo obhlédl už dříve. Ať to bylo jakkoliv, udělal všechno proto, aby co nejrychleji zmizel v davu.

Hruď mi sevřel vztek. „Můžete to vrátit a přiblížit?”

požádala jsem Sharpa. „Chci vidět jeho obličej.”

Pozvedl ovladač a hlava muže na obrazovce se zvětšila.

Vstala jsem. Dívala jsem se na nezřetelný záběr vrahovy tváře.

Oči a jasné rysy chyběly. Byla to jen linie jeho profilu.

Vystouplá brada se stínem bradky.

Ani na okamžik jsem nezapochybovala, že je to on.

Neznala jsem jeho jméno, neviděla mu pořádně do obličeje, ale před sebou jsem měla představu, kterou jsme si vytvořily s Claire.

„To je to nejlepší, co máme?” zeptal se Raleigh.

Jeden z techniků odpověděl: „Možná by to šlo vylepšit na počítači, ale tohle je zatím všechno, co se nám z toho podařilo dostat.”

„Ještě se na to podíváme,” řekl Sharp.

Přetočil film o kus dál a zastavil u záběru hlavního sálu.

Byl schopný zaostřit na několik mužů ve smokingu na okraji davu. Když však obraz zvětšil, začal být zrnitý až na hranici rozlišitelnosti.

„Úmyslně se vyhýbal kamerám,” pošeptala jsem Raleighovi. „Věděl, kde jsou.”

„Pustili jsme tohle oběma rodinám,” řekl Sharp. „Nikdo ho nedokázal identifikovat. Je možné, že to není on. Ale vzhledem k vaší kresbě…”

„Je to on,” prohlásila jsem pevně. Oči mě pálily od neostrého obrazu. Zároveň jsem si byla jistá, že se dívám na záhadného milence Kathy Voskuhlové.

Kapitola 61

HILLARY NĚCO VĚDĚLA. Byla jsem si tím skoro jistá. Nedokázala jsem ale pochopit, proč by měla tajit skutečnosti související s vraždou vlastní sestry. Starých zvyků se člověk těžko zbavuje, řekla mi.

Musela jsem si s ní ještě promluvit; podařilo se mi sehnat ji po telefonu v domě v Shaker Heights.

„Dala jsem řeč s Merrill Shortleyovou,” řekla jsem jí, „a potřebovala bych si vyjasnit pár podrobností.”

„Uvědomte si, že tohle je pro celou rodinu moc těžká doba, inspektorko,” odpověděla Hillary. „Pověděli jsme vám všechno, co víme.”

Nechtěla jsem na ni udeřit moc tvrdě. Ztratila svou sestru za mimořádně tragických okolností a kromě toho ji nikdo nemohl nutit, aby se se mnou vůbec bavila.

„Merrill mi o Kathy řekla pár věcí. Její životní styl…”

„O tom jsem vám řekla všechno,” bránila se. „Ale také jsem vám řekla, že od té doby, co poznala Jamese, se hodně zklidnila.”

„Merrill si vybavila, že se Kathy v San Francisku s někým scházela.”

„Říkali jsme vám přece, že se Kathy znala se spoustou mužů.”

„S tímhle to ale trvalo déle než obvykle. Byl starší a ženatý. Nějaké velké zvíře. Možná někdo slavný.”

„Mně se sestra nesvěřovala,” namítla Hillary.

„Potřebuji znát jeho jméno, paní Bloomová. Možná ji ten člověk zabil.”

„Obávám se, že vám nerozumím. Řekla jsem vám všechno, co vím. Já a sestra jsme si nebyly nijak zvlášť blízké. Žily jsme úplně odlišnými životy. A určitě vám už došlo, že já ten její nijak neschvalovala.”

„Když jsme spolu mluvily, pronesla jste jednu větu: Starých zvyků se člověk těžko zbavuje. Jaké zvyky jste měla na mysli?”

„Nevím, o co vám jde, inspektorko. Tohle má na starosti clevelandská policie. Proč je prostě nenecháte dělat jejich práci?”

„Snažím se vám pomoci, paní Bloomová. Proč se Kathy odstěhovala ze San Franciska? Zdá se mi, že to víte.

Ohrožoval ji tam někdo? Měla nějaké problémy?”

Její hlas zněl vyděšeně. „Vážím si vaší snahy, inspektorko, ale budu muset zavěsit.”

„Nakonec to vyplyne na povrch, Hillary. Pokaždé to tak dopadne. Objeví se její adresář. Účet za telefon. Nejde jen o Kathy. V Kalifornii zemřeli už čtyři lidé, stejně jako vaše sestra plni nadějí v budoucnost.”

Ve sluchátku zaznělo vzlyknutí. „Vůbec netuším, o čem mluvíte.”

Vycítila jsem, že mám poslední pokus. „Za svou praxi jsem zjistila, že v případech vražd existuje jedno pravidlo.

Člověk, který je zprvu nevinnou obětí, se může snadno stát spoluviníkem. Ten vrah udeří znovu a vy budete po zbytek svého života litovat, že jste mi neřekla všechno, co víte.”

Na druhém konci bylo ticho. Věděla jsem, co to znamená. Hillary Bloomová bojovala se svým svědomím.

Pak jsem uslyšela cvaknutí. Zavěsila.

Kapitola 62

LETADLO ZPÁTKY do San Franciska nám odlétalo ve čtyři odpoledne. Nerada jsem se vracela bez jména vraha.

Zvlášť když jsem cítila, že jsme už velmi blízko.

Někdo slavný.

Zvrhlý.

Proč ho chránila?

I tak jsme toho za pouhé dva dny stihli spoustu. Bylo mi jasné, že všechny tři vraždy spáchala táž osoba. Měli jsme horkou stopu, která vedla do San Franciska, možnou identitu a potvrzený popis.

Obě vyšetřování se teď vydají svou cestou. Cleveland se spojí s policií v Seattlu, která prohledá byt nevěsty. Možná něco v jejích věcech, adresář nebo e-mail v počítači, odhalí, kdo byl jejím milencem v San Francisku.

Během čekání na letišti v Clevelandu jsem vyťukala číslo své hlasové schránky. Cindy a Claire se ptaly, co je nového v našem případu. Reportéři prahli po mém komentáři ke clevelandskému zločinu.

Pak jsem uslyšela hrdelní hlas Merrill Shortleyové.

Nadiktovala mi své telefonní číslo.

Vytočila jsem ho tak rychle, jak to jen šlo. Telefon zvedla hospodyně. Zdálky se ozýval pláč dítěte.

Jakmile jsem Merrill uslyšela, poznala jsem, že její cynická skořápka trochu popraskala. „Hodně jsem přemýšlela,” spustila, „a je tady něco, o čem jsem se vám včera nezmínila.”

„Ano? To ráda slyším.”

„Jde o toho chlápka, co se s ním Kathy zapletla v San Francisku. Mluvila jsem pravdu. Nevím, jak se jmenuje.”

„Fajn, pokračujte.”

„Ale je tady jedna věc… Jak jsem říkala, nechoval se k ní dobře. Potrpěl si na sexuální hry. Pomůcky a tak. Možná tam bylo i nějaké filmování. Problém byl v tom, že Kathy si hrála, ráda.”

Po dlouhé pauze Merrill pokračovala. „No… a já si myslím, že ji nutil do něčeho, co se jí už tolik nelíbilo.

Pamatuji se, že měla modřiny na obličeji a nohách.

Vypadalo to, že z něj má Kathy strach. Naprosto ji ovládal.”

Začala jsem chápat, kam tím míří. „A proto se odstěhovala, viďte?” řekla jsem.

Merrill si povzdechla. „Ano, proto.”

„A proč za ním tedy jezdila ze Seattlu? Říkala jste, že se s ním stýkala až do samého konce.”

„Nikdy jsem netvrdila,” odpověděla Merrill Shortleyová, „že Kathy věděla, co je pro ni dobré.”

Pochopila jsem tragickou nevyhnutelnost v životě Kathy Kogutové. Uprchla ze San Franciska, aby tomu muži unikla.

Nepodařilo se jí ale osvobodit.

Platilo to i o ostatních zavražděných novomanželkách?

„Potřebuji jeho jméno, paní Shortleyová. Ten člověk možná zabil vaši přítelkyni. A jsou tu ještě další mrtví. Čím déle zůstane na svobodě, tím spíš to udělá znovu.”

„Už jsem říkala, že jeho jméno neznám, inspektorko.”

Pozvedla jsem hlas nad hluk v letištním terminálu.

„Merrill, něco o něm vědět musíte. Znala jste ji léta, chodily jste spolu na večírky.”

Merrill zaváhala. „Svým způsobem byla Kathy loajální.

Tvrdila, že je to známá osoba. Někdo, koho znám. Tajila ho.

Nebo tím možná chránila sama sebe.”

„Něco vám přece říct musela,” naléhala jsem. „Co dělá?

Kde bydlí? Kde se scházeli? Vy dvě jste byly jak sestry.”

„Přísahám,

inspektorko,

na

nic

takového

si

nevzpomínám.”

„Tak to ví někdo jiný. Kdo? Poraďte mi.”

Slyšela jsem, jak se Merrill zasmála. „Zeptejte se její sestry.”

Než jsme nastoupili do letadla, nechala jsem McBridovi podrobný vzkaz v hlasové schránce. Ten milenec Kathy byl zřejmě někdo slavný. Kvůli němu se pravděpodobně odstěhovala ze San Franciska. Její sestra Hillary nejspíš zná vrahovo jméno.

Na palubě jsem stále musela myslet na to, jak blízko jsme se dostali. Raleigh seděl vedle mě. Když letadlo odstartovalo, schoulila jsem se do jeho náručí a poddala se naprostému vyčerpání.

Mé zdravotní problémy se zdály být na milion kilometrů daleko. Vybavilo se mi něco, co jsem řekla Claire, že touha dopadnout toho parchanta mi dodává sílu žít dál.

„Dostaneme ho,” řekla jsem Raleighovi. „Nesmíme mu dovolit zabít další novomanželský pár.”

Kapitola 63

DRUHÝ DEN RÁNO jsem v osm zase seděla za svým stolem.

Vyšetřování se mohlo vydat několika směry. Jako nejslibnější zdroj informací se jevila Hillary Bloomová, za předpokladu, že opravdu znala jméno vraha. Bylo mi jasné, že se snaží uchránit rodinu od další bolesti, kterou by jí přineslo zjištění, že Kathy byla sexuální oběť, která podváděla svého budoucího manžela takřka i na cestě k oltáři.

Dříve nebo později se to jméno objeví. Buď nám ho poskytne ona, nebo vyšetřování v Seattlu.

Než jsem se pustila do práce, zavolala jsem do Medvedovy ordinace a znovu se objednala na pátou hodinu na transfúzi, kterou jsem předtím zrušila. Po krátkém čekání mi sestra sdělila, že se se mnou doktor setká osobně.

Možná má pro mne dobrou zprávu. Popravdě řečeno jsem se cítila o trochu silnější. Třeba léčba začala zabírat.

Nebylo snadné navázat na to, co jsem v San Francisku opustila. Nejlepší stopa byla teď v Clevelandu. Přečetla jsem

si několik zpráv od Jacobiho a absolvovala schůzku vyšetřovacího týmu v deset hodin.

Nejslibnější stopy, vous a Nevěstin butik, pocházely vlastně ze sezení s Claire a Cindy. Nemohla jsem odolat a před polednem jsem vytočila Claiřino číslo.

„Už bylo načase,” vyhrkla vzrušeně. „Myslela jsem, že na tom děláme společně.”

„Neboj, všechno ti povím,” odpověděla jsem. „Zavolám ještě Cindy a sejdeme se na oběd.”

Kapitola 64

OPŘELY JSME SE o kamennou zeď v parku u radnice a zakously se do sendvičů, které jsme si koupily v nedalekých potravinách. Vyšetřovací klub byl zase pohromadě.

„Mělas pravdu,” řekla jsem Claire. Podala jsem jí fotografii pořízenou z nahrávky bezpečnostních kamer na clevelandské svatbě.

Upřeně se na ni zadívala a pak se pousmála. „Vycházela jsem jen z toho, co po sobě ten parchant nechal.”

„Možná,” připustila jsem. „Ale vsadím se, že Righettimu by to uniklo.”

„To je pravda,” připustila spokojeně.

Byl to jasný, větrný den; svěží vzduch voněl oceánem.

Lidé z kanceláří pracovali na svém opálení; sekretářky tlachaly ve skupinkách.

Shrnula jsem, co jsme zjistili v Clevelandu. Vynechala jsem všechno, co se stalo mezi Chrisem Raleighem a mnou.

Když jsem skončila se šokujícím odhalením Merrill Shortleyové, Cindy řekla: „Možná jsi tam měla ještě zůstat, Lindsay.”

Zavrtěla jsem hlavou. „Není to můj případ. Byla jsem tam jen jako konzultantka.”

„Myslíš, že Merrill Shortleyová ještě něco skrývá?”

zeptala se Claire.

„Neřekla bych. Podle všeho mi řekla všechno, co ví.”

„Nevěsta tam musela mít víc známých,” nadhodila Cindy. „Pracovala v propagaci. Jestli je ten chlápek někdo slavný, možná ho potkala v práci.”

Přikývla jsem. „Poslala jsem tam člověka, aby to prověřil. A policie v Seattlu prohledává její byt.”

„Kde pracovala, když tady žila?” zeptala se Claire.

„Ve společnosti zvané Bright Star Media. Byla v kontaktu s místní hudební scénou.”

Cindy se napila ledového čaje. „Co kdybych se na to mrkla?”

„Myslíš něco jako v Hyattu?” poznamenala jsem.

Zavrtěla hlavou. „Ne, spíš jako v Napě. No tak… jsem novinářka. Celý den sedím v jedné místnosti s lidmi, kteří se snaží vyhrabat nějakou špínu.”

Zakousla jsem se do sendviče. „Tak jo,” svolila jsem nakonec. „Pusť se do toho.”

„A mezitím,” chtěla vědět Cindy, „můžu zveřejnit to, co zatím máme?”

Většinou šlo o tajné informace. Kdyby se objevily v novinách, bylo by jasné, že jejich zdrojem jsem já. „Můžeš zveřejnit, jak to vypadalo na místě činu. Zmínit se o

nevěstině spojení se San Franciskem. Ani slovo o Merrill Shortleyové.” Doufala jsem, že vrah vycítí, že jsme mu na stopě, a dobře si rozmyslí, než bude vraždit znovu.

Cindy zašla k blízkému zmrzlinářskému vozíku, aby si koupila nanuk. Claire využila příležitosti, aby se zeptala: „A jak se cítíš? Je ti dobře?”

Povzdechla jsem si a pokrčila rameny. „Je mi špatně od žaludku. Motá se mi hlava. Přesně jak mě varovali. Dneska odpoledne mám další transfúzi. Medved říkal, že bude u toho.” Viděla jsem, že se Cindy vrací.

„Tady máte,” podávala nám každé jeden nanuk.

Claire se chytila za hrudník a předstírala infarkt.

„Potřebuji nanuk, jako Texas potřebuje v srpnu teplý vánek.”

„To já taky,” usmála jsem se. Bylo to mango, ale tloušťka pro mě nebyla momentálně tou největší hrozbou.

Claire si ten svůj nakonec také vzala. „Jedné věci ses ale vyloženě vyhnula,” poznamenala. „Co se stalo mezi tebou a panem Chrisem Raleighem v Clevelandu?”

„Není o čem mluvit,” pokrčila jsem rameny.

„A to by si člověk myslel,” zasmála se Cindy, „že poldové umějí lhát.”

„Potřebuješ do novin nějaké drby?” zeptala jsem se.

Neubránila jsem se ruměnci. Zvědavé pohledy mých kamarádek se do mě zabodly a přesvědčily mě, že nemá smysl vzdorovat. Pověděla jsem jim tedy, jak se věci mají: o

tom dlouhém, pomalém tanci u mě doma („Ty přece netancuješ,” neodpustila si Claire), o procházce po břehu jezera, o mém váhání a pochybnostech.

„V podstatě mě stálo spoustu sebeovládání, abych ze sebe tam u jezera neservala šaty,” zasmála jsem se nakonec.

„A proč jsi to neudělala?” vykulila oči Claire. „Možná by ti to prospělo.”

„Ani nevím,” pokrčila jsem rameny.

Ale věděla jsem. A přestože si z toho Claire dělala legraci, věděla to také. Stiskla mi ruku. Cindy se na nás dívala a nevěděla, o co jde.

„Chtěla bych vidět, jak by se Smíšek tvářil, kdyby vás sebrali za to, že jste si to rozdávali v lesíku,” zažertovala Claire.

„Dva policisté ze San Franciska,” deklamovala Cindy, „kteří pátrali v Clevelandu po vrahovi novomanželů, byli přistiženi inflagranti v křoví u jezera.”

Rozesmály jsme se naplno. Nebyl to špatný pocit.

„Od teď se před ním budeš muset mít v autě na pozoru,”

ušklíbla se Claire.

„To není Chrisův styl,” bránila jsem ho. „Něco takového by bylo pod jeho úroveň.”

„Aha, tak on už je to Chris,” podivila se Claire. „A na tu úroveň se tolik nespoléhej. Edmund hraje na tři nástroje, má v malíčku všechno od Bartóka po Keitha Jarretta, ale už po mně vyjel na těch nejneočekávanějších místech.”

„Jako třeba kde?” zeptala jsem se zvědavě.

Mávla rukou. „Já jenom nechci, aby sis myslela, že když se chlap chová jako džentlmen, bude se tak chovat, i když přijde na věc.”

„No tak,” pobídla jsem ji. „Už jsi to nakousla. Ven s tím.”

„Řeknu jenom to, že se mi na stole v pitevně nepovalovaly jenom mrtvoly.”

Málem jsem upustila nanuk na zem. „To si snad děláš legraci. Ty a Edmund…?”

Claire se mlsně olízla. „Když už jsem zašla takhle daleko… Jednou jsme to dělali v orchestřišti. Samozřejmě po zkoušce.”

„Co vy jste to za lidi, když to děláte jak králíci?” vyhrkla jsem.

Claire zářila jako sluníčko. „To víš, už je to dávno. Když o tom ale tak přemýšlím, tenkrát v mé kanceláři při vánočním večírku, to zas není tak dávno.”

„Když už se zpovídáme,” přidala se Cindy, „těsně po tom, co jsem nastoupila v Chroniclu, jsem chvíli měla pletky s jedním kolegou. Scházeli jsme se v knihovně, v sekci nemovitostí. Tam nikdy nikdo nepřišel.”

Vytřeštila jsem oči. Dozvídala jsem se věci, o kterých jsem neměla ani tušení. Zároveň jsem se trochu styděla.

Neměla jsem co vypravovat.

„A ty?” obrátila se ke mně Claire. „Čím se pochlubí inspektorka Boxerová?”

Snažila jsem si vybavit jediný okamžik, kdy jsem udělala něco naprosto bláznivého. Ale ať jsem se probírala svými milostnými aférami, jak jsem chtěla, všechno se událo pěkně v posteli.

Smutně jsem pokrčila rameny.

„Tak to bys měla radši začít,” napomenula mě Claire. „Já nebudu na smrtelné posteli vzpomínat na své tituly a konference, na kterých jsem přednášela.”

Zaplavila mě vlna lítosti. V tu chvíli jsem nevěděla, co bych si přála víc, jestli nějakou pikantní vzpomínku nebo jméno Rudé bradky. Nejspíš jsem chtěla obojí.

Kapitola 65

O PÁR HODIN POZDĚJI jsem už seděla v transfúzním oddělení na hematologii.

„Doktor Medved by s vámi chtěl mluvit, než začneme,”

řekla Sara, sestra, která mi dávala transfúze.

Nervózně jsem ji sledovala, jak připravuje všechno nezbytné pro zákrok. V poslední době jsem se cítila lépe, až na ten nával nevolnosti minulý týden.

Do místnosti vstoupil doktor Medved s hnědými deskami pod paží. Z jeho přátelské tváře se nedalo nic vyčíst.

Slabě jsem se usmála. „Samé dobré zprávy?”

Sedl si naproti mně na kraj stolu. „Jak se cítíte, Lindsay?”

„Když jsme se viděli poprvé, bylo to horší.”

„Býváte unavená?”

„Jen občas. Většinou večer.”

„Dělá se vám špatně?”

Přiznala jsem, že jsem jednou nebo dvakrát zvracela.

Poznamenal si to do mé karty.

Prolistoval několik lékařských zpráv v deskách. „Tady vidím, že máte za sebou čtyři transfúze …”

Srdce mi bušilo až v krku. Konečně odložil desky a pohlédl mi zpříma do očí.

„Obávám se, že vaše červené krvinky stále ubývají, Lindsay. Ukazuje to tenhle graf.”

Medved mi podal stránku z počítače. Naklonil se ke mně a tužkou mi ukázal čáru zobrazující stav mých erytrocytů.

Plynule klesala. Kruci.

Nešťastně jsem si povzdechla. „Je to čím dál horší.”

„Abych řekl pravdu,” připustil doktor, „není to zrovna trend, ve který jsme doufali.”

Ignorovala jsem možnost, že se něco takového může stát, a ponořila se do případu. Věřila jsem, že jsem příliš mladá na to, abych mohla vážně onemocnět.

Takže umírám, je to tak? Ach, bože.

„Co se bude dít teď?” vypravila jsem ze sebe.

„Chci pokračovat v léčbě,” odpověděl Medved. „Vlastně ji chci zintenzivnit. Někdy chvíli trvá, než nastane zlepšení.”

„Naděje umírá poslední,” zažertovala jsem pochmurně.

Přikývl. „Od teď sem budete docházet třikrát týdně. A zvýším vám dávku o třicet procent.” Poposedl na desce stolu. „Zatím není důvod k obavám,” pokusil se mě uklidnit.

„Můžete dál chodit do práce, jestli se na to tedy cítíte.”

„Já musím pracovat,” opáčila jsem.

Kapitola 66

DOMŮ JSEM DOJELA jako ve snu. Nejen že jsem se musela prát s Rudou bradkou, ale musela jsem zároveň bojovat o život.

Chtěla jsem znát jeho jméno. Přála jsem si to víc než cokoliv jiného. A chtěla jsem žít svůj život. Toužila jsem po štěstí, úspěchu, po někom, s kým bych se o to mohla podělit, po dítěti. Když jsem teď potkala Raleigha, vycítila jsem příležitost, jak toho všeho dosáhnout. Jen kdybych se uzdravila. Kdyby se mé červené krvinky umoudřily.

Jela jsem domů. Marta byla celá šťastná, že mě vidí, a já ji vzala na krátkou procházku. Pak na mě ale všechno dolehlo plnou vahou. Nevěděla jsem, jestli mám se svým smutkem bojovat nebo se mu prostě poddat. Nakonec jsem se rozhodla, že si něco uvařím. Třeba mě to rozptýlí.

Vyndala jsem dvě cibule a začala je bezmyšlenkovitě krájet. Pak mi došlo, jak nesmyslně se chovám.

Potřebovala jsem si s někým promluvit. Chtělo se mi křičet Tohle si, kruci, nezasloužím a tentokrát jsem si přála, aby to někdo slyšel.

Myslela jsem na Chrise a jeho konejšivé objetí. Jeho oči a úsměv. Kéž bych se mu mohla se vším svěřit. Stačilo zavolat, aby přijel. Mohla bych mu položit hlavu na rameno.

Zavolala jsem Claire. Z mého roztřeseného hlasu okamžitě poznala, že něco není v pořádku.

„Mám strach,” bylo jediné, na co jsem se zmohla.

Mluvily jsme spolu skoro hodinu. Většinu času jsem mluvila já.

Vyprávěla jsem Claire o tom, jaký mám strach z blížící se další fáze Negliho nemoci. Řekla jsem jí, že touha najít toho parchanta mi dodávala sílu bojovat dál. Bránilo mi to stát se jenom dalším marodem.

„Změnilo se na tom něco, Lindsay?” zeptala se potichu.

„Ne, chci ho dostat víc než předtím.”

„V tom případě na tom zapracujeme. Ty, já a Cindy.

Pomůžeme ti bojovat. Pro tentokrát se o to nepokoušej na vlastní pěst.”

Za hodinu mě uklidnila natolik, že jsme si mohly dát dobrou noc.

Stulily jsme se s Martou na gauči pod jednou dekou a dívaly se na film Dave, jeden z mých oblíbených. Scéna na konci, kdy Sigourney Weaverová navštíví Kevina Klina v jeho kanceláři, mě pokaždé rozpláče.

Usnula jsem s nadějí, že příběh mého života bude mít také happy end.

Kapitola 67

DRUHÝ DEN RÁNO jsem si připadala silnější než kdy dřív. Stále jsem věřila, že už jsme blízko, že nás od vrahova jména dělí jen několik hodin.

Spojila jsem se s Jimem Heekinem v Seattlu. Řekl mi, že se právě probírají nevěstiným majetkem. Jestli něco objeví, okamžitě mi dají vědět.

Přišla nám odpověd’ z Infortechu, firmy, ve které Kathy Voskuhlová pracovala v Seattlu. Za tři roky, kdy tam pracovala, nejela ani jednou služebně do San Franciska.

Měla na starost kontakt s klienty v Seattlu. Pokud pravidelně jezdila na jih, dělala to soukromě.

Nakonec jsem zavolala McBridovi. Kogutovi stále tvrdili, že nic víc nevědí. Předchozího dne se však setkal s otcem, který vypadal, že brzy promluví. Bránila mu v tom jen snaha bránit čest mrtvé dcery.

McBride navrhl, že jako žena bych je mohla snáze přemluvit. Vytočila jsem číslo Kogutových a chtěla mluvit s Christine Kogutovou, matkou nevěsty.

Když přišla k telefonu, zněl její hlas jinak, byl zdrženlivý, ale svobodnější, jako by její utrpení už trochu polevilo. Doufala jsem, že je tomu opravdu tak.

„Vrah vaší dcery je stále na svobodě,” spustila jsem bez obalu. „Rodiny dvou dalších manželských párů trpí.

Myslím, že víte, kdo Kathy ublížil. Prosím, pomozte mi ho dopadnout.”

Slyšela jsem, jak si povzdechla. Když pak promluvila, třásl se jí hlas žalem a studem. „Vychováváte dítě, inspektorko, a myslíte si, že…”

„Já vím,” řekla jsem. Cítila jsem, že stále váhá. Určitě to jméno zná.

„Byla tak krásná… každý ji musel milovat. Měla svou hlavu, ale doufali jsme, že jednou potká někoho, kdo z ní udělá dobrou manželku. Manžel tvrdí, že jsme ji rozmazlili.

Možná máme svůj podíl viny na tom, co se stalo.”

Mlčela jsem. Věděla jsem, jaké to je svěřit se někomu s hluboko ukrytým tajemstvím.

„Máte děti, inspektorko?”

„Ještě ne,” odpověděla jsem.

„Je tak těžké uvěřit, že vám vaše dítě může způsobit tolik bolesti. Prosili jsme ji, aby se od něj osvobodila. Dokonce jsme jí sehnali tu novou práci. Pomohli jí se stěhováním.”

Nic jsem neříkala a nechala ji pokračovat jejím vlastním tempem.

„Byla na něm naprosto závislá, inspektorko. Nedokázala se s ním přestat vídat. Nechápu ale, proč jí musel tolik ublížit. Vzal jí všechno, co na ní bylo čisté. Proč musel Kathy ubližovat?”

Prozraďte mi to jméno. Kdo to je?

„Uchvátila ji jeho sláva. Naprosto s tím mužem ztrácela sebekontrolu. Dělala nám ostudu až do samého konce. Ale stále nedokážu pochopit, jak někdo, kdo mou dceru miloval, ji dokázal zabít. Také proto jsem asi mlčela.”

„Řekněte mi to teď,” vybídla jsem ji.

„Myslím, že se s ním setkala na premiéře jednoho jeho filmu. Řekl jí, že má tvář, o jaké vždycky snil.”

Pak mi paní Kogutová prozradila své tajemství.

Strnula jsem.

Znala jsem to jméno. Rudá bradka byl opravdu slavný.

Kapitola 68

VŠECHNO DO SEBE začalo zapadat. Byl jedním ze spoluvlastníků vinice Vrabčí vrch, kde se našla těla druhého manželského páru. Stýkal se s Kathy celá léta v San Francisku. Byl starší a ženatý.

A slavný.

Jméno podezřelého samo o sobě nic nedokazovalo. Znal však poslední nevěstu a byl spojený s místem, kde se našla těla obětí druhé vraždy.

Podle svědectví Merrill Shortleyové a Christine Kogutové měl násilnické sklony a možná i motiv ke spáchání těch odporných vražd. Narůstala ve mně jistota, že právě on je Rudá bradka.

Popadla jsem Raleigha a táhla ho za sebou po chodbě.

„Co se děje?” ptal se. „Hoří snad někde?”

„Právě se chystám jeden požár založit. Sleduj.”

Rozrazila jsem dveře Rothovy kanceláře.

„Vím, jak se jmenuje,” vyhrkla jsem.

Vytřeštili na mě oči.

„Nicholas Jenks.”

„Ten spisovatel?” zalapal Raleigh po dechu.

Přikývla jsem. „To on byl Kathyiným milencem v San Francisku. Její matka konečně promluvila.” Seznámila jsem je se skutečnostmi, které ho spojovaly s vraždami.

„Ten chlap… je slavný,” nadskočil Roth. „Podle jeho knih se točí kasovní trháky.”

„O to právě jde. Merrill Shortleyová tvrdila, že je to někdo, koho se Kathy snaží krýt. Je tu spojitost, Same.”

„Dobře, tak je tu spojitost,” vykřikl Roth. „Jenks a jeho žena jsou zvaní na každou větší trachtaci. Viděl jsem ho na fotografii se starostou. A co má být?”

Vzduch ve Smíškově kanceláři ztěžkl strachem z možného rizika.

„Měl jste slyšet, jak o něm mluvili Kogutovi, Same,”

řekla jsem. „Jako o nějakém zvířeti. Dravci. Myslím, že zjistíme, že měl něco se všemi třemi dívkami.”

„Myslím, že má Lindsay pravdu, Same,” vložil se do debaty Chris.

Sledovali jsme Rotha, jak si to všechno rovná v hlavě.

Nicholas Jenks byl slavný. Nedotknutelný. Poručík zkřivil obličej, jako by kousl do kyselého jablka.

„Zatím nemáte vůbec nic,” prohlásil. „To všechno je jenom shoda okolností.”

„Jeho jméno se objevilo ve spojení se čtyřmi mrtvými.

Měli bychom ho vyslechnout jako kohokoliv jiného.

Můžeme si promluvit s oblastním prokurátorem?”

Roth zvedl ruku. Nicholas Jenks byl jedním z nejprominentnějších občanů San Franciska. Obvinit ho z vraždy bylo riskantní. Raději bychom se neměli mýlit.

Nepoznala jsem, co si o tom Smíšek myslí. Konečně se mu trochu uvolnil krk, což v jeho případě znamenalo souhlas.

„Dobře, promluvte si s prokurátorem,” svolil. „Zavolejte Jill Bernhardtové.”

Obrátil se k Raleighovi. „Tohle se nesmí dostat ven, dokud nebudeme mít něco opravdu pořádného.”

Naneštěstí byla zástupkyně oblastního prokurátora Jill Bernhardtová právě u soudu. Její sekretářka mi sdělila, že se odtamtud vrátí až večer. To bylo moc špatné. Trochu jsem Jill znala a měla ji ráda. Byla neústupná a chytrá. A dokonce měla i svědomí.

Raleigh a já jsme si sedli a u kávy probrali další kroky.

Roth měl pravdu. Neměli jsme nic, na základě čeho by bylo možné vydat zatykač. Přímá konfrontace by mohla být nebezpečná. U podobných lidí si člověk nikdy nemůže být dost jistý. Dokáží se bránit.

Do kanceláře vstoupil Warren Jacobi se spokojeným úsměvem ve tváři. „Dneska by se měl bouchnout šampus,”

prohlásil.

Pochopila jsem to jako další sardonickou narážku na mě a Raleigha.

„Celé týdny pátrání, a pořád nic,” pokračoval Jacobi.

„Až včera se Jennings vrátil se třemi firmami, které prodaly

pár krabic těch bublinek. Jedním ze zákazníků je nějaký účetní ze San Matea. Zajímavé na tom je, že ho máme v kartotéce. Odkroutil si dva roky v Lampocu za podvody s cennými papíry. Na tom by mohlo něco být, ne? Sériové vraždy, podvody…”

„Možná má ten chlap pifku na lidi, co vlastní akcie,”

usmála jsem se na Jacobiho.

Našpulil rty. „Druhá je nějaká manažerka, co si dělá zásoby na oslavu čtyřicátin. Tenhle Clos du Mesnil se zřejmě dobře hodí do sbírky. Prý je to francouzský šampus.”

Tázavě jsem zvedla obočí a čekala, co z něj vypadne.

„Ten třetí zákazník, a teď pozor, koupil před dvěma roky dvě krabice ročníku osmdesát devět ve velké aukční síni Butterfield a Butterfield. Soukromý sběratel. Dal dva a půl tisíce za karton. Nejdřív nám nechtěli prozradit jeho jméno. Ale zmáčkli jsme je a ukázalo se, že je to velké zvíře. Moje žena je jeho velký fanda. Přečetla všechny jeho knížky.”

Raleigh a já jsme ztuhli. „Kdo to je, Warrene?” vyhrkla jsem.

„Možná by mi mohl podepsat knížku, abych si doma udělal oko. Už jsi četla Lví podíl od Nicholase Jenkse?”

Kapitola 69

JACOBIHO SLOVA mě zasáhla jako pěst na solar plexus. V témž okamžiku zmizely všechny mé pochyby.

Kathy Kogutová, Vrabčí vrch, šampaňské Clos du Mesnil. Jenks byl teď spojený se všemi třemi vraždami.

To on byl Rudá bradka.

Chtěla jsem se s Jenksem setkat, aby pochopil, že vím všechno. Bylo mi však jasné, že nemohu.

Náhle jako by mi hrudník stáhla kovová obruč. Nevěděla jsem, jestli je to nával nevolnosti způsobený mou nemocí nebo potlačovaný vztek.

Ať to bylo cokoliv, pochopila jsem, že musím ven.

„Odcházím,” oznámila jsem Raleighovi. Měla jsem strach.

Překvapeně na mě vytřeštil oči, když jsem probíhala kolem.

„Hej, řekl jsem něco špatného?” zaslechla jsem Jacobiho.

Popadla jsem bundu a kabelku a seběhla na ulici. Krev mi bouřila v žilách jako rozzuřený démon. Poléval mě studený pot.

Rychlou chůzí jsem se pustila ulicí.

Neměla jsem tušení, kam jdu. Připadala jsem si jako zahraniční turista, který právě přijel do neznámého města.

Procházela jsem mezi lidmi, kteří o mně vůbec nic nevěděli.

Chtěla jsem na chvíli uniknout sama sobě.

Hnala mě neodolatelná touha. Chtěla jsem mu pohlédnout do očí.

Náhle jsem zjistila, že stojím před knihkupectvím. Vešla jsem dovnitř.

Byl to velký, jasně osvětlený obchod s policemi plnými nejnovějších knih. Rozhlédla jsem se kolem. Na stole před sebou jsem spatřila, co jsem hledala.

Lví podíl. Možná padesát silných výtisků v jasně modrých obálkách.

Lví podíl. Napsal Nicholas Jenks.

Zvedla jsem jednu knihu a pohlédla na zadní záložku.

Hleděla jsem na vraha novomanželů. Byla jsem si tím jistá.

Prozradila mi to fotografie tváře Nicholase Jenkse. Rysy jako tesané z mramoru, chladné šedé oči. A ještě něco.

Narezlá bradka, prokvetlá šedí.

Kniha třetí

RUDÁ BRADKA

Kapitola 70

JILL BERNHARDTOVÁ, houževnatá a chytrá asistentka oblastního prokurátora, které byl přidělen případ vražd novomanželů, skopla lodičky a překřížila si nohy na kožené židli za svým stolem. Upřela na mě pronikavý pohled svých modrých očí.

„Takže na rovinu. Vy si myslíte, že ty novomanželské páry zabil Nick Jenks?” zeptala se.

„Jsme si tím jistí,” odpověděla jsem.

Jill byla tmavá a neodolatelně půvabná. Vlnité černé vlasy lemovaly úzký oválný obličej. Ve třiceti čtyřech letech už byla stoupající hvězdou úřadu Bennetta Sinclaira.

Spolu s Raleighem jsme jí postupně předložili všechna tři spojení Nicholase Jenkse se třemi dvojnásobnými vraždami: šampaňské nalezené na místě první vraždy, jeho spoluvlastnictví vinice Vrabčí vrch a poměr s třetí nevěstou, Kathy Voskuhlovou.

Jill zaklonila hlavu a rozesmála se. „Tak vy chcete toho chlapa obvinit na základě toho, že se někomu míchal do života? No to mě podržte! Měli byste to zkusit v Examineru, tady, bohužel, potřebujeme fakta.”

„Jeho jméno se objevilo při vyšetřování všech tří vražd, Jill,” namítla jsem.

Sešpulila rty ve skeptickém úsměvu, který říkal: Promiňte, někdy příště. „To šampaňské by mohlo pomoct, kdybyste ho už měli. Ale vy ho nemáte. Spoluvlastnictví toho pozemku nic nedokazuje. Takovou osobu se styky, jako je Nicholas Jenks, nemůžete obvinit bez pádných důkazů.”

Povzdechla si a posunula na stranu hromadu papírů.

„Dostali jste zálusk na velkou rybu? Tak běžte domů a vraťte se s pevnějším prutem.”

Její tvrdě odmítavá reakce mě pobouřila. „Tohle není moje první vražda, Jill.”

Jen se ušklíbla. „A tohle není můj první případ pro titulní strany.” Pak se omluvě usmála. „Promiňte,” řekla. „Už mluvím jako Bennett. Asi trávím příliš mnoho času mezi žraloky.”

„Mluvíme o sériovém vrahovi,” potřásl zklamaně hlavou Raleigh.

Dokažte mi to, říkal Jillin pohled. Už dvakrát jsem s ní pracovala a věděla jsem, jak pečlivě se připravuje, než jde k soudu. Dva roky po dokončení práv si vzala perspektivního mladého muže z jedné přední právnické firmy. Přeskočila celou řadu služebně starších prokurátorů až na místo pravé ruky oblastního prokurátora. Jill byla ten typ ambiciózní ženy, které navíc všechno hraje do ruky.

Podala jsem jí fotografii ze záznamu bezpečnostní kamery v Síni slávy a potom fotografii Nicholase Jenkse.

Pozorně si je prohlédla a pokrčila rameny. „Víte, co by s tímhle udělal jeho obhájce? Je to k ničemu. Ať si ho na základě něčeho takového obviní v Clevelandu.”

„Nechci ho přenechat Clevelandu,” řekla jsem.

„Tak se vraťte s něčím, co bych mohla ukázat Velkému Benovi.”

„A co takhle domovní prohlídka,” nadhodil Raleigh.

„Třeba by se nám podařilo prokázat, že ta láhev od šampaňského patří k těm, které bychom u něho našli.”

„Mohla bych to probrat s nějakým soudcem,” zamyslela se Jill. „Třeba bych našla takového, který Jenksovo dílo považuje za prznění literatury. Ale myslím si, že byste udělali chybu.”

„Proč?”

„Na základě podezření můžete obvinit leda nějakou feťáckou štětku. Nicholase Jenkse byste leda varovali a pak by vám všechen čas zabralo odhánění jeho právníků a novinářů. Jestli je to on, budete mít jen jeden pokus, abyste ho usvědčili. A na to toho máte málo.”

„Claire má v laboratoři jeden vous z vraždy DeGeorgeových,” řekla jsem. „Mohli bychom Jenkse přinutit, aby nám dal vzorek ze své bradky.”

Zavrtěla hlavou. „S tím, co máte, by musel spolupracovat dobrovolně. A nemluvím o tom, co byste mohli ztratit, pokud se mýlíte.”

„Myslíš tím, že jsme se upnuli jen na jednoho podezřelého?”

„Myslím to politicky. Znáš přece pravidla hry, Lindsay.”

Upřela na mě své modré oči. Dokázala jsem si představit novinové titulky, které obracejí celý případ proti nám. Něco jako v případech O. J. Simpsona a Jona Benety Ramseyho, proti kterým toho policie měla zhruba tolik jako my proti Jenksovi.

Jill vstala, uhladila si modrou sukni a opřela se o stůl.

„Podívejte, jestli je ten chlap vinný, chci ho roztrhat na kusy stejně jako vy. Vy jste za mnou ale přišli jen s tím, že si Jenks potrpí na stejné šampaňské jako vrah. Cleveland má alespoň jeho poměr se zavražděnou, což jim dává možný motiv, ale ani oni toho na něj nemají dost.”

„Každý můj krok sledují média jak pod mikroskopem,”

dodala pak Jill. „Myslíte, že by to oblastní prokurátor a starosta odsouhlasili?” Pak se soustředila na mě. „A co ty, Lindsay? Jseš si jistá?”

Byl spojený se všemi třemi případy. V hlavě mi stále zněl zoufalý hlas Christine Kogutové. Rozhodně jsem přikývla. „On je ten vrah.”

Vstala a obešla stůl. Pak se na nás usmála a řekla: „Jestli tím ohrozíte moji šanci vidět své paměti ve výlohách

knihkupectví ještě před čtyřicítkou, tak si to s vámi vyřídím.”

I přes ten sarkasmus jsem viděla v očích Jill Bernhardtové plát stejný oheň, jako když stála před soudem.

„Tak dobře, Lindsay, půjdu do toho.”

Nevěděla jsem, co žene Jill kupředu. Moc? Touha prosazovat spravedlnost? Její ambice? Ať to bylo cokoliv, tušila jsem, že se v tomhle směru od sebe moc nelišíme.

Když jsem poslouchala, jak vyjmenovává, co potřebujeme k podání žaloby, dostala jsem náhle skvělý nápad.

Napadlo mě, že bych ji měla dát dohromady s Claire a Cindy.

Kapitola 71

CINDY THOMASOVÁ se ve špinavých prostorách podzemní knihovny Chroniclu probírala čtyři roky starými články. Bylo pozdě, po osmé večer. Když tak pracovala o samotě hluboko v útrobách budovy, připadala si jako nějaký egyptolog, který oprašuje dávno ztracené tabulky s hieroglyfy.

Cítila však, že je něčemu na stopě. Prach, ležící na starých tajemstvích, se začínal zvedat, a brzy se jistě ukáže něco cenného.

Únor… březen 1996. Políčka filmu se jí míhala před očima.

Někdo slavný, řekla přítelkyně clevelandské nevěsty.

Cindy posunovala film kupředu. I takhle vznikají reportáže.

V archivech a po pracovní době.

Předtím zavolala do agentury Bright Star Media, ve které Kathy Kogutová pracovala, když žila v San Francisku. Právě se k nim donesla zpráva o smrti jejich bývalé kolegyně.

Cindy se jich zeptala, na prezentaci kterých filmů se agentura v té době podílela. Zklamala ji odpověď, že se filmy nezabývají. Capitol, koncertní sál, dozvěděla se.

Cindy zadala heslo Bright Star Media do databanky Chroniclu, která obsahovala všechna témata, jména a společnosti, které se v novinách objevily za posledních deset let. K její radosti se objevily odkazy na několik článků.

Byla to otravná, nimravá práce. Články byly publikovány v rozpětí asi pěti let. Každý z nich byl jinde.

Bylo čtvrt na jedenáct, už dvě hodiny nespatřila živou duši, když konečně padla na něco zajímavého.

Bylo to v kulturní rubrice s datem 10. února 1995. „Píseň místní skupiny Sierra se díky uplatnění ve filmu stává hitem.”

Cindy přelétla text pohledem: plány na jejich album, turné po osmi městech. Výroky zpěváka.

„Sierra bude hrát zítra večer v Capitolu u příležitosti uvedení filmu Ostnatý drát.”

Srdce se jí na okamžik zastavilo. Rychle vyhledala kulturní rubriku z následujícího dne.

Bleskem celý článek přeběhla očima: „…Slavnostní premiéry se zúčastnil představitel hlavní role Chris Wilcox.”

Jeho fotografie se sexy herečkou. „Bright Star se podílí na produkci dalšího hvězdného alba. “

Prohlédla si tři fotografie doprovázející článek. Pod nimi si povšimla jména fotografa, vytištěného malými písmeny: Foto Sal Esposito, Chronicle.

Fotografie… Cindy vyskočila od stolu a proběhla kolem třímetrových regálů se žloutnoucími výtisky novin na druhý

konec knihovny, kde se nacházelo pohřebiště fotografií.

Dlouhé řady snímků.

Ještě nikdy tam nebyla a nevěděla, jak v nich hledat.

Ošklivé, strašidelné místo, zvlášť pozdě večer.

Okamžitě poznala, že řazení je chronologické. Kráčela uličkou a podle značek na policích vyhledala únor 1995.

Zapátrala po deskách s datem desátého.

Objevila je na nejvyšší polici. Kde jinde? Stoupla si na nižší polici a podařilo se jí na ně dosáhnout.

Na zaprášené podlaze Cindy rychle listovala svázanými obálkami. Jako ve snu narazila na jednu nadepsanou: „Ostnatý drát, premiéra, Esposito.”

Uvnitř se skrývalo několik lesklých černobílých fotografií. Někdo, nejspíš reportér, napsal černým fixem na jejich rub jména zachycených osob.

Strnula, když našla přesně ten snímek, ve který doufala.

Čtyři lidé si na něm připíjeli šampaňským.

Poznala Kathy Kogutovou podle fotografií, které Lindsay přivezla z Clevelandu. Vlnité vlasy.

Vedle ní se usmíval do objektivu další člověk, kterého Cindy znala. Roztřásly se jí ruce, když zjistila, že konečně rozluštila hieroglyfy.

Zastřižená, asi narezlá bradka. Sarkastický úsměv, jako by ten člověk tušil, co se jednoho dne stane.

Vedle Kathy Kogutové stál spisovatel Nicholas Jenks.

Kapitola 72

KDYŽ SE CINDY objevila u mých dveří v půl dvanácté večer, úplně mi to vyrazilo dech. S nadšeným výrazem ve tváři na mě vybafla: „Už vím, kdo byl milencem Kathy Kogutové.”

„Nicholas Jenks,” odpověděla jsem. „Pojď dál, Cindy.

Lehni, Marto.”

„Sakra,” zasténala nahlas. „A já měla takovou radost, že jsem na to přišla.”

Opravdu na to přišla. Porazila na hlavu McBrida i Seattle. Dva týmy zkušených vyšetřovatelů a FBI k tomu.

Pohlédla jsem na ni s nelíčeným obdivem. „Jak se ti to povedlo?”

Příliš neklidná, aby se mohla posadit, přecházela Cindy po mém bytě a vysvětlovala mi, jak se jí podařilo najít fotografii Jenkse a Kathy Kogutové na filmové premiéře.

Sledovala jsem ji, jak krouží kolem gauče, a snažila se zorientovat v tom, co říká: Bright Star… Sierra… Ostnatý drát… Byla vzrušením bez sebe. „Jsem dobrá reportérka, Lindsay,” prohlásila.

„To víš, že jsi,” usmála jsem se na ni. „Jenom o tom nemůžeš napsat.”

Cindy se zarazila, jako by dostala šlehačkovým dortem do obličeje. Tohle si zjevně neuvědomila.

„Proboha,” zanaříkala. „To je jako být ve sprše s Bradem Pittem a nesmět se ho ani dotknout.” Podívala se na mě s bolestným úsměvem člověka předstírajícího, že necítí, jak mu jeho mučitel vráží pod nehty špendlíky.

„Cindy,”, přistoupila jsem k ní a objala ji, „ani by tě nenapadlo něco takového hledat, kdybych ti neřekla, co jsem zjistila v Clevelandu.”

Šla jsem do kuchyně. „Dáš si čaj?” zavolala jsem na ni.

Zhroutila se na gauč a vyloudila další sten. „Dám si pivo.

Ne, pivo ne. Bourbon.”

Ukázala jsem na malý bar poblíž dveří na terasu. Za chvíli jsme se posadily, já se svým čajem a Cindy s velkou sklenicí bourbonu. Marta se nám stulila u nohou.

„Jsem na tebe pyšná, Cindy,” pochválila jsem ji.

„Podařilo se ti to, co policie nedokázala. Až tohle skončí, určitě se o tobě bude psát v novinách.”

„Do novin píšu já,” vyhrkla Cindy a přinutila se k úsměvu. „A co myslíš tím ,až tohle skončí’? Už ho přece máte.”

„Ne tak docela,” zavrtěla jsem hlavou. Pověděla jsem jí o všem, co jsme měli, dokonce i o tom, co ještě nevěděla, o té vinici a šampaňském, a vysvětlila, jí, že jde jen o

nepřímé důkazy. Nemůžeme ho dokonce ani nutit, aby nám dal jeden svůj vous.

„Co tedy musíme udělat?”

„Spojit Nicholase Jenkse nezpochybnitelně s tím prvním případem.”

Náhle začala žebrat. „Musím to zveřejnit, Lindsay.”

„Ne,” trvala jsem na svém. „Nikdo o tom neví. Jenom Roth a Raleigh. A ještě někdo…”

„Kdo?” mrkla na mě.

„Jill Bernhardtová.”

„Asistentka oblastního prokurátora? Ten úřad je jako cedník, všechno z něj proteče ven.”

„Ne od Jill,” zaručila jsem se. „Od té se ven nic nedostane.”

„Jak si můžeš být tak jistá?”

„Protože Jill Bernhardtová si přeje toho chlapa dostat stejně jako my.”

„To je všechno?” zamračila se Cindy.

Dopřála jsem si uklidňující doušek čaje a pohlédla jí do očí. „A protože jsem jí nabídla, že ji vezmeme do party.”

Kapitola 73

NA DRUHÝ DEN jsme se po práci sešly na skleničku U

Susie. Chtěla jsem svým kamarádkám představit Jill.

Od rána jsem nemohla myslet na nic jiného, než jak to udělat, abych mohla konfrontovat Jenkse se vším, co víme.

Přála jsem si všechno urychlit, setkat se s ním tváří v tvář.

Chtěla jsem, aby Rudá bradka věděl, že po něm jdeme.

Zatímco jsme čekaly na pití, seznámila jsem je s nejnovějším vývojem. Prohlídka bytu Kathy Kogutové odhalila Jenksovo jméno a telefonní číslo v jejím zápisníku.

Telefonní společnost Northwest Bell zaregistrovala tři hovory na jeho číslo za poslední měsíc, k poslednímu došlo tři dny před svatbou. Potvrdilo se tím to, co nám řekla Merrill Shortleyová.

„Až do samého konce,” řekla Claire. „Mám z toho husí kůži.”

Ukázali jsme Jenksovu fotografii Maryanne Perkinsové z Nevěstina butiku a navštívili jsme ještě pět podobných obchodů. Zoufale jsme potřebovali něco, co by ho spojovalo s prvním zločinem. „Je to on,” prohlásila, jakmile fotografii

spatřila. Pak se však zarazila. „I když vlastně těžko říct.

Jenom se tady mihnul.”

Představa, jak ji obhájce podrobí křížovému výslechu, se mi ani trochu nezamlouvala. Vůbec mě nepřekvapilo, že jsem se na tom s Jill shodly.

Ještě jsme ani nedopily první margaritu, a už se z ní stala nezpochybnitelná členka našeho týmu.

Claire se s ní už několikrát setkala, když svědčila u soudu. Navzájem si sebe vážily za to, jak se jim podařilo prosadit se v převážně mužském prostředí.

Požádaly jsme Jill, aby nám o sobě něco řekla.

Vystudovala práva na Stanfordu a její otec byl podnikový právník. Nikdy ji nezajímalo obchodní právo. Na to se specializoval její manžel Steve.

Bydleli v Burlingame, exkluzivní čtvrti, a jezdili lézt na skály do Moabské pouště. Bezdětní. „Zatím se nám to nějak nehodilo,” řekla.

Jill byla ztělesněním rychlého, úspěšného života.

Zároveň jako by jí však něco chybělo. Možná ji unavovalo to každodenní úsilí být nejlepší.

Když nám přinesli pití, připily jsme si na Cindinu vynalézavost, se kterou tak rychle vypátrala Jenksovo jméno.

Claire pozvedla sklenku jako první. „Na zelenáče jsi docela dobrá. Ale musíš se pořád hodně učit.” Mrkla na mě.

Jill se rozhlédla kolem stolu. „Je sice pravda, že nezkazím žádnou legraci, ale proto jste mě sem asi nepozvaly, co? Vypadá to, že tu máme od každého trochu: tisk, policii, soudní lékařství. Co je vlastně tohle za spolek?”

Ujala jsem se slova, protože jsem to byla já, kdo ji pozval. „Každá z nás šplhá po žebříku své kariéry. A máme co do činění se zločinem.”

„Tak to bych se mezi vás hodila,” řekla Jill. „Když k tomu přičtu fakt, že máte všechny něco společného s případem vražd novomanželů…”

Zadržela jsem dech. Jill nás mohla prozradit, kdyby chtěla, ale nevypadala na to. „Tak trochu na tom spolupracujeme,” připustila jsem. „Neoficiálně.”

Nad margaritami jsme Jill vysvětlily, jak jsme se daly dohromady. Jak se snažíme případ vyřešit a jak se z nás staly přítelkyně.

Jill pozvedla obočí. „Chápu správně, že se s nimi dělíš o všechny informace z vyšetřování?”

„Jistě,” potvrdila jsem. „No, tak trochu.” Vysvětlila jsem jí, že poskytujeme Cindy pouze ty informace, které se policie právě chystá zveřejnit. „Ovšem jestli se ti něco z toho, co děláme, nezdá…”

Seděly jsme a čekaly na její odpověď. Přišla Loretta a objednaly jsme si další rundu.

„Dohodneme se takhle, dám vám vědět, až mi něco začne vadit,” řekla nakonec Jill. „Teď hlavně potřebujeme sehnat pádné důkazy, abychom ho mohli dát k soudu.”

Všechny tři jsme si oddechly a pozvedly své skoro prázdné sklenice na přivítanou nové členky.

„A má tenhle spolek nějaké jméno?” zeptala se Jill.

Podívaly jsme se na sebe a pokrčily rameny. „Jsme něco jako vyšetřovací klub,” řekla jsem.

„Velí nám Lindsay,” ušklíbla se Claire.

„Klub Margarita,” navrhla Jill. „To by sedělo.”

Rozesmály jsme se. Byly jsme chytré, pohledné ženy, které si nenechají nic líbit. Jednoho dne to všem natřeme.

Číšnice nám přinesla pití. Zvedly jsme sklenky a přiťukly si. „Na nás.”

Kapitola 74

CESTOU DOMŮ jsem měla radost, že jsem zapojila Jill do našeho klubu, ale zároveň jsem cítila výčitky svědomí kvůli tomu, co jsem svým kamarádkám stále tajila.

Zapípal můj operátor.

„Co zrovna děláš?” zeptal se Raleigh, když jsem mu zavolala.

„Jedu domů. Jsem utahaná.”

„Nechtěla by sis popovídat? Jsem U Mahoneyho.” U

Mahoneyho byl malý, přeplněný bar kousek od Baráku, který obvykle navštěvovali policisté po službě.

„Už jsem jedla,” namítla jsem.

„Stejně sem přijeď,” řekl Raleigh. „Chci s tebou mluvit o případu.”

Byla jsem jen pár minut odtamtud. Odbočila jsem ze své trasy a za okamžik jsem se ocitla na Brannanově ulici, kde se bar nacházel.

Zjistila jsem, že jsem opět trochu nervózní. Bála jsem se, že už nebudu dál schopná hrát podle pravidel. Pravidla říkala, že s parťákem není dobré si něco začínat. Cítila jsem, že tady nejde o záležitost na jednu noc. Čím víc jsem ho

chtěla, tím víc jsem se držela zpátky. Nechtěla jsem ho ztratit. Bála jsem se ho k sobě připoutat.

Ulevilo se mi, když jsem viděla, že na mě Raleigh čeká před barem. Přistoupil k mému autu. Nemohla jsem si nevšimnout, jak mu to zase sluší.

Naklonil se do otevřeného okénka. „Trochu jsem si proklepl Nicholase Jenkse,” řekl.

„A?”

„Tomu chlapovi je čtyřicet osm. Chodil na práva, ale nedokončil je. Napsal dvě knihy, které se nechytly. Pak přišel první bestseller Ostnatý drát.” „Je tady něco, co bys měla vědět. Asi před sedmi lety musela k nim domů přijet policie. Šlo o nějakou domácí hádku.”

„Kdo je zavolal?”

„Jeho žena. První žena.” Raleigh se naklonil blíž. „Našel jsem si tu policejní zprávu. Zřejmě šlo o slušnou bitku. Paže měla celé modré a velkou modřinu na obličeji.”

Vzpomněla jsem si na Merrill Shortleyovou a její zmínku o jeho zálibě v násilných sexuálních praktikách.

„Podala na něj manželka žalobu?” zeptala jsem se.

Chris zavrtěl hlavou. „Tímhle to skončilo. Od té doby se Jenksovi daří dobře. Šest velkých bestsellerů. Scénáře, filmy. A nová žena.”

„To znamená, že je někde ta stará, která by nám třeba ráda něco řekla.”

Spokojeně přikývl. „Tak co, můžu ti objednat něco k jídlu, Lindsay?”

Po zádech mi stekla horká kapka potu. Nevěděla jsem, jestli mám jít s ním nebo jet raději domů. Jestli půjdu s ním…, napadlo mě. „Já už jedla, Chrisi. Měla jsem nějakou schůzku.”

„S Jacobim,” mrkl na mě.

„Byla to taková ženská záležitost. Scházíme se jednou měsíčně. Tlacháme o životě. Však to znáš, problémy s chůvami, osobními trenéry, venkovskými sídly. Milostné románky a tak podobně.”

„Někdo, koho znám?” zeptal se Raleigh.

„Možná ti je jednou představím.”

Zůstali jsme stát na mrtvém bodě. Raleigh se svým předloktím dotýkal mého. Přivádělo mě to k šílenství.

Musela jsem něco říct. „Proč jsi chtěl, abych sem přijela, Raleighu?”

„Jde o Jenkse,” odpověděl. „Ještě jsem ti neřekl všechno.

Informovali jsme se v Sacramentu, jak je na tom se střelnými zbraněmi.” V očích se mu zablesklo. „Má jich na sebe registrovaných několik. Browning, Renfield a Remington.”

Napínal mě. Poznala jsem, že něco objevil.

„A taky Glock Special, Lindsay. Rok výroby devadesát.

Ráže devět milimetrů.”

Projela mnou vlna vzrušení.

Chris vážně pokýval hlavou. „Mohla by to být vražedná zbraň, Lindsay. Musíme ji najít.”

Zvedla jsem palec na znamení uznání. Začínalo se nám to scházet. Vrabčí vrch, telefonáty a teď ty zbraně.

Stále šlo jen o nepřímé důkazy, ale všechno to do sebe zapadalo.

„Co děláš zítra, Raleighu?” zeptala jsem se s úsměvem.

„Zatím nevím. Proč?”

„Myslím, že je na čase dát s tím chlapem řeč.”

Kapitola 75

VYSOKO NA ÚTESECH nad Golden Gate Bridge stál na adrese El Camino del Mar číslo 20 dům ve španělském stylu s tepanou bránou hlídající terakotovou příjezdovou cestu.

Bydlel tam Nicholas Jenks, Rudá bradka.

Jenksův dům byl přízemní, majestátní, obklopený pečlivě zastřiženým živým plotem a záhony rozkvetlých azalek. Uprostřed kruhové příjezdové cesty stála velká kovová socha, Boterova Madona s děťátkem.

„Psaní vynáší,” poznamenal uznale Raleigh, když jsme zůstali stát před hlavním vchodem. Přes Jenksovu osobní asistentku jsme si sjednali schůzku na poledne. V uších mi ještě znělo varování Sama Rotha, abychom na něj nešli příliš tvrdě.

Otevřela nám příjemná hospodyně, která nás vedla domem do rozlehlého obývacího pokoje zaplaveného sluncem, kde nás opustila se slovy, že pan Jenks přijde hned.

Přepychová místnost vypadala jak vystřižená z časopisu o bydlení, žakárové tapety, orientální křesla, mahagonový konferenční stolek, poličky s upomínkovými předměty a

fotografiemi. Velká okna vedla na kamennou terasu s výhledem na Tichý oceán.

Žiji v San Francisku od narození, ale neměla jsem ani tušení, že je možné vracet se každý večer domů k tak nádherné vyhlídce.

Zatímco jsme čekali, prohlížela jsem si fotografie vystavené na stolku u zdi. Jenks s řadou dobře známých tváří: Michaelem Douglasem, tím nejvyšším hlavounem od Disneyho, fotbalistou Billem Walshem. Na dalších se objevoval ve společnosti atraktivní ženy, kterou jsem odhadla na jeho novou manželku, usměvavou, s blond vlasy, na různých exotických místech: plážích, sjezdovkách, jakémsi středomořském ostrově.

Na fotografii ve stříbrném rámečku stáli spolu uprostřed ohromné osvětlené rotundy, dómu Paláce múzických umění. Byla to svatební fotografie.

V tu chvíli vstoupil do místnosti Nicholas Jenks.

Okamžitě jsem ho poznala podle jeho snímků.

Byl menší, než jsem si ho představovala. Upravený, dobře stavěný, ne vyšší než metr sedmdesát pět, na sobě bílou košili s rozhalenkou a seprané džínsy. Můj zrak se okamžitě upnul na jeho narezlou, prošedivělou bradku.

Jsem ráda, že tě konečně poznávám, Rudá bradko.

„Promiňte, že jsem vás nechal čekat, inspektorko,” řekl s nenuceným úsměvem, „ale bývám rozmrzelý, když nesplním dopolední počet stránek.” Ukázal na fotografii,

kterou jsem stále držela v ruce. „Trochu jako z Figarovy svatby, že? Osobně bych dal přednost malému civilnímu obřadu, ale Chessy prohlásila, že teprve když mě donutí obléknout si smoking, pozná, že to se svatbou myslím vážně.”

Neměla jsem v úmyslu nechat se tím člověkem okouzlit, ale byl pohledný a uměl se ovládat. Chápala jsem, co na něm ženy vidí. Pokynul nám, abychom se posadili na gauč.

„Doufali jsme, že vám budeme moci položit několik otázek,” řekla jsem.

„O těch vraždách novomanželů… Má asistentka mě už informovala. Šílené… strašné. Avšak tyhle zločiny, tak neskutečně hrozné, volají alespoň po špetce soucitu.”

„S oběťmi,” poznamenala jsem a postavila fotografii na konferenční stolek.

„Každý hned lituje oběti,” pokrčil rameny Jenks. „Mě ale zajímá to, co se odehrává v hlavě vraha. Většina lidí přičítá ty zločiny touze po pomstě… nebo zotročení oběti, jako v případě většiny znásilnění. Já si tím však nejsem tak jistý.”

„Jaká je vaše teorie, pane Jenksi?” zeptal se Chris.

Podařilo se mu to říct tak, jako by patřil mezi jeho obdivovatele.

Jenks postavil na stůl džbán ledového čaje. „Nechcete se napít? Vím, že je vedro, i když jsem byl od osmi zalezlý v pracovně.”

Zavrtěli jsme hlavami. Vytáhla jsem z kabelky hnědé papírové desky a položila si je na klín. Vzpomněla jsem si na Smíškovo varování: „Jděte na něj opatrně. Jenks je VIP.

Vy ne.”

Jenks si nalil vysokou sklenici čaje a pokračoval: „Podle toho, co jsem četl, jsou ty vraždy svým způsobem znásilněním, znásilněním nevinnosti. Vrah jedná tak, že si nezaslouží slitování. Útočí na nejposvátnější instituci naší společnosti. Pro mě ty vraždy představují akt očištění.”

„Je mi líto, pane Jenksi,” řekla jsem, aniž bych se obtěžovala komentovat jeho žvásty, „nepřišli jsme sem požádat vás o radu. Jsme zde, abychom vám položili několik otázek týkajících se těch vražd.”

Jenks se usadil v křesle proti nám. Vypadal překvapeně.

„To zní hrozně oficiálně.”

„Záleží jen na vás,” pokrčila jsem rameny. Vyndala jsem z kabelky diktafon a postavila ho na stůl. „Nebude vám vadit, když tohle zapnu?”

Podezíravě na mě pohlédl a pak mávl rukou, jako by mu to bylo úplně jedno.

„Takže, pane Jenksi… Začala bych otázkou, jestli víte o těch vraždách ještě něco jiného, než co bylo uvedeno v novinách.”

„Něco víc?” Jenks se nadechl a zatvářil se, že přemýšlí.

„Ne. Vůbec nic.”

„Už jste si přečetl, že došlo ke třetí vraždě? Minulý týden, v Clevelandu.”

„Ano, to jsem četl. Každý den prolistuji patery nebo šestery noviny.”

„A dočetl jste se tam také, kdo byl obětí?”

„Ten muž ze Seattlu, že? Měl něco společného s hudebním průmyslem.”

„Ano, ženich,” přikývla jsem. „James Voskuhl. Nevěsta žila nějaký čas v tomto městě. Za svobodna se jmenovala Kathy Kogutová. Říká vám některé z těch jmen něco?”

„Ne. Mělo by?”

„Takže jste se ani s jednou z obětí nikdy nesetkal? O ten případ se zajímáte jen z jakési… morbidní zvědavosti?”

Pevně se mi zadíval do očí. „Tak jest. Morbidní zvědavost mě živí.”

Otevřela jsem desky a vyňala z nich fotografii. Zahrával si s námi, stejně jako když po sobě nechával nikam nevedoucí stopy.

Položila jsem snímek před něj na stůl. „Tohle vám možná osvěží paměť,” řekla jsem. „To je Kathy Kogutová, poslední zavražděná nevěsta. A troufám si tvrdit, že ten muž vedle ní jste vy.”

Kapitola 76

RUDÁ BRADKA fotografii pomalu zvedl a zadíval se na ni. „Opravdu, jsem to já,” prohlásil. „Ale tu dámu, i když je velmi pohledná, nepoznávám. Mohu se zeptat, kde byla ta fotografie pořízena?”

„V San Francisku při premiéře Ostnatého drátu.”

„Aha,” pronesl, jako bych prozradila něco, o čem neměl ani tušení.

Sledovala jsem, jak si v hlavě sumíruje nějakou vhodnou odpověď. Byl rozhodně chytrý a velmi dobrý spisovatel.

„Při podobných událostech se setkávám se spoustou lidí.

Proto se jim snažím vyhýbat. Říkáte, že tohle je ta dívka, co byla zavražděna v Clevelandu?”

„Doufali jsme, že si na ni vzpomenete,” podotkla jsem.

Jenks zavrtěl hlavou. „Mám příliš mnoho fanynek, abych se mohl seznámit třeba i jen s těmi nejpohlednějšími, inspektorko.”

„To je zřejmě daň za slávu…” Vložila jsem snímek zpátky do desek, zamyšleně na něj poklepala prsty a pak ho položila zpět před něj.

„Nicméně se musím vrátit k téhle konkrétní fanynce.

Zajímalo by mě, proč vám není povědomá. Mezi všemi těmi ostatními.” Vzala jsem z desek kopii telefonního účtu od společnosti Northwest Bell a položila ji vedle fotografie.

Několik telefonátů na ní bylo zvýrazněno. „Je tohle vaše soukromé číslo?”

Jenks zvedl kopii účtu. Přimhouřil oči. „Ano, je.”

„Volala vám, pane Jenksi. Třikrát jen v několika posledních týdnech. Jednou… tady, zakroužkovala jsem to -

to je dvanáctiminutový hovor z minulého týdne. Tři dny před svatbou, po které byla zavražděna.”

Jenks zamrkal. Pak vzal znovu do ruky fotografii.

Tentokrát se tvářil jinak: zasmušile a omluvně. „Abych řekl pravdu, inspektorko,” povzdechl si, „byl jsem tak nešťastný, když jsem se dozvěděl, co se stalo. Minulý měsíc se zdála být tak šťastná, plná naděje. Udělal jsem chybu, že jsem vám lhal. Bylo to ode mě hloupé. Znal jsem Kathy.

Seznámil jsem se s ní ten večer, kdy byla pořízena tahle fotografie. Některé mé fanynky jsou opravdu neodolatelné.

A já to ke své škodě někdy nedokážu přehlédnout.”

Chtělo se mi přeskočit stůl a vrazit Nicholasi Jenksovi pár facek. Byla jsem si jistá, že spáchal šest odporných vražd. A teď se posmíval nám i obětem.

„Takže připouštíte,” vmísil se Raleigh do hovoru, „že jste s tou ženou měl poměr.”

„Ne tak, jak vy naznačujete,” namítl Jenks. „Kathy doufala, že uspokojí své vágní umělecké ambice známostí s někým, kdo je zapojen v tvůrčím procesu. Chtěla se stát spisovatelkou.

Uznávám,

že

psaní

není

zrovna

neurochirurgie, ale pokud je to tak snadné, proč nemá každý za sebou už aspoň jeden bestseller?”

Mlčky jsme na něj hleděli.

„V průběhu několika let jsme se párkrát setkali na kus řeči. K ničemu dalšímu nedošlo. Mluvím pravdu.”

„Takže jste se stal jakýmsi jejím rádcem?” zeptal se Raleigh.

„Ano, vystihl jste to přesně.”

„Čistě náhodou,”, naklonila jsem se k němu, „neradil jste Kathy v Clevelandu ten večer, kdy byla zabita?”

Jenksova tvář zkameněla. „To je naprosto absurdní poznámka.”

Ještě jednou jsem sáhla do desek a položila na stůl fotografii ze záznamu bezpečnostní kamery. „Tenhle záběr byl pořízen toho večera, kdy byla zabita. Jste to vy, pane Jenksi?”

Jenks ani nemrkl. „Mohl bych to být já, inspektorko, kdybych tam byl. Což kategoricky popírám.”

„Kde jste byl minulou sobotu večer?”

„Abychom si rozuměli.” řekl chladně, „chcete tím říct, že jsem podezřelý ze spáchání těch zločinů?”

„Kathy Kogutová mluvila, pane Jenksi. Svěřila se své sestře, jak jste s ní zacházel. Víme, že se odstěhovala ze San Franciska, aby se vymanila z vašeho vlivu. Víme, že váš poměr trval až do svatby.”

Nemohla jsem spustit z Jenkse oči. V místnosti neexistovalo nic jiného než já a on.

„V Clevelandu jsem nebyl,” prohlásil. „Ten večer jsem byl zde.”

Vyjmenovala jsem mu všechny důkazy, které jsme proti němu měli. Od láhve Clos du Mesnil, kterou nechal v Hyattu, přes jeho spoluvlastnictví vinice na Vrabčím vrchu, až k faktu, že čtyři oběti byly zavražděny pistolí ráže devět milimetrů, jakou podle státních záznamů vlastní.

Rozesmál se. „Doufám, že tohle není všechno, na čem zakládáte své podezření.”

„To šampaňské mám už léta,” pokrčil rameny. „Ani vlastně nevím, kde je.”

„Ale našel byste ho, předpokládám,” optal se Raleigh a pak mu vysvětlil, že je to z naší strany projev dobré vůle, když ho žádáme, aby nám ho vydal dobrovolně.

„Nevadilo by vám, kdybyste nám poskytl jeden svůj vous?” zeptala jsem se.

„Cože?” V očích se mu rozzuřeně zablesklo. Napadlo mě, že tenhle pohled mohla vidět Melanie Brandtová, když na ni zaútočil.

„Řekl bych,” prohlásil nakonec Nicholas Jenks, „že náš zajímavý rozhovor právě skončil.” Napřáhl k nám zápěstí.

„Pokud mě nehodláte zatknout, rád bych se omluvil. Je čas oběda.”

Přikývla jsem. „Budeme v pátrání pokračovat.”

„Zajisté,” řekl Jenks a vstal. „A pokud budete potřebovat mou pomoc, neváhejte o ni požádat prostřednictvím mého právního zástupce.”

Posbírala jsem fotografie a uložila je zpátky do desek.

Raleigh a já jsme povstali.

V tom okamžiku vešla do pokoje ona atraktivní blondýnka z fotografií.

Byla rozhodně pohledná, s akvamarínovýma očima, bledou pletí a dlouhými, rozpuštěnými vlasy. Měla štíhlé tělo tanečnice a na sobě leginy a tričko Nike.

„Chessy!” zvolal Jenks. „Tohle jsou detektivové ze Sanfranciského policejního oddělení. A tohle je má žena.”

„Promiň, Nicky,” omluvila se Chessy Jenksová. „Za chvilku se staví Susan. Nevěděla jsem, že máš hosty.”

„Jsou právě na odchodu.”

Přikývli jsme a zamířili ke dveřím. „Pokud se vám podaří nalézt to, o čem jsme mluvili,” obrátila jsem se k němu, „pošleme sem někoho, aby to vyzvedl.”

Zatvářil se, jako bych tam ani nebyla.

Hrozně nerada jsem odcházela bez něj a vadilo mi, že s ním musím zacházet v rukavičkách. Ale k zatčení nám ještě pár věcí chybělo.

„Ale,” usmála se Chessy Jenksová, „že by můj muž konečně začal vraždit?” Přistoupila k Jenksovi a škádlivě ho poplácala po paži. „Pořád mu říkám, že podle těch šílených postav z jeho knih k tomu jednou dojít musí.”

Je možné, aby o tom věděla? Napadlo mě. Žila a spala s ním. Jak by mohla přehlédnout, co se děje v jeho hlavě?

„Pevně doufám, že ne, paní Jenksová,” bylo vše, co jsem odpověděla.

Kapitola 77

„CO TÍM MYSLELA?” zeptala se Chessy Jenksová překvapeně svého manžela, když detektivové opustili jejich dům.

Jenks ji odstrčil a prošel kolem ní k velkým francouzským dveřím, vedoucím na terasu.

„Idioti,” mumlal si. „Amatéři. Za koho mě, sakra, mají?”

Cítil, jak se ho zmocňuje vztek. Jsou to pitomci. Proto jsou u policie. Kdyby měli v hlavě mozek, bydleli by vysoko nad Pacifikem jako on.

Chessy zvedla svatební fotografii z konferenčního stolu a vrátila ji na místo. „Co jsi udělal tentokrát, Nicku?”

Proč ho k tomuhle pokaždé nutí? Proč chce vždycky všechno vědět?

Přistoupila k němu a upřela na něj jasné, trpělivé oči.

Jako obvykle v něm vztek explodoval jako granát.

Ani si neuvědomil, že ji uhodil.

Poznal to podle toho, že ho zabolela ruka, Chessy upadla na podlahu a bambusový stolek s fotografiemi se překotil.

Ležela tam a držela se za ústa.

„Copak nepoznáš, kdy se máš ode mě držet dál?”

vykřikl.

„Prosím, Nicku,” řekla Chessy. „Ne tady… a ne teď.”

„Co ne?” zařval. Věděl, že se přestává ovládat. Personál by ho mohl slyšet.

„Prosím, Nicku,” opakovala Chessy a zvedala se z podlahy. „Za chvilku tady bude Susan. Máme jet na oběd.”

Rozzuřila ho představa, že si Chessy myslí, že tam může jen tak sedět a soudit ho. Copak nechápe, co je zač? Jenom pihovatá blondýna, kterou si vybral v davu jí podobných a udělal z ní svou ženu.

Popadl ji za paži a zblízka jí pohlédl do jejích krásných, vyděšených očí. „Řekni to!”

Paže, kterou svíral, se třásla. V očích se jí objevily slzy.

„Proboha, Nicku…”

Tak se mu to líbilo, když se ho bála, i když to na veřejnosti nikdy nedala najevo.

„Povídám, řekni to, Chessy.” Zkroutil jí ruku za záda.

Ztěžka dýchala a začala se potit. Pod tričkem se jí rýsovaly malé bradavky. Když k němu vzhlédla s ubohým pokusem o vzdor, zabořil jí prsty hlouběji do paže. Postrčil ji směrem k ložnici.

Kopnutím za nimi zabouchl dveře.

Co si o sobě ta inspektorka myslela? Jen tak si sem, přijde a obviní ho. Ta drzá děvka.

Odtáhl Chessy k její šatně. Jen tma, její vzlyky a všudypřítomná vůně parfému. Přimáčkl ji ke zdi a přitiskl se k jejímu zadku.

Stáhl Chessy leginy současně s kalhotkami. „Prosím,”

sténala. „Nicku!”

Nalezl ono povědomé místo mezi půlkami. Byl velice tvrdý a pronikl hluboko dovnitř.

„Řekni to,” vyhrkl. „Víš, jak to skončit. Řekni to.”

„Raf…,” zašeptala nakonec potichu.

Teď to milovala, jako pokaždé. Všechny si to nakonec zamilovaly. Uměl si dobře vybrat.

„Raf,” sténala. „Raf, raf. Takhle to chceš, Nicku?”

Ano, tohle byla část toho, co potřeboval. Bylo to všechno, co od Chessy očekával.

„Ty to miluješ, Chessy,” pošeptal jí. „Proto jsi tady.”

Kapitola 78

NECHALI JSME SLEDOVAT každý Jenksův pohyb třemi vozy. Kdyby se pokusil ukrýt zbraň, neuniklo by nám to. Pokud se rozhodne znovu vraždit, doufali jsme, že mu v tom dokážeme zabránit. I kdyby byl sebechytřejší, nedokázala jsem si představit, jak by teď mohl spáchat další vraždu.

Chtěla jsem si popovídat s někým, kdo ho zná, kdo by byl ochotný mluvit. Raleigh se zmínil o bývalé manželce a násilí, ke kterému mezi nimi docházelo. Potřebovala jsem si s ní promluvit.

Nebylo těžké Joannu Jenksovou, teď Wadeovou, najít. V

policejních materiálech se našlo obvinění z domácího násilí, které vznesla před lety proti svému manželovi. Nějaká Joanna Wadeová momentálně bydlela na Filbert Street 1115

na Russian Hill.

Byl to luxusní městský dům v nejpříkřejší části kopce.

Zazvonila jsem a představila se do domovního telefonu.

Ženský hlas mě informoval, že paní Wadeová není doma.

„Cvičí,” řekl. „V Goldově fitcentru. Na náměstí Union.”

Fitcentrum jsem našla na rohu mezi obchody Starbucks a Alfredson’s. Recepční s koňským ohonem mě informovala, že Joanna Wadeová je v tělocvičně C. Když jsem se zeptala, jak Joanna Wadová vypadá, odpověděla: „Blondýna.

Perfektní figura.”

Vstoupila jsem do sálu, kde právě probíhala hodina tae-bo. Asi osm zpocených žen vykopávalo nohy do vzduchu jako při karate do rytmu hlasité hudby. Věděla jsem, že tae-bo je poslední módní trend pro ty, kteří na to opravdu mají.

Jediná blondýna stála před nimi. Štíhlá a svalnatá, cvičila s plným nasazením a skoro vůbec se nepotila. Předcvičovala ostatním.

Počkala jsem, dokud neskončili a většina cvičenek neopustila tělocvičnu. Utřela si obličej do ručníku.

„Skvělé cvičení,” řekla jsem, když zamířila mým směrem.

„Nejlepší v širém okolí. Chcete se k nám přidat?”

„Možná. Nejdřív bych vám však chtěla položit několik otázek.”

„Obraťte se na Dianu v recepci. Ta vám poví všechno.”

„Nejsem tady kvůli tae-bo.” Blýskla jsem odznakem.

„Chci mluvit o Nicholasi Jenksovi.”

Joanna na mě vytřeštila oči. „Co provedl, ukradl v knihkupectví jednu ze svých knih?”

„Můžeme si promluvit?” zeptala jsem se.

Pokrčila rameny a odvedla mě do prázdné šatny. „Co vám tedy mohu říct o Nickovi, abyste to ještě nevěděla z obálek jeho knih?”

„Vím, že už je to pár let,” řekla jsem, „ale jednou jste na něj podala stížnost kvůli domácímu násilí.”

„Tak to byste měla také vědět, že jsem tu stížnost vzápětí stáhla.”

Spatřila jsem, jak si opět vybavila všechnu hrůzu té chvíle. „Podívejte,” prohlásila jsem upřímně, „nemám zájem jitřit staré rány, paní Wadeová. Jen bych se chtěla vyznat ve vašem bývalém manželovi.”

„Mám se vracet k jeho starým kouskům?”

Viděla jsem, jak si mě měří pohledem. Na čí jsem asi straně? Pak si povzdechla a pohlédla přímo na mě.

„Jestli jste tady kvůli Chessy, tu jsem mohla varovat už tenkrát. Jenom kdyby nebyla tak nafoukaná. Jak to říkal?

Inspiruje mě. Je to má múza. Četla jste od něj něco, inspektorko?” zeptala se. „Ona ho nemusela držet nad vodou, než se prosadil, pročítat jeho koncepty, uklidňovat jeho záchvaty vzteku, když ho nakladatel odmítl. Nemusela ho každou noc přesvědčovat, jak v něj věří. Víte, kde se s ní seznámil? V maskérně před nějakou talkshow.”

„Potřebovala bych vědět, paní Wadeová,” přerušila jsem ji, „jestli má Nicholas Jenks sklony k násilnému chování.”

Odmlčela se a odvrátila zrak. Když na mě pak znovu pohlédla, zdálo se, že se rozpláče.

„Vy si sem jen tak přijdete a chcete, abych si to všechno znovu vybavila. Co si přejete slyšet? Že ho jeho matka neměla ráda? Že je nebezpečný? Život s Nickem… byl opravdu těžký. Nikdy jsem nevěděla, kdy vybuchne. Pořád jsem se musela ptát sama sebe: Proč? Co jsem udělala?

Byla jsem ještě dítě.”

„Promiňte.” Upřímně jsem s ní cítila. Nedokázala jsem si ani představit, jaké to je provdat se za někoho takového.

„Dokázala byste odhadnout, jestli se násilnické sklony vašeho manžela mohly zhoršit?” zeptala jsem se. „Přerůst v něco jiného?”

Strnula. „Je Chessy v pořádku, inspektorko?”

„Chessy ano,” přikývla jsem a dala najevo, že jiné ženy by na tom mohly být hůř.

Počkala, jestli na ni nemrknu na znamení, že jsem si dělala legraci. Když jsem se nepřestala tvářit vážně, křečovitě se usmála. „Takže mluvíme o něčem horším než o knížce ukradené v knihkupectví?”

Znovu jsem přikývla a řekla: „Musím vám položit jednu zásadní otázku, paní Wadeová.”

Kapitola 79

ZEPTALA JSEM SE Joanny Wadeové, zda by byl Nicholas Jenks schopný spáchat vraždu.

Nemohla jsem jí prozradit, proč mě to zajímá, ale nebylo třeba. Joanna nebyla hloupá. Po počátečním šoku se hluboce zamyslela.

Nakonec ke mně zvedla zrak a znovu se zeptala: „Četla jste od něj něco, inspektorko?”

„Osudný šarm. Drsná kniha.”

„On s těmi postavami žije, inspektorko. Někdy to vypadá, jako by zapomínal, že to dělá jen pro obživu.”

Naklonila jsem se k ní. „Nechci vám ublížit. Ale musím to vědět.”

„Jestli by mohl zabít? Jestli by dokázal spáchat vraždu?

Vím, že dokáže druhého člověka naprosto ponížit. To je skoro jako vražda, ne? Je to, čemu se říká sexuální sadista.

Jeho otec tloukl matku v šatně v ložnici, aby se vzrušil. Ano, ten slavný Nicholas Jenks mě ponižoval… Nejhorší však je, že on opustil mě.”

Joanna se opřela o zeď a soucitně se na mě usmála.

„Viděla jsem Chessy při několika společenských

příležitostech. On se nezměnil. Ona ví, že je mi jasné, čím prochází. Ale je to cosi, co se nedá sdělit. Viděla jsem její strach. Vím, jaké to je. Když se podívá do zrcadla, nepoznává už tu osobu, kterou bývala.”

Krev mi vřela v žilách. Přes vnější skořápku jsem zahlédla ženu, kterou bývala Joanna Wadeová dříve -

mladou, zmatenou a toužící po lásce.

Dotkla jsem se její ruky. Už jsem znala odpověď. Zavřela jsem notes a chystala se odejít, když mě Joanna překvapila.

„Myslím, že to byl on. Když jsem slyšela o těch strašných zločinech, vzpomněla jsem si na Nicka a jednu jeho knihu a napadlo mě: To by mohl být on.”

Přerušila jsem ji. „Kterou knihu máte na mysli?”

„Jeho první. Navždy družičkou. Ty zločiny mi ji připomněly.”

Překvapeně jsem na ni pohlédla. „O čem to vlastně mluvíte?”

„Divím se, že jsem si na ni vůbec vzpomněla. Napsal ji, než jsme se seznámili. Byla o studentu práv, který objeví svou ženu v posteli s nejlepším přítelem. Oba je zabije a pak začne řádit.”

„Jak řádit?” zeptala jsem se. To, co pak řekla, mi vyrazilo dech.

„Začne vraždit novomanželské páry. Dost se to podobá tomu, co se stalo.”

Kapitola 80

TO BYL PRÁVĚ TEN KOUSEK skládačky, který jsem potřebovala. Jestli Jenks tyhle zločiny předem popsal v některé své knize, už se nejedná o nepřímý důkaz. Se vším ostatním, co jsme měli, jsme mohli vznést obvinění.

„Kde se ta kniha dá sehnat?” zeptala jsem se.

„Nebyla moc dobrá,” odpověděla Joanna Wadeová.

„Nikdy ji nevydali.”

Každý nerv v mém těle se napjal. „Máte kopii té knihy?”

„Můžete mi věřit, že kdybych ji měla, už před lety bych ji spálila. Nick měl ve městě agenta, Grega Markse. Když se proslavil, zbavil se ho. Jestli tu knihu vůbec někdo má, je to on.”

Zavolala jsem Gregu Marksovi z auta. Konečně se mi začalo dařit.

Operátor mě spojil a po čtyřech zazvoněních se ozval nahraný vzkaz na záznamníku: „Tady agentura Grega Markse… ” V duchu jsem zaklela. Sakra, sakra, sakra.

Zklamaně jsem namluvila číslo svého operátoru. „Je to naléhavé,” dodala jsem. Už jsem mu chtěla říct, proč volám, když nahrávku přerušil hlas: „Tady Greg Marks.”

Vysvětlila jsem mu, že se s ním musím okamžitě sejít.

Jeho kancelář nebyla daleko; mohla bych tam být za deset minut. „Mám na šest patnáct domluvenou schůzku,”

odpověděl agent úsečně. „Ale jestli to sem stihnete…”

„Prostě zůstaňte, kde jste,” přikázala jsem mu. „Je to policejní záležitost a je důležitá. Jestli na mě nepočkáte, nechám vás zatknout!”

Greg Marks pracoval ve druhém patře domu z hnědých cihel v Pacific Heights. Otevřel mi s podezíravým výrazem.

Byl malý, plešatý a elegantně oblečený.

„Obávám se, že Nicholas Jenks není mé oblíbené téma, inspektorko. Není mým klientem už šest let. Rozvázal se mnou smlouvu, když se Ostnatý drát stal bestsellerem.”

„Jste stále ve styku?” Chtěla jsem se ujistit, že se nic z toho, o čem budeme mluvit, Jenksovi nedonese.

„Proč? Abych mu připomínal, že jsem se o něj staral jak o kojence v době, kdy neuměl ani spojit podstatné jméno s přídavným? Že jsem musel trpět jeho bláznivé půlnoční telefonáty a konejšit jeho nafouklé ego?”

„Přišla jsem kvůli něčemu, co Jenks napsal na začátku své kariéry,” přerušila jsem ho. „Ještě než se proslavil.

Mluvila jsem s jeho bývalou ženou.”

„S Joannou?” podivil se Marks.

„Říkala, že napsal knihu, která nebyla nikdy publikována. Myslí, že se jmenovala Navždy družičkou.”

Agent přikývl. „Byl to nevydařený pokus. Vlastně jsem ji ani neposlal žádnému nakladatelství.”

„Máte její kopii?”

„Poslal jsem ji zpátky, jakmile jsem dočetl poslední stránku. Ale Jenks ji určitě mít bude. Považoval ji za mistrovské dílo.”

„Doufala jsem, že o ni nebudu muset žádat jeho,” řekla jsem, aniž bych prozradila, proč se o ni zajímám.

Naklonila jsem se k němu. „Jak bych mohla získat kopii té knihy, aniž bych musela chodit za Jenksem?”

„Joanna si ji nenechala?” Marks se podrbal na hlavě.

„Jenks se v jednom kuse bál, že ho někdo okrade. Možná si na ni nechal zaregistrovat autorská práva. Proč to nezkusíte takhle?”

Potřebovala jsem to s někým probrat.

Potřebovala jsem to probrat s děvčaty.

„Chcete slyšet o Jenksovi něco opravdu strašidelného?”

zeptal se pak agent.

„Mluvte, poslouchám.”

„Je to myšlenka na knihu, kterou si vždycky přál napsat, Má být o spisovateli, který je posedlý, něco na způsob toho, co tak dobře píše Stephen King. Aby napsal lepší, skvělou knihu, skutečně vraždí lidi, aby zjistil, jaké to je. Vítejte v šíleném světě Nicholase Jenkse.”

Kapitola 81

TOHLE BYL JEDEN Z DŮVODŮ, proč jsem pracovala na oddělení vražd. Vřítila jsem se do své kanceláře s hlavou plnou té ztracené knihy, když vybuchla další bomba. Byl to McBride.

„Sedíte?” zeptal se, jako by mi chtěl uštědřit ránu z milosti. „Nicholas Jenks byl tady v Clevelandu. Téhož večera, kdy došlo k těm vraždám. Ten parchant byl tady.”

Jenks mi lhal do očí. Ani nemrkl.

Teď už to bylo jasné; onen neidentifikovaný muž v Síni slávy byl přece jen on. Neměl žádné alibi.

McBride mi vysvětlil, že jeho muži prošli všechny místní hotely. Nakonec zjistili, že se Jenks ubytoval ve Westinu a kupodivu se zapsal pod vlastním jménem.

Recepční, která měla toho večera službu, se na něj pamatovala. Okamžitě poznala, že je to Jenks, byla to jeho fanynka.

Promýšlela jsem všechny důsledky. McBride měl všechno, co potřeboval. Poměr podezřelého s obětí, jeho pravděpodobnou přítomnost na místě činu. Jenks teď patřil jemu. Dokonce i lhal při výslechu.

„Zítra vyzvednu u oblastního prokurátora zatykač,”

oznámil McBride. „Jakmile ho budeme mít, budu chtít, abyste Nicholase Jenkse zatkla.”

Jeho slova mě zasáhla jako rána palicí. Zdálo se, že nám ho sebere Cleveland. Všechny naše důkazy a stopy nám budou na nic. Budeme se moci jen připojit k obvinění a ve druhém procesu ho znovu odsoudit na doživotí. Brandtovi a Weilovi, DeGeorgeovi a Passeneauovi budou zdrceni.

Mercer bude šílet.

Musela jsem volit mezi dvěma neutěšenými variantami.

Buďto zatknu Jenkse a předám ho McBridovi, nebo podniknu okamžitě týž krok na vrub našeho oddělení s nepříliš nadějnými vyhlídkami.

Měla bych to risknout, nabádal mě hlas v mé hlavě.

Ale mé srdce říkalo, že bych to měla nejprve probrat s děvčaty.

Kapitola 82

PODAŘILO SE MI JE shromáždit do hodiny.

„Cleveland je připravený vznést žalobu,” oznámila jsem.

Pak jsem jim vyrazila dech knihou Navždy družičkou.

„Musíš ji sehnat,” prohlásila Jill. „Je to přesně ta stopa, která ho spojí se všemi třemi zločiny. Vzhledem k tomu, že nebyla publikována, nemohl se jí inspirovat nikdo jiný.

Najdi tu knihu, Lindsay, a pošleme Jenkse za mříže. Na doživotí!”

„Ale jak ji mám najít? Joanna Wadeová mi dala tip na jeho prvního agenta. Ten ji však nemá. Poradil mi, abychom se poptali na úřadu, který registruje autorská práva. Kde to je?”

Cindy pokrčila rameny. „Možná ve Washingtonu.”

„To bude pár dní trvat. Tolik času nemáme.” Obrátila jsem se k Jill. „Možná přišel čas domovní prohlídky.

Potřebujeme tu pistoli a knihu. A potřebujeme je hned.”

„Jestli to uděláme,” řekla Jill nervózně, „možná tím ohrozíme celé vyšetřování.”

„Ty ho chceš ztratit, Jill?”

„Už o tom někdo ví?” zeptala se.

Zavrtěla jsem hlavou. „Jenom první tým, vy. Ale až se to dozví Mercer, bude do toho chtít jít po hlavě. Kamery, mikrofony, FBI v záloze.”

„Jestli jsme vedle, Jenks nás u soudu rozcupuje na kusy,”

řekla Jill. „Bojím se na to jenom pomyslet.”

„A pro Cleveland budeme jen banda pitomců,” dodala Claire.

Nakonec si Jill povzdechla. „Tak dobře… Jsem s tebou, Lindsay. Jestli tě nenapadá nic lepšího…”

Rozhlédla jsem po těch třech, abych se ujistila, že jsme se rozhodly jednomyslně. Náhle Cindy vyhrkla: „Můžeš mi dát ještě čtyřiadvacet hodin?”

Tázavě jsem na ni pohlédla. „Nejsem si jistá. Proč?”

„Jenom do zítřka. A potřebuji číslo Jenksova sociálního pojištění.”

Zavrtěla jsem hlavou. „Slyšelas, co jsem říkala o McBrideovi. A co máš vlastně v plánu?”

Na tváři měla ten samý výraz jako tu noc, kdy vtrhla ke mně domů s fotografií Jenkse a Kathy Kogutové.

„Jenom mi slib, že počkáš do zítřejšího dopoledne.”

Rozloučila se s námi a odešla.

Kapitola 83

DRUHÝ DEN RÁNO otevřela Cindy nesměle skleněné dveře kanceláře Svazu spisovatelů San Francisco. Připadala si jako tenkrát v Hyattu. V recepci ji přivítala žena středních let, s puntičkářským vzhledem knihovnice. „Přejete si?”

Cindy se zhluboka nadechla. „Sháním jeden rukopis. Byl napsán před poměrně dlouhou dobou.”

Přivedlo ji sem slovo copyright. Na univerzitě napsala několik povídek. Byly sotva dost dobré pro školní časopis, ale matka naléhala, aby si na ně zaregistrovala autorská práva. Poptala se, jak na to, a zjistila, že by to trvalo moc dlouho a stálo by to spoustu peněz. Ale přítel, který už něco publikoval, jí poradil jiný způsob, jak si zaregistrovat nějaký text místně. Všichni spisovatelé to tak dělají, prohlásil.

Pokud chtěl Jenks chránit své rané dílo, mohl se vydat stejnou cestou.

„Je to taková rodinná záležitost,” vysvětlovala Cindy ženě. „Historie naší rodiny, kterou sepsal můj bratr. Popisuje tři generace dozadu. A my nemáme její kopii.”

Žena zavrtěla hlavou. „Tohle není knihovna, děvče.

Všechno, co máme, slouží jen pro vnitřní potřebu. Pokud to chcete najít, budete muset přivést bratra s sebou.”

„To nemůžu,” namítla Cindy smutně. „Nick je mrtvý.”

Žena trochu roztála a už se netvářila tak komisně. „To je mi líto.”

„Jeho žena říká, že tu knihu nemůže najít. Chtěla bych ji dát dědovi k šedesátým narozeninám.” Cítila se provinile a hloupě, když takhle lhala, ale pro získání té knihy byl každý prostředek dobrý.

„Pro to existuje úřední postup,” namítla žena. „Budete potřebovat úmrtní list. Doklad o příbuzenství. Nejlepší bude, když se obrátíte na rodinného právníka.”

Cindy se zoufale snažila něco vymyslet. Když se jí podařilo dostat na místo činu v hotelu Hyatt a stopovat Lindsay až na místo druhé vraždy, zvládne i tohle. Všechno závisí na ní.

„Jste si jistá, že byste mě do toho rukopisu nemohla nechat aspoň nahlédnout? Prosím.”

„Opravdu to nejde. Ne bez nějakých dokladů. Proč si vlastně myslíte, že je to u nás zaregistrované?”

„Moje švagrová si je tím jistá.”

„Prostě nemůžu vydávat registrované dokumenty každému, kdo si o ně řekne,” pronesla s konečnou platností.

„Možná byste tu knihu mohla aspoň vyhledat,” zkusila to Cindy. „Abych věděla, jestli tady vůbec je.”

Neúplatná strážkyně práv autorů konečně trochu ustoupila. „To bych snad mohla. Říkáte, že už je to pár let zpátky?”

Cindy pocítila nával adrenalinu. „Ano.”

„A jméno?”

„Myslím, že se to jmenovalo Navždy družičkou.” Při vyslovení toho názvu ji zamrazilo.

„Myslím jméno autora.”

„Jenks,” řekla Cindy napjatě. „Nicholas Jenks.”

Žena na ni podezíravě pohlédla. „Ten autor detektivek?”

Cindy zavrtěla hlavou a přinutila se k úsměvu.

„Pojišťovací agent,” řekla tak klidně, jak jen dokázala.

Úřednici to zjevně nepřesvědčilo, ale naklepala jméno na klávesnici. „Můžete prokázat, že je to příbuzný?”

Cindy jí podala papír, na kterém bylo napsané číslo Jenksova sociálního pojištění. „Tohle by mělo být u jeho registrace.”

„To nestačí,” zavrtěla žena hlavou.

Cindy se zatvářila zoufale. „Tak mi jenom řekněte, jestli ji tady máte. Opatřím si ty dokumenty, co chcete.”

„Jenks,” mumlala si žena skepticky. „Zdá se, že toho váš bratr napsal víc, než jste si myslela. Mám tady záznam o třech rukopisech.”

Cindy se na ni chtělo zaječet. „Já hledám jenom Navždy družičkou!”

Trvalo to celou věčnost, ale ženina kamenná tvář nakonec změkla. „Nevím, proč to vůbec dělám, ale pokud se vám podaří doložit vaši historku, mám tady pro vás rukopis, který hledáte.”

Cindy si oddechla. Teď už jen z nich tu knihu dostat.

Kapitola 84

„NAŠLA JSEM JI!” zařvala Cindy do telefonu, až mi zalehlo ucho. „Našla jsem Navždy družičkou!”

Nadšeně jsem uhodila do stolu. Znamenalo to, že jsme to mohli konečně spustit. „Tak o čem to je, Cindy?”

„Říkám, že jsem ji našla” objasnila Cindy. „Neříkám, že ji mám.”

Pověděla mi o své výpravě do Svazu spisovatelů. Kniha tam byla, ale dá trochu práce ji odtamtud dostat.

Okamžitě jsem zavolala Jill, ta sehnala soudce a brzy jsme měly v ruce soudní příkaz k vydání Jenksova rukopisu Navždy družičkou.

Pak jsme s Jill vyrazily za Cindy. Cestou jsem zavolala Claire. Připadalo mi vhodné, abychom u toho byly všechny čtyři.

O dvacet minut později jsme se setkaly se Cindy a Claire před šedivou budovou, kde si Svaz spisovatelů zřídil svou kancelář. Společně jsme vyjely do osmého patra.

„Už jsem zpátky,” oznámila Cindy překvapené ženě v recepci. „Mám ty dokumenty.”

Podezíravě na nás pohlédla. „A kdo je tohle?

Sestřenice?”

Ukázala jsem úřednici svůj služební odznak a předložila orazítkovaný soudní příkaz.

„Na co tu knihu potřebujete?” vytřeštila na něj oči. Zašla dozadu a vrátila se s nadřízeným, který si soudní příkaz pozorně prostudoval.

„Obvykle rukopisy uchováváme maximálně osm let,”

řekl nejistě. Pak zmizel.

Seděly jsme v recepci jak nervózní příbuzní v čekárně porodnice.

Kapitola 85

ROZDĚLILY JSME SI knihu mezi sebe. Každá se mlčky zabrala do své části a pátrala po scénách nebo detailech, které by se nějak podobaly skutečným zločinům.

V mé části byl popsán život hlavního hrdiny Phillipa Campbella. To, jak se jeho krásná žena spustila s jiným mužem. Zabil je oba, a jeho život se od základů změnil.

„Bingo!” vykřikla náhle Jill. Přečetla nám ten úryvek nahlas.

Popisoval scénu, ve které se Phillip Campbell, s bušícím srdcem a hlavou plnou hlasů, které k němu promlouvají -

krade chodbami hotelu Grand Hyatt. Vtrhne do apartmá nevěsty a ženicha a bez váhání je zabije.

„Tímto aktem,” četla Jill z rukopisu, „smyl zápach zrady a nahradil ho čerstvou, dříve nepředstavitelnou touhou.

Zabíjení ho těšilo.”

Pohlédly jsme na sebe. Tohle už nebylo jen ujeté. Jenks byl šílený, byl však také lstivý?

Pak přišla řada na Claire. Byla to další svatba.

Novomanželé scházejí ze schodů kostela, sype se rýže,

ozývají se gratulace. Phillip Campbell sedí za volantem limuzíny, která je odváží pryč.

Nemohly jsme tomu uvěřit. Takto byla spáchána druhá vražda.

„To mě podržte,” zamumlala Jill.

Claire jen zavrtěla hlavou. Byla naprosto zdrcená, stejně jako my.

Po těle se mi rozlil dlouho potlačovaný pocit uspokojení.

Dokázaly jsme to. Vyřešily jsme vraždy novomanželů.

„Ráda bych věděla, jak to končí,” poznamenala Cindy a listovala ke konci knihy.

„Zatčením, ” řekla Jill. „Jak jinak?”

Kapitola 86

K JENKSOVU DOMU jsem jela s Chrisem Raleighem.

Cestou jsme skoro nepromluvili. Na místě na nás už čekal Charlie Clapper a jeho tým techniků. Jejich úkolem bylo prohledat dům a okolí, jakmile Jenkse zatkneme.

Zazvonili jsme. Každou vteřinou čekání bušilo mé srdce hlasitěji. Pro tyhle okamžiky stálo za to být policistkou.

Dveře otevřela tatáž hospodyně. Při pohledu na naši sešlost vytřeštila vyděšeně oči.

Ukázala jsem jí odznak. „Potřebujeme mluvit s panem Jenksem.”

Zamířili jsme k obývacímu pokoji, kde jsme den předtím s Jenksem mluvili. V hale jsme potkali vyděšenou Chessy Jenksovou. „Inspektorko,” vyhrkla, když mě poznala. „Co se děje? Co dělají venku všechna ta policejní auta?”

„Je mi to líto,” řekla jsem. Opravdu jsem ji litovala. „Je váš manžel doma?”

„Nicku!” zavolala, když si z hrůzou uvědomila, proč jsme přišli. Postavila se mi do cesty, snažila se mě zastavit a křičela: „Nemůžete sem jen tak vtrhnout! Tohle je náš dům!”

„Prosím, paní Jenksová,” pokusil se ji uklidnit Raleigh.

Byla jsem tak rozčilená, že by mě nezadrželo nic na světě. Tolik jsem chtěla Nicholase Jenkse dostat, až to bolelo. Za okamžik vešel do domu ze zadního trávníku s výhledem na Tichý oceán. Měl na sobě bílou košili a lněné šortky a v ruce držel golfovou hůl.

„Říkal jsem vám přece,” pronesl nevzrušeně, „ať se obrátíte na mého právníka, pokud ode mě budete ještě něco potřebovat.”

„Můžete se na něj obrátit sám,” řekla jsem. „Nicholasi Jenksi, zatýkám vás pro podezření z vraždy Davida a Melanie Brandtových, Michaela a Rebeccy DeGeorgeových a Jamese a Kathleen Voskuhlových.”

Chtěla jsem, aby slyšel každé jméno, aby si připomněl každého, koho zabil. Chtěl jsem vidět, co se při tom objeví v jeho chladných, lhostejných, šedých očích.

„To je šílené,” vyhrkl rozzuřeně Jenks.

„Nicku!” vykřikla jeho žena. „O čem to mluví? Proč sem přišli?”

„Jak si to představujete?” zeptal se. Na čele mu pulzovala žíla. „Slyšíte? Víte vy vůbec, co děláte?”

Neodpověděla jsem a jen mu odrecitovala obligátní zatýkací formuli.

„Varuji vás,” soptil. „Právě děláte největší chybu ve svém životě.”

„O čem to mluví?” Jeho žena byla bílá jako stěna.

„Vysvětli mi to, Nicku, prosím. Co se to děje?”

„Drž hubu,” obořil se na ni Jenks. S divokým zábleskem v očích skočil kupředu a vzduchem se mihla jeho pěst.

Uhnula jsem a podrazila mu nohy. Jenks spadl na stolek u zdi. Kolem se rozlétly fotografie a skleněné střepy.

Spisovatel zasténal bolestí.

Chessy Jenksová vykřikla a zůstala stát jako solný sloup.

Raleigh nasadil jejímu manželovi pouta a trhnutím ho zvedl na nohy.

„Zavolej Shermanovi,” zařval Jenks na manželku.

„Řekni mu, kde jsem a co se stalo.”

S Raleighem jsme nacpali Jenkse do auta. V žádném případě se nechtěl uklidnit a stále dával najevo svou agresivitu a já neviděla žádný důvod, proč s ním zacházet v rukavičkách.

„Jakou teorii máte o těch vraždách teď?” zeptala jsem se ho.

Kapitola 87

KDYŽ SKONČILA poslední tisková konference, zhasla poslední žárovka, já posté zopakovala všechno, co máme na Jenkse, a zářící velitel Mercer odjel domů, objala jsem Claire, Cindy a Jill. Pak jsem se vypravila zpátky do Budovy spravedlnosti.

Bylo už hodně po osmé a v mé samotě mě tam rušila jen noční služba.

Seděla jsem za svým stolem v zaslouženém tichu kanceláře a snažila se rozvzpomenout, kdy jsem se naposledy cítila tak dobře.

Zítra začneme pečlivě pracovat na obžalobě Nicholase Jenkse: budeme ho vyslýchat, shromažďovat další důkazy, sepisovat jednu zprávu za druhou. Ale dokázali jsme to.

Dostali jsme ho, přesně jak jsem doufala. Splnila jsem slib, který jsem dala Melanii Brandtové v Mandarínském apartmá hotelu Grand Hyatt.

Byla jsem na sebe hrdá. Ať už se moje nemoc vyvine jakkoliv, i když se třeba nikdy nestanu poručíkem, tohle už mi nikdo nevezme.

Vstala jsem a přistoupila k černé tabuli se seznamem případů, na kterých jsme pracovali.

Pod nadpisem otevřené případy stálo její jméno: Melanie Brandtová. Vzala jsem houbu a utírala bílou křídu, dokud jméno dočista nezmizelo.

„To musí být úžasný pocit,” zazněl za mnou Raleighův hlas.

Otočila jsem se.

„Co tady děláš tak pozdě?” zeptala jsem se.

„Třeba mě napadlo, že uklidím Rothovi stůl, abych si u něj šplhnul,” usmál se. „Co myslíš, Lindsay? Hledal jsem tě.”

Stáli jsme v rohu liduprázdné kanceláře. Nemusel udělat ani krok. Sama jsem k němu šla. Nic mě nemohlo zarazit.

Políbila jsem ho. Ne jako předtím, kdy jsem mu chtěla naznačit, že o něj stojím. Políbila jsem ho tak, jak jsem si přála, aby on políbil mě té noci v Clevelandu. Chtělo se mi říct: Tohle jsem toužila udělat od okamžiku, kdy jsem tě poprvé spatřila.

Když jsme se konečně pustili, zopakoval s úsměvem: „To musí být úžasný pocit.”

A měl pravdu.

„Jaké máš plány?” zeptala jsem se.

„Myslíš na příštích pět minut nebo na zbytek života?”

„Myslím na dnešní večer nebo aspoň následujících pár hodin.”

„Říkal jsem si, že se sem vrátím, srovnám Smíškovi stůl a zjistím, jestli bych tě nemohl odvézt domů.”

„Jenom počkej, než si vezmu kabelku.”

Kapitola 88

ANI NEVÍM, jak jsme se dostali ke mně domů a o čem jsme cestou mluvili.

Jakmile jsme za sebou zavřeli dveře, nic nás nemohlo zastavit. Nedostali jsme se dál než na kobereček v chodbě, kde jsme se líbali, hladili, bojovali s knoflíky a zipy a hlasitě dýchali.

Už jsem skoro zapomněla, jaký je to pocit, když mě objímá a touží po mně někdo, koho chci i já. Vychutnávali jsme si tu chvíli a přáli si, aby trvala věčně. Chris měl to, co jsem potřebovala víc než cokoliv jiného, jemné ruce.

Milovala jsem jeho polibky, jeho něhu, to, jak se snažil, aby se mi to líbilo. Je těžké vyjádřit to slovy. Byla jsem v sedmém nebi.

Vím, že je to klišé, ale milovali jsme se, jako by to mělo být naposledy. Chris mě celou prostoupil, od mého lůna až po konečky prstů.

Nic jsem si nenechala pro sebe. Odevzdala jsem se Chrisovi jako žádnému muži před ním. Nejen svým tělem a srdcem. Vložila jsem v něj i svou naději v dlouhý a šťastný život.

Pak jsem hlasitě vykřikla a roztřásla se. Rozkoš mě celou pohltila a můj vnitřní hlas šeptal: Dala jsem, mu všechno. A on mě obdaroval vším, čím mohl.

Konečně Chris uvolnil objetí. Stále jsem se chvěla.

„A co teď?” zalapala jsem po dechu.

Pohlédl na mě a usmál se. „Co takhle zajít do ložnice?”

Kapitola 89

TVÁŘ MI OVÍVAL chladný vánek. Bože, to byl večer.

To byl den. Jako na horské dráze.

Seděla jsem zabalená do deky na své terase s výhledem na jižní konec zátoky. Nic se nepohnulo, jen v dálce blikala světla San Leandra. Bylo čtvrt na dvě.

Chris spal v ložnici. Zasloužil si odpočinek.

Já usnout nedokázala. Mé tělo bylo příliš probuzené, jako vzdálené pobřeží plné mihotajících se světélek.

Opravdu to byl skvělý den, pomyslela jsem si.

„Sedmadvacátý červne,” řekla jsem nahlas, „tebe si budu pamatovat.” Nejdřív jsme našli tu knihu. Pak jsme zatkli Jenkse. Nedokázala jsem si představit, že by to něco mohlo trumfnout.

Ale stalo se. Toho večera jsme se s Chrisem třikrát milovali, poslední tři hodiny jsme strávili sladkým tancem polibků, mazleni a milování.

Nechtěla jsem nikdy přestat cítit doteky Chrisových rukou, teplo jeho těla. Byl to nový, úchvatný zážitek.

Projednou jsem zapomněla na všechny zábrany a nijak jsem toho nelitovala.

Ale teď, v temnotě noci, si mě našel vyčítavý hlas. Lhala jsem. Nedala jsem mu všechno. Stále jsem před ním skrývala jednu nevyhnutelnou pravdu.

Neřekla jsem mu o Negliho nemoci. Nevěděla jsem jak.

Jak jsem mu mohla v takovou chvíli povědět, že umírám?

Že mé tělo, ještě před okamžikem plné vášně, stravuje smrtelná choroba? V jediném dni se změnil celý můj život.

Chtěla jsem být šťastná. Zasloužila jsem si to.

On si však zasloužil znát pravdu.

Zaslechla jsem za sebou kroky. Byl to Chris.

„Co tady děláš?” zeptal se. Sedl si vedle mě a položil mi ruku kolem ramen.

Objímala jsem si kolena a deka mi stěží zakrývala prsa.

„Bude to těžké,” řekla jsem a opřela si o něj hlavu, „vrátit se ke starému životu.”

„A kdo říká, že se k němu musíme vracet?”

„Myslím pracovat spolu. Tvářit se, jako by se nic nestalo. Dneska budeme vyslýchat Jenkse. Bude to velký den pro nás oba.”

Jeho prsty se dotkly mých bradavek a pak mě pohladily na krku. „Nedělej si s tím starosti,” řekl. „Jakmile případ uzavřeme, vrátím se ke své staré práci.”

„Chrisi,” vydechla jsem a po zádech mi přeběhl mráz.

Zvykla jsem si na něj.

„Říkal jsem přece, že spolu nezůstaneme navždycky.”

Sklonil hlavu a přivoněl k mým vlasům. „Myslím pracovně,”

,.A jak spolu tedy zůstaneme?” zašeptala jsem. Krk mě pálil na místě, kde mě hladil. Bože, ať to neskončí, říkala jsem si v duchu. Ať to trvá až do skonání světa.

Copak jsem mu to mohla říct? Nedokázala jsem zničit nejkrásnější okamžik svého života.

Nechala jsem se odnést do ložnice.

„Od teď už bude jen lépe,” zašeptala jsem.

„Opravdu? Tak to si nedokážu představit, co nás čeká.”

Kapitola 90

NÁSLEDUJÍCÍ RÁNO jsem se nějak ocitla za svým stolem. Právě jsem nalistovala v Chroniclu Cindinu reportáž o Jenksově zatčení, když zazvonil telefon.

Byl to Charlie Clapper. Jeho tým strávil skoro celou noc pečlivou prohlídkou Jenksova domu.

„Máš pro mě něco, Charlie?” Doufala jsem, že našel smrtící zbraň, možná dokonce chybějící prsteny. Něco, co by zlomilo Jenksův pohrdavý vzdor.

Šéf policejních techniků si unaveně povzdechl. „Asi by ses u nás měla zastavit a podívat se sama.”

Popadla jsem kabelku a klíčky od služebního auta. Na chodbě jsem vrazila do Jacobiho. „Slyšel jsem nějaké fámy,” zabručel, „že už nejsem mužem tvých snů.”

„Dobře víš, že bys neměl nikdy věřit tomu, co se píše ve Staru,” utrousila jsem.

„Přesně tak, a taky tomu, co říká noční směna.”

Zarazila jsem se. Někdo mě včera večer viděl s Chrisem.

Horečně jsem přemýšlela, co asi vypadne z místního mlýna na drby. Cítila jsem, že se červenám.

„Klid.” mávl rukou Jacobi. „V tomhle případě může z každého mluvit jenom bledá závist.”

„Díky, Warrene,” řekla jsem. Byl to jeden z těch vzácných okamžiků, kdy ani jeden z nás neměl co skrývat.

Zamrkala jsem na něj a rozběhla se ze schodů.

„Jenom si pamatuj,” zavolal za mnou, „že vás na jeho stopu přivedla i moje práce na tom šampaňském.”

„Na to nezapomenu. Jsem za to vděčná. Díky, Warrene.”

Dojela jsem k Jenksovu domu v Sea Cliff. Ulici blokovala dvě policejní auta, která držela vozy televizních stanic v uctivé vzdálenosti. Unaveného a zarostlého Charlieho Clappera jsem našla u stolu v jídelně.

„Našli jste vražednou zbraň?” zeptala jsem se.

„Jen tohle.” Ukázal na hromádku igelitových sáčků na podlaze.

Byly tam lovecké pušky, brokovnice Minelli, automat Colt ráže 45. Žádná devítka. Ani jsem se neobtěžovala si je prohlédnout.

„Obrátili jsme vzhůru nohama jeho pracovnu,”

povzdechl si Clapper. „Nic co by ho spojovalo s některou z obětí. Žádné výstřižky ani trofeje.”

„Doufala jsem, že padneme na ty chybějící prsteny.”

„Tak ty chceš prsteny?” řekl Clapper. Pracně se postavil na nohy. „Jeho žena jich má spoustu. Můžeš se v nich hrabat, jak budeš chtít. My ale našli jen tohle. Pojď za mnou.”

V kuchyni na podlaze stála krabice se šampaňským, označená žlutým štítkem důkazní materiál. Krug. Clos du Mesnil.

„O tom už jsme věděli,” pokrčila jsem rameny.

Uraženě na mě pohlédl. Pak vytáhl z otevřené krabice jednu láhev.

„Podívej se na ta čísla, Lindsay. Ty láhve jsou číslované.

Tady, čtyři-dvě-tři-pět-pět-devět. Stejný karton, stejné číslo.” Vyndal z kapsy přeloženou kopii seznamu důkazního materiálu. „A tahle je z Hyattu. Číslo odpovídá.”

Láhve byly opravdu stejné. Byl to důkaz, který spojoval Jenkse s místem, kde byla zabita Melanie Brandtová. Sice to nebyla vražedná zbraň, ale rozhodně už nešlo o nepřímý důkaz.

„Ale jenom kvůli tomuhle bych tě sem nehnal,” řekl Charlie skoro omluvně.

Clapper mě provedl vkusně zařízeným interiérem do ložnice. Z francouzského okna byl výhled na Golden Gate Bridge. Vzal mě do prostorné šatny. Jenksovy.

„Pamatuješ na to zakrvácené sako, které jsme našli v hotelu?” U zadní stěny šatny se Charlie sklonil nad velkým stojanem s botami. „Tak už máme oblek kompletní.”

Clapper sáhl za stojan a vytáhl zmačkanou nákupní tašku. „Chtěl jsem, abys viděla, kde jsme to našli.”

Z tašky vyndal černé kalhoty od smokingu.

„Už jsem to prověřil. Patří k saku z Hyattu. Stejný výrobce. Podívej se dovnitř, stejné číslo.”

Bylo to jako dívat se na milion dolarů v hotovosti nebo tunu zabaveného kokainu. Nemohla jsem z těch kalhot spustit oči a představovala si, jak se bude Jenks kroutit.

Claire měla pravdu od samého začátku. To sako nepatřilo oběti. Patřilo vrahovi.

„Tak co ty na to?” mrkl na mě Charlie. „Můžeš ten případ uzavřít? Jo, ještě tohle,” poklepal si Clapper na čelo.

„Kam jsem to jenom dal?”

Prohledal kapsy svých kalhot a saka. Konečně našel malý sáček.

„Přímo z elektrického holicího strojku toho parchanta,”

oznámil pyšně.

V sáčku leželo několik krátkých rezatých vousů.

Kapitola 91

„UŽ JSEM TĚ ČEKALA, děvče,” řekla Claire. Vzala mě za paži a odvedla do malé místnosti plné chemikálií. Na stole s mramorovou deskou stály dva mikroskopy.

„Charlie už se mi pochlubil, co našel,” řekla. „To šampaňské. Kalhoty. Máš ho, Lindsay.”

„Jestli bude sedět i tohle,”, podala jsem jí igelitový sáček, „dostaneme ho do plynové komory.”

„Fajn, kouknem se na to,” usmála se. Otevřela žlutou obálku označenou důkazní materiál a vyndala z ní Petriho misku, na které bylo fixem napsáno Subjekt: Rebecca DeGeorgeová, #62340.

Pinzetou přemístila vous z těla druhé nevěsty na podložní sklíčko, které zasunula do mikroskopu. Naklonila se nad ním, zaostřila a pak mě překvapila otázkou: „A co ty, jak se cítíš?”

„Myslíš Negliho?”

„Co jiného?” řekla s okem na objektivu mikroskopu.

Ve shonu kolem zatýkání Jenkse to bylo v posledních pár dnech výjimečné, když jsem na svoji nemoc pomyslela.

„Minulý týden jsem mluvila s Medvedem. Krvinky mi pořád ubývají.”

Claire konečně odtrhla oko od mikroskopu. „To je mi líto, Lindsay.”

Nuceně bezstarostným hlasem jsem jí popsala svou léčbu. Zvýšení dávek krevní masy. Zvýšení frekvence transfúzí. Možnost transplantace kostní dřeně.

Věnovala mi široký úsměv. „Určitě najdeme způsob, jak těm tvým červeným krvinkám pomoct.”

Neubránila jsem se ruměnci.

„Copak?” podivila se Claire. „To vypadá, že něco tajíš.

Ale moc ti to nejde. Co to asi je?”

„Ale nic.”

„Něco se stalo. A vsadím se, že mezi tebou a panem Chrisem Raleighem. No tak, mně přece můžeš říct všechno.”

Tak jsem jí to pověděla. Od prvního polibku v kanceláři, přes pomalou, nekonečnou cestu domů až po výbuch vášní na koberečku v chodbě.

Claire mě popadla za ramena. Z očí jí zářila nelíčená radost. „Takže?”

„Takže?” zasmála jsem se. „Takže… bylo to úžasné.

Jenom nevím, jestli jsem udělala dobře, vzhledem k tomu, jak jsem na tom.” Zaváhala jsem. „Dokázala bych ho milovat, Claire. Možná už ho miluju.”

Dívaly jsme se jedna na druhou. K tomu se nedalo nic dodat.

„Tak jo.” Claire se vrátila k mikroskopu. „Mrkneme se, co máme tady.”

Položila tři vousy z Jenksova holicího strojku na podložní sklíčko a umístila ho pod mikroskop vedle prvního.

Claire zaostřila a pečlivě zkoumala oba vzorky.

„Hmmm,” zamumlala.

Zadržela jsem dech. „Tak jak to vypadá?” zeptala jsem se.

„Podívej se sama.”

Naklonila jsem se nad mikroskop. Okamžitě jsem poznala první vous z vaginy Rebecci DeGeorgeové. Silný, narezlý, s bílým vláknem obtočeným kolem kořene.

Pak jsem se zahleděla na vousy z Jenksova strojku. Byly kratší, ale stejné barvy, se stejným vláknem kolem kořene.

Nebyla jsem žádný odborník, ale ani na okamžik jsem nezapochybovala.

Všechny vousy byly navlas stejné.

Kapitola 92

NICHOLAS JENKS seděl v cele předběžného zadržení v desátém patře Budovy spravedlnosti. Odpoledne proti němu měla být vznesena obžaloba.

Jeho právník Sherman Leff byl s ním a tvářil se, jako by se jednalo jen o formalitu a váhy spravedlnosti spočívaly na ramenech jeho obleku v anglickém střihu.

Mně a Raleighovi dělala společnost Jill Bernhardtová.

Jenks neměl ani tušení, co se na něj chystá. Měli jsme šampaňské, kalhoty od smokingu a vousy z jeho bradky.

Nemohla jsem se dočkat, až mu sdělím všechny ty dobré zprávy.

Sedla jsem si proti Jenksovi a pohlédla mu do očí.

„Tohle

je

asistentka

oblastního

prokurátora

Jill

Bernhardtová,” řekla jsem. „Bude mít na starost váš případ.

Usvědčí vás.”

Věnoval mi stejně sebejistý a blahosklonný úsměv, jako když jsme ho navštívili u něj doma. Kde bere tu sebejistotu?

Přemýšlela jsem.

„Jestli jste připravení,” promluvila Jill, „ráda bych začala.”

„Je to na vás,” řekl Sherman Leff. „Nemám námitek.”

Jill se nadechla. „Pane Jenksi, zanedlouho budete obviněn z vraždy prvního stupně Davida a Melanie Brandtových v hotelu Grand Hyatt pátého června.

Předpokládám, že brzy poté vás clevelandský soud obviní z vraždy Jamese a Kathleen Voskuhlových. Na základě toho, co právě zjistil policejní lékař, bude zřejmě následovat obžaloba soudu v Napa Valley. Máme nezvratné důkazy spojující vás se všemi třemi dvojnásobnými vraždami.

Seznámíme s nimi vás a vašeho obhájce v naději, že vaše reakce na předložené důkazy ušetří město, rodiny zesnulých a vaši rodinu únavného a ponižujícího procesu.”

Slova se ujal Sherman Leff. „Děkuji, paní Bernhardtová.

Vzhledem k duchu vzájemné ohleduplnosti, který vládne našemu setkání, bychom rádi vyjádřili upřímnou lítost nad útokem mého klienta směřovaným proti inspektorce Boxerové ve chvíli jeho zatýkání. Jistě uznáte, že vzhledem k tomu o jak nepředstavitelné a šokující obvinění se jedná, byla jeho reakce přinejmenším pochopitelná.”

„Hluboce toho lituji, inspektorko,” promluvil Jenks.

„Uvědomuji si, jak to celé musí vypadat, vezmeme-li v potaz můj vztah k jedné z obětí. A teď jste zřejmě padli i na tu nešťastnou knihu.”

„Co se té knihy týče,” vložil se do toho Leff, „musím vás upozornit, že vzneseme námitku. Její zabavení je neospravedlnitelnýrn útokem na soukromí mého klienta.”

„Ten soudní příkaz byl naprosto oprávněný,” řekla Jill klidně.

„Na jakém základě?”

„Na základě nepravdivého prohlášení vašeho klienta ohledně jeho místa pobytu v době zavraždění Kathy Voskuhlové.”

Leff strnul a tázavě na nás pohlédl. „Váš klient v Clevelandu byl, pane obhájce,” informovala jsem ho. Pak jsem se obrátila k Jenksovi. „Zapsal jste se ve Westinu. Byl jste tam ubytovaný dvě noci v době, kdy byli zabiti Voskuhlovi. Tvrdil jste, že jste byl doma, pane Jenksi. Byl jste však tam. A byl jste i v Síni slávy.”

Jenksův úsměv se rozplynul a jeho oči začaly těkat po místnosti. Ztěžka polkl. Pracoval na novém alibi. Takřka omluvně pohlédl na Leffa.

„Opravdu jsem tam byl,” připustil. „A opravdu jsem to zatajil. Pořádal jsem čtení pro své tamní fanoušky. Můžete si to ověřit. Knihkupectví Koráb. Ani nevím, proč jsem to nepřiznal. Asi proto, že jsem znal Kathy a další shoda okolností by byla příliš podezřelá. Ale s tou svatbou se mýlíte. Tam jsem se ani nepřiblížil.”

Krev se mi začala vařit. Nevěřila jsem mu ani slovo.

„Tak vy jste tam měl čtení? Kdy, pane Jenksi?”

„V sobotu odpoledne. Ve čtyři. Pro malou skupinku věrných fanoušků. Knihkupectví Koráb se ke mně zachovalo moc hezky, když jsem začínal.”

„A co jste dělal potom?”

„To, co pokaždé. Zavřel jsem se ve svém hotelovém pokoji a psal jsem. Byl jsem si zaplavat a povečeřel jsem.

Můžete se zeptat mé ženy. Vždycky trávím večery sám, když jsem na cestách. Psal o tom i časopis People.”

Naklonila jsem se k němu přes stůl. „Takže to všechno je jen neuvěřitelná shoda okolností, že? Popíráte, že jste měl poměr se ženou, která byla brutálně zavražděna. Čistě náhodou se objevíte ve stejném městě. Bezpečnostní kamera na místě činu zachytí kohosi, kdo se vám podezřele podobá.

Takhle to bylo, pane Jenksi?”

Leff položil varovně ruku na Jenksovu paži.

„Ne!” vyštěkl jeho klient, jehož sebeovládání vzalo náhle za své.

Pak se trochu uklidnil a setřel si pot z čela. „Lhal jsem…

kvůli Chessy… abych zachránil naše manželství.” Napřímil se na dřevěné židli. Jeho alibi se hroutilo. „Nejsem světec, inspektorko. Dělám chyby. A jednou z nich byla Kathy.

Ano, tušíte správně. Byli jsme milenci pět let. Pokračovalo to… i poté, co poznala Jamese. Byla to pošetilost. Ale já Kathy nezabil. A nezabil jsem ani ty ostatní!”

Jenks vstal. Poprvé jsem ho viděla vyděšeného. Začalo mu docházet, co udělal.

Pohodlně jsem se opřela a řekla: „V apartmá hotelu Hyatt, kde byli zabiti Brandtovi, byla nalezena láhev šampaňského, která pochází ze stejného kartonu, který jste

zakoupil v aukční síni Butterfield a Butterfíeld v listopadu roku devatenáct set devadesát šest.”

„Tohle víme,” namítl Leff. „Avšak tato nešťastná shoda okolností neusvědčuje mého klienta ze spáchání toho zločinu. Brandtovy ani neznal. Vrah mohl k tomu vínu přijít kdekoliv.”

„Nesmíme ovšem zapomínat, že registrační číslo na té lahvi je stejné jako na těch, které jsme objevili včera večer při domovní prohlídce v domě Jenksových.”

„Je to čím dál absurdnější,” obořil se na mě Jenks.

„Takovéhle pitomosti byste nenašla ani v mých knihách.”

„Osobně doufám, že tenhle příběh bude lepší než ty vaše.” Zpod stolu jsem vytáhla nákupní tašku se složenými kalhotami od saka. Rozložila jsem je na stole. „Poznáváte je?”

„Prostě kalhoty… Co to na mě hrajete?”

„Ty jsme také našli u vás. V téhle tašce. Schované ve vaší šatně.”

„A vy říkáte, že jsou moje? Mohly by být. Jenom nechápu, kam tím míříte.”

„Tyhle kalhoty se hodí k saku, které se našlo v apartmá Brandtových, pane Jenksi. Stejná značka. Stejný střih.

Stejná velikost.”

Zjevně začínal propadat panice.

„A pokud by ani tohle nestačilo,” řekla jsem a pohlédla mu pevně do očí, „je tu ještě tohle. Ten vous, který jsme

našli ve vagině Becky DeGeorgeové, odpovídá vašim. Patřil vám, vy zvíře. Sám jste se usvědčil.”

Jill se naklonila kupředu. „Skončil jste, Jenksi. Až vám dojdou všechny možnosti odvolání, čeká vás smrtící injekce.”

„To je šílené,” vykřikl. Nakláněl se ke mně a řval mi do obličeje: „Ty mrcho! Tys to na mě nastražila! Ty hnusná, studená děvko! Já nikoho nezabil!”

Náhle jsem zjistila, že se nemohu pohnout. Ne proto, že by mě Jenks vyděsil. Bylo to něco jiného. Přišpendlilo mě to k židli.

Věděla jsem, co to je, ale nemohla jsem se tomu bránit.

Negli.

Konečně se mi podařilo vstát a dojít ke dveřím. Hlava se mi točila a nohy se podlamovaly. Tady ne, prosila jsem.

Pak jsem cítila, jak mě Raleigh podepřel. „Lindsay… jsi v pořádku?” Znepokojeně si mě prohlížel, stejně jako Jill.

„Není ti něco, Lindsay?”

Opřela jsem se o zeď. „Nic mi není,” zašeptala jsem a chytila se Raleighovy paže.

„Jenom se mi dělá zle z toho parchanta,” dodala jsem.

Byla jsem hrozně slabá a motala se. Stěží jsem došla na dámské toalety.

Měla jsem pocit, že omdlím, a pak jako by mi něco trhalo plíce na kusy. Zavřela jsem oči a naklonila jsem se nad umyvadlo.

Zakašlala jsem a projela mnou palčivá bolest.

Nedokázala jsem kašel potlačit.

Záchvat nakonec odezněl. Nadechla jsem se a otevřela oči.

Roztřásla jsem se.

Celé umyvadlo bylo od krve.

Kapitola 93

O ČTYŘI HODINY POZDĚJI jsem se už cítila natolik dobře, že jsem se mohla jít podívat, jak bude Nicholas Jenks obviněn z vraždy u oblastního soudu.

Chodby před soudní síní, kde měl jednání předsedat soudce Stephen Bowen, naplňoval hučící dav. Fotografové a reportéři se tlačili, aby aspoň na okamžik zahlédli zdrceného spisovatele bestsellerů.

Raleigh a já jsem se protlačili dopředu a zaujali místa v první řadě za Jill. Síly se mi vrátily a bolest v hrudníku odezněla. Chtěla jsem, aby mě tam Jenks viděl.

V oddělení pro tisk jsem zahlédla Cindy. A vzadu v soudní síni jsem si povšimla rektora Weila a jeho ženy.

Skončilo to dřív, než to začalo. Jenks, jehož oči byly mrtvé a prázdné jako krátery na Měsíci, byl předveden před soud. Úředník přečetl soudní pořádek, podezřelý povstal.

Ten parchant prohlásil, že je nevinen. Jak se chce bránit proti tak nezvratným důkazům?

Dokonalý herec Leff se před soudcem Bowenem choval neobvykle uctivě. Požádal o propuštění na kauci a

argumentoval Jenksovou neposkvrněnou pověstí. Na okamžik zviklal dokonce i mě.

Jill se bez váhání pustila do boje. Detailně popsala brutální provedení všech vražd. Namítala, že existuje oprávněná obava, že podezřelý uprchne.

Když soudce udeřil svým kladívkem a pronesl: „Kauce zamítnuta,” ovládl mě pocit triumfu a úlevy.

Kapitola 94

PŘIŠEL ČAS OSLAVOVAT.

Den, na který jsme tak dlouho čekali, byl u konce a já se sešla s přítelkyněmi na skleničku U Susie.

Zasloužily jsme si to. Nicholas Jenks byl obžalován.

Kauce byla zamítnuta. My čtyři jsme to dokázaly.

„Tak na Ženský vyšetřovací klub,” pozvedla Cindy sklenici piva.

„Slušný výkon na slabší pohlaví,” souhlasila Claire.

„Jak mi to Jenks říkal?” usmála jsem se. „Hnusná studená mrcho?”

„Tak na všechny studené mrchy na tomhle světě,”

pozvedla Cindy sklenici, „a na chlapy, kteří nás nedokáží rozmrazit.”

„Mluv za sebe,” zarazila ji Claire. „Edmund mě umí rozmrazit moc hezky.” Rozesmály jsme se a přiťukly si.

„Ale stejně bych ráda našla vražednou zbraň,”

povzdechla jsem si.

„Až s ním skončím,” řekla Jill, „nebude mít už sílu bránit se ještě dalšímu obvinění.”

„Vidělas, jak Jill rozcupovala žádost jeho právníka o kauci?” řekla Cindy obdivně. „Vidělas, jak se na to tvářil?

To byl zásah, panečku. Přímo do koulí. Ten chlap tam stál s pinďourem scvrklým jako křížala.”

„Ale stejně,” trvala jsem na svém. „Potřebujeme tu zbraň, protože nemáme motiv.”

„K čertu s motivem!” mávla rukou Claire. „Máme toho na něj dost.”

Jill souhlasila. „Co když to udělal prostě proto, že je magor? Je o něm známé, že je sexuální sadista, a víme o třech ženách, které terorizoval. Jsem si jistá, že během procesu toho vyplyne na povrch mnohem víc. Přece jsi toho parchanta viděla, Lindsay,” pokračovala. „Je to šílenec.

Jakmile něco ohrozí jeho malý svět, začne zuřit. Dneska ráno to vypadala, že ti chce skočit po krku.” Rozhlédla se vítězně po ostatních. „A Lindsay prostě vstala a odešla, aby mu dala najevo, že se s ním nemá o čem bavit.”

Právě zvedaly sklenice, aby si připily na mě, tvrdou policistku, která bude navždy známá jako ta, co dostala Jenkse, když jsem si náhle uvědomila, že bez nich bych to nedokázala. Nebyly to mé ocelové nervy, co mě zvedlo od stolu, ale záchvat nemoci, která ze mě ždímala energii.

Nemohla jsem to dále skrývat, rozhodně ne před svými nejlepšími přítelkyněmi.

„Neodešla jsem kvůli Jenksovi,” zavrtěla jsem hlavou.

„Rozhodně to tak vypadalo.”

„Skoro jsem se složila. A Jenks s tím neměl nic společného.”

Stále se usmívaly, kromě Claire, ale při pohledu na můj vážný výraz je smích postupně přešel.

Rozhlédla jsem se kolem stolu a pověděla jim o své nemoci, která mi užírá červené krvinky a se kterou už tři týdny bojuji. O transfúzích krve. O tom, že léčba nezabírá.

Na začátku jsem mluvila pevným hlasem, ale ke konci už jsem skoro šeptala. Snažila jsem se zadržet slzy.

Jill a Cindy tam jen strnule seděly jako dva solné sloupy.

Pak se ke mně natáhly tři ruce. Cindina, Jillina a jako poslední a nejsoucitnější Claiřina. Chvíli jsme nic neříkaly.

Nemusely jsme.

Nakonec jsem polkla slzy a usmála se. „To je pro policajta typické, zkazit mejdan, právě když se rozjel.”

Trochu se mi tím podařilo odsunout černý mrak, který visel nad naším stolem.

Ani jedna neřekla Jsme s tebou. Neujišťovaly mě Budeš v pořádku. Nemusely.

„Myslela jsem, že budeme slavit,” řekla jsem.

První promluvila Jill. Její zpověď nás všechny překvapila.

„Když jsem byla malá, byla jsem hodně nemocná. Od tří do sedmi let jsme strávila většinu času po nemocnicích.

Mým rodičům to zničilo manželství. Rozvedli se, jakmile jsem se uzdravila. Nejspíš proto mám někdy pocit, že musím

být silnější a lepší než všichni ostatní. Že musím pokaždé vyhrát. Začalo to na střední škole,” pokračovala Jill.

Nevěděla jsem přesně, o čem mluví.

„Nevěděla jsem, jestli jsem dost dobrá. Já…” Vyhrnula si rukávy blůzy k loktům. „Kromě Steva jsem tohle nikomu neukázala.”

Její paže byly pokryté jizvami. Věděla jsem, kde se tam vzaly, způsobila si je sama. Trestala se za své domnělé chyby.

„Chci tím říct, že nezbývá než bojovat. Nevzdávat se a prát se až do samého konce.”

„Já se snažím,” zašeptala jsem se staženým hrdlem.

„Opravdu se snažím.” Teď už jsem chápala, co ji žene kupředu, co se skrývá za její suverénní fasádou. „Ale jak?”

Jill mě objala. V jejích očích jsem spatřila slzy.

„Stejně jako s Jenksem, Lindsay,” řekla. „Prostě to nesmíš nechat vyhrát.”

Kapitola 95

NICHOLAS JENKS neklidně přecházel po své studené, stísněné cele.

Měl pocit, jako by mu v hrudi měla vybuchnout nálož.

Nic přece neudělal. Jak si mohou dovolit pošpinit takhle jeho jméno, zneuctít ho před celým světem?

Byla tam tma a třásl se zimou. Pryčna v jeho cele by nebyla dost dobrá ani pro mnicha. Ruce mu pokrýval lepkavý pot.

Ta mrcha inspektorka za to zaplatí. Tohle si s ní vyřídí.

Co sakra dělá ten neschopný právník? Kdy už ho Leff dostane ven?

Celý svět jako by zachvátilo šílenství.

Co se to, proboha, děje?

Takhle nějak by se podle Phillipa Campbella měl Jenks cítit. Něco podobného by se mu mělo honit v hlavě.

Campbell seděl před zrcadlem. Tvoje práce je u konce.

Poslední kapitola byla právě napsána.

Namočil žínku do misky s teplou vodou.

Naposledy musel hrát tuhle roli.

Tak jaké to je, Nicholasi?

Vytáhl sponky, které mu držely účes, a rozpustil si vlasy.

Jaký je to pocit být obětí, vězněm? Cítit stejnou bezmocnost a zoufalství, jaké jsi způsoboval jiným?

Pomalu si stíral tmavý make-up z očí a díval se, jak se světu odkrývá jeho pravá tvář.

Jaké to je být zavřený v těsném, tmavém prostoru, bez možnosti dostat se ven?

Phillip Campbell odstraňoval jeden po druhém rezaté vousy z brady, dokud ji neměl hladkou a holou.

Otíral si obličej, dokud nebyl úplně čistý. Rozepnul si Nicholasovu košili a brzy se z kukly elastického body vyklubalo na svět dobře rostlé ženské tělo.

Seděla tam, dívala se na sebe a oči jí zářily.

Jaké to je, Nicholasi, být naprosto ztracený? Projednou se role vyměnily.

Nemohla se ubránit myšlence, jak je skvělé, že nakonec padl do pasti nastražené vlastním zvráceným mozkem. Bylo to víc než skvělé. Bylo to naprosto geniální.

Kdo se směje teď, Nicku?

Kniha čtvrtá

CELÁ PRAVDA

Kapitola 96

VEČER PO JENKSOVĚ OBŽALOBĚ dostal velitel Mercer od některého ze svých zazobaných přátel lístky na baseball. Kromě jiných pozval i mě, Raleigha a Smíška.

Hráli Giants proti Cards. Můj otec by z toho byl celý bez sebe.

Nijak zvlášť se mi nechtělo předvádět se na veřejnosti jako ten policajt, co dostal Jenkse, ale Mercer mě nakonec přemluvil.

Kromě toho hrál Mark McGwire, tak jsem si natáhla větrovku a šla.

Celý dlouhý večer jsme se po sobě s Raleighem kradmo dívali. Obklopovala nás jakási zvláštní vyzařovaná energie.

Hra nám sloužila jen jako zvuková kulisa. Nevyrušilo nás, ani když Silný Mac odpálil Ortizův nadhoz a míč zmizel z dohledu a málem skončil v zátoce.

Nemohli jsme se na sebe vynadívat. Seděli jsme vedle sebe a každou chvíli jsme se dotkli stehny. Kam se na to hrabal baseball.

Nakonec na mě mrkl. „Dáš si něco k pití?” zeptal se.

Odešel ke stolku s nápoji, který stál za sedadly, a já ho následovala. Ostatní se neohlédli. Jakmile jsme byli z dohledu, objali jsme se a políbili. Celá jsem hořela. „Chceš tady zůstat?”

„Ještě to pivo,” zažertovala jsem.

Dotkl se mých ňader a já se roztřásla. Něžné ruce. Po zádech mi začal stékat pramínek potu.

Chris mě znovu políbil. Přitiskla jsem se k němu, až jsem ucítila tlukot jeho srdce.

„Nemůžu se dočkat,” řekl.

„Fajn, tak odtud zmizíme.”

„Ne,” zavrtěl hlavou. „Tak dlouho to nevydržím.”

„Bože,” vydechla jsem. Nedokázala jsem odporovat.

Krev mi vřela na bodu varu. Ohlédla jsem se na Smíška a Mercera. Tohle je šílené, Lindsay.

Najít si nějaké skryté místo nám připadalo jako ta nejpřirozenější věc na světě. V lóži byla toaleta, sotva dost velká na přepudrování nosu. To nám však nevadilo.

Chris za námi zavřel dveře. Stěží jsme se tam vešli.

Nemohla jsem uvěřit, že to budeme dělat právě tam. On mi rozepnul blůzu a já jemu kalhoty. Tiskli jsme se k sobě stehny.

Chris mě jemně vysadil na sebe. Bylo to, jako by ve mně vybuchl granát. Spočívala jsem v jeho dlaních a pohybovali jsme se v dokonalém rytmu.

Venku se ozval řev davu, McGwire možná odpálil další home run. Nezajímalo nás to. Nemohla jsem dýchat. Potila jsem se od hlavy k patě. Chris zrychlil, pevně mě sevřel a za okamžik jsme současně zasténali.

Dva hrdinní policisté, napadlo mě.

Bylo to nejúžasnější milování v mém životě. Chris mi položil hlavu na rameno. Políbila jsem ho na tvář.

Pak se stalo něco zvláštního. Rozesmála jsem se na celé kolo. Stáli jsme tam napůl svlečení jen pár metrů od svých šéfů a já se chechtala jako blázen.

„Čemu se směješ?” zašeptal Chris. Vzpomněla jsem si na Claire a Cindy. Na to, o čem jsme nedávno mluvily.

„Teď už bych se měla taky čím pochlubit,” řekla jsem.

Kapitola 97

NASLEDUJÍCÍHO DNE se s námi chtěl Jenks znovu setkat. Vypravila jsem se za ním s Jill. Přemýšlely jsme, co nám asi chce.

Tentokrát to nebyla žádná hra na schovávanou. Leff byl přítomen a pokorně povstal, jakmile jsme vešly.

V šedých vězeňských šatech nevypadal Jenks zdaleka tak výhružně. Jeho znepokojený výraz mluvil jasnou řečí.

„Můj klient chce učinit prohlášení,” oznámil Leff, když jsme si sedli.

Je to tady, říkala jsem si. Chce se dohodnout. Pochopil, že nemá smysl vodit nás dál za nos.

On však přišel s něčím nečekaným.

„Byl jsem falešně obviněn!” vyhrkl Jenks rozčileně.

Vyvalily jsme na sebe s Jill oči.

„Tohle musím slyšet ještě jednou,” řekla. „Co jste to povídal?” Pohlédla na Jenkse a pak na Leffa.

„Máme důkazy, které potvrzují přítomnost vašeho klienta na třech místech činu; víme, že byl v době třetího zločinu v Clevelandu; víme, že lhal o svém vztahu s Kathy Kogutovou, jednou z obětí; máme jeho knihu, ve které

popsal takřka stejné vraždy; máme jeho vous shodný s tím, který byl nalezen ve vagině jedné z obětí. A on teď tvrdí, že byl falešně obviněn?”

„Někdo to na mě nastražil,” pronesl.

„Poslyšte, pane” řekla Jill s pohledem stále upřeným na Leffa, „dělám tuhle práci už osm let. Spolupracovala jsem už na stovkách případů a více než padesát vrahů jsem dostala osobně za mříže. Ještě nikdy jsem neviděla pohromadě tolik usvědčujících důkazů. Tohle je naprosto jasný případ.”

„To si uvědomuji,” povzdychl si Jenks. „A sám jsem udělal všechno proto, abyste mi už nemohla věřit. Lhal jsem o své přítomnosti v Clevelandu, o svém vztahu s Kathy. Na druhou stranu nemám žádné alibi. Ale jsem odborník na léčky. Ve svých knihách jsem jich popsal spoustu. A ujišťuji vás, že tohle na mě někdo nastražil.”

Pokývala jsem nevěřícně hlavou. „Kdo, pane Jenksi?”

Jenks se zhluboka nadechl. Vypadal opravdu vyděšeně.

„To právě nevím.”

„Nenávidí vás někdo natolik, aby tohle udělal?”

neodpustila si Jill. „Z toho mála, co o vás vím, bych se vůbec nedivila.” Obrátila se k Leffovi. „Tenhle případ vám nezávidím.”

„Jen ho vyslechněte, paní Bernhardtová,” požádal ji právník.

„Podívejte,” řekl Jenks, „vím, co si o mně myslíte.

Provinil jsem se sobectvím, krutostí, cizoložstvím. Někdy nedokážu ovládnout svůj vztek. A co se týče žen… Určitě byste našla dobrý tucet takových, které by mě s chutí pomohly z těch vražd usvědčit. Ale já ty lidi nezabil. Někdo to na mě nastražil. Tak to prostě je. A odvedl skvělou práci.”

Kapitola 98

„TY TĚM JEHO ŽVÁSTŮM VĚŘÍŠ?” ušklíbla se Jill, když jsme čekaly na výtah před Jenksovou celou.

„Dokázala bych připustit, že tomu věří on,” odpověděla jsem.

„Ale prosím tě. Radši by měl začít předstírat, že je na hlavu. Kdyby měl Jenks dát dohromady seznam lidí, kteří by ho rádi viděli za mřížemi, měl by začít se všemi, se kterými kdy spal.”

Zasmála jsem se. Musela jsem uznat, že by to byl dlouhý seznam. Pak se otevřely dveře výtahu a k našemu překvapení z nich vyšla Chessy Jenksová. Na sobě měla dlouhé světle hnědé letni šaty. Nemohla jsem si nevšimnout, jak jí to sluší.

Naše oči se na okamžik setkaly. Zatkla jsem jejího muže.

Můj tým techniků obrátil jejich dům vzhůru nohama. Měla dobrý důvod dívat se na mě se záští, tu jsem však v jejím pohledu nenašla.

„Přišla jsem navštívit svého manžela,” řekla roztřeseným hlasem.

Rezervovaně jsem jí představila Jill a pak jí ukázala cestu k místnosti pro návštěvy. Vypadala velmi opuštěně a zmateně.

„Sherman mi řekl, že máte hodně důkazů,” hlesla.

Přikývla jsem. Při pohledu na tu zranitelnou mladou ženu, jejímž osudem bylo zamilovat se do monstra, jsem se nemohla ubránit soucitu.

„Nick to neudělal, inspektorko,” vyhrkla Chessy Jenksová.

Její jistota mě překvapila. „Je jen přirozené, když žena hájí svého manžela,” pokrčila jsem rameny. „Jestli máte nějaké konkrétní alibi…”

Zavrtěla hlavou. „Žádné alibi nemám. Ale znám svého muže.”

Dveře výtahu se zavřely a já a Jill jsme musely znovu čekat. Jako obvykle to trvalo celou věčnost. Chessy Jenksová se ani nepohnula.

„Můj muž není jednoduchý člověk. Dokáže být velice tvrdý. Vím, že má spoustu nepřátel. Musí být velmi těžké mu věřit, ale dokáže být i něžný, neuvěřitelně štědrý a milující.”

„Nevysvětlujte si to špatně, paní Jenksová,” zarazila ji Jill, „ale za daných okolností byste s námi opravdu neměla mluvit.”

„Nemám co skrývat,” odpověděla. Pak sklopila oči. „Já už vím, co víte vy.”

Vyrazilo mi to dech. Já už vím,, co víte vy?

„Mluvila jsem s Joannou,” pokračovala Chessy Jenksová. „Řekla mi, že jste u ní byli. Vím, co vám o něm řekla. Je zahořklá. Má na to plné právo. Ale nezná Nicka tolik jako já.”

„Důkazy mluví jasně, paní Jenksová,” upozornila jsem ji.

Potřásla hlavou. „Pistole… možná, inspektorko. Ale nůž?

U té první vraždy. Nick nedokázal ani vykuchat rybu.”

Nejprve mě napadlo, že je jen mladá a naivní. Pak mě však přepadla zvědavost. „Říkáte, že se stýkáte s Joannou?”

„Ano. V posledním roce mnohem častěji. Dokonce jsem ji pozvala k nám. Když byl Nick pryč, samozřejmě. Vím, že jí hodně ublížil.”

„Váš muž o těch schůzkách věděl?” zeptala jsem se.

Přinutila se k úsměvu. „Vůbec mu to nevadilo. Pořád má Joannu rád. A ona ho nepřestala milovat.”

Výtah se vrátil a my se rozloučily. Když se dveře zavřely, pohlédla jsem na Jill. Oči měla vykulené a kroutila hlavou.

„Z té zatracené rodiny mi běhá mráz po zádech,” řekla a otřásla se.

Kapitola 99

JAKMILE MEDVED vstoupil do ordinace, bylo mi všechno jasné. Vyčetla jsem to z jeho tváře. Nemusel nic říkat,

„Je mi líto, ale mám špatné zprávy, Lindsay,” řekl a podíval se mi do očí. „Vaše červené krvinky nepřestaly ubývat. Závratě, únava a krev na plicích naznačují, že nemoc pokročila.”

„Pokročila?”

Medved smutně přikývl. „Do třetího stadia.”

Jeho slova mi okamžitě připomněla další léčbu, o které se zmiňoval. „Jaký je další krok?” zeptala jsem se sklesle.

„Dáme tomu ještě jeden měsíc,” řekl Medved. „Jestli vám krvinky nepřestanou ubývat, budeme vás muset hospitalizovat.”

Stěží jsem chápala, co říká. Měsíc. Příliš krátká doba.

Právě teď, když všechno začalo vycházet a Jenks byl konečně zatčen.

Měsíc, čtyři, všivé týdny.

Když jsem se vrátila do kanceláře, několik kolegů na mě rozpustile mrkalo. Na mém stole stála kytice lučních květin.

Sklonila jsem se nad nimi a nasála jejich sladkou vůni.

Přečetla jsem si přiloženou kartičku. Tam, kde mám chatu, jich je celý kopec. Zítra je pátek. Vezmi si den volno a vypravíme se tam.

Podpis Chris.

Něco takového jsem právě potřebovala. Hory. Chrise.

Budu mu to muset říct, teď, když stejně všechno vyjde najevo.

Zazvonil telefon. Byl to Chris. „Co tomu říkáš?” Zřejmě se domluvil s někým z kanceláře, aby mu dal vědět, až se vrátím.

„Ještě jsem si nepřečetla tvůj vzkaz,” poškádlila jsem ho.

„Mám jich tady tolik, že nevím, se kterým začít.”

Zaslechla jsem zklamané povzdechnutí a chvilku jsem počkala. „Ale pokud jsi mě chtěl pozvat někam na víkend, pojedu moc ráda. V osm už můžeme být na cestě.”

„To je pozdě,” namítl. „Doufal jsem, že se vyhneme ranní zácpě.”

„Myslela jsem dneska večer.”

Měla jsem před sebou ještě měsíc. Horský vzduch, zurčící potoky a spousta kytek, mohl by začít i hůř.

Kapitola 100

NÁSLEDUJÍCÍ DVA DNY jsme strávili jako v překrásném snu.

Chrisova lyžařská chata na hřebeni Mason Ridge s výhledem na Heavenly byla útulná. Procházeli jsme se s Martou po lesích, vyjeli lanovkou na vrchol hory a pěšky sešli dolů. Grilovali jsme na verandě ryby.

Mezitím jsme se milovali v pohodlí jeho velké postele a na ovčí kůži před krbem. Smáli jsme se, hráli si a dotýkali se jeden druhého jako dospívající děti, které teprve objevují lásku.

Nebyla jsem však puberťačka s hlavou v oblacích.

Věděla jsem přesně, co se děje. Ve svém nitru jsem cítila valící se proud, který se měl každým okamžikem vylít z břehů. Připadala jsem si bezmocná.

V sobotu mi Chris slíbil den, na jaký nikdy nezapomenu.

Dojeli jsme k jezeru Tahoe a zastavili u starého přístaviště na kalifornské straně. Vypůjčil tam člun. Koupili jsme si sendviče a láhev vína a vypluli doprostřed jezera.

Tyrkysová voda byla klidná, jasná obloha bez mráčku.

Kolem se jako koruna tyčily vrcholky hor pokryté sněhem.

Přistáli jsme daleko od zbytku světa. Oba jsme se svlékli do plavek. Představovala jsem si, že se budeme opalovat, popíjet víno a kochat se přírodními krásami, ale Chris měl zjevně za lubem ještě něco jiného. Ponořil ruce do ledové vody.

„Ani náhodou,” zavrtěla jsem hlavou. „Určitě nemá ani deset stupňů.”

„To jo, ale je to zdravé,” ponoukal mě.

„To určitě,” ušklíbla jsem se. „Tak si tam skoč. A chytni mi lososa, jestli tam nějakého potkáš.”

Přiblížil se ke mně se zlomyslným výrazem. „Můžeš si ho chytit sama.”

„Na to zapomeň,” odmítla jsem, ale musela jsem se smát.

Couvala jsem před ním, až jsem došla na konec člunu.

Popadl mě do náručí. „Je to něco jako zasvěcení,” řekl.

„Zasvěcení do čeho?”

„Do exkluzivního klubu. Každý, kdo se chce stát členem, musí skočit do jezera.”

„Tak tohle si nechám ujít.” Zasmála jsem se a pokusila se ho odstrčit. Popadl mě však a vysadil na záď lodi.

„Sakra, Chrisi!” vykřikla jsem a snažila se mu vykroutit.

„Už tě nic nezachrání,” řekl a strčil do mě.

Voda byla jako led. Když jsme se vynořili na hladinu, křikla jsem na něj: „Ty pacholku!” Pak jsme se políbili a rázem jsem žádný chlad necítila. Svírala jsem ho, nejprve abych se ohřála, a pak prostě proto, že jsem ho už nikdy

nechtěla pustit. Tolik jsem mu důvěřovala, že mě to skoro děsilo.

„A co tohle,” zvolala jsem a vykroutila se z jeho sevření.

Asi padesát metrů daleko se vznášela oranžová bóje. „Kdo bude dřív u té bójky.” Pak jsem vyrazila a překvapila ho svou rychlostí.

Chris se mě snažil dohnat ráznými tempy, ale nechala jsem ho daleko za sebou.

Poblíž bóje jsem zpomalila a počkala, až mě dožene.

Chris se tvářil naprosto zmateně. „Kde ses naučila takhle plavat?”

„V YMCE v jižním San Francisku. V družstvu čtrnácti-

šestnáctiletých na mě nikdo neměl. Zdá se, že jsem to ještě nezapomněla.”

Vrátili jsme se zpátky do člunu a odpluli s ním do malé zátoky stíněné stromy. Chris vypnul motor a zakotvil kousek od břehu. Pak natáhl plátěnou zástěnu, která nás měla chránit před sluncem, a hlavně před zvědavými pohledy.

Dovolila jsem mu, aby mi rozepnul podprsenku od plavek a slízl kapky vody z mých paží a ňader. Pak jsem si klekla a sundala mu plavky. Nemuseli jsme říct ani slovo.

Naše těla mluvila za nás. Lehla jsem si na záda a stáhla Chrise na sebe.

Nikdy jsem se necítila s nikým tak propojená. Potichu jsem se proti němu vzpínala a naslouchala šplouchání vln o boky člunu. Přála jsem si, aby to nikdy neskončilo, ale

věděla jsem, že se konec blíží. Realita se nikdy nenechá zahnat nadlouho.

Kapitola 101

VEČER JSEM NÁHLE MĚLA POCIT, že se rozpláču.

Uvařila jsem špagety a zapíjeli jsme je červeným vínem na terase ozářené měsíčním svitem. Chris k tomu pustil koncert od Dvořáka, ale brzy jsme přešli na Dixie Chicks.

Při jídle se mě Chris zeptal, kde a jak jsem vyrůstala.

Vyprávěla jsem mu o své matce, kterou otec opustil, když jsem byla malá; o tom, jak pracovala dvacet let jako knihovnice. Že jsem mladší sestru vychovala skoro sama.

„Máma umřela na rakovinu prsu, když jí bylo padesát.”

„A co tvůj otec? Chci o něm vědět všechno.”

Napila jsem se vína a odpověděla, že jsem se s ním od svých třinácti let viděla jenom dvakrát. Na matčině pohřbu a v den, kdy jsem se stala policistkou. „Seděl úplně vzadu, daleko od ostatních.” Náhle se mi vzpěnila krev hluboko zasutými emocemi. „Proč tam, sakra, chodil? Všechno jenom zkazil.”

„Chtěla by ses s ním někdy setkat?”

Neodpověděla jsem. Snažila jsem potlačit myšlenku, že sice prožívám nejšťastnější okamžiky ve svém životě, ale všechno je to založené na lži. Moc se mi to nedařilo.

Chris se ke mně naklonil a vzal mě za ruku. „Promiň, Lindsay. Nemám právo…”

„V tom to není,” zašeptala jsem a pevně jeho ruku stiskla. Přišel čas konečně se Chrisovi svěřit se vším, co mě trápilo. Věděla jsem, že mu mohu důvěřovat, ale nemohla jsem se zbavit strachu. Oči jsem měla plné slz.

„Musím ti něco povědět,” řekla jsem. „Ale je to moc těžké, Chrisi.”

Pohlédla jsem na něj se vší upřímností a důvěrou, které byly mé oči schopny. „Pamatuješ, jak jsem skoro omdlela při výslechu Jenkse?”

Chris přikývl. Začal se tvářit znepokojeně. Na čele se mu objevily hluboké vrásky.

„Všichni si mysleli, že už ho mám plné zuby, ale tak to nebylo. Jsem nemocná, Chrisi. Možná budu muset brzo odejít do nemocnice.”

Viděla jsem, že svit v jeho očích náhle pohasl. Chtěl něco říct, ale položila jsem mu ukazováček na rty.

„Jenom mě chvilku poslouchej, ano?”

„Jistě. Promiň.”

Vychrlila jsem na něj všechno o Negliho nemoci. Že léčba nezabírá. O Medvedově posledním varování. Že jsem ve třetím stadiu a je to se mnou vážné. Že budu možná potřebovat transplantaci kostní dřeně.

Neplakala jsem. Řekla jsem mu všechno na rovinu, jako polda. Chtěla jsem mu ukázat, že jsem se nevzdala, že jsem ta silná osobnost, kterou, jak jsem doufala, miluje.

Když jsem skončila, zhluboka jsem se nadechla a dodala jsem: „Pravda je taková, že možná brzo umřu, Chrisi.”

Naše ruce byly pevně spojené a upřeně jsme si hleděli do očí. Nemohli jsme si být blíž.

Pak mi položil jemně ruku na tvář a pohladil mě. Neřekl ani slovo. Cítila jsem teplo jeho něžné dlaně.

A tehdy jsem se rozplakala. Konečně jsem potkala toho pravého, a teď ho možná ztratím. Oplakávala jsem všechny dny, které už spolu neprožijeme.

Držel mě v náručí a šeptal mi: „Všechno bude dobré, Lindsay. Neboj se, všechno bude dobré.”

„Měla jsem ti to povědět,” řekla jsem.

„Chápu, proč jsi to neudělala. Jak dlouho už to víš?”

„Ode dne, kdy jsme se seznámili. Tolik se stydím.”

„Nemáš za co,” řekl. „Nemohla jsi vědět, že mi můžeš věřit.”

„Tobě jsem věřila hned. Nevěřila jsem sobě.”

„Tak teď už můžeš,” pošeptal mi Chris.

Kapitola 102

BYLI JSME VZHŮRU skoro celou noc. Trochu jsme se smáli a trochu plakali. Ani nevím, jak jsem se dostala do postele.

Druhý den jsem se ho držela jako klíště. V jeho náručí jsem si připadala bezpečná před nejistou a obávanou budoucností.

Ten víkend se však stalo ještě něco, co narušilo můj pocit pohodlí a bezpečí.

Vybavilo se mi něco, co řekl Jacobi.

Šlo o jednu z těch poznámek, která jde člověku jedním uchem tam a druhým ven, ale přesto nějak uvízne v mysli.

Pak vyplyne na povrch v tu nejpodivnější chvíli obdařená novým významem.

Byla neděle večer. Víkend skončil. Chris už mě odvezl domů. Loučení bylo moc těžké, ale potřebovala jsem být chvíli sama, přebrat si, co se o víkendu přihodilo, a rozmyslet si, co dál.

Vybalila jsem, uvařila si čaj a stočila se na gauč vedle Marty. V myšlenkách jsem zabloudila k případu.

Nicholas Jenks pro mě už znamenal jen bezpočet zpráv, které jsem musela napsat, přestože pořád prohlašoval, že to na něj někdo nastražil. Byl to jen další projev jeho šílenství, další lži.

Dobrá práce, řekl Jacobi tenkrát v úterý ráno.

Jenom si pamatuj, zavolal za mnou, že vás na jeho stopu přivedla i moje práce na tom šampaňském…. Proč tam, Jenks tu láhev vlastně nechal?

Skoro jsem tomu nevěnovala pozornost. Považovala jsem případ za uzavřený. Přemýšlela jsem o předchozí noci a o Chrisovi. Zastavila jsem se na schodech a obrátila se k němu. Co já vím, Warrene? Možná prostě spěchal. Na tom už nesejde.

To je fakt, přitakal. A proto s sebou asi nevzal ani to sako.

Pokrčila jsem rameny. Proč tohle vůbec probíráme?

Jenks potřeboval čisté sako, aby se dostal nepozorovaně z hotelu.

A pak řekl tohle. Přečetla sis někdy tu knihu celou?

Zeptal se.

Jakou knihu?

Tu Jenksovu. Navždy družičkou.

Jenom ty důležité části, odpověděla jsem. Proč?

Ani nevím, řekl, jen mě to tak napadlo. Už jsem, se možná zmínil, že moje žena je jeho velký fanda. Povalovalo

se tady pár kopií toho rukopisu, tak jsem vzal jednu domů.

Je zajímavé, jak to celé končí.

Tázavě jsem na něj pohlédla a snažila se přijít na to, kam tím míří.

Celé to byla past, řekl Jacobi. Phillip Campbell ty vraždy na někoho hodil.

Teď, po několika dnech, se mi tahle Warrenova slova vybavila. Past. Phillip Campbell ty vraždy na někoho hodil.

V duchu jsem si znovu prošla všechny důkazy proti Jenksovi. Všechno sedělo.

„Přestaň bláznit,” napomenula jsem se nahlas. „Jenks se chytne čehokoliv, co by mu mohlo pomoct se z toho vykroutit.”

Vstala jsem a šla se umýt.

Ráno řeknu Smíškovi o své nemoci. Teď, když je případ uzavřený, je ten pravý čas. Teď, když je případ uzavřený!

Lehla jsem si do postele a Marta mi přišla dát dobrou noc.

Hlavou mi probíhaly vzpomínky na víkend. Zavřela jsem oči. Nemohla jsem se dočkat, až to budu všechno vypravovat kamarádkám.

Vtom mě jako blesk z čistého nebe zasáhla jiná vzpomínka. Strnula jsem. ,.To snad ne!” zašeptala jsem.

Když na mě Jenks při zatýkání zaútočil, chtěl mě uhodit levou rukou.

Když mi nabízel pití, držel džbán v levé ruce.

To není možné, říkala jsem si. To nemůže být pravda.

Claire si byla jistá, že vrah Davida Brandta byl pravák.

Kapitola 103

JILL, CLAIRE A CINDY se na mě dívaly, jako bych zešílela.

Skoro mi ta slova ani nešla z úst. „Co když mluví Jenks pravdu? Co když se to na něj opravdu někdo snaží hodit?”

„Nesmysl!” odsekla Jill. „Jenks je v koncích a moc rozumu nepobral. Máme ho!”

„To snad nemůžeš myslet vážně,” prohlásila Cindy.

„Bylas to přece ty, kdo ho odhalil.”

„Já vím. Vím, že to vypadá jako nesmysl, a doufám, že to nesmysl je. Ale poslechněte si tohle.”

Seznámila jsem je s tím, co mi Jacobi řekl o románu, a informovala je o Jenksově leváctví.

„To nic nedokazuje,” pokrčila Jill rameny.

„Nemůžeš popřít vědecké důkazy,” zavrtěla hlavou Claire. „Na místě činu byla jeho zatracená DNA.”

„Podívejte,” protestovala jsem. „Chci toho chlápka dostat stejně jako vy. Ale všechny ty důkazy, je to moc přímočaré. Jenks popisuje ve svých knihách komplikované vraždy. Proč by po sobě nechával všechny ty stopy?”

„Protože je to arogantní parchant, co nemá všech pět pohromadě, Lindsay.”

Jill přikývla. „Je to jenom teoretik, ale jinak amatér.

Prostě to zvoral.”

„Vidělas jeho reakce, Jill. Bylo to víc než jen zoufalství.

Viděla jsem vrahy v cele smrti, kteří hlásali svoji nevinu.

Tohle bylo něco jiného. Spíš jako by nevěřil vlastním očím.

Jill vstala a pohled jejích modrých očí se do mě zabodl jako kopí. „Co se stalo, Lindsay, žes tak radikálně změnila názor?”

Poprvé jsem se cítila sama a oddělená od lidí, kterým jsem důvěřovala. „Nikdo toho chlapa nemůže nenávidět víc než já,” řekla jsem. „Viděla jsem, co těm ženám udělal.”

Obrátila jsem se ke Claire. „Tys říkala, že ten vrah byl pravák.”

„Pravděpodobně pravák,” opáčila Claire.

„Co když vzal prostě nůž do pravé ruky?” nadhodila Cindy.

„Cindy, kdyby ses rozhodla někoho zabít,” řekla jsem, „někoho většího a silnějšího, zaútočila bys na něj svou nešikovnější rukou?”

„Asi ne,” připustila Jill. „Ale ty tady popíráš všechna fakta. Všechno, co jsme tak pracně daly dohromady. A místo nich nabízíš snůšku dohadů. Lindsay, ten chlap to udělal a my ho dostaneme.” Zatvářila se zoufale. „A já tě potřebuju jako svědka.”

Nevěděla jsem, co na to říct. Hrozně jsem si přála, aby Jenks neušel trestu. Nedokázala jsem však ignorovat své náhlé pochyby.

Zatkli jsme toho pravého?

„Pořád jsme ještě nenašli zbraň, Jill,” namítla jsem.

„Ani ji nepotřebujeme, Lindsay. Máme jeho vous uvnitř jedné z obětí!”

Náhle jsme si uvědomily, že se na nás lidé od okolních stolů dívají. Jill se mrzutě zavrtěla na židli.

Nakonec promluvila Cindy: „Stály jsem za tebou celou dobu. Teď tě neopustíme.”

Jill zavrtěla hlavou. „Chcete tím říct, že ten případ znovu otevřeme? Jestli ho nepostavíme před soud my, udělá to Cleveland.”

„Nechci, aby se z toho vykroutil,” řekla jsem. „Chci si být stoprocentně jistá.”

„Já si jsem jistá,” odsekla Jill.

Pohlédla jsem na Claire, ale ani ta se netvářila nijak nadšeně. „Taková spousta fyzických důkazů se nedá jen tak přehlédnout.”

„Jestli se to stane,” varovala mě Jill, „můžu si strčit svoji kariéru za klobouk. Bennett chce vidět krev toho chlapa na zdi soudní budovy.”

„Podívej se na to takhle,” ušklíbla se Claire. „Jestli má Lindsay pravdu a ty prosadíš Jenksovo odsouzení, bude ten případ sloužit dalších dvacet let jako odstrašující příklad.”

Sklesle jsme se rozhlédly kolem stolu. Bylo to jako dívat se na střepy drahé vázy.

„Tak fajn, jestli to není on,” povzdechla si Claire, Jak potom zjistíme, kdo to udělal?”

Ocitly jsme se rázem na začátku, u první vraždy. Hrozný pocit.

„Co obrátilo naše podezření proti Jenksovi?” zeptala jsem se.

„Ten vous,” řekla Claire.

„Ne tak úplně. Musely jsme na něj něco mít ještě dřív, než jsme věděly, komu patří.”

„Merrill Shortleyová,” ozvala se Jill. „Jenks a Merrill?

Tohle si myslíš?”

Zavrtěla jsem hlavou. „Potřebovali jsme ještě něco, abychom ho mohli zatknout.”

Cindy řekla: „Navždy družičkou. Jeho první žena.”

Pomalu jsem přikývla a zvedla se od stolu.

Kapitola 104

V NĚKOLIKA PŘÍŠTÍCH DNECH jsem prošla všechno, co jsme měli o Joanně Wadeové.

Nejprve jsem si znovu pročetla stížnost na domácí násilí, kterou podala na Jenkse. Prohlédla jsem si fotografie jejího oteklého a modrého obličeje, které přinesla na policejní stanici. Přečetla jsem si policejní zprávu. Hádky spojené s urážkami. Jenks reagoval zuřivě, bránil se zatčení.

Zprávu podepsali policisté Samuel Delago a Anthony Fazziola.

Následujícího dne jsem znovu navštívila Grega Markse, Jenksova bývalého agenta. Překvapilo ho, když jsem mu řekla, že jsem přišla kvůli určitým aspektům Jenksovy minulosti. „Joana?” zeptal se s úsměvem. „Nevyzná se v chlapech, inspektorko, ale ještě hůř v načasování.”

Vysvětlil mi, že jejich rozvod byl dokončen šest měsíců předtím, než byl na trh uveden Ostnatý drát, kterého se jen v prvním vydání prodalo skoro milion výtisků. „Držet Nicholase nad vodou celé ty hubené roky a pak odejít s pár dolary…” Potřásl hlavou. „Odbyl ji pouhou almužnou ve srovnání s tím, co by musel vysolit o rok později.”

To, co mi pověděl, vrhlo na ženu. kterou jsem potkala v tělocvičně, trochu jiné světlo.

„Cítila se odkopnutá. Joanna ho podporovala na studiích, a když začal psát. Když to Nick zabalil na právech, vrátila se dokonce do práce.”

„Jak moc ho po rozvodu nenáviděla?” zeptala jsem se.

„Myslím, že hodně. Dokonce se s ním dál soudila, činila si nárok na podíl z jeho budoucích honorářů.”

Bylo mi Joanny Wadeové líto. Mohlo ji to však dohnat až k takové pomstě? Přinutilo ji to zabít šest lidí?

Druhý den jsem získala v oblastním archivu spis o rozvodu Jenksových. Mezi obvyklými právnickými formulacemi bylo patrné, že šlo o mimořádně nechutnou záležitost. Joanna požadovala tři miliony dolarů z jeho budoucích výdělků. Skončila s pěti tisíci měsíčně, které byly později zvýšeny na deset.

Nemohla jsem uvěřit tomu, co se mi začalo rýsovat v hlavě.

Byla to Joanna, kdo se poprvé zmínil o té knize. Cítila se zneužitá, ošizená a zavržená. Její zášť byla pravděpodobně mnohem hlubší, než dávala najevo. Jako cvičitelka tae-bo byla Joanna dost silná, aby přemohla urostlého muže. A měla dokonce i přístup do Jenksova domu.

Byla to opravdu bláznivá teorie. Nejen absurdní -

naprosto nemožná.

Ty vraždy spáchal muž, Nicholas Jenks.

Kapitola 105

DRUHÝ DEN, když jsme se před radnicí dělili o párek v rohlíku a preclíky, prozradila jsem Chrisovi, co jsem zjistila.

Díval se na mě skoro stejně jako mé kamarádky před pár dny. Šokovaně, zmateně a pochybovačně. Neřekl však, že je to nesmysl.

„Mohla to na něj celé nastražit,” tvrdila jsem. „Věděla o té knize. Postarala se, abychom ji našli. Znala Jenksův vkus, šampaňské, šaty, a věděla o jeho spolumajitelství Vrabčího vrchu. Měla dokonce i přístup do domu.”

„Smysl to dává,” řekl, „ale ty vraždy spáchal muž. Jenks, Lindsay. Máme ho i na videu.”

„Nebo se někdo přestrojil, aby jako Jenks vypadal.

Svědectví lidí, kteří ho viděli, jsou do jednoho neprůkazná.”

„Lindsay, ta DNA se shodovala.”

„Mluvila jsem s policisty, kteří vyšetřovali Joanninu stížnost, že ji Jenks bije,” naléhala jsem. „Říkali, že se rozzuřenému Jenksovi co do síly docela vyrovnala. Měli ji co držet, když ho odváděli do auta.”

„Nakonec obvinění stáhla, Lindsay. Možná nedostala po rozvodu, co si zasloužila, ale nechala ho být a začala nový život.”

„O to právě jde, Chrisi. Ona ho nenechala být. To Jenks opustil ji. Všechno Jenksovi obětovala.”

Viděla jsem, že by mi Chris rád věřil, ale pořád nebyl přesvědčený. Měla jsem ve vězení člověka, o jehož vině mluvily takřka nevyvratitelné důkazy. A teď jsem se je rozhodla všechny zpochybnit. Co se to se mnou dělo?

Pak jsem se zničehonic rozvzpomněla na něco, co jsem dříve nepovažovala za důležité. Vyslovila to Laurie Birnbaumová, ta ze svatby Brandtových, když popisovala muže, kterého viděla. Řekla, že ho bradka dělala starším, ale jinak vypadal mladě.

Joanna Wadeová je střední postavy, pravák, cvičitelka tae-bo a dost silná, aby zvládla dvakrát tak silného muže. A co Jenksova devítka? Tvrdil, že ji léta neviděl.

A ten dům v Montaně… Záznamy ukazují, že tu pistoli koupil před deseti lety. Když byl ženatý s Joannou.

„Měl bys ji vidět,” řekla jsem s narůstající jistotou. „Je dost silná, aby nás zvládla oba. Věděla o všem: vínu, šatech, té knize. Co když to byla ona, Chrisi?”

Držela jsem ho za ruku, když jsem pocítila svíravou bolest na hrudi. Nejprve jsem myslela, že je to šok z toho, co jsem právě řekla, ale zasáhlo mě to silou rozjetého vlaku.

Závrať, nevolnost. Zvedl se mi žaludek.

„Lindsay?” řekl Chris. Objal mě kolem ramen.

„Je mi nějak divně,” zamumlala jsem. Potila jsem se a točila se mi hlava.

„Lindsay?” řekl znovu, tentokrát se skutečnými obavami.

Opřela jsem se o něj. Celý svět vířil kolem mě. Chrisův obličej se mi začal rozplývat před očima.

Cítila jsem, jak padám na chodník.

Kapitola 106

PROBRALA JSEM SE v Chrisově náručí na lavičce. V

jeho objetí se mi pomalu začaly vracet síly.

Orenthaler mě varoval. Tak tohle je třetí stadium.

Kritický okamžik mého života.

Nevěděla jsem, z čeho mám větší strach: jestli z chemoterapie a následné transplantace kostní dřeně, nebo z pocitu, že mé síly tají jako sníh na slunci.

Nesmíš se tomu poddat.

„Už je to dobré,” řekla jsem nakonec. „Řekli mi, že mám tohle čekat.”

„Přepínáš se, Lindsay. A teď chceš dokonce znovu otevřít celý případ.”

Zhluboka jsem se nadechla a přikývla. „Jenom musím být dost silná, abych to všechno zvládla.”’

Chvíli jsme tam jen tak seděli. Cítila jsem, jak se mi vrací barva do obličeje. Chris mě něžně pohupoval v náručí.

Museli jsme vypadat jako milenci, kteří se snaží najít trochu soukromí na veřejném místě.

Nakonec řekl: „To, cos říkala o Joanně, opravdu si myslíš, že je to pravda, Lindsay?”

Neměla jsem k tomu co dodat. Joanna nelhala o svém rozchodu s Jenksern. Nijak se netajila tím, že zná Chessy.

Skrývá svou nenávist? Rozhodně měla prostředky a motiv.

„Myslím, že vrah je stále na svobodě,” řekla jsem.

Kapitola 107

ROZHODLA JSEM SE RISKOVAT. Pokud se to nepodaří, celý případ se mi rozpadne na kusy.

Rozhodla jsem se probrat své podezření s Jenksem.

Setkala jsem se s ním ve stejné návštěvní místnosti.

Společnost mu dělal jeho právník Leff. Nechtěl se se mnou vidět, byl přesvědčený, že už nemá smysl komunikovat s policií. A já neměla v úmyslu odhalit mu své pravé záměry a posílit tak argumentaci obhájce, pokud bych se mýlila.

Jenks byl zasmušilý, skoro deprimovaný. Jeho pečlivě udržovaný zevnějšek nahradil vzhled neoholeného vandráka.

„Co zase chcete?” utrhl se na mě, aniž by mi pohlédl do očí.

„Ráda bych věděla, jestli byste mi dokázal dát tip na někoho, kdo by vás tady rád viděl,” řekla jsem.

„Chcete přitlouct víko na moji rakev?” řekl se zahořklým úsměvem.

„Spíš bych to nazvala tak, že vám dávám poslední příležitost se z té rakve dostat.”

Jenks se skepticky ušklíbl. „Od Shermana vím, že se mě v Napě chystají obvinit ze dvou dalších vražd. Není to

skvělé? Jestli takhle vypadá nabídka pomoci, pak děkuji pěkně.”

„Nejsem tady, abych vás chytila do pasti. Přišla jsem si poslechnout vaši verzi.”

Leff se k němu naklonil a pošeptal mu cosi do ucha.

Vypadalo to, že povzbuzuje Jenkse, aby promluvil.

Vězeň si mě znechuceně změřil pohledem. „Někdo se snažil vypadat jako já a řídil se mou první knihou. Ta osoba mě chce vidět trpět. Je to tak těžké pochopit?”

„Ráda bych slyšela jména,” řekla jsem.

„Greg Marks.”

„Váš první agent?”

„Má pocit, že mu vděčím za svoji zatracenou kariéru. Že jsem ho připravil o miliony. Co jsem od něj odešel, nesehnal pořádného klienta. A má sklony k násilí. Je členem střeleckého klubu.”

„Jak by se dostal k vašim šatům? Nebo získal váš vous?”

„Zjistěte si to sama. Vy jste policistka.”

„Věděl, kdy budete v Clevelandu? Věděl o vás a Kathy Kogutové?”

„Nick se jen snaží naznačit,” vložil se do řeči Leff, „že existuje víc lidí, kteří by mohli stát za těmi zločiny.”

Poposedla jsem na židli. „Kdo ještě věděl o té knize?”

Jenks se podrbal na hlavě. „Nebylo to nic, čím bych se mohl chlubit. Pár přátel. Má první žena Joanna…”

„Měl někdo z nich důvod vám tohle provést?”

Jenks si povzdechl. „Jak asi víte, k mému rozvodu nedošlo zrovna po vzájemné dohodě. Určitě byla doba, kdy by mě Joanna ráda potkala na opuštěné silnici, po které by jela stovkou. Ale už se znovu postavila na nohy, má nový život, dokonce se smířila s Chessy… Ne, Joanna za tím není.”

Ignorovala jsem jeho poznámku a pohlédla mu zpříma do očí. „Říkal jste, že vaše bývalá manželka byla občas u vás doma.”

„Možná jednou nebo dvakrát.”

„Takže mohla mít přístup k určitým věcem, jako k tomu vínu nebo vašemu oblečení.”

Jenks tu možnost chvilku zvažoval a pak se mu na tváři objevil pohrdavý úsměv. „Vyloučeno. Ne. Joanna to nebyla.”

„Jak si můžete být tak jistý?”

Pohlédl na mě jako na hlupáka, který nechápe základní fakta. „Joanna mě milovala a pořád ještě miluje. Proč by se jinak potloukala kolem a kamarádila se s mou druhou ženou? Protože se jí stýská po vyhlídce na oceán? A jak si to představujete?” odfrkl. „Že si Joanna od našeho rozvodu schovávala ve skleničce mé vousy?” Seděl tam a hladil se po vousech. „Někdo si dal tu práci, aby mě zničil… ale Joanna…

Když jsme se seznámili, byla jen prodavačkou. Já ji naučil sebeúctě. Byla mi oddaná. Obětovala se pro mě, dokonce si

vzala ještě druhé zaměstnání, když jsem se rozhodl začít psát.”

Bylo těžké dívat se na Jenkse jinak než jako na bezohledného parchanta, majícího na svědomí všechny ty odporné vraždy, přesto jsem však nepřestala naléhat. „Tvrdil jste, že jste ten smoking už dávno nenosil. Dokonce jste ho ani nepoznal. A co ta pistole, pane Jenksi, ráže devět milimetrů? Říkal jste, že jste ji už léta neviděl, naposledy ve svém domě v Montaně. A jste si jistý, že tohle nebylo dlouhou dobu plánováno?”

Poznala jsem z Jenksova výrazu, že začíná tu nepravděpodobnou možnost zvažovat.

„Říkal jste, že když jste začínal psát, Joanna si našla druhou práci, aby vás mohla podporovat. Jaká to byla práce?”

Jenks se zadíval do stropu a pak se rozvzpomněl.

„Prodávala svatební šaty u Sakse.”

Kapitola 108

POMALU JSEM ZAČÍNALA mít pocit, že sedím ve špatném letadle, které míří do špatného města. Proti vší logice jsem si byla čím dál jistější, že Nicholas Jenks všechny ty vraždy nespáchal.

Musela jsem se rozhodnout, co dál. Jenks v poutech se objevil na stránkách Timu a Newsweeku. Příští den měl být obviněn v Napě z dalších vražd. Možná bych měla v tom špatném letadle zůstat, odejít ze San Franciska a už se tam nikdy neukázat.

Svolala jsem schůzi našeho klubu. Předložila jsem jim všechny nové dílky skládačky: neutěšený průběh rozvodu, Joannin pocit, že byla odkopnuta, její přímé spojení s oběťmi přes její práci u Sakse.

„Byla zástupkyně šéfky,” řekla jsem jim. „Že by jen shoda okolností?”

„Sežeň nějaký důkaz,” prohlásila Jill. „Protože zatím mluví všechny důkazy proti Jenksovi.”

Slyšela jsem v jejím hlase znepokojení. Celá země sledovala každý její krok. Udělala, co mohla, aby přesvědčila Mercera a svého šéfa Sinclaira, že to byl Jenks.

A teď po tom všem přijdu já s novou teorií a s novým podezřelým.

„Sežeň povolení k prohlídce domu Joanny Wadeové,”

vybídla jsem Jill. „Něco tam být musí. Chybějící prsteny, zbraň, poznámky o obětech. Je to jediný způsob, jak ji usvědčit.”

„A na jakém základě mám o to povolení žádat? Nemůžu to udělat, aniž bych celý případ znovu neotevřela. Když dám najevo, že si sama nejsem jistá, jak mám pak přesvědčit porotu?”

„Měly bychom prověřit místo, kde pracovala,” navrhla Cindy. „Zjistit, jestli měla přístup k záznamům o nevěstách.”

„To je jenom nepřímý důkaz,” vykřikla Jill. „Jedna moje sousedka dělá taky u Sakse. Třeba je zabila ona?”

„Nemůžeš s tím jít před porotu, když máme pochybnosti,” namítla Cindy.

„Vy máte pochybnosti,” řekla Jill. „Já mám všechno pro to, aby byl Jenks usvědčen. Pro tebe je to jenom reportáž a je ti jedno, jak to dopadne. Ale já riskuju svoji kariéru.”

Cindy se zatvářila uraženě. „Tak ty si myslíš, že na tom dělám jenom kvůli reportáži? Myslíš, že jsem seděla na každém důkazu a trpěla, že ho nemůžu zveřejnit, jenom proto, abych o tom po čase napsala knihu?”

„No tak, holky,” vložila se do toho Claire. „Musíme držet pohromadě.”

Jill se pomalu uklidnila. Obrátila se k Cindy. „Promiň,”

řekla. „Jde mi jenom o to, že jestli se tohle provalí, Leff to využije, aby nasadil porotě brouka do hlavy.”

„Ale my teď nemůžeme couvnout jenom proto, že by to nebylo taktické,” namítla Cindy. „Co když je ten několikanásobný vrah stále na svobodě?”

„Sežeň to povolení,” požádala jsem Jill. „Prosím.”

Ještě nikdy jsem Jill neviděla tak smutnou. Měla riskovat celou svoji dosavadní kariéru. „Zkusíme to, jak navrhuje Cindy. Začneme u Sakse.”

„Díky, Jill,” řekla jsem, natáhla se přes stůl a stiskla jí ruku. Vyměnily jsme si nervózní úsměvy.

Jill si povzdechla. „Zjisti, jestli měla přístup k těm jménům. Jestli to tak bylo, seženu to povolení k prohlídce.

Ale jestli ne, buď připravená usmažit Jenkse.”

Nakonec se Jill pokusila o vtip: „Osobně doufám, že jediné, s čím přijdeš, budou návrhy nejnovějších modelů pro vánoční katalog.”

„To by taky nebyl špatný úlovek,” rozesmála se Cindy.

Kapitola 109

PŘÍŠTÍ DEN, kdy mělo být proti Jenksovi vzneseno obvinění z vraždy Rebecci a Michaela DeGeorgeových, jsem se vypravila najít nového vraha.

Nemohla jsem dovolit, aby se Jenks dozvěděl, že jsme se soustředili na Joannu. Stejně tak jsem nechtěla, aby Joanna věděla, že ji podezíráme. A nestála jsem ani o Mercerovy a Rothovy reakce.

K tomu všemu jsem měla téhož dne zajít za Medvedem.

Po záchvatu v parku před třemi dny jsem šla na krevní testy.

Medved mi zavolal sám a požádal mě, abych ho navštívila, Trochu mi tím nahnal strach.

Toho rána mě Medved nechal čekat. Když jsem byla konečně zavolána do ordinace, byl tam s ním ještě jeden doktor, starší, s bílými vlasy a rozježeným bílým obočím.

Představil se jako doktor Robert Yatto.

Při pohledu na nového lékaře mě zamrazilo. Mohl tam být jenom proto, aby se mnou probral transplantaci kostní dřeně.

„Doktor Yatto je primář na hematologii,” vysvětlil Medved. „Požádal jsem ho, aby se podíval na vaše poslední výsledky.”

Yatto se usmál. „Jak se cítíte, Lindsay?”

„Někdy dobře a někdy hrozně slabá,” odpověděla jsem.

Hruď se mi svírala. Proč to musím všechno probírat s někým novým?

„Vypravujte mi, co se vám onehdy přihodilo.”

Převyprávěla jsem mu průběh svého záchvatu v parku před radnicí.

„Vykašlávala jste krev?” zeptal se Yatto bez obalu.

„V poslední době ne.”

„Zvracela jste?”

„Od minulého týdne ne.”

Doktor Yatto vstal a přistoupil ke mně. „Dovolíte?”

zeptal se a vzal mi obličej do dlaní. Palci mi stiskl tváře a pohlédl mi do očí a pod víčka.

„Vím, že se to zhoršuje,” řekla jsem.

Yatto mě pustil a pokývl na Medveda.

A tehdy jsem poprvé spatřila na Medvedově tváři úsměv.

„Nezhoršuje se to, Lindsay. Proto jsem také požádal Boba o konzultaci. Vaše erytrocyty začaly zase přibývat.”

Chvilku mi trvalo, než jsem pochopila, co říká. Že se mi to nezdá. „A co ty záchvaty… návaly horka? Naposledy jsem měla pocit, že ve mně vypukla válka.”

„Vlastně to byla válka,” přikývl doktor Yatto. „Ten poslední záchvat znamenal boj s nemocí. Už zase produkujete červené krvinky.”

Byla jsem jak omráčená. „Řekněte to ještě jednou!”

„Léčba zabrala, Lindsay,” řekl Medved. „Počet erytrocytů se zvýšil už podruhé. Napoprvé jsem vám to nechtěl říkat, kdyby to byla chyba, ale slyšela jste dobře -

vytváříte nové krvinky.”

Nevěděla jsem, jestli se mám smát nebo plakat. „Je to jisté? Můžu se na to spolehnout?” zeptala jsem se.

„Můžete,” přikývl Medved.

Celá roztřesená jsem se postavila na nohy. Náhle se mi vrátily všechny potlačené naděje, pokračování mé kariéry, běhání v přístavu, společný život s Chrisem. Až dosud jsem si na ně nedovolila ani pomyslet, a teď mě málem porazily.

Medved zvedl ruku, aby mě varoval. „Ještě nejste vyléčená, Lindsay. Budeme pokračovat v léčbě dvakrát týdně. Vypadá to však nadějně.”

„Nevím, co na to mám říct.” Byla jsem úplně mimo.

„Nevím, co mám dělat.”

Vyšla jsem z ordinace jako ve snu. Sjela jsem výtahem do sterilní vstupní haly a vyšla na terasu s výhledem na Golden Gate Park.

Ještě nikdy jsem neviděla tak modrou oblohu a nedýchala tak sladký vzduch. Stála jsem tam a naslouchala vlastnímu dechu.

Do mého života se vrátilo něco, o čem jsem si myslela, že zmizelo navždy.

Naděje.

Kapitola 110

„MUSÍM TI NĚCO ŘÍCT,” oznámila jsem naléhavým hlasem Chrisovi po telefonu. „Můžeme se sejít na oběd?”

„Jasně. Kde?” Určitě si myslel, že mám nějakou novinu o případu.

„U Boxerové doma,” řekla jsem s úsměvem.

„Až takhle?” rozesmál se Chris. „Asi na tebe začínám mít špatný vliv. V kolik mám přijít?”

„Už před hodinou bylo pozdě.”

Ani ne za čtvrt hodiny stál před mými dveřmi. Cestou domů jsem se zastavila v pekařství U Nestora pro pár čerstvých skořicových koláčů. Pak jsem vyndala z lednice láhev šampaňského Piper-Heidsieck.

Za celých šest let jsem nesekla s vyšetřováním uprostřed odpoledne. Vůbec jsem se však necítila provinile.

Přemýšlela jsem o nejbláznivějším způsobu, jak oznámit tu dobrou zprávu.

Otevřela jsem mu zabalená do prostěradla. Překvapeně na mě vyvalil své modré oči.

„Potřebuju vidět váš odznak,” mrkla jsem na něj.

„Tys něco pila?” zeptal se.

„Ne, ale za chvilku budeme.” Odtáhla jsem ho do ložnice.

Pří pohledu na šampaňské zavrtěl hlavou. „Tak ven s tou úžasnou novinou.”

„Až za chvíli,” zavrtěla jsem hlavou. Nalila jsem mu sklenici a začala rozepínat knoflíky jeho košile. „Ale můžeš mi věřit, že je to dobrá zpráva.”

„Ty máš narozeniny?” usmál se.

Nechala jsem spadnout prostěradlo na podlahu. „Tohle bych na svoje narozeniny nikdy neudělala.”

„Tak mám narozeniny já?”

„Nevyptávej se. Dočkej času.”

„Vyřešilas ten případ,” prohlásil. „Byla to Joanna.

Zjistilas něco, co ji usvědčuje.”

Položila jsem si prst na rty. „Řekni, že mě miluješ.”

„Miluju tě,” řekl

„Řekni to ještě jednou, jako ten víkend na chatě. Slib mi, že mě nikdy neopustíš.”

Možná vycítil, že ze mě mluví má nemoc nebo že prostě potřebuji jeho blízkost. Objal mě. „Neopustím tě, Lindsay.

Jsem tady s tebou.”

Sundala jsem mu košili, pomalu, velmi pomalu, a pak i kalhoty. Musel si připadat jako poslíček, který narazil na nadrženou ženu v domácnosti. Byl tvrdý jako skála.

Pozvedla jsem sklenici šampaňského k jeho rtům a oba jsme se z ní napili.

„Dobře, nechám si otázky na pak. Snad to nějak vydržím,” řekl.

Odvedla jsem ho k posteli a následující hodinu jsme dělali věc, kterou bych postrádala ze všeho na světě nejvíc.

Byli jsme v nejlepším, když jsem ucítila první varovné zachvění.

Byl to zvláštní pocit, jako by se s námi houpala postel; pak se ozvalo všeprostupující drnčení, zvuk rozbíjeného skla a ze zdi spadl obrázek, a všechno bylo jasné.

„Zatracené zemětřesení,” řekla jsem.

Zažila jsem jich už spoustu, jako každý místní obyvatel, ale pokaždé mě to vystrašilo. Nikdy jsem nemohla vědět, jestli to není to velké.

Ale nebylo. Místnost se otřásla a rozbilo se několik sklenic. Zvenku doléhalo troubení klaksonů a autoalarmů.

Celé to mohlo trvat tak dvacet vteřin.

Doběhla jsem k oknu. Město bylo stále na svém místě.

Slyšela jsem kvílení sirén a křik lidí.

„Myslíš, že bychom měli jít?” zeptala jsem se.

„Asi… jsme policajti.” Znovu se mě dotkl a já se roztřásla od hlavy k patě. Pevně mě sevřel v náručí. „Ale co, jsme přece z oddělení vražd.”

Políbili jsme se a znovu splynuli v jedno tělo. Rozesmála jsem se. Nejdřív ta toaleta v lóži a teď při zemětřesení. Jen tak dál, Lindsay.

Náhle zapípal můj operátor. Zaklela jsem, natáhla se po něm a pohlédla na displej.

Bylo to z kanceláře.

„Kód jedna jedenáct,” oznámila jsem Chrisovi.

Poplach.

„Sakra,” zavrčel, „vždyť je to jenom zemětřesení.”

Sedla jsem si, přehodila přes sebe prostěradlo a sáhla po telefonu vedle postele.

Byl to Roth, kdo mi poslal zprávu. Roth to ještě nikdy neudělal. Co se to děje? Okamžitě mě přepojili na jeho linku.

„Kde jste?” zeptal se.

„Hrabu se ze sutin,” odpověděla jsem a usmála se na Chrise.

„Přijeďte sem,” vyštěkl. „Okamžitě.”

„Co se děje, Same? Jde o to zemětřesení?”

„Ne,” řekl. „Je to mnohem horší. Nicholas Jenks uprchl.”

Kapitola 111

KDYŽ SE POSADIL do policejní dodávky, která ho měla odvézt z Napy, pohlédl Nicholas Jenks do lhostejné tváře policisty sedícího proti němu. Uvažoval, kolik by ho stálo koupit si svobodu.

Milion? Dva? Kolik si tak ten chlap může nosit domů?

Čtyřicet táců ročně?

Z ocelových očí policisty poznal, že se jedná o muže oddaného své práci. Kdyby se tohle odehrávalo v jeho knize, přesně takového člověka by posadil do auta proti sobě.

Tak pět milionů. Ušklíbl se.

Kdyby to bylo v jeho knize. Ta ironie byla až mučivá.

On něco takového opravdu napsal.

Jenks si poposedl. Ruce v poutech měl připnuté k opasku, který byl připevněný k sedadlu. Před pár minutami stál v soudní budově z červených cihel v Santa Rose a prokurátorka v módním kostýmku na něj ukazovala prstem.

Pořád dokola ho obviňovala ze skutků, které mohla vymyslet jen mysl stejně cvičená v podobném umění jako jeho.

A on mohl jen mlčky poslouchat, jak o něm tvrdí, že je monstrum. Nejraději by ji zamkl v archivu a ukázal jí, čeho je opravdu schopen.

Jenks zahlédl v úzkém okénku v zadních dveřích kousek modrého nebe a hnědých kopců a snažil se odhadnout, kde jsou. Kousek od Novata.

Opřel si hlavu o ocelový sloupek karoserie. Musí se dostat ven. Kdyby to psal, určitě by se našla nějaká úniková cesta.

Podíval se na strážce. Tak jak to bylo, kámo? Co se má stát teď?

„Jste ženatý?” zeptal se.

Policista si ho změřil pohledem a pak přikývl.

„Máte děti?”

„Dvě.” Znovu přikývl a dokonce se pousmál.

Ať se sebevíc snažili odolat, vždycky je fascinovalo, že mluví s monstrem. S tím chlapem, co zabíjel novomanžele.

Budou o tom vypravovat svým ženám a kamarádům, aby tak ospravedlnili těch mizerných šest stovek, co vydělávali týdně.

„Manželka pracuje?” zkusil to znovu Jenks.

Policista přikývl. „Učí. Na ekonomce.”

Tak na ekonomce? To by mohl rozumět obchodní nabídce.

„Moje žena taky pracovala,” odfrkl Jenks. „Ta první jako prodavačka. A ta současná taky, v televizi. Teď už jenom utrácí.”

Svou poznámkou si vysloužil úsměv. Ten upjatý parchant začínal roztávat.

Jenks zahlédl kousek krajiny, kterou poznal. Dvacet minut od mostu Golden Gate. Moc času už nezbývalo.

Pohlédl z okna na policejní auto, které je následovalo.

Další jelo před nimi. Zachvátil ho pocit porážky. Žádná cesta ven. Žádný elegantní únik. Tak to chodilo jen v jeho knihách. Tohle byl skutečný život.

Policejní dodávka sebou náhle podivně trhla. Jenkse to vymrštilo ze sedadla na strážce. Snažil se pochopit, co se to děje. Zvenku uslyšel strašidelný rachot.

Zemětřesení.

Jenks viděl, jak se policejní auto vpředu snažilo vyhnout dalšímu vozu. Pak dostalo smyk a sjelo ze silnice.

Jeden z policistů vykřikl, ale dodávka jela dál.

Jenks se zoufale snažil zachytit něčeho pevného.

Dodávka poskakovala po silnici.

Policejní auto za nimi najelo na náhlý hrb na silnici a převrátilo se. Řidič Jenksovy dodávky se vyděšeně ohlédl.

Druhý policista na předním sedadle zařval na řidiče, aby zastavil.

Cestu jim blokoval obrovský kamion. Řítili se přímo na něj. Dodávka dostala smyk a v tom okamžiku se silnice pod ní znovu zvedla. Ocitli se ve vzduchu.

Umřu tady, napadlo Jenkse. Umřu a nikdo se nedozví pravdu.

Pak dodávka narazila do sloupu benzinové pumpy.

Dopadla na bok a se skřípěním se zastavila. Policista proti němu tvrdě narazil na kovovou zeď. Svíjel se, sténal a díval se na Jenkse.

„Nehýbejte se,” vypravil ze sebe strážce.

Jak by asi mohl? Stále byl připoutaný k sedadlu.

Pak se ozvalo strašlivé zaskřípění a oba vzhlédli. Velké pouliční světlo na vysokém sloupu se naklonilo a dopadlo na ně. Prorazilo dveře dodávky, zasáhlo strážce do zad a nejspíš ho okamžitě zabilo.

Jenks si byl jistý, že v tom kouři a kroutícím se kovu zemře.

Avšak přežil. Byl z toho venku. Světlo prorazilo díru do boku dodávky a odtrhlo jeho pouta od sedadla. Přestože jeho ruce a nohy zůstaly spoutané, podařilo se mu vylézt ven.

Po silnici pobíhali lidé a vyděšeně křičeli. Kolem zastavovala auta a vyskakovali z nich řidiči.

Přišla jeho chvíle! Věděl, že pokud se nedá na útěk, bude si to vyčítat až do smrti.

Nicholas Jenks se postavil na nohy a rozhlédl se. Nikde neviděl žádného policistu. Krátkými přískoky se zamíchal do okolního chaosu.

Jsem volný! Jásal Jenks.

A vím, kdo to na mě nastražil. Policajti na to nepřijdou ani za milion let.

Kapitola 112

BĚHEM TŘÍ MINUT jsme na sebe hodili šaty a rozjeli se zpátky do Baráku. Ve spěchu jsem ani nestihla povědět mu svou novinu.

Celé zemětřesení nezpůsobilo žádnou zvláštní škodu -

omezilo se na rozbité výlohy a dopravní nehody v severní části města. Když jsme se prodírali davem novinářů v hale Baráku, bylo jasné, co je největší novinou přírodní katastrofy:

Vrah novomanželů uprchl!

Nicholasi Jenksovi se podařilo utéct, když se policejní dodávka, která ho převážela zpět do vězení, převrátila poblíž Novata. Policista, který ho hlídal, zemřel na následky zranění. Dva, kteří seděli na předních sedadlech, skončili v nemocnici.

V přízemí Baráku bylo zřízeno velké pátrací centrum.

Velení převzal sám Roth. Motala se tam spousta lidí z radnice a od tisku.

Bylo vyhlášeno pátrání, policisté na obou stranách mostu dostali Jenksův popis a fotografii. Dálniční hlídka obsadila

všechny výjezdy z města. Byla upozorněna letiště, hotely a půjčovny aut.

Protože jsme to byli my, kdo Jenkse zatkl, ocitli jsme se s Raleighem rázem v centru dění.

Okamžitě jsme nechali sledovat jeho dům. Celá oblast od Presidia po Lands End se hemžila policisty.

Při podobných pátráních je prvních šest hodin kritických.

Cílem bylo obklíčit Jenkse v místě, kde uprchl, a nedovolit mu kontaktovat někoho, kdo by mu mohl pomoci. Neměl žádné peníze, nikoho, kdo by ho vzal k sobě. Bylo nepravděpodobné, že zůstane na svobodě dlouho, pokud není mnohem šikovnější, než jsem si myslela.

Jeho útěk mě šokoval. Muž, kterého jsem dopadla, byl na svobodě. Pronásledujeme však toho pravého?

Každý měl nějakou teorii, kam mohl zamířit: do vinařské oblasti, na východ do Nevady. I já měla svou. Nemyslela jsem si, že se pokusí dostat domů. Na to byl příliš chytrý, věděl, že tím by nic nezískal. Požádala jsem Rotha o Jacobiho a Paula China, abych mohla prověřit svůj nápad.

Vzala jsem si Jacobiho stranou. „Chci tě o něco požádat, Warrene.” Poslala jsem ho sledovat byt Joanny Wadeové ve čtvrti Russian Hill. Chin měl zamířit k domu Jenksova bývalého agenta Grega Markse.

Pokud Jenks opravdu věřil, že to na něj někdo nastražil, byla tohle dvě místa, na která by mohl zamířit.

Jacobi na mě pohlédl, jako bych ho posílala pátrat po dalším šampaňském. Ostatní policisté prověřovali horké stopy. „Proč sakra tohle, Lindsay?”

Poprosila jsem ho, aby mi důvěřoval. „Mně taky připadá divné, že by Jenks nechal na místě činu to sako od smokingu. Myslím, že by mohl jít po Joanně.”

Pak už mi nezbývalo nic jiného než čekat, jak se situace vyvine. Po šesti hodinách pátrání nebylo stále po Jenksovi ani stopy.

Kapitola 113

OKOLO ČTVRTÉ jsem zahlédla, jak se davem před mou kanceláří prodírá Jill. Vypadala, jako by se chystala někoho zabít, nejspíš mě.

„To jsem ráda, že jsi tady,” přivítala jsem ji. „Prosím, věř mi, Jill.”

„Cindy je dole,” řekla. „Pojďme si promluvit.”

Vyplížily jsem se ven a našly Cindy v davu reportérů, sápajících se na každého ze třetího patra, kdo se tam objevil.

Zavolaly jsme Claire a za pět minut už jsme seděly v kavárně o blok dál. Jenksův únik vnesl zmatek do všech mých spekulací.

„Pořád si myslíš, že je nevinný?” šla Jill rovnou na věc.

„To záleží na tom, kde se objeví.” Informovala jsem, že jsem poslala muže hlídkovat ke Gregu Marksovi a Joanně Wadeové.

„Tak ty mu stále věříš?” Jill zavrtěla hlavou a zdálo se, že brzy ztratí trpělivost. „Nevinní neutíkají z vazby, Lindsay.”

„Nevinní to někdy dělají,” namítla jsem, „když mají pochybnosti o spravedlnosti justice.”

Claire nervózně polkla a rozhlédla se kolem stolu. „Tak se mi zdá, že jsme vstoupily na poměrně citlivé území.

Probíhá pátrání po Jenksovi, při kterém může přijít o život, a zároveň vedeme debatu o jeho nevině. Jestli se tohle provalí, budou padat hlavy. A na některé z nich se právě dívám.”

„Jestli si to opravdu myslíš, Lindsay, měla bys to někomu říct,” poučila mě Jill. „Rothovi nebo Mercerovi.”

„Mercer je pryč. A každého zajímá jenom jak dopadnout Jenkse. Kromě toho, kdo by mi věřil? Jak sama tvrdíš, všechno, co mám, jsou jenom hypotézy.”

„Už jsi to řekla Raleighovi?” zeptala se Claire.

Přikývla jsem.

„A co on na to?”

„Pořád se nemůže dostat přes ten vous. A to, že Jenks uprchl, mi moc nepomohlo.”

„Konečně mi ten chlap udělal něčím radost,” usmála se Jill.

Pohledem jsem požádala Claire o podporu.

„Není snadné podporovat tvoje argumenty, Lindsay,”

povzdechla si. „i když tvé instinkty tě obvykle neklamou.”

„Tak se pustíme do Joanny, jak Lindsay navrhovala,”

řekla Cindy. Čím lépe jsem ji znala, tím víc jsem ji měla ráda.

Celá záležitost začala být náhle velmi ožehavá z hlediska zodpovědnosti. Obrátila jsem se ke Claire. „Nemohlo nám uniknout něco, co by ukazovalo na Joannu?”

Zavrtěla hlavou. „Všechno jsme znovu prošli. Všechny důkazy mluví proti Nicholasi Jenksovi.”

„Claire, já mluvím o něčem, co leželo přímo před námi, jen jsme to neviděli.”

„Ráda bych ti pomohla, Lindsay,” řekla Claire, „ale o ničem takovém nevím.”

„Něco tam být musí. Něco, co by nám prozradilo, jestli vraždil muž nebo žena. Pokud to udělala Joanna, nemůže se lišit od vrahů, které jsem dostala dřív. Něco po sobě nechala.

Jenom jsme si toho nevšimli.”

„A měli bychom ho urychleně najít,” poznamenala Jill, „nebo tu budeme mít mrtvý pár číslo čtyři.”

Cítila jsem se sama, ale nemohla jsem se jen tak vzdát.

Nebylo by to správné. „Prosím,” pohlédla jsem na Claire, „projdi to všechno ještě jednou. Myslím, že jsme obvinili nevinného.”

Kapitola 114

VRAŽEDKYNĚ SEDĚLA před zrcadlem uhranutá pohledem modrých očí, které měly za okamžik zešednout.

Nejprve si musela nanést na vlasy barvu, aby nebylo patrné, že jsou ve skutečnosti blond, a pak je sčesat dozadu.

„Přinutils mě to udělat,” promluvila ke své měnící se tváři. „Přinutils mě udeřit ještě jednou. To jsem si mohla myslet. Ty si rád hraješ, viď, Nicku ?”

Vatovým tamponem nanesla čirou, lepkavou pastu kolem úst, na bradu a pod nos.

Pak pinzetou přikládala narezlé vousy, až vytvořila bradku.

Obličej byl skoro hotový. Ale oči… pořád bylo znát, že jsou její.

Z pouzdra vyňala obarvené kontaktní čočky a do každého oka umístila jednu.

Zamrkala, potěšena výsledkem.

Změna byla dokonána. Dívala se na sebe šedýma, Nicholasovýma očima.

Stala se jím.

Kapitola 115

CLAIŘIN TELEFONÁT mě vytrhl z hlubokého spánku.

„Přijeď sem,” přikázala mi.

Ospale jsem zamžourala na budík. Bylo deset minut po páté. „Kam mám přijet?” zasténala jsem.

„Jsem tady, v laboratoři. Stráž u vchodu tě pustí dovnitř.

Přijeď hned.”

Naléhavost v jejím hlase mě konečně probrala. „Co děláš v laboratoři?”

„Jde o Nicholase Jenkse. Jsem tady už od půl třetí. Něco jsem našla, Lindsay. Je to bomba.”

V té časné ranní hodině mi to do márnice netrvalo ani deset minut. Zaparkovala jsem před vchodem pro koronera na místě vyhrazeném pro služební auta. Celá rozcuchaná a oblečená jen v džínách a mikině jsem běžela dovnitř.

Hlídač mě pustil dovnitř a dovedl ke dveřím do márnice.

Tam už na mě čekala Claire.

„Tak spusť,” řekla jsem. „Jsem celá napnutá.”

Neodpověděla. Jen mě postrčila ke dveřím laboratoře, aniž by se obtěžovala mi cokoliv vysvětlit.

„Jsme zpátky v Hyattu,” promluvila konečně. „Vražda číslo jedna. David Brandt se chystá otevřít dveře. Dělej ženicha,” řekla, položila mi ruku na rameno a jemně mě postrčila na mé místo. „Já budu vrah. Překvapím tě, až otevřeš dveře, a bodnu tě, pravou rukou, ale na tom teď nesejde.”

Vymrštila ruku pod mé levé ňadro. „Ty upadneš a tak tě tam pak najdeme.”

Přikývla jsem, abych ji ujistila, že dávám pozor.

„A co najdeme kolem tebe?” zeptala se v očekávání.

V duchu jsem si promítla obraz místa činu. „Láhev šampaňského, sako od smokingu.”

„Správně, ale to jsem nemyslela.”

„Krev… spoustu krve.”

„Přihořívá. Nezapomeň, že zemřel na zástavu srdce, elektromechanický kolaps. Předpokládáme, že zemřel hrůzou.”

Postavila jsem se a hleděla na podlahu. Náhle mi došlo, co jsme ještě našli u těla.

„Moč!”

„Správně!” vykřikla Claire. „Našli jsme množství moči, asi šest kubíků. Logicky jsem předpokládala, že byla ženichova, uvolnění svěračů je přirozená reakce na náhlý strach nebo smrt. Včera večer jsem si vzpomněla, že se moč našla i v Clevelandu. A vzorky z Hyattu mě nikdy ani

nenapadlo

testovat.

Proč

taky?

Vždycky

jsem

předpokládala, že patří oběti.”

„Ale když jsi ležela tady na podlaze, já jako vrah stála nad tebou a moč byla tady,” řekla a ukázala na podlahu pod sebou, „čí ta moč vlastně byla?”

Pohlédla jsem jí do očí a náhle pochopila, kam míří.

„Vrahova,” vyhrkla jsem.

Claire mě pochválila úsměvem jako chytrou studentku.

„Anály soudní medicíny jsou plné případů, kdy se vrah při činu pomočil. A protože jsem tak úžasně pečlivá, zmrazila jsem ten vzorek, aniž bych vlastně věděla proč. Našla jsem ho a rozhodla se ho otestovat.”

„Otestovat? Na co?”

„Na pohlaví, Lindsay. Z moči se dá poznat.”

„Proboha, Claire.” Vyrazila mi dech.

Dovedla mě k pultu v laboratoři, kde stály dva mikroskopy, láhve s nějakými chemikáliemi a zařízení, které jsem znala z hodin chemie na střední škole.

„V moči se nevyskytují žádné přímé ukazatele na pohlaví, ale jsou určité věci, po kterých je možné se poohlédnout. Nejprve jsem přidala do vzorku takové barvivo a vložila vzorek do odstředivky. Tohle barvivo se používá na oddělení nečistot v krevních vzorcích.” Pokynula mi, abych se podívala do prvního mikroskopu.

„Vidíš ta vlákna s malými hrozny buněk? Candida albicans.”

Nechápavě jsem na ni pohlédla.

„Kvasinky. V té moči jich byla spousta. Muži je tam nemají.”

Začala jsem se usmívat, ale než jsem mohla něco říct, pokračovala. „Pak jsem nastavila větší zvětšení. Podívej na tohle.”

Sklonila jsem se nad objektivem.

„Vidíš ty tmavé zahnuté buňky?” zeptala se Claire.

„Červené krvinky. Spousta.”

Zvedla jsem hlavu od mikroskopu a pohlédla na ni.

„Ty se v mužské moči nevyskytují. Nebo aspoň ne v tomhle množství. Jedině v případě poškození ledvin, a tím oběť netrpěla.”

„A nebo,” dodala jsem já, „vrah menstruoval.”

Kapitola 116

HLEDĚLA JSEM NA CLAIRE a pomalu mi docházelo, co to znamená. Nicholas Jenks tedy celou dobu mluvil pravdu.

Nebyl v apartmá, kde byli zabiti David a Melanie Brandtovi. Nebyl ani v Napě. K Síni slávy v Clevelandu se nejspíš ani nepřiblížil. Tolik jsem Jenkse nenáviděla, že jsem tohle přehlédla. Obvinili jsem ho proto, že jsme si přáli, aby byl vinen.

Všechny důkazy, vous, sako, šampaňské, byly podvržené. Jenks byl mistrem překvapivých konců, ale tentokrát ho někdo překonal.

Poplácala jsem Claire po rameni. „Jsi opravdu nejlepší.”

„To si piš, že jsem,” odpověděla. „Nevím přesně, co to dokazuje, ale ta osoba, která stála nad obětí, byla žena. A stejně tak jsem si jistá, že Davida Brandta bodl pravák.”

Zatočila se mi z toho hlava. Jenks, kterého pronásledují stovky policistů, je nevinný.

„Takže?” usmála se na mě Claire.

„Tohle je ta druhá nejlepší zpráva, kterou jsem v poslední době slyšela.”

„Druhá nejlepší?”

Vzala jsem Claire za ruku a svěřila se jí s tím, co mi řekl Medved. Objaly jsme se. A pak se obě pustily do práce.

Kapitola 117

OD SVÉHO STOLU jsem zavolala vysílačkou Jacobimu. Ten chudák pořád seděl před domem Joanny Wadeové na rohu Fibertovy a Hydeovy ulice. „Jak je, Warrene?”

„Jde to, ale bodla by mi sprcha a pár hodin spánku.”

„Pověz mi, co se tam děje.”

„Co se děje?” zopakoval Warren, jako by nevěřil vlastním uším. „Včera ve čtvrt na pět se sledovaná osoba objeví a přejde blok do Goldovy tělocvičny. V šest deset se objeví znovu a pokračuje o blok dál do lahůdkářství Pasqua, odkud vyjde s papírovým sáčkem. Řekl bych, že tam má mandlové koláčky. Následuje butik Contempo Casuals, ale vychází s prázdnýma rukama. Na podzimní modely je zřejmě ještě brzo. Jde domů. Ve třetím patře se rozsvěcí světlo. Je to kuře, co cítím? Nevím, mám takový hlad, že se mi to možná jenom zdá. Světlo zhasne asi o půl jedenácté.

Od té doby dělá to, co bych rád dělal sám. Proč jsi mě sem poslala jako nějakého bažanta, Lindsay?”

„Protože Nicholas Jenks se chce se svou exmanželkou setkat. Myslí si, že na něj ušila tuhle boudu. Myslím, že ví, že Joanna je ten vrah.”

„Ty mě chceš pobavit, Boxerová? Vnést trochu jasu do mého šedého života?”

„Možná. A kromě toho si to o Joanně myslím taky.

Jakmile Jenkse spatříš, dej mi okamžitě vědět.”

Chris Raleigh se ukázal kolem osmé a překvapeně si změřil můj neupravený zevnějšek. „Co takhle zkusit po ránu hřeben?”

„V pět ráno mi volala Claire. O půl šesté už jsem byla v márnici.”

Vyvalil oči. „Proč, proboha?”

„To je trochu složité vysvětlování. Chci tě seznámit se svými kamarádkami.”

„Kamarádkami? V osm ráno?”

Vypadal naprosto zmateně. „Že by mi tady něco uniklo?”

„Chrisi.” Uchopila jsem ho za paži. „Myslím, že jsme ten případ rozlouskly.”

Kapitola 118

O HODINU POZDĚJI se mi podařilo sehnat dohromady všechny své spolupracovnice. Doufala jsem, že kvůli Jenksovi se scházíme už naposled.

Dostali jsme několik zpráv o pohybu Nicholase Jenkse, ale všechny se ukázaly jako liché. Dařilo se mu unikat a čím déle byl na svobodě, tím obtížnější bylo odhadnout, kde by mohl být.

Sešli jsme se ve výslechové místnosti šest. Claire propašovala Cindy nahoru z haly a pak jsme zavolali Jill.

„Koukám, že jsme zmírnily požadavky na členy,”

poznamenala Jill, když vešla a uviděla Chrise.

„Claire si asi pamatuješ a Jill Bernhardtovou znáš z kanceláře oblastního prokurátora,” řekla jsem. „Cindy jsi zahlédl v Napě. Tohle je náš tým.”

Chris se pomalu rozhlédl po všech přítomných, až se zastavil u mě. „Vy jste na tom pracovaly nezávisle na vyšetřovací skupině?”

„Na nic se neptej,” řekla Jill a dosedla na dřevěnou židli.

„Jenom poslouchej. Nevadí, když si budeme tykat, viď?”

Chris jen zavrtěl hlavou.

Všechny oči v té malé místnosti se obrátily ke mně.

Kývla jsem na Claire. „Chceš začít?”

Přitakala a spustila, jako by přednášela na lékařské konferenci. „Na naléhání Lindsay jsem se včera pustila do hledání čehokoliv, co by ukazovalo na Joannu. Nejdřív jsem došla ke stejnému závěru jako prve, že podle úhlu, pod kterým byly vedeny bodné rány, zabil první dvě oběti pravák. Jenks je levák. Bylo mi však jasné, že to samo o sobě nic neznamená. Pak jsem si uvědomila něco, čeho jsem si dříve nevšimla. Na prvním a třetím místě činu byla nalezena moč. Ani já, ani soudní lékař v Clevelandu jsme tomu nepřikládali velký význam. Když jsem však zvážila polohu těchto stop na místech činu, začala se mi přítomnost moči jevit jako podivná. Dnes časně ráno jsem jela sem, abych provedla nějaké testy.”

Nikdo v místnosti ani nedýchal.

„Moč nalezená v Hyattu obsahovala velké množství kvasinek stejně jako červených krvinek, které se v podobné koncentraci v moči objevují během menstruace. Není tedy pochyb, že se jedná o ženskou moč. Davida Brandta zabila žena a nepochybuji, že zjistíme, že v Clevelandu se pomočila také žena.”

Jill vytřeštila oči. Cindy se pousmála.

Raleigh jen kroutil hlavou.

„Jenks to neudělal,” řekla jsem. „Musela to být Joanna.

Zneužíval ji a vyměnil za Chessy, jakmile zbohatl. Joanna se

s ním soudila, ale neúspěšně. Mohla se jen dívat, jak se z něj stává slavná a bohatá osobnost.”

Chris se tvářil nedůvěřivě. „Ty si opravdu myslíš, že by žena něco takového fyzicky zvládla? První oběti byly ubodány, druhé dvě odvlečeny dobrých třicet metrů k místu, kde jsme je našli.”

„Tys ji neviděl,” namítla jsem. „Kromě toho znala Jenksův vkus, věděla, kam investoval, a měla přístup k jeho věcem. Dokonce i pracovala u Sakse.”

„A byla jedním z mála lidí, kteří věděli o knize Navždy družičkou” dodala Cindy.

„Takže měla prostředky a motiv,” shrnula jsem to.

V místnosti zavládlo těžké ticho.

„A co chceš teď dělat?” zeptal se nakonec Chris. „Půlka policejních sil hledá Jenkse.”

„Chci informovat Mercera a pokusit se Jenkse dostat živého. Pak chci obrátit Joannin byt naruby. Telefonáty, kreditní karty. Jestli byla v Clevelandu, někdo ji tam musel vidět. Myslím, že teď už toho máme dost na domovní prohlídku,” obrátila jsem se k Jill.

Jill přikývla, nejprve váhavě a pak s větší jistotou.

„Jenom si nějak nemůžu zvyknout, že po tom všem budeme toho parchanta hájit.”

Náhle někdo hlasitě zaklepal a skleněnou výplň dveří.

Dovnitř vtrhl inspektor John Keresty.

„Jde o Jenkse… Někdo ho právě viděl. Je v Pacific Heights.”

Kapitola 119

RALEIGH A JÁ jsme vyskočili skoro současně a běželi do velícího centra.

Ukázalo se, že byl Jenks spatřen bez pout v hale malého hotelu El Drisco. Všiml si ho poslíček. Teď už byl zase v ulicích někde v Pacific Heights.

Proč tam? Přemýšlela jsem horečně. Pak mi to náhle došlo.

Bydlí tam Greg Marks.

Zavolala jsem vysílačkou Paulu Chinovi, který hlídkoval před agentovým domem z hnědých cihel. „Dávej pozor, Paule,” upozornila jsem ho. „Jenks možná zamíří tvým směrem. Byl viděn v Pacific Heights.”

Vtom mi zazvonil mobil. Byl to Jacobi. Všechno se to dělo hrozné rychle.

„Boxerová, je tady hlášení všem jednotkám. Jenks je asi dva kilometry odtud. Jedu tam.”

„Warrene, zůstaň, kde jsi,” křikla jsem do telefonu. Stále jsem věřila, že Joanna je vrah. Nemohla jsem ji nechat bez dohledu, zvlášť když je Jenks na svobodě.

„Tohle má přednost,” namítl Jacobi. „Kromě toho, tady se nic neděje. Zavolám sem policejní hlídku.”

„Jacobi! ” zařvala jsem, ale ten už zavěsil a vyrazil do Heights. Obrátila jsem se na Chrise. „Warren odjel od Joanny.”

Náhle na mě zavolala Karen, naše civilní administrativní síla. „Lindsay, máš hovor na jedničce.”

„Jsme na odchodu,” odpověděla jsem. Připnula jsem si pistoli a popadla klíčky od auta. „Kdo to je?”

„Říká, že s ním budeš chtít mluvit o Jenksově případu,”

řekla Karen. „Představil se jako Phillip Campbell.”

Kapitola 120

ZTUHLA JSEM, pohlédla na Raleigha a pak skočila ke svému stolu.

Mávla jsem na Karen, aby mě spojila. Zároveň jsem sykla na Raleigha: „Zjisti, odkud volá.”

Čekala jsem jako v transu; vteřina mohla být osudná.

Napětím jsem skoro nedýchala. Zvedla jsem sluchátko.

„Víte dobře, kdo to je,” ozval se Jenksův arogantní hlas.

„Vím. Kde jste?”

„To vám nepovím, inspektorko. Volám jenom, abych vám řekl, že jsem nikoho nezabil. Nejsem vrah.”

„Já to vím,” oznámila jsem mu.

Zřejmě ho to překvapilo. „Vy to víte?”

Nemohla jsem Jenksovi prozradil, kdo to na něj nastražil. Ne teď, když byl na útěku. „Věřte mi, že můžeme vaši nevinu prokázat. Prozraďte mi, kde jste.”

„Nevěřím vám,” řekl Jenks. „Kromě toho už je moc pozdě. Varoval jsem vás, že to vezmu do vlastních rukou.

Vyřeším ty vraždy za vás.”

Jenks mohl každou chvíli zavěsit a my bychom ho ztratili. Tohle byla poslední šance. „Sejdu se s vámi, Jenksi.

Kdekoliv budete chtít.”

„Proč bych se s vámi měl scházet? Mám vás dost na zbytek života.”

„Protože já vím, kdo to udělal,” prozradila jsem mu.

Co řekl pak, mi vyrazilo dech.

„To já taky.”

Zavěsil.

Kapitola 121

ŠESTÁ… SEDMÁ… TAYLOROVA… ulice se míhaly kolem a maják na střeše Raleighova auta divoce blikal.

Ellisova.

Hydeova.

Projeli jsme Larkinovou ulicí a jako blesk se řítili přes Nob Hill. Za pár minut jsme byli ve čtvrti Russian Hill.

Joanna bydlela v nejvyšším patře domu na rohu Filbertovy a Hydeovy ulice. Neměli jsme v úmyslu dál čekat, až se objeví venku.

Jenks byl na svobodě a nejspíš na cestě k ní. Museli jsme zabránit dalšímu zabíjení.

Zpomalili jsme, projeli semafory a zastavili v tiché ulici naproti jejímu domu, který už patnáct minut nebyl hlídán.

Nevěděla jsem, jestli je Joanna stále doma. Ani kde může být Jenks.

Zkontrolovali jsme si zbraně a rozhodovali se, co dál.

Pak jsem spatřila něco, co mi vzalo dech.

Chris to uviděl také. „Proboha, on je tady.”

Z uličky o dva domy dál vyšel muž s bradkou ve sportovním kabátě. Rozhlédl se na obě strany a pokračoval v chůzi.

Byl to Jenks.

Raleigh vytáhl zbraň a chystal se vyskočit z auta.

Podívala jsem se ještě jednou a zadržela ho. „Počkej.

Koukni se pořádně, Chrisi.”

Oba jsme zůstali, jako když nás opaří. Ten člověk vypadal

jako

Jenks:

narezlé,

prošedivělé

vlasy,

nezaměnitelná bradka.

Ale Jenks to nebyl.

Postava byla štíhlejší; vlasy byly ulíznuté dozadu, aby nebylo znát, že jsou delší, než by měly být.

Byla to žena.

„To je Joanna,” vyhrkla jsem.

„A kde je Jenks?” zavrčel Chris. „To je ale blázinec.”

Dívali jsme se, jak ona osoba kráčí ulicí, a snažili se pochopit, o co tam jde.

„Já ji budu sledovat,” řekl Chris. „Ty jdi nahoru.

Přesvědč se, že je to ona, Lindsay. Zavolám posily. Tak běž, Lindsay. Běž.”

Vyskočila jsem z auta a přeběhla ulici k domu, kde bydlela Joanna. Chris se rozjel pomalu ulicí.

Stiskla jsem náhodně několik zvonků a ozval se rozčílený ženský hlas. Představila jsem se a ze dveří bytu

vedle vchodu vyhlédla šedovlasá žena. Oznámila, že je domovnice.

Ukázala jsem jí odznak a požádali ji o klíč od bytu Joanny Wadeové. Pak jsem jí přikázala, ať se vrátí do svého bytu.

Vytáhla jsem pistoli a odjistila ji. Po tváři a krku mi stékal horký pot.

Doběhla jsem k Joannině bytu ve třetím patře. Srdce mi divoce bušilo. Opatrně, Lindsay, nabádal mě můj vnitřní hlas. Je možné, aby byl Jenks uvnitř?

Zasunula jsem klíč do zámku, otočila jím a strčila nohou do dveří.

„Je tu někdo?” křikla jsem.

Ticho.

V obývacím pokoji nikdo nebyl. Ani v jídelně a kuchyni.

Ve dřezu stál hrnek od kávy. Na stole ležel otevřený Chronicle.

Žádná známka, že tam bydlí psychopatický vrah. To mi dělalo starosti.

Šla jsem dál. Časopisy, Jídlo a víno, San Francisco, na konferenčním stolku. Několik knih o józe.

V ložnici rozestlaná postel. Z celého bytu dýchal klid a mír.

Joanna Wadeová žila jako obyčejná žena. četla si, pila kávu, cvičila, platila účty. Vrazi se zajímají jen o své oběti.

Tohle nedávalo smysl.

Otevřela jsem dveře do koupelny.

„Proboha!” Celý případ byl rázem vzhůru nohama.

Na podlaze ležela Joanna Wadeová.

Opírala se o vanu a hleděla na mě, i když ve skutečnosti se dívala na vraha. Oči měla vytřeštěné hrůzou.

Vrah použil nůž. Jenks? Jestli ne on, tak kdo?

Přiskočila jsem k ní, ale už se nedalo nic dělat. Klečela jsem nad tou mrtvou ženou a v hlavě mi zněla zásadní otázka:

Když je Joanna mrtvá, koho to Chris vlastně sleduje?

Kapitola 122

ZA PÁR MINUT zaskřípěly před domem brzdy dvou policejních vozů. Poslala jsem policisty nahoru k Joannině tělu, ale v myšlenkách jsem byla s Chrisem. A tím, koho sledoval.

Byla jsem v Joannině bytě už deset, možná dvanáct minut, během kterých se mi neozval. Měla jsem strach.

Pronásledoval vraha, který právě zabil Joannu Wadeovou.

Seběhla jsem dolů k otevřenému policejnímu autu.

Zavolala jsem na centrálu, co je nového. Hlavou mi vířily pochybnosti.

Že by to byl přece jen Jenks? Že by měla Jill pravdu? Je možné, aby si s námi od samého začátku hrál? Nastražil všechno on sám, včetně své přítomnosti v Pacific Heights?

Pokud to však byl on, proč? Proč, když jsem mu řekla, že mu věřím? Proč by ji zabíjel? Mohla jsem Joannině smrti zabránit? Co se to, sakra, děje? A kde je Chris?

Konečně se ozval můj mobil. Ulevilo se mi, když jsem uslyšela Chrisův hlas.

„Kde jsi? Vyděsils mě k smrti. Tohle mi nedělej.”

„Jsem dole v přístavu. Podezřelý je v modrém saabu.”

„Buď opatrný, Chrisi. Není to Joanna. Joanna je mrtvá.

Někdo ji ubodal v jejím bytě.”

„Mrtvá?” opakoval. „Kdo tedy řídí ten saab přede mnou?”

„Řekni mi přesně, kde jsi.”

„Na rohu Kaštanové a Scottovy. Podezřelý právě zastavil u chodníku a vystupuje z auta.”

Něco mi to připomnělo. Kaštanová a Scottova? Co tam je? Zoufale jsem si snažila vzpomenout.

„Odchází od auta, Lindsay. Rozebíhá se.”

Pak mi to došlo. Ta fotografie, kterou jsem viděla u Jenkse doma. Palác múzických umění.

Místo, kde se oženil.

„Asi vím, kam běží!” vykřikla jsem. „Do Paláce múzických umění.”

Kapitola 123

NASTARTOVALA JSEM policejní auto a za kvílení sirén se rozjela k Presidiu.

Cesta mi netrvala ani sedm minut. Před sebou jsem spatřila pozlacenou rotundu Paláce múzických umění, tyčící se nad klidnou hladinou jezírka.

Uviděla jsem Chrisův modrý taurus zaparkovaný před budovou a zastavila vedle něj. Nikde nebylo ani stopy po dalších policistech.

Proč ještě nepřijely posily? Co se to tady, sakra, děje?

Odjistila jsem pistoli a vběhla do parku pod obrovskou rotundou. Nemohla jsem čekat.

Vyděsili mě lidé běžící proti mně od budovy.

„Střílí se tam,” křikl někdo.

V tom okamžiku jako by mi narostla křídla. „Všichni ven! Policie!” volala jsem a prodírala se vyděšeným davem.

„Šílenec s pistolí,” zařval kdosi.

Proběhla jsem kolem jezírka a mramorové kolonády.

Přede mnou bylo ticho. Výstřely utichly.

S pistolí v ruce jsem dorazila k hlavní rotundě. Tyčily se nade mnou obří korintské sloupy pokryté postavami hrdinů.

Z dálky ke mně dolehly hlasy, posměvačný ženský hlas: „Jsme tu jen já a ty, Nicku. Není to romantické?”

A mužský hlas, Jenksův: „Kdyby ses viděla, jak jsi směšná. Jako vždycky. “

Hlasy se rozléhaly po velikém dómu hlavní rotundy.

Kde je Chris? A kde jsou naše posily?

Už dávno se to tu mělo hemžit policisty. Zadržela jsem dech a snažila se zaslechnout policejní sirény.

Zvuk mých kroků se odrážel pod klenbou.

„Co chceš?” zaduněl Jenksův hlas zesílený ozvěnou.

Žena odpověděla: „Chci, aby sis na ně vzpomněl. Na všechny ty ženské, cos šukal. “

Po Chrisovi stále ani vidu, ani slechu.

Rozhodla jsem se přiblížit nízkým podloubím u kraje k místu, odkud hlasy vycházely.

Pak jsem spatřila Chrise.

Seděl tam opřený o sloup a čekal, jak se situace vyvine.

Nejprve jsem chtěla říct něco jako k zemi, Chrisi, uvidí tě.

Pak mě ovládl šok a hrůza. Div se mi nezvedl žaludek.

Chris se neskrýval, nevyčkával.

Jeho košile byla rudá krví.

Skoro jsem zapomněla na všechen svůj policejní výcvik.

Chtělo se mi křičet, plakat. Zoufale jsem se snažila ovládnout.

Na Chrisově košili se rozpíjely dvě krvavé skvrny. Nohy jsem měla jak z olova. Přinutila jsem se dojít k němu. Klekla jsem si. Srdce mi bušilo až v krku.

Chrisovy oči hleděly do prázdna, tvář měl šedou jako okolní mramor. Zkontrolovala jsem mu pulz a ucítila slabý tlukot srdce.

„Ne, Chrisi, ne.” Přemohla jsem vzlyk.

Když jsem promluvila, zaostřil na mě a oči se mu zaleskly. Slabě se usmál. Dýchal jako z posledních sil.

Rozplakala jsem se. Pokusila jsem se provizorně zastavit krev, vytékající z ran na prsou. „Vydrž, Chrisi, prosím.

Seženu pomoc.”

Chytil mě za ruku. Pokusil se promluvit, ale z úst se mu vydralo jen zachrčení.

„Nemluv. Prosím.”

Doběhla jsem zpátky k policejnímu autu a spojila se s dispečinkem. „Zraněný policista, zraněný policista!” křičela jsem. „Čtyři-nula-šest. Opakuji, čtyři-nula-šest!” Celostátní volání o pomoc. „Postřelený policista, rotunda Paláce múzických umění. Pošlete okamžitě záchranku a zásahovou jednotku.”

Jakmile dispečer potvrdil, že přijal mou zprávu, odhodila jsem mikrofon a rozběhla se nazpět.

Když jsem se k němu dostala, Chris ještě dýchal. Na rtech se mu objevovaly krvavé bubliny. „Miluju tě, Chrisi,”

zašeptala jsem a stiskla mu ruku.

Hlasy před námi v rotundě se ozývaly dál. Nerozuměla jsem jim, ale byl to týž muž a táž žena. Pak zazněl výstřel.

„Běž,” zašeptal Chris. „Zvládnu to.”

Naše ruce se dotkly.

„Budu tě krýt,” zamumlal s úsměvem. Pak mě odstrčil.

Rozběhla jsem se kupředu s pistolí v ruce a dvakrát se ohlédla. Chris se díval za mnou.

Přebíhala jsem od jednoho sloupu ke druhému hlouběji do hlavní rotundy. Hlasy sílily.

Stáli proti sobě. Jenks v bílé košili. Držel se za krvácející paži. Byl postřelený.

A naproti němu, s pistolí v ruce a v mužských šatech, stála Chessy Jenksová.

Kapitola 124

VYPADALA JAKO bizarní karikatura ženy, kterou bývala. Vlasy měla ulíznuté a obarvené na šedorezavo. Její obličej stále nesl známky přestrojení, mužské kotlety a zbytky bradky.

V ruce pevně svírala pistoli, kterou mířila přímo na něj.

„Mám pro tebe dárek, Nicku.”

„Dárek?” pronesl Jenks zoufale. „O čem to, sakra, mluvíš?”

„Proto jsme tady. Chtěla bych obnovit náš manželský slib.”

Chessy vytáhla z kapsy saka malý váček a hodila mu ho k nohám. „Dělej. Otevři to.”

Nicholas Jenks se strnule sklonil a váček zvedl. Otevřel ho a obsah si vysypal na dlaň. Vyděšeně vytřeštil oči.

Šest snubních prstenů.

„Proboha, Chessy,” řekl. „Ty ses úplně zbláznila. Co mám podle tebe dělat s tímhle?” Natáhl k ní ruku s prsteny.

„To tě dostane do plynové komory.”

„Ne, Nicku,” zavrtěla hlavou Chessy. „Chci, abys je spolkl. Zbav se těch důkazů za mě.”

Jenks pozvedl překvapeně obočí. „Co že to mám udělat?”

„Spolkni je. Každý z nich představuje někoho, koho jsi zničil. Někoho, jehož krásu jsi zabil. Byly nevinné. Jako já.

Tys nás všechny zabil, Nicku, mě, Kathy, Joannu. Udělej to pro nás. S tímto prstenem slibuji… “

Jenks zrudl a zařval na ni: „Už toho bylo opravdu dost, Chessy!”

„Já řeknu, až toho bude dost. Miluješ hry, tak si budeme hrát. Tentokrát to však bude podle mých pravidel. Spolkni je!” Zamířila přesněji. „Nemyslíš si snad, že to nezmáčknu, že ne, drahý?”

Jenks vzal jeden prsten a pozvedl ho k ústům. Ruka se mu třásla.

„Tenhle je za Melanii. Ta by se ti líbila. Sportovkyně…

lyžařka… potápěčka. Tvůj typ, co? Bojovala se mnou až do konce. Tobě se ale nelíbí, když bojujeme, viď? Chceš nás naprosto ovládat.” Prst na spoušti jí zbělel.

Jenks si dal prsten do úst. Se zhnuseným výrazem se přinutil ho spolknout.

Chessy už nemohla dál. Vzlykala a třásla se. Poznala jsem, že už nemohu dál čekat. „Policie!” křikla jsem.

Vystoupila jsem z úkrytu a namířila na ni svou osmatřicítku.

Jen se po mně ohlédla a pak se obrátila zpět k Jenksovi.

„To on musí být potrestán!”

„Skončilo to,” řekla jsem a opatrně se k ní přibližovala.

„Prosím, Chessy, už žádné další zabíjení.”

Jako by si náhle uvědomila, co se z ní stalo, jaké odporné zločiny spáchala. Pohlédla na mě. „Je mi to líto…

Lituji, co jsem udělala, kromě tohohle!”

Vypálila na Jenkse.

I já vystřelila, na ni.

Její štíhlé tělo odlétlo dozadu, narazilo na zeď a sklouzlo po ní k zemi.

Ohlédla jsem se na Jenkse a viděla, že ho minula.

Vyděšeně na ni zíral. Nemyslel si, že to dokáže, že ho tolik nenávidí. Stále věřil, že Chessy ovládá, že ho snad stále miluje.

Spěchala jsem k ní, ale už bylo pozdě. Oči měla už strnulé a z rány na hrudi jí proudila krev. Pozvedla jsem jí hlavu a pomyslela si, jak byla krásná, jako Melanie, Rebecca, Kathy, a jako ony musela zemřít.

Nicholas Jenks se obrátil ke mně a vyhrkl: „Já vám to povídal… Říkal jsem, že jsem nevinný.”

Znechuceně jsem na něj pohlédla. Osm lidí zemřelo. Ti novomanželé, Joanna, teď i jeho žena. Nevinný? Jak si tohle může myslet?

Má pěst se mihla vzduchem a zasáhla jeho čelist. Cítila jsem, jak se něco zlomilo, a Jenks klesl k zemi. „To je za tu nevinu, Jenksi!”

Kapitola 125

BĚŽELA JSEM, aniž bych věděla, co dělám a kde jsem.

Mé instinkty mě vedly k místu, kde byl postřelen Chris.

Stále se opíral o sloup. Vypadalo to, jako by mě vyhlížel.

Doběhla jsem k němu a padla na kolena. Viděla jsem, že konečně dorazila policie a záchranka. Proč jim to trvalo tak dlouho?

„Co se stalo?” zašeptal Chris. Stěží jsem ho slyšela.

„Dostala jsem ji, Chrisi. Ten vrah byla Chessy Jenksová.”

Podařilo se mu přikývnout. „Jsi moje šikovná holčička,”

zašeptal.

Pak se Chris slabě usmál a zemřel mi v náručí.

Nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že Chris umře první.

Nic strašnějšího se nemohlo stát. To já byla přece nemocná, mě si měla smrt vzít.

Položila jsem mu hlavu na hruď. Nepohnul se, nedýchal.

Pak k Chrisovi přiskočili lékaři a snažili se dokázat nemožné. Já tam jen seděla a držela ho za ruku.

Cítila jsem se prázdná a neuvěřitelně smutná. Vzlykala jsem, ale musela Chrisovi ještě něco povědět. Poslední věc.

„Chrisi, Medved mi řekl, že se uzdravím.”

Kapitola 126

NEMOHLA JSEM SE ke své kanceláři v Baráku ani přiblížit. Dostala jsem týdenní volno, které jsem si chtěla prodloužit z vlastní dovolené. Jen jsem seděla, dívala se na staré filmy na videu, chodila do nemocnice na terapie a běhala v přístavu.

Dokonce jsem si i vařila a sedávala na terase s výhledem na zátoku, stejně jako té první noci s Chrisem. Jednoho večera jsem se opravdu opila a začala si hrát se svou pistolí.

Byla to Marta, kdo mi rozmluvil ten poslední krok. Ona a skutečnost, že spácháním sebevraždy bych zradila Chrisovu památku. A kamarádky by mi to také nikdy neodpustily.

Cítila jsem v srdci bolest mnohem silnější, než když jsem se dozvěděla o Negliho nemoci. Připadala jsem si nesnesitelně sama. Claire mi volala třikrát denně, ale já nemohla mluvit, ani s ní.

„Ty za to nemůžeš, Lindsay. Nemohlas nic dělat,”

opakovala mi.

„Já to vím,” odpovídala jsem. Nedokázala jsem o tom však sama sebe přesvědčit.

Uvažovala jsem, jaký to všechno mělo smysl. Vraždy novomanželů byly vyřešeny. Nicholas Jenks bezostyšně využíval své slávy v médiích. Má nemoc ustupovala. Chris byl mrtev. Snažila jsem se vymyslet, co budu dělat dál.

Nedokázala jsem na nic přijít.

Pak jsem si vzpomněla, jak mě touha dopadnout toho parchanta držela při životě, když jsem měla největší strach ze své nemoci.

Nešlo o dobro a zlo, vinu a nevinu. Šlo o to, v čem jsem byla dobrá a co jsem ráda dělala.

Čtyři dny po přestřelce jsem šla na Chrisův pohřeb.

Konal se v katolickém kostele v Haywardu, odkud pocházel.

Stoupla jsem si vedle Rotha, Jacobiho a velitele Mercera.

Srdce se mi svíralo. Toužila jsem být Chrisovi co nejblíž.

Sledovala jsem jeho bývalou ženu a dva chlapce a myslela na to, nakolik jsem se přiblížila jejich životům, aniž by o tom věděli.

Hrdinný policista, tak o něm všichni mluvili.

Chlápek přes marketing, pomyslela jsem si s úsměvem.

Pak jsem se rozplakala.

Jacobi mě vzal za ruku. K vlastnímu překvapení jsem jeho stisk opětovala. Musíš to překonat, jako by mi říkal.

Na hřbitově jsem přistoupila k Chrisově ženě Marion.

„Chtěla jsem se s vámi setkat,” řekla jsem. „Byla jsem s ním, když umíral.”

Pohlédla na mě s křehkou odvahou, které může porozumět jen žena.

„Já vím, kdo jste,” řekla se soucitným úsměvem.

„Opravdu jste hezká. Chris mi to pověděl. A chytrá.”

Usmála jsem se a vzala ji za ruku. Stiskla mi ji.

„Říkal také, že jste velmi statečná.”

Cítila jsem, jak se mi oči plní slzami. Pak vyslovila to, co jsem si tolik přála slyšet.

„Zůstaňte tady s námi, Lindsay.”

Policie vystrojila Chrisovi pohřeb jako hrdinovi.

Ceremonii zahájila smuteční hudba dudáků. Poctu mu vzdaly desítky policistů ve slavnostních uniformách.

Zahřměly salvy.

Když to skončilo, vracela jsem se k autu, aniž bych tušila, co budu dělat dál.

U hřbitovní brány jsem zpozorovala Cindy, Jill a Claire.

Čekaly na mě.

Nemohla jsem se pohnout. Stála jsem tam a třásly se mi nohy. Poznaly, že pokud nedojdou ony ke mně, zhroutím se.

„Odjeď odsud s námi,” navrhla Claire.

Nedokázala jsem promluvit. Stěží jsem ze sebe vypravila pár slov. „Měla jsem to být já, ne on,” řekla jsem jim. Pak mě jedna po druhé objaly. Všechny jsme plakaly. „Nikdy mě neopouštějte,” prosila jsem.

„Neopustíme,” slíbila Cindy za všechny. „Jsme přece tým. Pořád budeme spolu.”

„Máme tě rády,” zašeptala Claire.

Společně jsme vyšly ze hřbitova. Do tváří nám vanul chladný vítr a vysoušel naše slzy.

V šest večer jsem byla zpět v Budově spravedlnosti.

Potřebovala jsem tam vyřídit ještě něco důležitého.

První věc, která padne člověku do oka v hlavní hale, je velká mramorová pamětní deska. Na ní je devadesát tři jmen žen a mužů, kteří nosili uniformu sanfranciské policie a zahynuli ve službě.

Nepsané pravidlo říkalo, že jména nikdo nemá počítat.

Ten večer jsem to však udělala. Devadesát tři, počínaje Jamesem S. Coontsem z 5. října 1878, kdy byla sanfranciské policie založena. Právě na ní pracoval kameník.

Zítra bude odhaleno další: Christopher John Raleigh.

Bude při tom starosta i Mercer a novináři ze všech deníků.

Já také.

Ten večer jsem však nechtěla žádné projevy a ceremonie. Chtěl jsem s ním být sama.

Kameník dokončil svou práci. Počkala jsem, až očistí desku a uklidí úlomky kamene. Pak jsem přistoupila k desce a pohladila hladký mramor. Jeho jméno.

Christopher John Raleigh.

Kameník na mě pohlédl a povšiml si bolesti v mých očích. „Vy jste ho znala, že?”

Přikývla jsem a z hloubi mého srdce se vynořil úsměv.

Znala jsem ho.

„Parťák,” řekla jsem.

Epilog

RÁNA Z MILOSTI

UŽ JSEM SI ZVYKLA, že každé vyšetřování má volné konce a otázky, které volají po odpovědích. Každé.

Toto však ne.

Měsíc po Chrisově pohřbu jsem seděla doma. Dojedla jsem večeři pro jednoho, nakrmila a vyvenčila Martu, když se ozvalo rázné zaklepání na dveře.

Nikdo se od domovních dveří neohlásil, takže jsem vyhlédla kukátkem, než jsem otevřela dveře. Nemohla jsem uvěřit svým očím. Stál tam Nicholas Jenks.

Na sobě měl modré sako, bílou košili a šedé kalhoty.

Tvářil se stejně arogantně a protivně jako vždycky.

„Nepustíte mě dál?” zeptal se a pak se usmál, jako by říkal: Jistěže pustíte. Nemůžete přece odolat.

„Ne, nepustím,” odpověděla jsem. Odstoupila jsem ode dveří. „Padejte odsud, vy pitomče.”

Jenks zaklepal znovu. „Nemáme si co říct,” zavolala jsem nahlas, aby mě slyšel.

„Ale ano, máme,” odpověděl Jenks. „Zvorala jste to, inspektorko. Přišel jsem vám prozradit jak.”

Ztuhla jsem a srdce se mi rozbušilo. Vrátila jsem se ke dveřím a otevřela.

Vyloženě se mi posmíval. „Oslavuju,” prohlásil. „Jsem šťastný chlap! Hádejte proč.”

„Neříkejte, že jste dostal čestný doktorát.”

„No, to taky. Ale hlavně jsem prodal autorská práva na svou poslední knihu. Za osm milionů dolarů. Další čtyři kápnou za film. Tentokrát je to literatura faktu, Lindsay.

Hádejte, o čem jsem psal. No tak, do toho.”

Zoufale jsem toužila znovu Jenkse udeřit. „A to nemáte nikoho jiného, s kým byste se o tu novinu podělil? Docela smutné, ne?”

Jenks se nepřestal šklebit. „Vlastně jsem se s vámi přišel podělit o něco jiného. Posloucháte mě, Lindsay? Zvorala jste to na celé čáře.”

Jeho nadšení mě děsilo. Nemohla jsem se na něj dívat.

Co to má znamenat?

„Nabídla bych vám něco k pití, ale hnusíte se mi,”

odsekla jsem.

Pokrčil rameny. „Abyste věděla, cítím k vám totéž. Proto jsem vám chtěl tohle povědět, Lindsay, jen vám.” Ztišil hlas v šepot. „Chessy dělala, co jsem jí přikázal, až do samého konce. Hráli jsme strašnou, úžasnou hru. Neštastní manželé zabíjejí ty šťastné. Prožívali jsme zápletku knihy. Mé knihy.

Zvorala jste to, Lindsay. Dostal jsem se z toho bez poskvrny. Jsem na svobodě. A bohatší než kdy předtím.”

Díval se na mě a pak se rozesmál. Byl to ten nejhnusnější zvuk, jaký jsem v životě slyšela.

„Je to pravda. Chessy udělala cokoliv, co jsem jí přikázal. Dělaly to všechny, proto jsem si je vybíral. Hrával jsem s nimi hru, při které štěkaly jako psi. Milovaly to.

Chcete si zahrát, Lindsay? Raf, raf?”

Sjela jsem ho pohledem. „Nepřipadá vám to trochu divné, hrát starou hru vašeho otce? Joanna mi o ní řekla.”

„Dovedl jsem ji k dokonalosti, kterou by si můj otec ani nedokázal představit. Naplánoval jsem všechny ty vraždy a vyšel z toho bez poskvrny. Nenaskakuje vám z toho husí kůže, inspektorko?”

Náhle Jenks vytáhl z kapsy u saka gumové rukavice. Co to má znamenat?

„A tohle je také dokonalé,” řekl. „Já tady nejsem, Lindsay. Jsem na Tahoe s jednou malou, prolhanou děvkou.

Potvrdí moje alibi. Dokonalé zločiny jsou má specialita, Lindsay.”

Když jsem se obrátila na útěk, vytasil Jenks nůž. „Chci cítit, jak do tebe proniká tohle ostří, Lindsay. Hluboko. Rána z milosti.”

„Pomoc!” vykřikla jsem, ale v tom mě tvrdě udeřil.

Šokovalo mě, jak rychle se dokáže pohybovat a jak je silný.

Narazila jsem na zeď v obývacím pokoji a málem omdlela. Marta po něm instinktivně skočila. Nikdy jsem ji neviděla tak rozzuřenou. Mávl nožem a rozřízl jí rameno. S

kňučením dopadla na zem.

„Přestaň, Marto!” křikla jsem na ni.

Jenks mě zvedl a hodil do ložnice. Zabouchl za sebou dveře.

„Když jsem byl ve vězení, mělo dojít k další vraždě novomanželů. Měly se objevit další důkazy. Bylo by jasné, že jsem nevinný. Pak bych o tom napsal knihu! Ale Chessy mě oklamala. Nikdy jsem si jí nevážil víc, Lindsay. Skoro jsem ji za to miloval. Konečně ukázala trochu kuráže!”

Plazila jsem se dál od Jenkse, ale bylo jasné, že mu v ložnici neuniknu. Cítila jsem, že mám asi zlomené žebro.

„Nejdřív mě budeš muset zabít,” zachraptěla jsem.

„Proč ne?” usmál se. „Potěšení na mé straně.”

Plazila jsem se k posteli pod oknem. Těžce se mi dýchalo.

Jenks šel pomalu za mnou.

„Stůj, Jenksi!” vykřikla jsem z plných plic. „Varuju tě!”

Nezastavil se. Proč by také měl? Mával ve vzduchu nožem. Vychutnával si to. Smál se. Další dokonalá vražda.

Sáhla jsem pod postel, kde jsem měla připevněné pouzdro s revolverem, můj domácí bezpečnostní systém.

Neměla jsem čas zamířit, ale nebylo třeba. Nicholas Jenks stál přímo nade mnou s nožem v levé ruce.

Vypálila jsem třikrát. Jenks vykřikl, jeho šedé oči naplnil úžas, a pak se svalil mrtvý vedle mě. „Smaž se v pekle,”

zašeptala jsem.

Nejdřív jsem zavolala Claire, policejní lékařce, pak Cindy, nejlepší reportérce kriminálních rubrik v San Francisku, a nakonec Jill, strážkyni spravedlnosti.

V mžiku byly u mě.