Elizabeth Peters

Krokodýl na písčině

1

Když jsem poprvé viděla Evelyn Barton-Forbesovou, potloukala se ulicemi Říma (Samozvaný Kritik, který mi hledí přes rameno, mi oznamuje, že jsem se hned v první větě dopustila chyby. Pokud tato zdánlivě prostá slova skutečně naznačují to, co mi bylo řečeno, musím vymyslet nějaký jiný slovní obrat, abych Evelyn neukřivdila.)

Abych však neukřivdila sobě, musím trvat na tom, že Evelyn dělala přesně to, co jsem řekla, ale bez jakéhokoli postranního úmyslu. Ta ubohá dívka opravdu neměla žádný záměr, a i kdyby ho měla, neměla možnost ho uskutečnit. Setkaly jsme se náhodou, ale byla to šťastná náhoda. Já jsem totiž měla, ostatně jako vždycky, dost záměrů pro dva.

Toho rána jsem odešla z hotelu v dosti podrážděné náladě. Mé plány se zhatily. Nebyla jsem zvyklá na to, aby se mi plány hatily. Můj malý italský průvodce vycítil mé rozpoložení a tiše cupital za mnou. Když jsem se s Pierem setkala poprvé, nebyl vůbec zamlklý. Postával v hotelové hale spolu s ostatními svými kolegy a čekal na příjezd bezbranných cizinců, kteří potřebují překladatele a průvodce. Vybrala jsem si ho v té tlačenici proto, že jeho vzezření bylo o něco méně lotrovské než vzhled těch ostatních.

Byla jsem si dobře vědoma, že tihle chlapíci mají sklon týrat, šidit a všelijak zneužívat oběti, které je zaměstnávají, ale já jsem se nehodlala nechat napálit. Netrvalo dlouho, a Pierovi to bylo jasné. Ani mi to nedalo moc práce. Mým prvním číslem bylo nemilosrdné handrkování s obchodníkem, k němuž mě Piero dovedl, abych si u něj koupila hedvábí. Konečná cena byla tak nízká, že Pierova provize se scvrkla na zanedbatelnou sumičku. Vyjádřil krajanovi v rodném jazyce svou rozmrzelost a do svého výlevu zahrnul i několik zaujatých poznámek na adresu mého zjevu a mých způsobů. Nechala jsem ho chvíli pokračovat, pak jsem ho přerušila a pro změnu jsem poznamenala cosi o jeho způsobech. Umím totiž italsky docela dobře. Od této chvíle jsme s Pierem vycházeli bezvadně. Nenajala jsem si ho proto, že bych potřebovala tlumočníka, ale protože jsem chtěla, aby mi někdo nosil balíčky a obstarával pochůzky.

Znalost jazyků a prostředky, které mi umožňovaly cestovat do ciziny, jsem získala od svého zemřelého otce. Byl to vědec a archeolog. Na malém venkovském městě, kde se tatínek rozhodl žít, se nedalo dělat nic moc jiného než se učit. Zajímají mě jazyky, živé i mrtvé. Tatínek měl raději ty mrtvé. Byl zaníceným studentem minulosti a vynořoval se z ní jen příležitostně. To pak na mě zamrkal a vyjádřil překvapení nad tím, jak jsem vyrostla od doby, co si mne naposledy všiml. Náš společný život mi připadal příjemný. Jsem nejmladší ze šesti dětí. Mí bratři, kteří jsou o mnoho starší, již dávno opustili hnízdo. Jsou z nich úspěšní obchodníci a praktičtí intelektuálové a všichni do jednoho otcovu vědu zavrhli. Zbyla jsem tedy já, abych byla otci oporou ve stáří. Jak jsem již řekla, takový život mi vyhovoval. Umožnil mi rozvíjet mé nadání a touhu po vzdělání. Ať si však laskavý čtenář nemyslí, že jsem proto byla špatně vybavena do praktického života. Můj otec neměl praktické stránky života v oblibě. Nechával na mně, abych trápila pekaře a balamutila řezníka, což jsem, mohu-li to tak říci, dělala dosti úspěšně. Ve srovnání s řezníkem Hodgkinsem mi Piero nepůsobil žádné problémy.

Můj otec nakonec zemřel smí-li se použít tak přesné slovo pro to, co se událo. Dalo by se říci, že postupně seschl a sešel. Jedna drzá služka prohlašovala, že byl už dva dny mrtvý, než si toho někdo všiml. To je strašně přehnané. Musím však připustit, že mohl skonat v kterékoli minutě během těch pěti hodin, které jsem s ním toho odpoledne strávila v jeho pracovně. Seděl opřený ve svém velikém koženém křesle a meditoval, jak jsem usuzovala. Když jsem, vedena jakousi předtuchou, k němu přispěchala, měly jeho doširoka otevřené oči tentýž mírně tázavý výraz, s jakým se na mne vždycky díval. Takový odchod ze světa mi připadal důstojný a pohodlný.

Pro nikoho nebylo žádným překvapením, když se zjistilo, že svůj majetek odkázal mně, své opoře ve stáří a jedinému dítěti, které nemělo vlastní příjem. Bratři to přijali shovívavě, stejně jako brali mou oddanou službu tatínkovi. Nezlobili se, dokud se nedozvěděli, že onen majetek nečítá mizerných pár grošů, ale půlmiliónové jmění. Podlehli rozšířenému omylu, že roztržitý vědec musí být nutně také hlupák. Otcova nechuť dohadovat se s panem Hodgkinsem nebyla výrazem jeho neschopnosti, ale spíš nezájmu. Velice se zajímal o investice, o peníze a o všechny ty další tajemné záležitosti, které vytvářejí bohatství. Vedl své obchodní záležitosti se stejnou zdrženlivostí, jakou se vyznačovaly všechny jeho zvyky, a k překvapení všech zemřel jako bohatý muž.

Když tento fakt vešel ve známost, způsobilo to pěkný poprask. Můj nejstarší bratr James zašel dokonce tak daleko, že vyhrožoval soudním řízením a oháněl se otcovou ztrátou soudnosti a mým nepřípustným ovlivňováním. Tomuto neuváženému výbuchu zlosti, jež je pro bratra Jamese typický, snadno učinil přítrž tatínkův skvělý advokát pan Fletcher. Následovaly další pokusy. Zaplavila mne vlna návštěv bratranců a sestřenic, kteří mě ujišťovali o své oddanosti, již v minulých letech dokazovali svou nepřítomností. Švagrová mě co nejlaskavěji zvala, abych šla bydlet k nim. Velice důrazně mne též varovali před lovci věna.

Tato varování sice nebyla nesobecká, byla však úplně zbytečná. Stará panna středního věku (bylo mi dvaatřicet a pokládala jsem pod svou důstojnost to nějak zakrývat), jíž nikdo dosud nenabídl sňatek, by musela být padlá na hlavu, kdyby nepoznala, že příčinou její oblíbenosti je nově nabyté jmění. Nebyla jsem padlá na hlavu. Vždycky jsem o sobě věděla, že jsem ošklivá.

Průhledné snahy mých příbuzných a různých nezaměstnaných pánů, kteří se pokoušeli upoutat mou pozornost, mi skýtaly chmurné obveselení. Neodmítala jsem je, právě naopak, nechala jsem je chodit na návštěvu a smála jsem se do hrsti jejich neohrabaným pokusům. Potom mě napadlo, že se tím bavím až přespříliš. Začala jsem být cynická. A právě tato změna v mém charakteru mne přivedla k rozhodnutí opustit Anglii. Nebyl to strach z toho, že bych byla přemožena, jak naznačovali zlí jazykové. Vždycky jsem chtěla cestovat. Nyní jsem se rozhodla, že se podívám na všechna místa, která otec studoval na slávu starého Řecka, na velkolepý majestát Říma, na Babylon a sto bran starých Théb.

Jakmile jsem učinila toto rozhodnutí, přípravy na cestu mi už netrvaly dlouho. Uspořádala jsem své záležitosti s panem Fletcherem a obdržela jsem od něj nabídku k sňatku, kterou jsem odmítla s týmž dobrým rozmarem, s jakým mi ji on přednesl. Aspoň byl upřímný.

“Řekl jsem si, že za pokus to stojí,” poznamenal klidně.

“Risk je zisk,” přisvědčila jsem.

Pan Fletcher mne chvilku zamyšleně pozoroval.

“Slečno Amélie, smím se vás zeptat tentokrát z titulu svého úřadu, zda máte někdy v úmyslu vstoupit do manželského svazku?”

“Nikoli. Neschvaluji manželství ze zásady.” Pan Fletcher pozvedl šedobílé obočí. “Tedy pokud jde o mne,” dodala jsem. “Domnívám se, že pro některé ženy je docela dobré, co jiného by ty chudinky mohly dělat? Proč by se však měla nezávislá, inteligentní příslušnice ženského pohlaví dobrovolně podvolovat vrtochům a krutostem nějakého manžela? Ujišťuji vás, že bych nejdřív musela potkat muže, který by měl tolik rozumu jako já!”

“Tomu docela věřím,” řekl pan Fletcher. Okamžik váhal. Představovala jsem si, že bojuje s pokušením pronést nějakou nevhodnou poznámku. Svůj boj prohrál.

“Proč nosíte tak úděsné šaty?” vyhrkl. “Jestli tím chcete odradit nápadníky “

“To jistě, pane Fletchere!” vykřikla jsem.

“Promiňte,” řekl právník, otíraje si čelo. “Nechápu, co mě to napadlo.”

“Já také ne. A pokud jde o mé šaty, hodí se k životu, který vedu. Současná móda je pro aktivní ženu nepraktická. Sukně tak těsné, že se člověk musí batolit jak mimino, korzety tak vyztužené, že není ani možné se pořádně nadechnout. A což teprve honzík! Ze všech idiotských vynálezů, jimiž je sužováno ženské pokolení, je honzík určitě nejhorší. Sice ho nosím, protože člověk si nemůže dát ušít šaty bez honzíku, ale musí být aspoň z nějaké rozumné tmavé látky a s minimem ozdob. Jaká otrava, muset se dívat na všechny ty volánky a kanýrky z purpurového saténu nebo na róbu zdobenou mrtvými ptáky, jako jsem jednou viděla!”

“A přesto,” usmíval se pan Fletcher, “jsem si vždycky myslel, že byste mohla v těch volánkách, kanýrkách a purpurovém saténu vypadat poměrně dost dobře.”

Příležitost proslovit přednášku mi vrátila dobrou náladu. Opětovala jsem jeho úsměv, ale zavrtěla jsem hlavou.

“Vzdejte to, pane Fletchere. Mně nemůžete zalichotit, znám příliš dobře katalog svých nedostatků. Jsem moc vysoká, v některých partiích jsem hubená a v jiných zase více než bohatě obdařená. Mám moc velký nos, moc široká ústa a bradu mám jako muž. Nažloutlá pleť a smolně černé vlasy nejsou letos v módě a bylo mi řečeno, že takhle šedé oči pod tak odpudivě černým obočím vzbuzují hrůzu, i když se dívají dobrotivě což se mým očím stává jen zřídka. No,myslím, že jsem už tohle téma vyčerpala. Nepřejdeme k obchodním záležitostem?”

Na Fletcherův návrh jsem sepsala poslední vůli. Neměla jsem sice v úmyslu zemřít ještě dlouhá léta, ale uvědomovala jsem si rizika cestování do tak nebezpečných oblastí, jako byly ty, které jsem hodlala navštívit. Odkázala jsem celé své jmění Britskému muzeu, kde tatínek strávil tolik šťastných chvil. Byla jsem z toho trochu naměkko. Tatínek mohl stejně tak dobře umřít v čítárně, a zřízencům by klidně mohlo trvat víc než dva dny, než by si uvědomili, že už nedýchá.

Mým posledním úkolem před odjezdem bylo najmout si společnici. Nedělala jsem to proto, abych učinila zadost slušnosti. Jakkoli bylo ženské pohlaví v této údajně osvícené dekádě osmdesátých let devatenáctého století utiskováno, žena mého věku a postavení mohla klidně cestovat do ciziny sama, aniž by se tím, krom přehnaně prudérních osob, někoho dotkla. Najala jsem si společnici, protože zkrátka proto, že jsem se cítila osaměle. Celý život jsem se starala o tatínka. Potřebovala jsem někoho. Ne proto, aby se staral o mne, ale naopak. Slečna Pritchettová byla dokonalá společnice. Byla o pár let starší než já, ale z jejího oblečení a způsobů by to nikdo nepoznal. Měla zálibu v elegantních mušelínových šatech s volánky, které jaksi nemístně visely na její kostnaté postavě, a její hlas se podobal groteskně vysokému pištění. Byla nemotorná a její hloupost hraničila s prostoduchostí. Měla takový zvyk, že kdykoli nastal sebemenší problém, omdlela, nebo se aspoň zhroutila na židli a tiskla si ruku k srdci. Těšila jsem se na společný život se slečnou Pritchettovou. Pohánět ji páchnoucími ulicemi Káhiry a palestinskými pouštěmi by mé čilé mysli přineslo kýžené rozptýlení.

Nakonec mne slečna Pritchettová zklamala. Lidé, jako je ona, jen málokdy onemocní, protože jsou příliš zaměstnáni věčným předstíráním nemoci. Ale ještě než jsme dorazili do Říma, podlehla slečna Pritchettová se slaboduchostí sobě vlastní nákaze tyfu. Sice se uzdravila, ale zdržela můj odjezd do Egypta o dva týdny, čímž mi dala najevo, že nebude schopna se mnou držet krok dřív, než si odbude dlouhou rekonvalescenci. Svěřila jsem ji tedy do péče jednoho duchovního a jeho ženy, kteří odjížděli z Říma, a poslala jsem ji zpátky do Anglie. Pochopitelně jsem se cítila zavázána vyplácet jí plat, dokud nebude schopna najít si jiné místo. Odjížděla s pláčem, a když se kočár rozjížděl, pokoušela se mi políbit ruku.

Zanechala prázdnotu v mých pečlivě připravených plánech a byla příčinou mé špatné nálady, když jsem onoho osudného dne odcházela z hotelu. Měla jsem oproti svému plánu již dva týdny zpoždění a všude bylo zajištěno ubytování pro dvě osoby. Měla bych se pokusit najít si jinou společnici, nebo se smířit s tím, že budu cestovat sama? Musela jsem se rozhodnout brzy. Přemítala jsem o tom, když jsem se šla naposledy podívat do starého římského Fóra.

Bylo svěží prosincové odpoledne, slunce občas zahalily mraky. Piero vypadal jako zmrzlý pes, přestože jsem mu koupila teplý kabát. Mně zima nebyla. Větrný den se svým střídáním stínu a slunečního svitu se k té scenérii docela dobře hodil. Zlámané sloupy a spadané kameny byly ztemnělé zmuchlanými trsy plevele, který byl v tuto roční dobu křehký a zahnědlý. Potulovali se tu další návštěvníci. Vyhnula jsem se jim. Přečetla jsem několik nesouvislých nápisů a k svému uspokojení jsem rozpoznala místo, kde upadl Cézar a kde senátoři čekali na příjezd Gótů. Pak jsem se usadila na jednom povaleném sloupu.

Piero se schoulil u mých nohou. Kolena si přitáhl k bradě a rukama ovinul koš, který nesl. Tvrdé a studené sedátko mi připadalo docela pohodlné, nakonec ten honzík má přece jen něco do sebe. Byl to soucit s Pierem, který mne přiměl nařídit mu, aby otevřel košík, jímž nás vybavila hotelová kuchyň. Nabídla jsem mu teplý čaj, ale odmítl s žalostným pohledem. Hádám, že by si dal spíš brandy.

Popíjela jsem právě čaj, když jsem si náhle o něco dále všimla hloučku lidí. Patrně se shlukli kolem nějakého předmětu, který mi zakrývali svými těly. Poslala jsem Piera, aby se podíval, co se děje, a pokračovala jsem v pití čaje. Po chvíli přiskákal zpátky a černé oči se mu třpytily. Nic tyhle lidi nepotěší tak jako cizí neštěstí. Proto mě ani nepřekvapilo, když mi hlásil, že ti “turisti” se shlukli kolem mladé anglické dámy, která padla mrtvá k zemi.

“Jak víte, že je to Angličanka?” vyzvídala jsem.

Piero mi neodpověděl slovy. Předvedl mi sérii výjimečných grimas, které vyjadřovaly tak hlubokou jistotu, že jsem nepotřebovala další důkazy. Koulel očima, mával kolem sebe rukama a krčil rameny. Co jiného by ta dáma mohla být než Angličanka.

Ať byla Angličanka nebo ne, pochybovala jsem, že je mrtvá. To byla jen Pierova románská záliba v dramatičnosti. Ale pokud jsem viděla, nikdo ze skupinky lidí nedělal nic jiného, než že na ni zíral. Zvedla jsem se tedy, oklepala jsem smetí z honzíku a zamířila jsem k hloučku. Můj slunečník se ukázal být konečně užitečný. Musela jsem poměrně tvrdě použít jeho kování na hřbety několika pánů, než se uráčili pohnout. Konečně jsem se dostala do středu kruhu. Jak jsem se domnívala, nikdo neprojevil špetku rozumu nebo soucitu. Skutečně, některé ženy táhly své průvodce pryč, trousily něco o infekci a kritizovaly pravděpodobné vlastnosti zhroucené dámy.

Vypadala tak žalostně, jak tam tak ležela na chladné, vlhké zemi, že snad jen ten, kdo má srdce z kamene, s ní mohl nemít soucit. Mnoho srdcí je však právě z této látky.

Sedla jsem si na zem a zvedla jsem si dívčinu hlavu na koleno. Hrozně jsem litovala, že jsem na sobě neměla pláštěnku nebo kabát. Na to však byla snadná pomoc.

“Váš kabát, pane,” řekla jsem nejbližšímu pánovi.

Byl to statný rudolící člověk, jehož nadbytečné vrstvy tuku jej musely dostatečně chránit před zimou i bez kožešinou lemovaného zimníku, do něho byl oblečen. Měl hezkou vycházkovou hůl se zlatou hlavicí, kterou šťouchal do ležící dívky jako průvodce v muzeu voskových figurín. Když jsem ho oslovila, otočil se od své společnice, které něco polohlasem sděloval, a civěl na mě.

“Co-cože?” zasupěl.

“Váš kabát,” řekla jsem netrpělivě. “Hned mi ho dejte.” A pak, když stále jen zíral a jeho obličej pořád více rudnul, zvýšila jsem hlas. “Pane, dejte mi ihned váš kabát!”

Položila jsem zimník přes dívku. Když jsem se ujistila, že je jenom v mdlobách, měla jsem dost času šiji zblízka prohlédnout. Ani trochu jsem se nedala vyvést z míry velrybím prskáním rudolícího džentlmena, jehož kabát jsem ukořistila.

Už jsem řekla, že jsem ošklivá. Mám proto zcela nezaujatou slabost pro krásu ve všech podobách. Mohla jsem tedy nezaujatě obdivovat dívku, která ležela v bezvědomí přede mnou.

Byla to Angličanka, určitě: ta dokonalá bílá pleť a světle zlaté vlasy nemohly patřit žádné jiné národnosti. Měla od přírody světlou kůži a teď, když byla v mdlobách, měla tvář bezbarvou a čistou jako z mramoru. Její rysy mohly klidně patřit antické Venuši nebo mladé Dianě. Řasy byly o několik odstínů tmavší než vlasy, což vytvářelo příjemný kontrast. Byla do chladného počasí dost nevhodně oblečená. Na sobě měla letní šaty a tenký modrý plášť. Obojí bylo notně obnošené, ale kdysi to musela být nákladná garderóba šaty z drahé látky prozrazovaly dokonalou práci s jehlou. Rukavičky na malých rukou byly pečlivě vyspravené. Dívka ztělesňovala chudobu a odevzdanost, která podněcovala mou zvědavost stejnou měrou, jakou budila můj soucit. Divila jsem se, co mohlo tak zjevně kultivovanou mladou ženu přivést do tohoto stavu. Dohadovala jsem se, že trpěla hlavně zimou a hladem. Hubený bílý obličej měla ztrhaný a tváře se jí propadaly.

Viděla jsem, jak se její temně zlatavé řasy zatřepetaly a zvedly, a odkryly tak neobyčejně tmavě modré oči. Chvilku se jako ve snách rozhlížely kolem sebe a pak se zaměřily na můj obličej. Dívčin výraz se změnil do tváří jí vstoupil slabý nádech barvy a pokoušela se posadit.

“Jen ležte,” řekla jsem. Jednou rukou jsem ji položila a druhou jsem kývla na Piera. “Omdlela jste a jste stále slabá. Buďte tak hodná a vezměte si něco k snědku, než učiníme další opatření, abychom vám pomohli.”

Pokusila se zaprotestovat. Její bezmocnost a hlouček čumilů ji viditelně rozrušily. Mně byli diváci naprosto lhostejní, ale protože ona vypadala, že je v rozpacích, rozhodla jsem se, že se jich zbavím. Jednoduše jsem jim řekla, aby šli pryč. Poslechli mne až na rozhořčeného muže, jehož kabátem byla dívka přikrytá.

“Řekněte mi, jak se jmenujete a v kterém hotelu bydlíte,” přerušila jsem jeho hlasitý protest. “Kabát vám bude vrácen dnes večer. Osoba tak nadměrného objemu by stejně neměla nosit takové těžké oděvy.”

Dáma po jeho boku, která měla stejně plné obrysy a červený obličej jako on, hlasitě vykřikla: “Jak se opovažujete, madam! To se hned tak nevidí!”

“To bych řekla, že ne,” souhlasila jsem a změřila jsem si ji pohledem, který ji přinutil udělat krok vzad. “Nepochybuji o tom, že je příliš pozdě na to, aby se ve vás probudil byť jen slabý pocit křesťanského soucitu nebo normálního lidského cítění, takže se o to ani nebudu pokoušet. Odeberte se pryč, madam, a tohoto sotva mohu říct ,džentlmena’tedy tuhle mužskou osobu si vezměte s sebou.”

Když jsem mluvila, podávala jsem z košíku kousky jídla ležící dívce. Vybraný způsob, jakým jedla, přestože měla zjevně hlad, potvrdil mou domněnku, že je to opravdová dáma. Zdálo se, že se cítí lépe, když dojedla kousek chleba a dopila zbytek mého čaje. Protože lidé byli již daleko, mohla jsem ji s Pierovou pomocí postavit na nohy. Potom jsme odjeli kočárem ke mně do hotelu.

II

Doktor mne ujistil, že moje diagnóza byla správná. Ta mladá dáma trpěla jen hladem a zimou. Po nějaké infekci nebylo ani stopy a dívka se rychle zotavovala.

V mé hlavě uzrával plán. Kráčela jsem sem a tam po salonu ve svém apartmá, jak je mým zvykem, když přemýšlím, a všechno jsem rozvažovala. Netrvalo mi dlouho a dospěla jsem k rozhodnutí. I když ta dívka vypadá jako křehotinka, musí mít tuhý kořínek, když v tak zesláblém stavu odolávala mizernému římskému vzduchu a dešti. Bylo naprosto jasné, že neměla žádné příbuzné, u nichž by mohla hledat útěchu, jinak by takhle nedopadla. A stejně tak jasné bylo, že ji v takovém stavu nemůžu nechat.

Když jsem se rozmyslela, vydala jsem se za mladou dámou, abych jí řekla, co je třeba udělat.

Seděla v posteli a jedla polévku z rukou služebné Traversy. Nezdálo se, že by to některou z nich těšilo. Traversa je živoucím popřením teorií fyziognomů, protože její obličej a postava vůbec neodráží její povahu. Je to kulaťoučké stvoření s veselým obličejem, ale s duší vyschlé staré panny. Nesouhlasila s tím, že jsem se ujala “zatoulané” dívky, a kyselý výraz prozrazoval její pocity. Po pravdě řečeno to byl jediný způsob, jak Traversa směla své pocity vyjádřit. Žádné stížnosti jsem totiž netrpěla.

“To stačí,” řekla jsem. “Bylo by neuvážené, kdybyste toho teď snědla moc. Běžte pryč, Traverso, a zavřete prosím pořádně dveře.”

Když poslechla, prohlédla jsem si svou pacientku a byla jsem potěšena tím, co vidím. Moje flanelová noční košile byla dívce značně veliká. Bude potřebovat oblečení líbezné, jemné věci, které by se hodily k jejím světlým vlasům.

Oděvy, jaké já nikdy nebudu moci nosit. Byla by okouzlující v pastelových odstínech, v bleděmodré, růžové a levandulové. Měla teď ve tváři barvu, jemný ruměnec, který ji dělal ještě hezčí. Jak se propána taková dívka mohla dostat do tak zuboženého stavu?

Můj pohled musel být pátravější, než jsem si uvědomovala. Dívka sklopila oči. Potom zvedla hlavu a promluvila pevným hlasem, jaký bych od ní neočekávala. Její mluva smetla veškeré přetrvávající pochybnosti o tom, z jaké vrstvy pochází. Byl to hlas urozené mladé dámy.

“Ani nevíte, jak jsem vám zavázána,” začala. “Ale ujišťuji vás, madam, že nebudu zneužívat vaší štědrosti. Jsem už úplně v pořádku, a kdybyste mohla nařídit služce, aby mi vrátila šaty, ihned vás zbavím své přítomnosti.”

“Vaše šaty jsou vyhozené,” řekla jsem nepřítomně. “Nestálo za to dávat je prát. Musíte tak jako tak zůstat celý den v posteli. Objednám na zítřek švadlenu. Příští pátek odplouvá loď do Alexandrie. Týden by měl stačit. Samozřejmě budete muset pořídit nějaké nákupy, ale nejdřív bych se raději podívala, co máte s sebou. Když mi řeknete, kde jste bydlela, pošlu tam někoho pro vaše věci.”

Její tvář byla velmi výmluvná. Když jsem hovořila, zračily se v ní rozdílné emoce. Modré oči jí blýskaly rozhořčením, a hned se zase zúžily podezřením. Nakonec však otevřela ústa v nelíčeném úžasu. Čekala jsem, že něco řekne, ale jen otevřela a zavřela ústa. Řekla jsem tedy netrpělivě: “Beru vás s sebou do Egypta jako svou společnici. Slečna Pritchettová mne zklamala chytla tyfus. Domluvily jsme se, že jí budu platit deset liber ročně. Přirozeně se postarám o to, abyste byla na cestu náležitě vybavena. Ve flanelové noční košili sotva můžete cestovat!”

“To ne,” souhlasila dívka. Vypadala jako omámená. “Aleale já-”

“Jmenuji se Amélie Peabodyová. Budete mi říkat Amélie. Jsem neprovdaná žena s vlastními prostředky a cestuji pro radost. Chtěla byste o mně vědět ještě něco?”

“Vím všechno, co potřebuji,” řekla dívka tiše. “Nebyla jsem úplně v bezvědomí, když jste mne přišla zachránit, a myslím, že poznám, když má někdo laskavé srdce. Ale, drahá slečno Peabodyová nebo vlastně Amélie vždyť vy nevíte nic o mně!”

“A je tu něco, co bych o vás měla vědět?”

“Mohla bych být zlodějka! Mohla bych být vypočítavá, zlomyslná.”

“Ne, ne,” řekla jsem klidně. “Lidé mne obviňují z toho, že j^em poněkud zbrklá ve svých činech a rozhodnutích. Já však nejednám nikdy bez rozmyslu, je to prostě tím, že myslím mnohem rychleji a inteligentněji než většina ostatních. Dokážu skvěle posoudit charakter člověka. Vy mne nemůžete oklamat.”

V koutku dívčiných úst se objevil dolíček. Zachvěl se a zmizel. Modré oči se sklopily.

“Už vás klamu,” řekla tak tiše, že jsem sotva slyšela, co říká. “Nejsem taková, jak si myslíte. Musím vám říci svůj příběh, a až ho vyslechnete, pak pak budete mít plné právo poslat mě pryč.”

“Pokračujte,” řekla jsem. “Budu vaším soudcem.”

“Tím jsem si jista!” Dolíček se objevil znovu, ale nezůstal. Oči sejí zklidnily a líce pobledly. Dívka začala vyprávět.

DÍVČIN PŘÍBĚH

Jmenuji se Evelyn Barton-Forbesová. Rodiče mi zemřeli, když jsem byla malá. Vychovával mě dědeček, hrabě z Ellesmeru. Vidím, že to jméno znáte. Je to staré a úctyhodné jméno, třebaže mnozí jeho nositelé hodni úcty nebyli. Můj dědeček, no, nemůžu o něm mluvit nezaujatě. Vím, že lidé ho pokládali za lakomého sobce. Patřil k nejbohatším mužům v Anglii a nebyl nikdy žádný lidumil. Ale na mě byl vždycky hodný. Byla jsem jeho mazlíček, říkal mi, že jsem jeho ovečka. Myslím, že jsem byla možná jediná lidská bytost, na kterou nikdy nepromluvil hrubě. Dokonce mi odpustil i to, že jsem dívka, a ne dědic, kterého si tolik přál.

Předpokládám, že jste feministka, slečno vlastně Amélie. Budete tedy patrně pobouřena, ale asi vás nepřekvapí, když vám řeknu, že i když jsem jediným dítětem nejstaršího dědečkova syna, nemohu po něm zdědit titul ani majetek. Z tohoto pravidla existuje několik výjimek, které však platí jen pro mužské potomky. Když můj otec předčasně zemřel, stal se příštím dědicem můj bratranec Lukáš Hayes.

Chudák Lukáš! Moc často jsem ho nevídala, ale vždycky jsem ho měla ráda. Nemohla jsem ho než litovat, protože dědeček k němu byl vždycky krutě nespravedlivý. Samozřejmě že by to nikdy nepřiznal. Tvrdí, že nemá Lukáše rád, protože je výstřední a neukázněný. Ale byla jsem si jistá, že to jsou jen pomluvy. Dědeček ve skutečnosti nesnášel mého nešťastného bratrance proto, že byl synem svého otce. Víte, jeho matka, dědečkova nejstarší dcera, utekla s jedníms jedním italským džentlmenem. (Promiňte, že jsem tak rozrušená, ale hned se dozvíte proč. No, už je to lepší.)

Můj děd je Angličan každým coulem. Pohrdá všemi cizinci, ale zejména těmi, kteří mají románské předky. Považuje je za vychytralé, mazané ach, nemohu ani opakovat, jak hrozné věci o nich říká! Když tetička utekla s vévodou d’Imbroglio d’Annunciata, dědeček ji vydědil a vyškrtl její jméno z rodinné bible. Ani když umírala, neposlal jí slůvko útěchy nebo odpuštění. Říkal, že vévoda nebyl žádný šlechtic, ale podvodník, který se žene za věnem. Jsem si jistá, že to není pravda. Připouštím, že měl velmi málo peněz, ale to neznamená, že jeho titul nebyl pravý. Nicméně když Lukáš dospěl, uznal za vhodné, že si změní jméno, protože to původní dovádělo dědečka k šílenství. Říká si teď Lukáš Elliot Hayes a svého italského titulu se vzdal.

Nějaký čas se zdálo, že si Lukáš získá dědečkovu přízeň. Dokonce mě napadlo, že dědeček uvažuje o tom, že bychom se s Lukášem mohli vzít. Svým způsobem by to bylo šťastné řešení, protože Lukáš by nakonec stejně zdědil bohatství i titul. Ale bez dědečkova soukromého majetku, se kterým mohl volně nakládat, by bylo panství spíše přítěží než výhodou, a dědeček se nikterak netajil tím, že tyto peníze hodlá odkázat mně.

Ale jestli takový plán existoval, sešlo z něho. Když se dědeček doslechl o nějaké nové Lukášově lumpárně, byl vzteky bez sebe a poslal ho pryč. Stydím se za to, ale ulevilo se mi. Lukáš mi byl sice sympatický, ale nemilovala jsem ho. Byla jsem pošetilá sentimentální dívka a představovala jsem si, že manželství musí předcházet láska. Vidím, že se mračíte, Amélie, když slyšíte, co o sobě říkám. Ale brzy poznáte, že to ještě nic není.

Protože ta láska přišla, aspoň já jsem si to myslela, a znamenala pro mne naprostou zkázu.

Když byl u nás Lukáš, začala jsem se zajímat o kreslení. Lukáš říkal, že mám od přírody značné nadání, a než odjel, naučil mne všemu, co sám uměl. Přála jsem si v tom dále pokračovat, a tak dědeček, který mě rozmazloval víc, než jsem si zasloužila, vyhlásil, že hledá učitele kreslení. Tak do mého života vstoupil Alberto.

Nemohu o něm mluvit klidně. V těch krásných rysech a lesklých tmavých vlasech, které mi připadaly tak andělské, vidím teď cosi ďábelského. Dosud se mi v duchu vrací jeho tichý hlas a lámaná angličtina uměl anglicky dost špatně jako úskočné šeptání zloducha. On on. Když dovolíte, budu stručná. Zkrátka mě svedl a přesvědčil mne, abych s ním utekla. Na jeho naléhání jsem odešla z domova, opustila jsem starpe, který mě miloval a chránil, hodila jsem za hlavu náboženství, morálku i zdravý rozum. Nemohu o Albertovi mluvit bez nenávisti, ale věřte mi, Amélie, že sebe viním ještě víc. Jak pravdivé je staré rčení, že zlo se potrestá samo! Zasloužím si svůj bídný osud, přivodila jsem si ho sama a nemohu mít lidem za zlé, když se mi budou vyhýbat.

Promiňte. Nechala jsem se unést.

Brzy budu u konce svého vyprávění. Vzala jsem si s sebou pár šperků, vhodných pro mladou dívku, jež mi dědeček ve své velkomyslnosti věnoval. Peníze, které jsem za ně dostala, nám moc dlouho nevydržely, protože jsme cestovali přes celou Evropu do Říma. Alberto trval na tom, abychom žili na důstojné úrovni. Podnájem, v němž jsme v Římě bydleli, důstojný již rozhodně nebyl, ale to už jsem neměla žádné peníze. Když jsem se Alberta ptala, co bude dál, odpovídal vyhýbavě. Stejně uhýbal, když přišla řeč na manželství. Civilní obřad pro něj jako pro dobrého katolíka nepřipadal v úvahu. Ale já nejsem katolička. Ach, jeho výmluvy byly chabé, teď to vidím, ale byla jsem tak hloupá…

Konečná rána přišla před týdnem. Alberto mi stále více unikal, většinu dne byl pryč, a když se vrátil, byl opilý a rozmrzelý. Jednoho rána jsem se probudila v tom nuzném, vymrzlém podkrovním pokojíku, do nějž nás vehnala naše chudoba, a zjistila jsem, že jsem sama. Byl tak hodný, že mi tam nechal šaty, plášť a boty. Všechny ostatní věci, které mi patřily, zmizely s ním, od kartáčů ze slonoviny až po ozdobné spony do vlasů. Nechal mi tam také vzkaz.

Pohled na to naškrabané psaní plné pravopisných chyb mi zasadilo poslední ránu, ta neotesanost se mne dotkla dokonce víc než to, co v něm stálo, i když i to bylo dost drsné. Alberto si mě vybral jako oběť, protože jsem byla bohatá dědička. Očekával, že dědeček bude na můj útěk reagovat tím, že mne vyškrtne ze své poslední vůle. Prostřednictvím britských úřadů v Římě se dozvěděl, že se tak skutečně stalo. Věřil však, že se stařec, jak ho neuctivě nazýval, časem dá obměkčit. Jeho poslední návštěva u konzula, ke kterému mi nikdy nedovolil jít, jeho naděje zmařila. Můj ubohý dědeček byl tak rozčilen mým útěkem, že jej postihl vážný záchvat mrtvice. Udržel se při smyslech jen na tak dlouho, aby udělal novou závěť, v níž mi odkázal jen pár šilinků, a upadl do komatu, ze kterého se prý už neprobere. Když se Alberto tak zklamal ve svých očekáváních, neviděl důvod, proč by se mnou měl ještě ztrácet čas. Vysvětlil mi, že má lákavější vyhlídky.

Sotva si dovedete představit, v jakém jsem byla rozpoložení. Několik dní jsem byla nemocná. Stará paní, které patřil dům, mě s nechutí ošetřovala. Předpokládám, že asi nechtěla mít na krku mrtvolu, protože dobročinnost rozhodně její skutky nevedla. Jakmile jsem byla schopná promluvit, zjistila, že nemám ani halíř. Zrovna dnes mě vyhnala z mého posledního chudičkého útočiště. Šla jsem ven, odhodlána ukončit svůj život, který se mi stal nesnesitelným. Jakou jinou možnost jsem měla? Neměla jsem žádné peníze, ani prostředky na to, abych si opatřila práci. Myslela jsem si, že je můj ubohý dědeček možná už mrtvý. A kdyby nějakým zázrakem zůstal naživu, měl by ten milý starý pán plné právo, aby mě odmítl přijmout zpátky, i kdybych byla schopná s ním komunikovat. A já bych se raději viděla mrtvou, než bych někomu přiznala, že jsem byla tak krutě podvedena. Mé provinění bylo už tak dost zlé, a svou hloupost bych nikomu nepřiznala. Ne, nemám na výběr, tak se mi to aspoň zdálo, ale nemusíte se bát, vaše laskavost mě před tímto vrcholným zločinem zachránila. Nevztáhnu ruku na svůj život. Ale tady už déle zůstat nemohu. Výraz vaší tváře je stejně laskavý jako váš úmysl, neprozrazuje ani známku znechucení a odporu, který musíte cítit. Ale nemusíte mne šetřit. Vlastně bych uvítala slova opovržení, protože trest by zmírnil mé pocity viny. Mluvte, Amélie slečno Peabodyová snažně vás prosím, mluvte. Kárejte mne, a já uvítám vaše výtky s křesťanskou pokorou, v níž doufám skončí můj bídný život.

III

Když Evelyn skončila, modré oči sejí zalily slzami a hlas se jí trochu chvěl. Dodržela však svůj slib a zůstala klidná. Ke konci svého ostudného vyprávění mluvila energicky a rozhodně.

Mlčela jsem a snažila jsem se rozhodnout, které své pocity mám vyjádřit nejdříve. Mé mlčení bylo pro dívku bolestné. Hluboce vzdychla. Ruce měla tak pevně sevřené, že jí až zbělely klouby. Hubená ramínka v mé flanelové košili se přikrčila, jako by očekávala ránu. Byla jsem naprosto zmatená. Slova, která jsem nakonec vypustila z úst, se vůbec nevztahovala k tomu, co jsem zamýšlela říct.

“Povězte mi, Evelyn jaké to je? Je to příjemné?”

Dívčin údiv byl sotva větší než můj vlastní, ale když jsem to jednou nakousla, musela jsem to vysvětlit trochu blíže. Nezdržovala jsem se.

“Promiňte mi, že strkám nos do věcí, které pro vás musejí být zdrojem bolesti, ale nikdy jsem neměla příležitost se zeptat… Člověk slyší tak protichůdné zvěsti. Mé švagrové potřásají hlavami a šeptají o tom, jaký kříž musí manželka nést. Ale viděla jsem na lukách vesnické dívky se svými milými a vypadaly tedy zdály se být zkrátka, nepřipadalo mi, že… Propána! To je zvláštní, zdá se, že jsem se slovy v koncích. To se mi často nestává. Chápete, na co se vás chci zeptat?”

Evelyn na mne okamžik nevěřícně zírala a doširoka otevřené oči se jí zalily slzami. Potom jí přes obličej přeběhla zvláštní grimasa. Přikryla si tvář rukama a ramena se jí křečovitě zaškubala.

“Musím se vám omluvit,” řekla jsem odevzdaně. “Teď už se to asi nikdy nedozvím. Neměla jsem v úmyslu “

Přerušilo mne Evelynino dusivé lapání po dechu. Sundala si ruce z obličeje. Tvář měla celou ruměnou a zmáčenou slzami. Zajíkala se smíchem.

Pochopitelně jsem to považovala za hysterický záchvat a čile jsem se natáhla směrem k ní. Zachytila mou zvednutou ruku.

“Ne, nemusíte mě fackovat, vůbec nejsem hysterická. Ale Amélie, vy jste vy jste tak Tohle je opravdu to jediné, na co vás napadlo se zeptat po tom všem, co jsem vám pověděla?”

Uvažovala jsem o tom.

“No, opravdu nevím, na co jiného bych se vás ještě mohla zeptat. Hanebné chováni vašeho ohavného starého dědečka a toho lumpa vašeho milence si nežádá žádný další komentář. Předpokládám, že vaše vztahy s ostatními příbuznými budou podobně chladné, jinak byste se na ně obrátila.”

“A neodrazuje vás můj zkažený charakter’?”

“Nemyslím si, že by byl zkažený Ve skutečnosti ta zkušenost váš charakter patrně jen posílila “

Evelyn zavrtěla hlavou. “Nemůžu uvěřit, že jste skutečná!”

“Není na mně nic mimořádného. I když, vlastně možnáano, jsem si jistá, že by bylo moudré, kdybyste se ujistila, že jsem to, co tvrdím, že jsem, než přijmete místo, které vám nabízím. Můj otec měl přátele v akademických kruzích, mohu vás odkázat na jednoho duchovního zde v Římě, a konzul ví o mých-”

“Ne. Nepotřebuji se nikde vyptávat.” Evelyn mi pokynula, abych si sedla vedle ní na postel. Poslechla jsem. Chvilku si mě vážně prohlížela. Potom řekla: “Než odpovím na vaši otázku, Amélie, snad byste mi mohla odpovědět vy na mou. Proč jste řekla: Už se to nikdy nedozvím? Myslím samozřejmě to, na co jste se ptala “

“Inu, není pravděpodobné, že bych někdy měla zkušenost z první ruky. Jsem plně obeznámena s funkcí zrcadla a kalendáře. Kalendář mi říká, že je mi dvaatřicet, a zrcadlo bez lichotek odráží mé nevábné rysy. Navíc má povaha neoplývá poddajností, která je u manželek v naší společnosti žádána. Nesnesla bych vedle sebe muže, který by se mnou nechal ovládat, a ani bych nevystála takového, který by se pokoušel ovládat mě. Přesto jsem zvědavá. Myslela jsem si… Ale bezpochyby to byla nemístná otázka. Mí bratři celý život tvrdí, že mám nemístné otázky.”

“Když jsem vám na vaši otázku neodpověděla,” ozvala se Evelyn, “nebylo to proto, že by mi připadala neslušná, ale protože je pro mne těžké dát vám vyrovnanou odpověď. Dnes se při vzpomínce na hodiny, které jsem strávila řekněme v Albertově náručí chvěju odporem. Ale tenkráttenkrát…” naklonila se kupředu. Oči jí zářily. “Ach, Amélie, za těch správných okolností to je jedním slovem prostě nádhera!”

“Aha. Tušila jsem to. Inu, drahá Evelyn, jsem vám za tu informaci zavázána. No a teď přikročíme k naléhavějším otázkám? Určitě si budete chtít ověřit ty reference, o kterých jsem vám říkala, než se rozhodnete, jestli”

“Ne.” Evelyn rázně zavrtěla hlavou, až jí zlatavé lokýnky poskočily. “Nepotřebuji žádné reference, ani čas na rozmyšlenou. Moc ráda vám budu dělat společnici, Amélie. Opravdu myslím, že my dvě si budeme velmi dobře rozumět.”

Rychlým, půvabným pohybem se naklonila vpřed a zlehka mě políbila na tvář. Naprosto mě to vyvedlo z míry. Něco jsem zamumlala a odešla jsem z pokoje. Začala jsem mít pocit, že gesto, které začalo jako dobročinný skutek, možná pomůže kromě nalezené dívky stejnou měrou i mně.

IV

Bez přehnané samolibosti mohu říci, že když se jednou pro něco rozhodnu, udělám to rychle. Poklidné město papežů se v příštím týdnu pod mou nemilosrdnou rukou dosti otřáslo.

Ten týden mi přinesl několik překvapení. Těšila jsem se, jak si Evelyn osvojím a jak ji budu oblékat, jako by to byla nějaká živá panenka. Chtěla jsem jí koupit všechny ty luxusní nepraktické oděvy, které jsem sama nemohla nosit. Ale Evelyn není žádná panenka, a brzy mi to dala jasně najevo. Nevím, jak toho dosáhla, protože nikdy otevřeně nezamítla to, co jsem objednala, ani mi nijak neodporovala, ale nakonec si pořídila garderobu, která byla okouzlující, jednoduchá a překvapivě málo nákladná. A při té příležitosti jsem já sama nějak přišla nejméně k půl tuctu nových šatů, které jsem si vůbec neměla v úmyslu kupovat. Já bych si takové šaty pro sebe nikdy nevybrala. Jedny večerní, které určitě potřebovat nebudu, ze sametu neuvěřitelného odstínu karmínové barvy, s hranatým výstřihem, který byl o několik palců hlubší než cokoliv, co jsem dosud měla na sobě. Sukně byly zřasené přes honzík a odkrývaly flitry pošitou spodničku. Evelyn vybrala látku a komandovala švadlenu stejně účinně jako já, ale mnohem klidněji. Ta róba mi přišla úplně absurdní. Přeštípla mě v pase jako vosu a mé beztak nešťastně bujné poprsí v ní vypadalo ještě rozlehleji. Ale když Evelyn řekla “noste je”, tak jsem je nosila. Byla to úžasná dívka. Odhalila také mou tajnou slabost pro vyšívaný batist, o níž jsem do té doby nevěděla. Tucty jemného spodního prádla a nočních košil, které jsem původně mínila pro ni, byly nakonec upraveny na mou velikost.

Byla jsem v tom týdnu jako omámená. Připadala jsem si, jako bych z rybníka vytáhla dojemné, poloutopené koťátko a potom jsem viděla, jak se změnilo v dospělého tygra. Některé mé přirozené instinkty však zůstaly zachovány, takže mi dovolily podniknout určité praktické kroky.

Nejsem nepřítel mužů, navzdory narážkám na jistou osobu, jejíž jméno se dosud v mém vyprávění neobjevilo. Zjistila jsem však, že existuje jen málo osob mužského pohlaví, kterým se dá věřit, a Evelynin příběh mi tuto teorii ještě potvrdil. Bylo zřejmé, že Alberto byl nedůvěryhodnou osobou. To, co Evelyn napsal o jejím dědečkovi, by se mělo prošetřit. Šla jsem proto ke konzulovi v Římě, abych se na všechno vyptala. ,

Hned z několika důvodů jsem byla zklamaná, že přinejmenším v tomto případě Alberto mluvil pravdu. Náš konzul hraběte Ellesmera osobně znal a o zdraví tak vysoce postaveného pána byl dobře informován. Stařec nebyl dosud mrtev, ale zpráva o jeho úmrtí se dala čekat každou chvíli. Již dlouhé dny ležel v hlubokém bezvědomí.

Řekla jsem konzulovi o Evelyn. Něco o té aféře jistě zaslechl. Bylo to jasné z toho, jak náhle změnil tvář v prázdnou diplomatickou masku. Měl tu drzost, že protestoval, když jsem mu vysvětlila svůj záměr ohledně dívky. Pochopitelně jsem ho zabrzdila. Měla jsem jen dva důvody, abych se o Evelyn zmínila. Za prvé jsem se chtěla ujistit, jestli ji nesháněl někdo z jejích příbuzných. Za druhé jsem chtěla uvědomit úřady o tom, kde v budoucnu bude, pro případ, že by se nějaké dotazy přece jen objevily. Odpověď na mou první otázku byla negativní. I přes konzulovu diplomatickou masku bylo patrné, že ani žádné dotazy neočekává. Znal hraběte Ellesmera až moc dobře. Dala jsem mu tedy adresu, na které budu v Káhiře, a odešla jsem, zanechavši ho, jak vrtí hlavou a něco si pro sebe mumlá. Osmadvacátého jsme nastoupily v Brindisi na palubu a vydaly jsme se na plavbu do Alexandrie.

2

Ušetřím laskavého čtenáře popisů cesty a malebné špíny Alexandrie. Každý cestovatel z Evropy, který se dokáže podepsat, se cítí povinen uveřejnit své paměti. Pokud má tedy čtenář pocit, že by byl ochuzen o místní kolorit, doporučuji mu, aby si přečetl “Egyptské zápisky slečny Smithové” nebo “Páně Jonesovu zimu v Egyptě”, protože všechny popisy jsou stejné. Cesta po moři byla odporná, ale k mé radosti se Evelyn ukázala být dobrou cestovatelkou. Do Káhiry jsme dorazily bez obtíží a usadily jsme se v hotelu U pastýře.

U pastýře bydleli všichni. Mezi cestovateli, kteří se denně setkávali v jeho velkolepé jídelně, se říkalo, že tu člověk nakonec potká všechny své známé. Z terasy před hotelem mohl lenivý turista usrkávat limonádu a kochat se pohledem na hemžení východního života. Toporní angličtí výletníci se kolem projížděli na oslech tak malých, že šourali nohy v prachu. Za nimi defilovali po zuby ozbrojení janičáři ve zlatem vyšívaných uniformách, domorodé ženy, zahalené od hlavy k patě do matné černi. Následovali majestátní Arabové ve splývavých modrobílých hávech, rozcuchaní dervišové s fantastickými ozdobami ve vlasech, prodavači cukrovinek s podnosy tureckého medu, prodavači vody s měchy z kozí kůže, které vypadaly hrozivě živě. Ale vidím, že jsem podlehla pokušení každého cestovatele, končím tedy, protože procesí je nekonečné a fascinující.

Tuto zimu v Káhiře mnoho anglických turistů nebylo. Zřejmě je poplašily boje v Súdánu. Šílený Mahdí stále obléhal v Chartúmu statečného Gordona. Výprava sira Gameta Wolseleyho, která přivážela posily, dorazila do Wadi Haify a pánové, které jsme potkali U Pastýře, nás uklidnili tedy spíše Evelyn, když vyjádřila své pochyby o tom, zda je moudré cestovat na jih. Boje probíhaly ještě stovky mil od Asuánu, a než se tam dostaneme, bude už válka určitě u konce. Mahdí bude zajat, jeho barbarská armáda rozdrcena a statečný Gordon bude osvobozen.

Nebyla jsem taková optimistka jako tito pánové. Ukázalo se, že ten šílený súdánský tesař je zatraceně schopným generálem, jak dokazují naše ztráty v této oblasti. Evelyn jsem však nic neřekla, protože jsem neměla v úmyslu měnit své plány podle toho, co se hodí Mahdímu nebo komukoliv jinému. Naplánovala jsem si, že strávím zimu plavbou po Nilu, tak to také udělám.

Plavba po vodě je jediným příjemným způsobem, jak se dá po Egyptě cestovat. Díky protáhlému tvaru země jsou vlastně všechny historické památky nedaleko řeky. Slyšela jsem, jak je příjemné cestovat po Nilu v dáhabíji, což je zvláštní nilský člun, a nemohla jsem se dočkat, až to vyzkouším. Říkat těmto dopravním prostředkům hausbóty by znamenalo podcenění jejich luxusu. Mohou být vybaveny veškerým zařízením, jaké si cestovatel přeje, a poskytované služby závisí jen na stavu turistovy peněženky. Chtěla jsem jet do Boulaqu, kde kotví lodě, a rozhodla jsem, že pojedeme hned následující den po našem příjezdu. Zatím si můžeme prohlédnout nějaké pamětihodnosti v Káhiře, protože na cestě strávíme několik dní.

Když jsem o tomto svém záměru hovořila u večeře s dalšími hosty v hotelové hale, byl můj plán přivítán výbuchem všeobecného veselí. Vysvětlili mi, že si dělám marné naděje. Výběr dáhabíje je nepříjemný a časově náročný proces, neboť domorodý Egypťan je lenivý chlapík, na kterého se nesmí spěchat.

Měla jsem na celou záležitost svůj názor, ale zachytila jsem Evelynin pohled a zůstala jsem zticha. Ta dívka na mě měla překvapující vliv. Pomyslela jsem si, že jestli budu v její přítomnosti déle, stane se ze mne možná jemná žena.

Ten večer jí to slušelo. Měla na sobě bledě modré hedvábné šaty a vzbuzovala značnou pozornost. Domluvily jsme se, že její pravé jméno by mělo zůstat utajeno, protože mnoho Angličanů je zná. Proto se představovala jako Evelyn Forbesová. Nakonec mne unavily neohrabané pokusy některých dam ze skupiny, které se snažily odhalit její původ. Vymluvila jsem se tedy na únavu a šla jsem si brzy lehnout.

Probudila jsem se příštího rána. Místnost byla zalita nadpozemským narůžovělým světlem. Spatřila jsem Evelyn, jak klečí u okna. Myslela jsem, že je zabraná do vzpomínek na uplynulé zážitky. Prožila okamžiky sklíčenosti, které sice rychle překonala, ale já jsem si toho všimla. Snažila jsem se proto zůstat v klidu, ale bezděčné zašustění pokrývek mě prozradilo. Otočila se ke mně a já jsem viděla, že jí obličej září radostí.

“Pojďte se podívat, Amélie. To je krása!”

Poslechnout ji nebylo tak snadné, jak by se mohlo zdát. Musela jsem se nejprve probojovat změtí záhybů jemné bílé moskytiéry, která obklopovala postel. Když jsem se konečně vymotala a stanula vedle Evelyn, musela jsem sdílet její nadšení. Náš pokoj měl výhled na hotelovou zahradu. Temné siluety majestátních palem se v bledém rozbřesku zvedaly proti průhledně azurovému nebi s růžovými záblesky. Zpěvní ptáčci třepetali křídly a přelétali ze stromu na strom, krajkové minarety mešit zářily nad vrcholky stromů jako perleť. Vzduch byl chladný a nádherně jasný.

Bylo jen dobře, že náš den začal v takové kráse a klidu, protože přístaviště v Boulaqu, kam jsme se vydaly po obědě, nebylo klidné ani trochu. Začala jsem chápat, proč nás hosté z hotelu varovali. Kotvilo tu více než sto lodí a panoval tady nepopsatelný zmatek a hluk.

Lodě si byly navzájem velmi podobné, lišily se jen velikostí. Kajuty byly na zádi a jejich střechy tvořily horní palubu. Když se nad ní rozevřel baldachýn a rozestavil se na ní nábytek, vznikl pro cestující nádherný venkovní salon. Posádka obývala dolní palubu. Tam byla kuchyně, přístřešek s kamny na dřevěné uhlí a sbírka hrnců a pánví. Dáhabíje jsou mělké nilské čluny s dvěma stěžni, a když roztáhnou své veliké plachty, aby chytaly svěží severní vánek, je na ně velice hezký pohled.

Naším problémem tedy bylo rozhodnout se, který z člunů si najmeme. Zpočátku jsem i já byla popletena jejich různorodostí. Netrvalo nám však dlouho, abychom si uvědomily, že některé z nich pro nás nepřipadají v úvahu. Existují různé stupně znečištění. Dokázala bych tolerovat poněkud nižší úroveň hygienických zařízení, než je v Anglii, ale…! Bohužel větší lodě byly také mnohem lépe udržované. Na nákladech mi nezáleželo, ale připadalo mi malinko směšné, abychom se my dvě a moje služka kodrcaly v lodi o deseti luxusních kajutách a o dvou salonech.

Na Evelynino naléhání jsme si ráno v hotelu najaly dragomana. Neviděla jsem důvod, proč bychom to měly dělatpo cestě do Alexandrie jsem se naučila několik arabských slov a měla jsem v sebe plnou důvěru, že se dokážu s egyptským kapitánem lodi dohodnout. Ale ustoupila jsem Evelyn. Náš dragoman se jmenoval Michael Bedawee. Byl to Kopt, tedy egyptský křesťan, malý, kulaťoučký muž kávové pleti, s bujným černým vousem a bílým turbanem i když musím přiznat, že tento popis by se hodil na polovinu mužské populace v Egyptě. Michael se vyznačoval přátelským úsměvem a upřímností, která mu koukala z měkce hnědých očí. Ihned jsme si ho najaly a zdálo se, že se mu líbíme.

S Michaelovou pomocí jsme vybraly loď. Philae byla středně veliká a nezvykle uklizená. Evelyn i mně se líbil její kapitán, jemuž se tu říkalo reis. Jmenoval se Hassan a byl to Egypťan z Luxoru. Obdivovala jsem jeho pevná ústa, vyrovnaný pohled jeho černých očí i to, jak jimi přelétl záblesk veselosti, když jsem se pokusila pronést pár slov v arabštině. Předpokládala jsem, že mám asi hrozný přízvuk, ale Reis Hassan mi složil poklonu za to, že mluvím jeho jazykem, a obchod byl brzy sjednán. S majetnickou pýchou jsme si prohlížely prostory, které měly být po příští čtyři měsíce naším domovem. Loď měla dvě kabiny, každou na jedné straně, propojené úzkým průchodem. Byla tu také koupelna se zavedenou vodou. Dveře na konci chodby vedly do polokruhovitého salonu, jehož půdorys kopíroval tvar zádě. Byl skvěle prosvětlený osmi okny a podél stěny stála dlouhá zahnutá pohovka. Podlahu pokrývaly bruselské koberce, obložení stěn bylo bílé se zlatým okrajem, což působilo dojmem vzdušnosti a lehkosti. Zařízení pokoje doplňovaly šarlatové závěsy, hezký jídelní stůl a několik zrcadel ve zlacených rámech.

S nadšením dam, které zařizují nový dům, jsme se domlouvaly, co budeme ještě potřebovat. Byla tu spousta skříní a polic a my jsme věru měly do polic co dát. Vzala jsem si s sebou obrovskou krabici otcových knih o egyptských památkách a doufala jsem, že si ještě nějaké koupím. Ale měly bychom s sebou mít také piano. Já nemám naprosto žádné muzikální schopnosti, ale moc ráda poslouchám hudbu, a Evelyn umí krásně hrát i zpívat.

Zeptala jsem se Reise Hassana, kdy by mohl vyplout, a tu jsem dostala svůj první šach. Loď se právě vrátila z cesty. Posádka potřebuje čas na odpočinek a na to, aby navštívila své rodiny. Na plavidle samotném se musejí provést jakési tajemné opravy. Nakonec jsme stanovili datum odplutí na příští týden, ale v dobromyslném pohledu Hassanových černých očí mi něco nehrálo.

Nic nešlo podle mých plánů. Sehnat vhodné piano nám zabralo nesmyslně dlouhou dobu. Chtěla jsem do salonu nové závěsy, protože jejich odstín se příšerně tloukl s karmínem mých večerních šatů. Jak říkala Evelyn, neměly jsme žádný spěch, ale měla jsem pocit, že se snad ještě více než já nemůže dočkat, až budeme na cestě. Každý večer, když jsme vstupovaly do salonu, jsem cítila, jak se vždycky schoulí. Bylo více než pravděpodobné, že by tu dříve či později mohla potkat někoho známého, a já jsem chápala, že z toho má obavy.

Dny čekání jsme nepromarnily. V Káhiře je toho hodně k vidění a dá se tu dělat spousta věcí. Zdrojem nepřetržitého pobavení jsou bazary. Pozorovat procesí lidí, procházející úzkými uličkami, je samo o sobě zábavné, i kdyby tu nebylo vystaveno žádné zboží na prodej. Každé řemeslo tu má svůj vlastní úsek: sedláři, ševci, výrobci měděných a bronzových předmětů, prodavači tabáku a cukrovinek. Nebyly tu žádné skutečné obchody, jen malé, vpředu otevřené skříňky s kamennými plošinami, na nichž se zkříženýma nohama seděli prodavači a čekali na své zákazníky. Neodolala jsem a koupila jsem několik koberečků do našeho salonu na Philae. Byly to měkkoučké zářivé klenoty z Persie a Sýrie. Chtěla jsem Evelyn koupit nějakou bižuterii, ale přijala ode mne jen malé sametové pantoflíčky.

Chodily jsme po bazarech, prohlížely jsme si mešity a Citadelu a plánovaly jsme výlety do trochu vzdálenějších končin. Samozřejmě jsem se nemohla dočkat, až uvidím zbytky prastaré civilizace, ale když jsme poprvé navštívily Gízu, neměla jsem ponětí, co nám ještě tento den přinese.

Na pyramidy se chodil dívat každý. Od té doby, co byl postaven most přes Nil, byla cesta k nim snadná. Byly jsme tam z hotelu za hodinku a půl. Vyjely jsme časně zrána, abychom měly dost časuje zevrubně prozkoumat.

Viděla jsem rytiny Velké pyramidy a hodně jsem o ní četla. Myslela jsem, že jsem připravena na to, vidět ji ve skutečnosti. Ale nebyla jsem. Byla o mnoho větší, než jsem šiji představovala! Když člověk šplhal po strmém svahu vedoucím na kamennou plošinu, náhle se před jeho zraky vynořila obrovitá masa. A ta barva! Žádná černobílá rytina nemůže člověka připravit na lahodnou barvu egyptského pískovce, která ve slunečním světle zlatavě září proti modré obloze. Rozlehlá plošina, na níž stojí tři pyramidy, je poseta hrobkamijámami, hromadami zborceného zdiva a menšími rozpadajícími se pyramidami. Uprostřed písčité prohlubeniny se zvedá hlava Sfingy. Tělo má pohřbené v písku, ale v jejích nedokonalých rysech je více majestátu než v jakékoli skulptuře, jakou kdy člověk vytvořil.

Vydaly jsme se k největší ze tří pyramid, k Cheopsově hrobce. Jak jsme se k ní blížily, tyčila se před námi jako hora. Nyní jsme viděly, že zdánlivý dojem nerovnosti jejích stran způsobují stupňovité pískovcové bloky, vyšší než lidská postava. Evelyn měla starost, jak po tak obrovských schodech vylezeme.

“A v dlouhých sukních,” mudrovala.

“To nic,” uklidňovala jsem ji, “my to zvládneme.”

A zvládly jsme to. S pomocí šesti Arabů, každá z nás měla tři. Z každé strany byl jeden a třetí nás postrkoval zezadu, takže jsme byly snadno zvedány z bloku na blok a brzy jsme stanuly na vrcholku. Evelyn byla malinko bledá, ale já jsem její tíseň sotva zaregistrovala, a ani jsem ji nepovzbudila, tak jsem byla unesena velkolepým výhledem. Plošina na vrcholku pyramidy měla asi devět metrů čtverečních. Bloky horních řad tvořily pohodlná sedadla. Usadila jsem se a zírala kolem sebe, dokud se mi oči nezalily slzami. Tehdy jsem si myslela, že je to přepětím, ale možná to mělo jiný důvod.

Na východě rámovaly výhled vlnící se žlutavé vršky Mokattamu, vpředu byl svěže zelený pruh obdělávané půdy podél řeky a za ním jako věže z pohádky zářily kupole a minarety Káhiry. Na západ a na jih se rozkládala mlhavě zlatavá poušť. Podél horizontu byly vidět další výtvory lidských rukou malé tečky pyramid v Abúsíru, Sakkáře a Dahšúru.

Dívala jsem se tak dlouho, až jsem se už dál dívat nemohla. Ze zasnění, které trvalo příliš dlouho, mne probrala Evelyn. Zatahala mě za rukáv.

“Mohly bychom už jít dolů?” prosila. “Myslím, že už mne připaluje sluníčko.”

Nosík jí opravdu zrůžověl, přestože byl zastíněn širokou krempou klobouku. Měla jsem trochu výčitky svědomí, a tak jsme se nechaly našimi veselými průvodci zase spustit dolů. Evelyn odmítla se mnou jít dovnitř pyramidy, protože slyšela vyprávět, že je tam špatný vzduch. Věděla už své, a tak se mě ani nepokoušela od mého kroku zrazovat. Zanechala jsem ji s několika dámami, které si tu rozkoš také odepřely, a vykasavši své sukně jsem následovala muže z naší skupiny do hlubin.

Bylo to hrůzné místo nedýchatelný vzduch, pod nohama křupaly úlomky zdí, tma byla jen bídně přerušována blikajícími svícemi v rukou průvodců. Vychutnávala jsem každičký okamžik, od cesty průchodem ke královnině komnatě, kudy musel člověk jít zlomený v pase, až po nebezpečný výstup na Velkou galerii. Člověk musel lézt po tomto velkolepém svahu pod vysokým stropem v polotmě a opírat se o šlachovité paže Egypťanů, aby se neskutálel po kameny lemovaném svahu dolů. Byli tu také netopýři. Ale nakonec jsem stanula v králově hrobce, vroubené pochmurným černým čedičem. Byla tu jen ohromná černá rakev, do níž před nějakými čtyřmi tisíci lety uložili krále Cheopse k odpočinku. By la jsem po té námaze udýchaná a po těle mi stékal pot, ale cítila jsem mocný pocit uspokojení. Podobný jsem zažila jako malá, když mě můj bratr William vyprovokoval, abych si vylezla na strom pro jablko. Seděla jsem na nej vyšší větvi jako na bidýlku a dívala jsem se, jak William padá z větve pode mnou. Zlomil si ruku.

Když jsem konečně vylezla ven, bylo radost vidět zase Evelyninu tvář. Prohrábla jsem si prsty rozcuchané vlasy a poznamenala jsem: “Bylo to naprosto úžasné. Evelyn, kdybyste tam chtěla jít, moc ráda se tam podívám znovu.”

“Ne,” řekla Evelyn, “ani za nic.”

Byly jsme už v Káhiře celý týden a existovala reálná naděje, že zde setrváme ještě dalších čtrnáct dní. Byla jsem několikrát v Boulaqu, abych pomohla Reisovi Hassanoviprý abych ho komandovala, jak se o tom vyjádřila Evelyn. V posledních dnech se mi ho v okolí lodi nepodařilo najít, i když jednou jsem zahlédla, jak se v dálce třepotá pruhovaná suknice, jakou on nosil, ale než jsem se stačila přiblížit, zmizela přes záď člunu.

Po návštěvě Gízy jsem dala Hassanovi pokoj. Měla jsem nový zájem, i když zájem bylo slabé slovo. Obdivovala jsem pyramidy, lačnila jsem po nich! Vrátily jsme se do Gízy ještě jednou. Navštívila jsem tam Druhou a Třetí pyramidu. Jely jsme do Sakkáry podívat se na stupňovitou pyramidu. V Sakkáře jsou i další pyramidy. Na rozdíl od pevných pískovcových pyramid v Gize byly postaveny z hrubého štěrku a pouze obloženy kamenem, takže dnes z těchto menších sakkárských pyramid zbyly jen hromady trosek, protože vnější pískovcové obložení bylo rozebráno na stavbu jiných budov. Ale mně to nevadilo. Byly to pyramidy, a pyramidy byly teď mou vášní. Byla jsem rozhodnuta dostat se do jedné z těchto menších mohyl, jejíž pohřební komora je krásně zdobena vyrytým obrázkovým písmem, a také bych to udělala, kdyby nebylo Evelyn. Nemohla jsem poslouchat její výkřiky, když viděla, jak se chci spustit do trychtýřovité šachty. Upozornila jsem ji, že když mi dva muži budou držet provaz, mohla bych to celkem pohodlně dokázat, ale nechtěla o tom ani slyšet. Musela jsem se vzdát, když začala vyhrožovat, že poleze se mnou, protože jsem věděla, jak ji to pomyšlení děsí.

Traversa nebyla mým průzkumům pyramid nakloněna o nic více. Hlasitě tesknila nad stavem mých oděvů, z nichž některé se musely dát opravit, a měla námitky proti pozůstatkům netopýrů, které jsem nechtěně přinášela z vnitřku pyramid.

Jednoho rána, když jsem navrhovala, že si uděláme výlet do Dahšúru, kde je několik nádherných pyramid, Evelyn odmítla. Chtěla se místo toho podívat do muzea v Boulaqu. Souhlasila jsem. Nebylo to daleko od přístaviště. Mohla jsem jít po prohlídce muzea pomoci Hassanovi.

Těšila jsem se, že se setkám s panem Masperem, což byl ředitel Památkového úřadu. Můj otec si s ním dopisoval a já jsem doufala, že moje jméno mu bude důvěrně známé. Také že bylo. Měly jsme štěstí, že jsme pana Maspera v muzeu zastihly. Jeho asistent nám řekl, že bývá obvykle pryč, protože hledá poklady, jimiž se proslavil po celém vědeckém světě.

Tohoto asistenta, pana Emila Brugsche, jsem znala podle jména, protože byl prvním Evropanem, který pohlédl na slavný úkryt královských mumií, jež byl objeven před několika lety. Zatímco jsme čekali na pana Maspera, Brugsch nám vyprávěl o loupežné rodině z Théb, která objevila skrýš mumií o deset let dříve. Mazaný chlapík jménem Abd er—Rasúl Ahmed hledal mezi skalnatými útesy nedaleko vesnice Gurnah zatoulanou kozu. Spadla do dvanáct metrů hluboké trhliny nebo jámy. Když za ní lezl, učinil neuvěřitelný objev nalezl mumie velkých egyptských faraónů, jejichž posvátná těla byla za dávných časů uložena do tohoto úkrytu, aby zůstala uchráněna před zloději, kteří plenili jejich původní hrobky!

Herr Brugsch ze mne nespustil oči. S předstíranou skromností líčil, že to byl on, kdo nesl zodpovědnost za pátrací akci, na jejímž konci bylo odhalení mumií. Sběratelé mu poslali fotografie předmětů, které nesly královská jména, a on si uvědomil, že tyto věci musejí pocházet z nějakého hrobu. Protože známé královské hroby se nacházely v Thébách, zburcoval policii, aby si dávala pozor, zda se v tomto městě neobjeví člověk, který by měl více peněz, než kolik mohl získat poctivým způsobem. Tak padlo podezření na rodinu Abd er-Rasúla. Zloději se mezitím při dělení kořisti pohádali a jeden z nich vyzradil tajemství Brugschovi

Tento pán mě nezajímal. Jeho bratr je vážený a známý vědec a pan Emil je u Maspera a jeho předchůdce pana Marietta zaměstnaný už mnoho let. Jeho drzý pohled a tvrdá tvář na mne však působily nepříjemně, stejně jako jeho otrlé líčení výslechu nešťastných bratrů Abd er-Rasúla. V opáleném obličeji se mu nehnul ani sval, když popisoval jak podezřelé bili palmovými pruty a dávali jim na hlavu rozžhavené hrnce. Ale nemohla jsem si pomoci zpráva o tomto neuvěřitelném objevu z úst očitého svědíc mne fascinovala. Brugsch připustil, že když jej spouštěli do jámy neměl zrovna příjemné pocity. Byl pochopitelně ozbrojen ale jeho zbraně nebyly nic platné proti úskokům domorodců kteří nenávidí reprezentanty vlády. A pak ten pocit když stál v dusném přítmí malé jeskyně, uprostřed haldy královských mrtvol…! Věděl, že těla se musí přestěhovat okamžitě aby se zabránilo jejich případné krádeži, a tento nelehký úkol se mu podařilo splnit za pouhých osm dní. Popisoval cestu nákladním člunem na sever břehy řeky byly lemovány truchlícími ženami, které si trhaly šaty a sypaly na hlavu popel, když kolem proplouvala loď s těly starých králů. Vtom k nám přistoupil Maspero.

Ředitel Památkového úřadu byl statný bodrý muž s jiskrnýma očima a krátkým černým vousem. Sklonil se nad mou rukou jako pravý Francouz a s obdivem pozdravil Evelyn O mém otci mluvil v superlativech. Když jsme viděly jak je zaneprázdněn, brzy jsme se omluvily. Pan Maspero se také omlouval, že nás neprovede po muzeu sám. Řekl, že se k nám možná přidá později, a pohlédl na Evelyn “Dobyla jste další srdce,” řekla jsem tiše Evelyn, když jsme odcházely. “Pan Maspero z vás nespustil oči “

“A Herr Brugsch zase z vás,” usmála se Hvelyn Velmi vás chtěl provádět po muzeu všimla jste si, jak se zamračil, když mu pan Maspero řekl, že má pro něj práci?”

“Nesnažte se mi předávat své obdivovatele,” odsekla jsem. “Takové lživé lichotky nemám zapotřebí, a i kdyby, Herr Brugsch rozhodně není můj typ.”

Byla jsem ráda, že ředitel nebyl s námi, když jsme začaly s prohlídkou. Jen zdvořilost mi zabránila, abych mu řekla, co si o jeho muzeu myslím. Ne že by to tu nebylo působivéměli tu spoustu nádherných věcí. Ale toho prachu! A ten nepořádek! Uráželo to můj smysl pro domácnost stejně jako mé vědecké cítění.

“Možná jste trochu nespravedlivá,” řekla mi Evelyn mírně, když jsem sejí svěřila se svými dojmy. “Je tu tolik exponátů a každý den objevují nové a nové. A muzeum je pořád ještě malé, i když je nedávno rozšířili.”

“O důvod více, aby tu udržovali čistotu a pořádek. Dříve, když evropští dobrodruhové odváželi všechno, co v Egyptě objevili, nebylo žádného národního muzea potřeba. Potom si Masperův předchůdce, pan Mariette, usmyslel, že by si Egypt měl své národní poklady ponechat. Anglie a Francie se podílejí na správě této nešťastné země. Výsledkem této spolupráce bylo rozhodnutí, že Francie bude mít pod kontrolou Památkový úřad. Koneckonců něco mít musejí, když my ovládáme finance, vzdělání, zahraniční věci a další záležitosti. Ale neškodilo by tu trochu anglického pořádku místo té francouzské nonšalance.”

Pronikly jsme do zadní místnosti přeplněné objekty, které vypadaly jako zbytky působivějších exponátů v předních sálech muzea. Vázy, korálkové náhrdelníky a malé vyřezávané figurky tu byly bez ladu a skladu naházené na policích a v truhlách. V místnosti bylo ještě několik lidí, ale nevšímala jsem si jich. S rostoucím rozhořčením jsem pokračovala v prohlídce. “Mohli by aspoň utřít prach! Podívejte na tohle!”

Zvedla jsem z jedné police zelenomodrou sošku, vydrhla jsem ji kapesníkem a ukázala jsem Evelyn, jak je zašpiněný.

Tichým sálem otřáslo zavytí skutečné zvířecí zavytí. Než jsem se mohla vzpamatovat, abych vypátrala jeho původce, snesla se na mě smršť. Opálená šlachovitá ruka mi vytrhla sošku a do ucha mi zaduněl čísi hlas.

“Madam! Buďte tak laskavá a nechte tyto bezcenné zbytky na pokoji. Dost na tom, že je ten neschopný Maspero míchá páté přes deváté. Chcete jeho blbost završit tím, že zničíte i to, co on zničit nestihl?”

Evelyn couvla. Stála jsem tu sama. Posbírala jsem svou důstojnost a otočila jsem se k útočníkovi.

Byl to vysoký muž s rameny jako býk a s černým hranatým vousem, jaký mívají sochy starých asyrských králů. Z takřka egyptsky opáleného obličeje na mne civěly živé modré oči. Jeho hlas, jak jsem měla možnost poznat, zněl zvučným basem. Mluvil jako džentlmen. Ale nechoval se tak.

Prohlédla jsem si ho od hlavy až k patě: “Pane,” řekla jsem, “já vás vůbec neznám”

“Ale já vás ano, madam! Až moc často se setkávám s takovými, jako jste vy se zuřivými britskými ženskými, které jsou šikovné jako hrom do police a nesmírně arogantní. Jako byste byly pánbůh! Vaše pokolení pokrývá zemi jako moskyti, je to k zešílení. Hlubiny pyramid, výšky Himalájí žádné místo na zemi před vámi není bezpečné!”

V tomto bodě se musel nadechnout, čímž mi poskytl příležitost, na kterou jsem čekala.

“A vy, pane, jste pánovitý britský mužský, který řve jako tur a nemá vychování. Jestliže britské dámy pokrývají zemi, dělají to v naději, že odčiní tu spoušť, kterou zde páchají jejich pánové a vládci. Hluční chvastouni, jistí si svou vlastní nadřazeností.”

Můj protivník byl bez sebe vzteky, což také bylo mým cílem. Na jeho černočerném vousu se objevily skvrny bílé pěny. Jeho odpověď byla nesrozumitelná, ale několik křehkých předmětů na policích se při ní povážlivě zatřáslo.

Ustoupila jsem o krok a pevně jsem sevřela svůj slunečník. Nedám se snadno zastrašit a také nejsem žádná křehotinka, ale tento muž se tyčil vysoko nade mnou, a když mi strkal do tváře svůj vzteky zarudlý obličej, věděla jsem, že nemá daleko k násilnostem. Měl veliké zářivě bílé zuby a byla jsem si jistá, že mi je bude chtít náležitě ukázat.

Na jeho rameno dopadla čísi ruka. Vzhlédla jsem a uviděla jsem Evelyn s nějakým mladým mužem, který byl poněkud hubenější, bezvousou kopií mého protivníka tmavovlasý, modrooký, vysoký muž, ale ne tak robustní.

“Radcliffe,” řekl naléhavě. “Děsíš tady tu dámu. Já tě prosím “

“Ale já vůbec nejsem vyděšená,” řekla jsem klidně. “Jen mám strach o zdraví vašeho přítele. Vypadá, jako by měl každou chvíli dostat záchvat. Postihuje ho mozková slabost často?”

Mladší muž měl teď obě ruce na ramenou svého společníka. Nevypadal starostlivě, naopak, zeširoka se usmíval. Byl to přitažlivý mladík a podle toho, jak se na něj Evelyn dívala, jsem usuzovala, že i ona sdílí můj názor.

“Je to můj bratr, madam, ne přítel,” řekl zvesela. “Musíte mu odpustit Radcliffe, prosím tě, uklidni se. Muzeum ho vždycky takhle rozruší,” vysvětloval. “Nemusíte si dávat vinu, že jste ho rozčílila.”

“To je jisté, že bych si neměla dávat vinu za to, když moje neškodné chování vyvolá takové zuřivé, neomluvitelné porušení obecných pravidel slušnosti “

“Amélie!” Evelyn mne chytla za paži. Vousatý muž vztekle zavrčel. “Tak už se všichni uklidněte a neprovokujte se navzájem.”

“Já nikoho neprovokuju,” odvětila jsem chladně.

Evelyn si vyměnila pohled s mladíkem. Jako by se mezi sebou domluvili, oba se najednou pohnuli. Mladík s sebou vlekl svého zmítajícího se bratra a Evelyn svým o něco jemnějším, nicméně stejně pevným stiskem přinutila k pohybu mne. Ostatní návštěvníci nás pozorovali se škodolibou zvědavostí. Jedna dáma táhla svého společníka z místnosti ven. Další pár je následoval. V sále zůstal jen jeden Arab ve splývavých šatech a s plachetkou na hlavě, s vyvalenýma jasně zelenýma očima, který si dál s pobaveným zájmem prohlížel památky těch nepochopitelných cizinců.

Rychlé kroky v hale ohlašovaly příchod pana Maspera, který byl zřejmě poděšen nastalou vřavou. Když nás spatřil, jeho krok se zpomalil a na tváři se mu rozhostil úsměv.

“Ah, c´est le bon Emerson. To jsem si mohl myslet. Už jste se tedy setkali? Seznámili jste se?”

“Neseznámili jsme se,” řekl ten člověk jménem Emerson, ale znělo to spíš jako výkřik. “A jestli učiníte sebemenší pokus o to, abyste nás navzájem představil, srazím vás k zemi, Maspero!”

Pan Maspero potlačil smích. “To tedy nebudu riskovat. Pojďte, dámy, dovolte, abych vám ukázal některé z našich nejkrásnějších exponátů. Tyhle nejsou důležité je to jen taková směsice.”

“Ale jsou velmi zajímavé,” řekla Evelyn svým tichým hláskem. “Obdivuji jemné barvy těch šperků.”

“Ach, ale tyhle cetky nemají žádnou hodnotu nejsou zlaté, jsou to jen korálky a amulety z fajánsové keramiky, obyčejné jako písek. Takových náramků a náhrdelníků nacházíme stovky.”

“To je fajáns?” divila se Evelyn. “Tak tedy ty krásné modrozelené korálky, které připomínají tyrkys, nejsou opravdové kameny?”

Černovousý muž se k nám otočil zády a předstíral, že se šklebí na sbírku figurek. Věděla jsem však, že nás poslouchá. Jeho bratr nebyl tak nevychovaný. Díval se plaše na Evelyn, a když se zeptala na šperky, chtěl jí odpovědět. Temperamentní Maspero jej však předběhl.

“Mais non, mademoiselle, jsou to napodobeniny kamenů tyrkysu a lápisu lazuli, vyrobené z barvené keramické hlíny, která byla ve starém Egyptě zcela běžná.”

“Stejně jsou rozkošné,” řekla jsem. “Už jen to jejich stáří podněcuje představivost. Když si pomyslíte, že tyhle korálky zdobily útlé hnědé zápěstí egyptské dívky čtyři tisíce let před tím, než se narodil náš Spasitel!”

Černo vous se otočil. “Tři tisíce let,” opravil mne. “Masperova chronologie je, ostatně jako celá jeho práce, neomluvitelně nepřesná!”

Maspero se usmál, ale myslím, že to, co udělal vzápětí, bylo výrazem rozmrzelosti, již mu jeho zdvořilost nedovolila projevit otevřeně. Zvedl jeden náhrdelník z drobných modrých a červených korálků a s dvornou úklonou je podal Evelyn.

“Vezměte si to jako památku na vaši návštěvu, když se vám takové věci líbí. Ne, ne” odháněl rukou Evelyniny protesty “ujišťuji vás, že to není nic důležitého. Lituji jen, že pro tak okouzlující dámu nemám nic lepšího. A tohle je pro vás, mademoiselle Peabodyová ” a vtiskl mi do ruky také jednu šňůrku korálků.

“Ach, ale ” začala jsem a znepokojeně jsem pohlédla na černovousého člověka, který supěl jako motor, jež se chystá vybuchnout.

“Prokažte mi tu čest,” naléhal Maspero. “Nebo máte strach z těch hloupých povídaček o kletbách a mstě egyptských duchů?”

“Jistěže ne,” řekla jsem pevně.

“A co kletby pana Emersona?” zeptal se Maspero a v očích mu zajiskřilo. “Regardez zase se mi chystá říci něco nemilého.”

“Nemějte strach,” zavrčel Emerson. “Odcházím. Už déle v tomhle vašem hrozném baráku nevydržím. Člověče, proboha, proč si nejdete třídit svoje hrnce?”

Spěchal pryč a vlekl s sebou svého štíhlejšího společníka. Mladík otočil hlavu a pohlédl přímo na Evelyn. Setrval pohledem na její tváři, dokud jej bratr neodtáhl z místnosti.

“Má téměř galský temperament,” řekl Maspero obdivné. “Člověk musí ten jeho majestátní vztek obdivovat.”

“V tom s vámi nemohu souhlasit,” odporovala jsem. “Co je to za člověka?”

“Jeden z vašich krajanů, milá paní, který se zajímá o památky této země. Odvedl obdivuhodný kus práce na vykopávkách, ale obávám se, že on nás ostatní příliš neobdivuje. Slyšela jste, jak napadal mé ubohé muzeum. Se stejnou vehemencí napadá i mé metody archeologického výzkumu. Ale jeho kritiky ve skutečnosti nebyl ušetřen jediný archeolog v Egyptě.”

“Nemusíme se o něm bavit,” navrhla jsem.

“My si myslíme, že vaše muzeum je úžasné,” dodala Evelyn taktně. “Mohla bych tu trávit celé dny.”

Strávily jsme ještě několik hodin prohlížením exponátů. Ani za nic bych to neřekla, ale pociťovala jsem k Emersonovu odpornému kriticismu jisté sympatie. Umístění exponátů nemělo žádný pořádný systém a navíc byl všude prach.

Evelyn řekla, že už je unavená, takže jsme ten den již do přístaviště nešly. Najaly jsme si tedy kočár a jely jsme zpět do hotelu. Byla po cestě tichá a zadumaná. Když jsme se blížily ke Káhiře, poznamenala jsem mazaně:

“Doufám, že bratr pana Emersona nemá stejnou povahu jako on. Nezaslechla jste náhodou, jak se jmenuje?”

“Walter,” řekla Evelyn a začervenala se.

“Aha.” Předstírala jsem, že jsem si jejího ruměnce nevšimla. “Připadal mi velmi příjemný. Možná se s ním ještě setkáme v hotelu.”

“Ale ne, oni nebydlí U pastýře. Walt pan Walter Emerson mi vysvětlil, že všechny jejich peníze padnou na vykopávky. Jeho bratra nefinancuje žádné muzeum ani instituce. Má jen skromný roční příjem a, jak říká Walter, i kdyby měl všechno bohatství světa, připadalo by mu to pro jeho záměry nedostačující.”

“Zdá se, že jste se toho za tu chvilku dozvěděla poměrně dost,” podívala jsem se po očku na Evelyn. “Škoda, že se nemůžeme bavit s mladším panem Emersonem, aniž bychom se setkaly s jeho šíleným bratrem.”

“Myslím, že je už neuvidíme,” řekla Evelyn tiše.

Měla jsem na tu věc svůj názor.

Odpoledne, když jsme si trochu odpočinuly, jsme se vydaly nakupovat zdravotnické potřeby. V průvodcích radí turistům, aby se vybavili značným množstvím léků a drog, protože na jih od Káhiry nejsou žádní lékaři. Opsala jsem si od našeho průvodce seznam doporučených léčiv a byla jsem rozhodnuta postavit se k tomuto úkolu zodpovědně. Kdybych nebyla žena, možná bych studovala medicínu. Mám pro ni přirozené nadání, pevnou ruku, a při pohledu na krev jsem otrlejší než leckterý z mužů, co znám. Hodlala jsem koupit také chirurgické nástroje. Představovala jsem si, že bych mohla třeba amputovat nějakou končetinu, nebo aspoň prst, kdyby mě o to někdo požádal.

Doprovázel nás náš dragoman Michael. Zdálo se mi, že je nějaký zamlklejší než obvykle, ale byla jsem zaujata svým seznamem: modré pilulky, kalomel, reveň lékařská, Doverův prášek, Jamesův prášek, kyselina karbolová, laudanum, chinin, kyselina sírová, ipekakuanha. To Evelyn se Michaela zeptala, co se mu stalo. Chvíli váhal a zkoumavě si nás prohlížel.

“Jde o moje dítě, je nemocné,” řekl nakonec. “Ale je to jen malá holčička.”

Jeho chvějící se hlas a ustaraný výraz prozrazoval silný otcovský cit, který protiřečil jeho slovům. Svou rozhořčenou poznámku jsem tedy poněkud pozměnila a nabídla jsem mu, že mu pomůžeme. Michael protestoval, ale bylo jasné, že by naši pomoc uvítal. Zavedl nás k sobě domů.

Byl to úzký starý dům se složitě vyřezávanými dřevěnými balkony, které jsou pro starou Káhiru typické. Připadal mi otřesně špinavý, ale ve srovnání se špínou a nepořádkem, který jsme viděly jinde, mohl být ještě horší. Pokoj, v němž leželo nemocné dítě, byl přímo úděsný. Dřevěné žaluzie byly pevně zavřené, jinak by přišli zlí duchové a dítěti by ještě více ublížili, takže tu byl příšerný puch. Sotva jsem malou mučednici zahlédla, protože místnost byla osvětlena jen hliněnou lampičkou naplněnou čadícím lojem, s knotem ze smotané látky. Proto jsem nejdříve ze všeho šla k oknu a otevřela je dokořán.

Ozvaly se nesouhlasné výkřiky žen, schoulených na podlaze. Bylo jich tu šest. Všechny měly černé šaty a nezdálo se mi, že by něco dělaly, kromě toho, že ještě více vydýchávaly vzduch a budily dítě neustálým kvílením. Vyhnala jsem je. Matce dítěte jsem dovolila zůstat. Byla to docela hezounká žínka s velkýma černýma očima. Odhadovala bych, že jí samotné nebylo víc jak patnáct let.

Evelyn, nehledíc na své elegantní ginghamové sukně, už seděla na zemi vedle slamníku, na němž leželo dítě. Něžně mu odhrnula z obličejíčku zcuchané černé kudrny a odehnala hejno much, které se rojily kolem dívenčiných očí. Matka chtěla něco namítnout, ale když upřela svůj vystrašený pohled na mne, vzdala to. Byly jsme s Evelyn už nejednou zděšené tím, jak zdejší lidé klidně dovolují hmyzu, aby se pásl na očích dětí. Viděla jsem nebohé děti tak sužované mouchami, že vypadaly, jako by měly na očích černé brýle. Když se pokusily ty hnusné špinavé potvory odehnat, plácly je matky přes ruce. Můžete tu spatřit děti, které díky tomuto zvyku přišly o zrak a třeba nevidí na jedno, nebo i na obě oči. A kojenecká úmrtnost je tu samozřejmě neobyčejně vysoká. Jeden pramen uvádí, že tu tři z pěti dětí umírají v útlém věku.

Pohlédla jsem na Michaelovu zmučenou tvář a pak na obličejík malé trpitelky. Rozhodla jsem se, že pokud to bude v mých silách, toto dítě své nemoci nepodlehne. Jaké štěstí, že jsme se právě vrátily z nákupu zdravotnických potřeb!

Příčinu dívenčiny nemoci nebylo těžké odhalit. Někde upadla a pořezala se, jak se to dětem stává. Do rány se jí dostala infekce, protože ji pochopitelně nikdo nevymyl ani nevyčistil. Jednu ručičku měla celou oteklou. Vydezinfikovala jsem nůž, jak jsem nejlépe dovedla, a řízla jsem do otoku. Z rány se vyřinul proud páchnoucího hnisu. Vyčistila jsem ji a zavázala a potom jsem utrápeným rodičům udělala přednášku o tom, že ručičku musí udržovat v čistotě. Evelyn se báječně držela. Teprve když jsme přišly do hotelu, udělalo se jí špatně. Na zbytek dne jsem dala Michaelovi volno a řekla jsem mu, aby šel domů a nepouštěl hordu svých ženských příbuzných k holčičce do pokoje.

Večer už se Evelyn cítila lépe a já jsem trvala na tom, abychom se oblékly a šly na večeři dolů, místo abychom si daly donést mísu polévky do pokoje, jak si to přála ona. I když si nikdy nestěžovala, věděla jsem, že bývá často sklíčená. Zatím jsme o osudu jejího dědečka neslyšely ani slovo, ale Evelyn každý den očekávala zprávu o jeho smrti a trápila se, že umírá osamělý. Pokud jde o mne, měla jsem pocit, že si ten starý nelida svůj konec bohatě zaslouží.

Evelyn vypadala ve svých světle růžových šatech s širokými krajkovými manžetami a nařasenou spodničkou velmi půvabně. Zadumaná ústa jí jen dodávala na přitažlivosti. Já jsem se oblékla do svého karmínového saténu, protože jsem měla pocit, že potřebujeme něco jasného a veselého, i když jsem v těch šatech stále ještě byla celá nesvá. Slušelo nám to. Několik mužů, které jsme znaly, nás po večeři následovalo do salonu, aby se pokusili ukořistit jeden z Evelyniných úsměvů. Náhle jsem si všimla, jak se jí tvář zalila ruměncem. Příčinu jsem uhodla ještě dřív, než jsem se podívala ke dveřím. Stál tam mladý Walter Emerson. Ve večerním obleku vypadal velice hezky. Měl oči jen pro Evelyn a přešel místnost tak rychle, že málem vrazil do stolu.

Přivedl s sebou bratra. Při pohledu na hněvivého Emersona jsem musela potlačit smích. Působil nesmírně melancholicky. Jeho oblek vypadal, jako by ho právě vytáhli z cestovní kabely a neměli čas ho vyžehlit, a límec měl příliš těsný. Ztratil všechnu svoji pýchu a šoural se za Walterem jako veliký černý medvěd, vrhaje kolem sebe podezřívavé pohledy na elegantně ustrojené turisty.

Walter mě spěšně pozdravil a hned se otočil k Evelyn a zapředl s ní živý rozhovor. Ostatní muži byli z její strany ignorováni a postupně se vytratili a já jsem byla ponechána napospas Emersonovi. Stál proti mně se zachmuřeně sklíčeným výrazem.

“Mám se vám omluvit,” zabručel.

“Vaši omluvu přijímám,” odpověděla jsem a pokynula jsem mu, aby se posadil vedle mne na sofa. “Posaďte se přece, pane Ernersone. Udivuje mne, že vás tady vidím. Vyrozuměla jsem, že společenský život vám není zrovna po chuti.”

“To byl Walterův nápad,” řekl Emerson stroze. Posadil se na krajíček pohovky, co nejdál ode mne, jak jen to neveliké rozměry tohoto kusu nábytku umožňovaly. “Já tyhle věci nesnáším.”

“Jaké věci?” vyzvídala jsem pobaveně. Byla to rozkoš sledovat arogantního Emersona, jak je ve společnosti celý ustrašený.

“No, ten hotel. Lidi. Zkrátka tohle všechno.”

Mávl opovržlivě rukou nad vznosným salonem a jeho skvostně oblečenými návštěvníky.

“Kde byste teď raději byl?” zeptala jsem se ho.

“Kdekoli v Egyptě, jen ne tady. Nejraději tam, kde dělám svůj archeologický výzkum.”

“V prachu pouště, daleko od pohodlí civilizace? A za společníky mít jen nevzdělané Araby “

“Nevzdělaní možná jsou, ale není v nich pokrytectví civilizace. Panebože, ani nevíte, jak mne rozčilují ty samolibé poznámky anglických turistů na adresu takzvaných domorodců4! Mezi Egypťany se najdou dobří i špatní, jako v každém národě, ale obecně vzato jsou to nádherní lidé, přátelští, veselí, oddaní a inteligentní, když je někdo učí. Po staletí byli utlačováni mizerným, krutým despotismem. Jsou ničeni nemocemi, bídou a negramotností, ale ne svou vlastní vinou.”

Pomalu opět získával sebevědomí. Ruce měl na kolenou sevřené v pěst a z jeho očí na mě sršely blesky. Docela se mi líbilo, jak hájí utlačované lidi, ale nemohla jsem si pomoct, musela jsem ho trochu poškádlit.

“Pak byste měl tedy souhlasit s tím, co Britové v Egyptě dělají. Tím, že přijali zodpovědnost za finanční otázky země “

“Pchá,” přerušil mě Emerson energicky. “Vy myslíte, že je to od nás projev laskavosti? Tak se zeptejte obyvatel Alexandrie, jak se jim líbilo, když je před dvěma lety ostřelovaly britské dělové čluny. Nejsme sice necivilizovaní jako Turci, ale máme tentýž cíl svůj vlastní zájem. A necháme ty pitomé Francouze, aby dělali zmatky v památkách! Tedy ne že by naši takzvaní vědci byli o moc lepší.”

“To jsou všichni špatní?” vyslýchala jsem. “Všichni kromě vás?”

Má ironie zůstala nepovšimnuta. Emerson bral otázku vážně.

“Jeden mladý chlapík jmenuje se Petrie má snad nějakou potuchu o archeologických metodách. Tuto zimu pracuje na vykopávkách v Deltě. Ale on nemá žádný vliv, a kromě toho každým rokem, každým dnem dochází k ničení památek, které se už nedá napravit. Ničíme minulost! Kopeme, jako když děti hledají poklad, páčíme předměty ze země, aniž bychom vedli pečlivé záznamy o tom, kde a jak byly nalezeny…”

Pohlédla jsem na Evelyn. Emerson mluvil hlasitě, takže jsem neslyšela, o čem si s Walterem povídají, ale zdálo se, že se baví dobře. Obrátila jsem pozornost zpátky k Emersonovi, který stále rozhořčeně chrlil slova.

“Střepy keramických nádob! Víte, s tou keramikou by se mělo něco dělat. Měly by se studovat její různé druhy, zjistit, jaký druh keramiky provází určité šperky, zbraně, vybavení.”

“Z jakého důvodu?”

“Cože? Proboha, existuje nejméně tucet důvodů. Keramika se stejně jako všechny předměty postupem času vyvíjí. Mohli bychom vypracovat základní časovou posloupnost, která by nám umožnila datovat nejen vznik keramiky, ale i ostatních předmětů, které by se našly zároveň s ní. A užitečná nemusí být jen keramika. Každý předmět, každý střípek minulosti nás může něčemu naučit. Většina těchto věcí se dnes vyhazuje do smetí nebo si je odnášejí nevzdělaní turisté, takže pro vědu jsou navždy ztracené. Maspero si nechává jen atraktivní objekty a polovina z nich je v tom jeho slavném muzeu stejně poztrácená, potřískaná nebo ukradená.”

“Rozumím vám,” řekla jsem. “Měly by se například studovat anatomické ostatky. Mělo by se s jistotou určit, k jaké rase patřili staří Egypťané a jestli docházelo k míšení ras. Jsou to dnes titíž lidé jako za starých časů? Ale vědci nesbírají kosti a mumie, leda že by je vystavili jako kuriozity.”

Emersonovi poklesla čelist. “Panebože,” vydechl, “zvídavá žena? Je tohle vůbec možné?”

Nechala jsem tu urážku bez povšimnutí, protože mne začalo zajímat, co říkal. Chtěla jsem v rozhovoru ještě pokračovat, ale byl náhle dramaticky přerušen.

Evelyn seděla na vedlejším sofa a Walter byl pohodlně opřený v křesle. Najednou prudce vyskočila. Když jsem se k ní obrátila, viděla jsem, že zbledla jako křída. S hrůzou v očích upřeně zírala ke dveřím do salonu.

Podívala jsem se tam. Místnost byla plná lidí, ale neviděla jsem nic, co by vysvětlovalo její nervozitu. Než jsem se stačila zorientovat, Evelyn se sesula k zemi. Když se Walterovi s nemotornou horlivostí podařilo ji zvednout, byla v mdlobách. Posléze se s jistými obtížemi probrala.

Na naše otázky neodpovídala, byla jen schopna stále opakovat, že se chce vrátit do svého pokoje.

“Dovolte mi, abych vás odnesl,” prosil Walter. “Jste jako pírko a nemůžete jít sama”

Vztáhl k ní ruce. Odtáhla se, jako by jí nabídl, že ji praští.

“Ne, ne,” šeptala. “Amélie mi pomůže. Já můžu chodit, opravdu, můžu. Prosím vás, nesahejte na mě.”

Chudák Walter byl stejně bledý jako Evelyn. Ale nedalo se dělat nic jiného, než jejímu přání vyhovět. Trochu se sice potácela, ale do schodů vyšla sama, jen jsem ji trošku podpírala. Když jsme došli nahoru, jenom jsem ujistila Waltra, že kdyby se chtěl zítra zastavit, dám mu ráno vědět, jak se Evelyn daří.

V našich pokojích na nás čekala služka. Evelyn odmítla projevy její pozornosti, které ostatně nebyly nijak přehnané.

Zdálo se, že jí vadí společnost kohokoli kromě mě, ale stále ještě mi nechtěla říci, co se stalo. Na její žádost jsem propustila Traversu a řekla jsem jí, ať si jde lehnout.

“Myslím, že pošlu Traversu domů,” snažila jsem se prohodit lhostejným tónem, když Evelyn nehodlala mluvit o tom, nač jsme obě myslely. “Nic tady nesnáší. Egypt, Egypťany, loď “

“A mě,” řekla Evelyn s nepatrným úsměvem.

“Ani mě nejspíš nemá zrovna v lásce,” řekla jsem, potěšena tím, že Evelyn se zase dostává do nálady. “Můžeme se bez ní docela dobře obejít. Zítra to zařídím. Evelyn, nechcete mi teď říct “

“Později,” řekla Evelyn, “povím vám to později, Amélie, až budu mít… Nevrátíte se do salonu? Tak hezky jste si povídala s panem Emersonem. Určitě tam ještě je. Mohla byste ujistit jej a jeho… Mohla byste je uklidnil a vzkázat jim, že se omlouvám. Je mi dobře, potřebuji si jen odpočinout. Opravdu, je mi už docela dobře.”

Tato slova, pronesená rychle monotónním hlasem, se vůbec nepodobala dívce, jak jsem ji zatím poznala. Zkoumavě jsem se na ni podívala, ale nechtěla mi pohlédnout do očí. Začala jsem mluvit, odhodlaná prolomit mlčení, které mě nyní lekalo. Tu se ozvalo hlasité zaklepání na dveře.

Evelyn sebou křečovitě trhla. Opět zbledla, že by se v ní krve nedořezal. Byla jsem tak zmatená, že jsem nemohla promluvit, jen jsem na ni zírala. Kdo jen to může tak odhodlaně klepat? A v tuhle hodinu! Nebylo ještě nijak pozdě na večerní posezení v saloně, ale rozhodně bylo dost pozdě na to, aby někdo přišel na návštěvu do našeho pokoje. Nevěřila jsem, že by Waltra jeho úzkost dohnala k takovému kroku. Z Evelynina chování bylo navíc jasné, že tuší, kdo by ten pozdní návštěvník mohl být, a že má ze setkání s ním hrůzu.

Naše oči se setkaly. Napřímila se v ramenou a pevně sevřela ústa. Potom promluvila. “Prosím vás, Amélie, buďte tak hodná a otevřete dveře. Musím se s tím nějak vyrovnat.”

To, co řekla, mi stačilo, abych pochopila. Vzpomínám si, že mě vůbec nepřekvapilo, když jsem otevřela dveře a spatřila za nimi muže. Nikdy předtím jsem ho neviděla, ale jeho snědá pleť, lesklé černé vlasy a výrazně hezký vzhled potvrdily mé podezření, vyvolané Evelyniným chováním.

“Ach,” řekla jsem. “Předpokládám, že jste siňor Alberto.”

3

Alberto si položil ruku na srdce a uklonil se. Jeho vzhled stejně jako chování hraničily s drzostí. Když se jeho pohled přesunul dovnitř místnosti, kde jako socha strnule stála bledá Evelyn, měla jsem co dělat, abych mu nevrazila políček.

“Pozvete mne dál?” zeptal se mě. “Myslím, že o věcech, které nám leží na srdci, byste raději mluvila v soukromí.”

Ustoupila jsem o krok. Pokynula jsem mu, aby šel dál, a opatrně jsem za ním zavřela dveře. Měla jsem chuť jimi pořádně třísknout. Alberto se hrnul k Evelyn.

“Ach, má ztracená lásko, má milovaná! Jak jsi mne mohla opustit? Jak jsi mne mohla jen tak nechat, abych se strachoval o tvůj osud?”

Evelyn zvedla ruku. Alberto se zastavil několik kroků od ní. Skutečně jsem si myslela, že ji ten bídník už už sevře v náručí, pokud se dívka nepohne. Naklonil hlavu k jedné straně a s hlubokou výčitkou v hlase řekl: “Odstrkuješ mne! Ničíš mne! Ach, chápu, našla sis bohatou ochránkyni. Dává ti dárky a ty opouštíš nebohého muže, který ti dává jen lásku.”

Můj slunečník stál opřený v rohu. Šla jsem si pro něj. Evelyn celou dobu mlčela. Myslím, že byla tak ohromena nestydatostí toho muže, že ani nemohla promluvit. Přiblížila jsem se k Albertovi a píchla jsem ho slunečníkem do vesty. Prudce se otočil.

“To by stačilo,” řekla jsem rázně. “To vy jste opustil tuhle dámu, ne ona vás, i když by bylo od ní moudré, kdyby to udělala. Jak se opovažujete sem přijít po tom, co jste jí napsal tak nechutný vzkaz a sebral jste jí všechno, co měla, a-”

“Jaký vzkaz?” zakoulel Alberto očima. “Žádný vzkaz jsem jí nenechal. Šel jsem si ven hledat zaměstnání a nakoupit jídlo pro svou milovanou. Když jsem přecházel ulici, kopl mě kůň. Celé týdny jsem ležel v té hrozné nemocnici a blouznil jsem po své Evelyn. Když jsem se uzdravil, vrávoral jsem do pokojíku, který byl mou rajskou zahradou. Ale ona byla pryč! Můj anděl uletěl a nezanechal mi žádnou zprávu! Jestli tam byl nějaký vzkaz, musel ho napsat nějaký můj nepřítel. Mám hodně nepřátel. Hodně lidí mne nenávidí, snaží se mi ukrást mé štěstí, závidí mi mého andílka.”

Významně se na mě podíval.

Sotva jsem kdy předtím slyšela tak nepřesvědčivý a dramatický monolog. Ale nebyla jsem si jistá, zda nepřesvědčil Evelyn. Láska mívá velice nešťastný vliv na mozek a já jsem měla obavy, že jakási náklonnost k tomu ničemovi v ní třeba dosud přetrvává.

Mé obavy byly zbytečné. Evelyn se vrátila barva. Její tváře teď planuly rozrušením, v němž jsem pomalu začala rozeznávat vztek.

“Jak se opovažuješ?” řekla tichým hlasem. “Cožpak jsi mi už dost neublížil? Ach, tvé výčitky jsou oprávněné, zasloužím si tvé pohrdání. Ne proto, že jsem tě opustila, ale především proto, že jsem s tebou vůbec utekla. Ale jak sem můžeš přijít a namlouvat téhle dámě takové věci? Nejsi hoden toho být s ní v jedné místnosti. Zmiz mi z očí a už se přede mnou nikdy neukazuj!”

Alberto zavrávoral několik kroků zpět. Předstíral hluboký šok a mučivou úzkost, ale bodec deštníku, jímž jsem mu mířila na žaludek, možná napomohl k tomu, že se dal na ústup.

“To nemůžeš myslet vážně. Jsi nemocná. Ne ne, ty mi nerozumíš. Přišel jsem si tě vzít. Nabízím ti svou ruku a své jméno. Nemáš jinou možnost. Žádný jiný muž si tě teď nevezme, když se dozví “

Byl to svižný chlapík. Mrštně uskočil, když jsem ho chtěla praštit slunečníkem do hlavy, a když jsem se napřáhla podruhé, Evelyn mě chytla za ruku.

“Prosím vás, nezlomte si ten deštník,” řekla se zkřivenými rty. “On za to nestojí.”

“Ale on se vás pokoušel vydírat,” namítla jsem, vzteky celá udýchaná. “Vyhrožoval, že vás bude kompromitovat, když nebudete souhlasit”

“Může mou hanbu vykřičet do celého světa,” řekla Evelyn chladně. “Věřte mi, Amélie, on už nade mnou nemá žádnou moc. A kdyby snad v mém srdci zůstala ještě špetka náklonnosti, tohle by ji zabilo úplně.”

Alberto si uhladil vlasy, které se mu při prudkém pohybu rozcuchaly. Zíral na nás, jako by ho zachvátila hrůza.

“Já že vydírám? Já že vyhrožuju? Dio mio, ach, vždyť vy jste mne vůbec nepochopily! Já bych “

“Raději ne,” skočila jsem mu do řeči “Kdybyste dělal sebemenší potíže, vy ničemo, dám vás vsadit do vězení. Říká se, že zdejší žaláře jsou velmi nepohodlné, a já mám u současné vlády mnohem větší vliv než vy.”

Alberto se napřímil.

“Teď vyhrožujete vy mně,” řekl s uspokojením. “Nemusíte mi vyhrožovat. Jestliže mě ta dáma nechce, půjdu. Přišel jsem ve vší počestnosti. Ale už to chápu. Rozumím. Je tu někdo jiný! Je to tak, nebo ne? Kdo je ten ničema, který ukradl srdce mé drahé?”

Evelyn, která se až doteď skvěle držela, byla najednou na omdlení. Nebylo divu.

“Já už to dál nesnesu,” zašeptala. “Amélie, copak ho nemůžeme přimět, aby odešel? Mohl by nám někdo pomoci?” “Jistě,” řekla jsem.

Přešla jsem kolem Alberta, který nervózně ustoupil, a prudce jsem otevřela dveře. Obvykle tu mívá na chodbě službu zřízenec. Chtěla jsem ho zavolat. Ale nebylo to třeba. V hale naproti našim dveřím seděl na zemi náš dragoman Michael. Nezdržovala jsem se ptaním, proč je tady. Když mě uviděl, zvedl se a já jsem ho pokynem ruky přivolala.

“Popadněte tohoto muže za límec a vyhoďte ho ven,” ukázala jsem na Alberta.

Michael vypadal překvapeně, ale neváhal ani okamžik. Když se natahoval po Albertovi, mladík ucouvl.

“Není třeba, já jdu,” vykřikl. “Odcházím z Egypta. Mám zlomené srdce, můj život je”

“Z toho si nic nedělejte,” řekla jsem. “Než odejdete, dovolte mi ještě jednu otázku. Jak jste nás tu našel a kde jste vzal peníze na cestu?”

“No, šel jsem přece na Britský konzulát v Římě, jak jinak? Po cestě jsem pracoval na lodi trpím mořskou nemocí, nachladil jsem se, ale pracoval jsem, protože jsem šel za hlasem svého srdce “

“Toho už bylo dost. Teď jděte, nebo vás Michael “

“Už jdu.” Alberto se narovnal. Naposledy ještě zakoulel očima na Evelyn, pak udělal Michael krok směrem k němu a Alberto vylétl ze dveří jako namydlený blesk.

“Půjdu za ním, abych se ujistil, že je pryč,” řekl Michael.

“Děkuji vám,” řekla Evelyn vděčně. “A co vaše malá, Michaeli, jak se jí daří? Chtěl jste, abychom za ní zase zašly?”

“Ne,” řekl Michael. “Ne, madam. Přišel jsem vám říct, že její už lépe. Probudila se a chtěla jíst. Přišel jsem vám poděkovat a říct vám, že kdybyste od Michaela chtěly cokoliv, řekněte si, i kdyby to měl být jeho život. Teď půjdu sledovat toho lotra.”

Se zvláštní směsicí poníženosti a důstojnosti nám pokynul a odešel. Jakmile se zavřely dveře, propukla Evelyn v pláč.

Brzy ji to přešlo. Zatímco jsem ve spěchu pobíhala kolem a hledala čichací sůl a kapesníky, Evelyn se vzpamatovala a požádala mě, abych se posadila. Ulehčila mi od mého slunečníku, který jsem dosud třímala v ruce.

“Rozrušilo vás to víc, než jste ochotna přiznat,” řekla. “Dovolte, abych vám objednala sklenku vína.”

“Ne, není třeba. Ale jestli chcete vy”

“Ne.” Evelyn se posadila a pevně mi pohlédla do očí. “To je zvláštní, jediné, co teď cítím, je úleva. Mám pocit, jako bych vyhnala nějakého zlého ducha.”

“Byl to tedy Alberto, koho jste viděla dole v salonu, když jste omdlela.”

“Ano. Nevěřila byste, Amélie, ale když jsem ho spatřila, jak tam stojí a pozoruje mne s tím svým sebejistým pohrdavým úsměvem, myslela jsem, že to je nějaká halucinace, nějaký démon, který mi má připomenout mou minulost. Bylo mi zrovna tak dobře s”

“S Walterem. Proč se zdráháte vyslovit jeho jméno? Máte ho ráda?”

“To nemohu říci, potom. Ale ano, mohla bych ho mít ráda, kdybych vůbec ještě měla právo milovat nějakého slušného muže.”

“Ale prosím vás, vy z toho děláte melodram! Jsme téměř ve dvacátém století, vzdejte se své staromódní morálky.”

“Vy myslíte, že by mě Walter požádal o ruku, kdyby věděl o mé minulosti?”

“No,” pokrčila jsem nejisté rameny. “Zdá se, že je to milý mladík, ale je to přece jen muž. Ale proč by se o tom měl vůbec dozvědět?”

Evelyn nemusela odpovídat. Dozvěděl by se to, protože by mu to řekla. Otevřenost byla součástí její přirozenosti. Smutně se na mě usmála.

“Obraťme list, Amélie. Chtěla jsem jen říct, že se mi ulevilo, když jsem zjistila, že Alberto je doopravdy z masa a kostí. teď už jsme s ním skoncovaly, jen mě překvapuje, že mě skutečně sledoval až sem!”

“Ano. Zajímalo by mě…”

“Co?”

“Jestli se třeba váš dědeček nakonec neuzdravil.”

Evelyn vzdychla. “Proboha, Amélie, to je hrozně cynické! Aleje to chytrá úvaha. Ach, kéž by to tak bylo!”

“Příliš v to nedoufejte. Řekla bych, že je tu spousta dalších, stejně cynických důvodů, které mohou vysvětlovat Albertovu přítomnost v Egyptě. Zítra učiním příslušné kroky a uvidíme, co se dá zjistit. Musím také zajít do Boulaqu a popohnat Reise Hassana. Čím dříve opustíme Káhiru, tím lépe pro nás pro obě.”

“Ano,” usmála se Evelyn zamyšleně. “Začíná se to tu plnit lidmi, které nechci vidět. Ale Walter tu nebude o nic déle. Za dva dny s panem Emersonem odjíždějí.”

“Kam jedou?”

“Nevzpomínám si na to jméno. Je to několik set mil jižně odtud, zbytky města toho kacířského faraóna.”

“Amárna,” pomohla jsem jí. “Ano. Nu, dobře, děvče, a teď už pojďme spát. Byl to úmorný den.” \ Avšak den ještě neskončil.

[Evelyn usnula téměř okamžitě. Byla chudinka unavená a plná dojmů. Slyšela jsem, jak klidně oddechuje, když jsem ležela pod svým síťovinovým baldachýnem a ne a ne usnout. Moje postel stála blízko okna a její přes pokoj u protější zdi. Venku byl malý balkon. Nechala jsem jako vždycky okenice otevřené. Síťovina nás chránila před hmyzem a noc byla neobyčejně krásná a chladná. Oknem sem proudilo měsíční světlo a svými paprsky osvětlovalo část místnosti. Rohy rozlehlého pokoje však byly zahaleny tmou. Jeden paprsek stříbrného světla svítil na mé lůžko.

Nestává se mi často, že bych nemohla spát, ale události uplynulého dne mi poskytovaly bohatou látku k přemýšlení.

Divné bylo, že nejvíce zaměstnával moje myšlenky ten popudlivý pan Emerson se svými zvláštními úvahami. Byly zvláštní, ale povzbudivé. Chvíli jsem se jimi obírala, ale potom jsem se přinutila myslet na důležitější věci.

Walter a Evelyn. Tahle záležitost mi teď dělala starosti. Kdyby Evelyn byla tím, čím předstírala, že je totiž zchudlou šlechtičnou, která mi dělá společnici, mohli by se ti dva docela dobře vzít. Ale měla jsem podezření, že starší pan Emerson svého bratra ovládá a že nemají dostatečný příjem, aby mohli vydržovat Walterovu manželku a současně financovat Emersonovy archeologické výzkumy. Emersonův hlas by byl jistě rozhodující. A ubohá Evelyn měla pravdu, musela by Walterovi říct pravdu, a pochybuji o tom, že by to nějaký muž pochopil správně. Možná by si ji vzal a potom by strávil celý život tím, že by jí ušlechtile odpouštěl. Nemůže být nic horšího, než když vám někdo znova a znova odpouští.

Převrátila jsem se neklidně na posteli. Péra zavrzala a cosi venku za oknem, snad noční pták, nebo nějaký hmyz, zavrzalo jakoby v odpověď. Otočila jsem se na bok, zády k zářivému měsíčnímu světlu, tentokrát pevně odhodlána usnout. Namísto toho se mé myšlenky zatoulaly k Albertovi a já jsem začala hloubat o tom, proč se vydal sledovat Evelyn. Nedokázala jsem si představit, že by ten netvor mohl mít v sobě špetku nějakého soucitu nebo lásky. Musel mít jiný důvod, proč se za ní vydal. Vymyslela jsem několik možností. Není pochyb, že měl na mysli nějaké výhodnější vyhlídky, když ji opouštěl. Třeba jej jakýsi pochybný plán zavedl až do Egypta, kam směřuje mnoho cestovatelů z Itálie, a když zde nalezl Evelyn pod ochranou zámožné ženy (protože tak jsem mu musela připadat), rozhodl se zkusit, co by se ode mne dalo získat.

Když mi hlavou vířily takové myšlenky, samozřejmě jsem nebyla spánku o nic blíže. Odváděly však mou pozornost od obvyklých šumů noci. Vůbec jsem si neuvědomovala zvuky, které sem doléhaly zvenčí, dokud mě do ucha nepraštilo náhlé zaskřípění, které se ozvalo velice blízko. Bylo to zavrzání jednoho prkna v podlaze. Dobře jsem ten zvuk znala ta inkriminovaná deska byla mezi mou postelí a oknem a já sama jsem na ni dnes několikrát šlápla.

Obrátila jsem se na záda. Nebyla jsem vyděšená, myslela jsem si, že jsem se buď mýlila a zvuk vycházel odněkud odjinud nebo že se Evelyn vzbudila a plíží se k oknu, aby se podívala na měsícem osvětlenou zahradu.

Nad mojí postelí, tak blízko, že se jeho tělo otíralo o záhyby bílé síťoviny, stálo podivné zjevení.

Zdálo se, jako by bylo obalené bílým závojem, jakousi mlžnou září. Ta rozmazávala jeho rysy, ale hlavní obrys postavy byl dostatečně zřetelný. Jako by odkráčela z hlavního sálu muzea v Boulaqu, kde Maspero vystavoval sochy starých egyptských dam a pánů v životní velikosti. Stejně jako tyto malované sochy mělo i zjevení živé barvy, i když ve světle chladného měsíčního svitu poněkud vybledlé. Do bronzová opálená a do půl těla nahá postava měla široký náhrdelník z oranžových a modrých korálků a na hlavě zřasenou lněnou plachetku s červenobílými pruhy.

Krve by se ve mně nedořezal. Byla jsem omráčená. Ale ne strachem ať vás ani na okamžik nenapadne, že bych se mohla bát! Byla jsem prostě jen ohromena překvapením. Postava byla naprosto nehybná. Nezahlédla jsem ani, že by se jí při nádechu zvedal hrudník. Najednou ten tvor zvedl paži v hrozivém pohybu, o jehož účelu nemohlo být pochyb.

Posadila jsem se a s výkřikem jsem se po té věci natáhla. Nevěřím ve zjevení. Chtěla jsem si na to sáhnout, abych pod rukama ucítila pevnost a teplotu lidského těla. Naneštěstí jsem zapomněla na tu zatracenou moskytiéru.

(Můj Kritik mi připomíná, že slovo “zatracený” by dáma neměla používat. Odvětila jsem, že situace si žádá nějaký silný výraz a že jsem upustila od mnohem peprnějších označení, která jsem měla na jazyku.)

Samozřejmě to byla síťovina, která dodávala tomu zjevení onen přízračný vzhled. Tak dobře se hodila k nadpřirozenému zjevu tajemného návštěvníka, že jsem dočista zapomněla na její existenci. Nejprve jsem strčila hlavu do chumlu jemné tkaniny. Povlaky a sukně noční košile se mi zamotaly kolem nohou. Než jsem se z toho všeho vymotala, pěkně jsem se zadýchala a pokoj byl prázdný. Podařilo se mi jen vzbudit Evelyn, která na mě vzrušeně volala a snažila se vymotat ze své moskytiéry.

Setkaly jsme se u okna. Evelyn mě popadla za ramena a pokusila se mnou zatřást. Když jsem se tak rozhodně vrhla k oknu, byla Evelyn přesvědčena, že se chystám ukončit svůj život.

Když jsem se ujistila, že na balkoně ani na zahradě pod ním není po vetřelci ani vidu ani slechu, vysvětlila jsem Evelyn, co se stalo. Zapálila svíčku. V jejím svitu jsem viděla Evelynin výraz a věděla jsem, co se chystá říct.

“Nebyl to sen,” trvala jsem na svém. “Nebyl by žádný div, kdyby se mi zdálo o duších starého Egypta, ale myslím, že ještě dokážu rozeznat rozdíl mezi snem a skutečností.”

“Štípla jste se?” vyptávala se Evelyn vážně.

“Neměla jsem čas se štípat,” přecházela jsem hněvivě sem tam po pokoji. “Vidíte tu roztrženou síť “

“Věřím vám, že jste svedla statečný boj s povlečením a se síťovinou,” řekla Evelyn. “Skutečné předměty se vám prostě pomíchaly s tím, co se vám zdálo”

Hlasitě jsem vykřikla. Evelyn se poděsila. Měla strach, že mě urazila. Nebyla to však její nedůvěra, co mě dohnalo k výkřiku. Sehnula jsem se a zvedla jsem ze země tvrdý předmět, na nějž tak bolestivě došláplo moje bosé chodidlo. Mlčky jsem jej ukázala Evelyn, aby si jej mohla prohlédnout.

Byl to malý šperk ze zelenomodré fajánse, asi dva a půl centimetru dlouhý. Měl tvar sokola, což je symbol boha Hóra takové přívěsky jsou často k vidění na náhrdelnících, které ve starověku nosili dnes již zemřelí Egypťané.

Byla jsem víc než kdy předtím odhodlána opustit Káhiru. Samozřejmě že na duchy nevěřím. Ne, v pokoji osvětleném měsíčním světlem byla nějaká zlověstná lidská bytost a to mi dělalo větší starost než všichni duchové. Okamžitě mě jako možný viník napadl Alberto, ale opravdu se nezdálo, že by měl důvod uchýlit se k takovému bizarnímu úskoku. Nebyl to typ vraha, byl to ničema, ale slaboch. A co by z toho měl, kdyby zabil buď mě, nebo Evelyn?

Ale možná že nějaký jiný zloduch doufal, že může něco získat. Dospěla jsem k závěru, že návštěvník byl nějaký rádoby zloděj, o něco vynalézavější než jeho kolegové, který doufal, že ve svém přestrojení za starověkého Egypťana ohromí případnou ostražitou oběť natolik, že bude mít dost času na útěk. Byl to docela důvtipný nápad, opravdu. Skoro jsem si přála, abych se s tím originálním lupičem mohla seznámit.

Rozhodla jsem se, že policii volat nebudu. Egyptská policie je nepoužitelná, a navíc jsem neviděla tvář toho muže dostatečně zblízka, abych ho dokázala identifikovat, kdyby místní úřady čirou náhodou nějakého chlapa v přeplněných ulicích Káhiry vystopovaly. Ten člověk se už nevrátí. Zjistil, že jsem ostražitá a že se nebojím, a příště si najde snadnější kořist.

Když jsem si tohle vydedukovala, bylo mi poněkud lehčeji u srdce, a tak jsem všechno také vysvětlila Evelyn, doufajíc, že ji to trochu uklidní. Souhlasila s mým úsudkem, ale myslím, že stále ještě napůl věřila tomu, že se mi všechno jen zdálo.

Při pátrání po Albertových záměrech jsem byla opatrná. Nebylo možné zjistit, kde bydlí. V Káhiře jsou stovky malých hostinců a on se pravděpodobně ubytoval v jednom z nich, protože určitě nebyl zapsán ani v jednom evropském hotelu. Dozvěděla jsem se však, že jeden muž odpovídající jeho popisu si koupil lístek na ranní vlak do Alexandrie, a já jsem usoudila, že Alberta můžeme klidně pustit z hlavy.

Avšak pustit z hlavy Waltera už tak snadné nebylo. Zastavil se příštího rána, tak brzy, jak jen se dalo považovat za slušné. Evelyn se s ním odmítla setkat. Chápala jsem její pohnutky a schvalovala jsem je. Čím méně ho uvidí, tím snazší potom bude jejich konečný rozchod. Walter její skutečné pocity neznal, takže to samozřejmě pochopil špatně. Ujistila jsem ho, že už se Evelyn cítí lépe, ale že nemůže přijímat návštěvy. Jak jinak si to mohl vyložit, než že nechce vidět právě jeho? Zašel dokonce tak daleko, že se zeptal, zda sám včera večer nějakým svým činem nezpůsobil její mdloby. Ujišťovala jsem ho, že tomu tak není, ale ten ubohý hoch se nedal přesvědčit. S výrazem byronského hrdiny mě žádal, abych Evelyn tlumočila jeho pozdrav na rozloučenou. Zítra měl s bratrem odjet na místo, kde provádějí vykopávky.

Bylo mi mladíka tak líto, že jsem mu málem vyzradila pravdu, ale věděla jsem, že nemám právo zneužít Evelyniny důvěry. Šla jsem tedy nahoru, abych utěšila druhou půli z dvojice nešťastně zamilovaných. Byla to otrava, když si pomyslíte, že by stačilo jen trochu zdravého rozumu na obou stranách a celá záležitost by se mohla vyřešit k všeobecné spokojenosti.

S Michaelovou pomocí se mi podařilo trochu popohnat posádku naší lodi. Michael nám byl teď naprosto oddaný. Udělal, co bylo v jeho silách, aby nám pomohl, i když si myslím, že občas sdílel názor ostatních mužů, totiž že jsem pomatená ženská, která do všeho strká nos. Jeden známý z hotelu mi vysvětlil, že jsem udělala chybu, když jsem si za svého dragomana vybrala křesťana. Muslimská posádka a její kapitán prý nepřijmou Kopta mezi sebe tak snadno, jako by přijali svého souvěrce. Ale zdálo se, že Reis Hassan vychází s Michaelem dobře, a přípravy pokračovaly rychle. Do salonu se nastěhovalo piano a byly pověšeny nové záclony. Vypadaly velmi pěkně. Z okolních vesniček se začali trousit členové posádky. Poslala jsem Traversu zpátky do Anglie a její odjezd ve mně nevzbudil ani špetku lítosti.

Měly jsme celé dny velmi napilno. Nakupovaly jsme další zásoby a chodily jsme na návštěvu k Michaelovi, kde jsme si hrály s jeho dceruškou a procvičovaly si arabskou konverzaci s ženami v jeho domácnosti. Nechaly jsme naladit piano, naposledy jsme navštívily Gízu (já jsem šla ještě jednou do Velké pyramidy, ale Evelyn nechtěla), několikrát jsme si znovu prohlédly muzeum a telefonovaly jsme na britské úřady. Na ministerstvu financí jsem objevila dalšího starého známého mého otce. Vyhuboval mi, že jsem se neozvala dříve, aby měl příležitost mě pozvat na návštěvu. Byl velmi laskavý, až příliš, takže jsem z jeho zkoumavého pohledu začala mít nepříjemný pocit. Nakonec vyhrkl:

“Drahá slečno Amélie, opravdu jste se velice změnila, uvědomujete si to? Egyptský vzduch vám musí velmi svědčit, vypadáte mnohem mladší, než když jsem vás naposledy viděl v Sussexu.”

Měla jsem na sobě šaty, které mi vybrala Evelyn. Byly ze žlutého fuláru, zeleně lemované, a měly nabíranou sukni.

“To víte, milý pane,” řekla jsem křepče, “krásné peří sluší i postarším slepicím. Myslela jse\i si, jestli byste mi nemohl pomoci”

Přišla jsem samozřejmě proto, abych zjistila něco o Evelynině dědečkovi. Viděla jsem, že úředníka můj zájem překvapil, ale byl natolik džentlmen, že se na nic nevyptával. Řekl mi, že zpráva o smrti starého hraběte k němu dorazila někdy předminulý týden. Neznal žádné podrobnosti, jen holou skutečnost. Nijak mimořádně se o to nezajímal. Nemohla jsem se dost dobře vyptávat na všechno, co bych potřebovala vědět, aniž bych přitom nevyzradila Evelynino tajemství. Nechtěla jsem, aby v Egyptě někdo znal její totožnost, protože jsme tu hodlaly strávit celou zimu. Musela jsem tedy odejít i přesto, že má zvědavost zůstala částečně neuspokojena.

Náhodou jsem se ale seznámila s majorem (nyní sirem Evelynem) Baringem, generálním konzulem a britským zmocněncem, který vešel do kanceláře, zrovna když já jsem odcházela. Připomínal mi mé bratry. Poctivá britská solidnost na něm spočívala jako prašný povlak. Úpravný knírek, monokl se zlatými obroučkami, zakulacené tvary jeho bezvadně oblečené postavy, všechno vyjadřovalo spolehlivost, schopnost a těžkopádnost. Udělal však obdivuhodnou práci. Snažil se obnovit finanční stabilitu po krk zadlužené země, a když jsem se s ním seznámila, platil za hlavní osobu v Egyptě. Byl ke mně dokonale zdvořilý a ujišťoval mne, že je ochoten mi jakkoli pomoci. Říkal, že znal mého otce podle jména. Začínala jsem si skládat obrázek svého drahého tatínka, jak sedí tiše uprostřed pavučiny, jejíž vlákna se rozbíhají do celého světa.

Chystaly jsme se odplout v pátek. Ve čtvrtek večer přišla nečekaná návštěva a rozhovor s ní nám objasnil několik bodů, které byly dosud zamlžené a nastolil nové problémy, jež nebylo tak snadné vyřešit.

Seděla jsem v salonu. Naléhala jsem, abychom šly dolů. Evelyn byla celý den zamyšlená a smutná, přemýšlela o dědečkovi a patrně také o tom, jak se Walter řítí někam daleko od ní směrem na jih. Emersonovi si nenajali ani malou loďku. Walter nám vysvětloval, že si pronajali místo na parníku, který převážel jejich vybavení, a že spali s posádkou na palubě, zabalení do pokrývek. Při pomyšlení na to, že by má křehká Evelyn měla žít v takových podmínkách, jsem nemohla tak docela litovat, že Waltera ztratila.

Byly jsme obě unavené. Celý den nás zaměstnávaly různé drobnosti, které se vždycky vynoří na poslední chvíli, když se člověk chystá na cestu. Myslím, že jsem možná trochu dřímala, když mě vyrušil Evelynin výkřik. Na okamžik jsem si myslela, že se opakuje situace z večera, kdy se objevil Alberto. Evelyn vyskočila a zírala ke dveřím. Neměla však poděšený výraz, spíš nevěřila svým očím. Když jsem se otočila, abych zjistila, čemu se tak diví, spatřila jsem mladého muže se širokým úsměvem na tváři, který se s rukou napřaženou k pozdravu rychle blížil směrem k nám.

Na okamžik se zdálo, jako by ji chtěl obejmout. Způsobnost však zvítězila. Popadl jen její pokleslou ruku do obou svých hnědých dlaní a nadšeněji stiskl.

“Evelyn! Holčičko moje! Nedovedeš si představit, jak se mi ulevilo, jakou mám radost. Jak jsi mě jen mohla tak vystrašit?”

“A ty si zas nedovedeš představit, jak jsi mě překvapil,” vykřikla Evelyn. “Co tady u všech všudy děláš?”

“No, jedu za tebou, samozřejmě, proč bych tu jinak byl? Neměl jsem klid, dokud jsem byl na pochybách, zda jsi v bezpečí. Ale zapomínáme se, Evelyn.” S týmž rozzářeným úsměvem se otočil ke mně. “Ani se nemusím ptát, tohle je určitě slečna Peabodyová. Ta laskavá, vznešená, šlechetná slečna Peabodyová, jíž vděčím za uzdravení své drahé sestřenky. Ach ano, vím všechno! Byl jsem na britském konzulátu v Římě, proto jsem vás tady vystopoval. Když uvážím, co tamten muž nevěděl, totiž okolnosti, které přivedly Evelyn do Říma ne, sestřenko, nebudeme o nich mluvit, ani teď, ani nikdy jindy mohu slečně Peabodyové vyjádřit své hluboké uznání. Drahá slečno Peabodyová! Promiňte, ale nedokážu krotit svou radost, já už jsem takový nadšenec!”

Uchvátil moji ruku a stiskl ji tak důkladně, jako to před chvilkou udělal Evelyn. Po celou dobu zářil jako nesmrtelný Pickwick v mladším vydání.

“To tedy ano, pane,” řekla jsem. “Jsem dočista ohromená-”

“Já vím, já vím.” Mladý muž pustil mou ruku a propukl v ten nejveselejší a nejhlaholivější smích, jaký si jen můžete představit. “Já vážně lidi ohromuju. Nemůžu si pomoct. Prosím vás, posaďte se, dámy, ať si také můžu sednout. Potom si hezky popovídáme.”

“Snad byste se mohl aspoň představit,” navrhla jsem a jemně jsem si masírovala otlačené prsty.

“Promiňte, Amélie,” vykřikla Evelyn. “Dovolte, abych vám představila svého bratrance, pana Lukáše Hayese.”

“To vám klidně dovolím, ale jestli on vydrží mlčet tak dlouho, než bude představen, to tedy nevím,” pohlédla jsem ostře na mladíka, který se stále široce usmíval a jehož má příkrost vůbec nevyvedla z míry. “Ale domnívám se, že už to není pouhý pan Hayes. Neměla bych vám říkat Vaše lordstvo?”

Evelyn posmutněla. Nový hrabě se k ní naklonil a poplácal ji po hřbetě ruky.

“Doufám, že mi budete říkat Lukáši, slečno Peabodyová. Mám pocit, že vás tak dobře znám! A pro Evelyn je možná bolestné připomínat jí její ztrátu. Vidím, že už všechno víte.”

“Dozvěděly jsme se o tom teprve před několika dny,” řekla Evelyn. “Snažila jsem se na to připravit, ale… Prosím tě, pověz mi o tom, Lukáši. Chci slyšet všechno.”

“Jseš si tím opravdu jistá?”

“Ach ano. Musím znát všechny podrobnosti, i když budou pro mě bolestné. Vím, že bych neměla, ale nemohu si pomoci… stále doufám, že mi nakonec odpustil… že si udělal čas na jediné vlídné slovo, na kratičký vzkaz.”

Naklonila se kupředu. Ruce měla sepjaté, modré oči zamžené slzami. Vypadala moc hezky a dojemně a na tváři mladého hraběte se zračil obdiv.

“Evelyn, určitě k tobě cítil lásku, přestože… Ale povím ti všechno. Jenom si musím trochu uspořádat myšlenky.”

Zatímco šije uspořádával, měla jsem dost času si ho prohlížet se zvědavostí, kterou jsem se ani nepokoušela zakrýt. Byl to vysoký muž se širokými rameny, oblečený s elegancí, která hraničila s fintivostí. Značkové kožené střevíce se mu blýskaly jako sklo, na vestě měl vyšitá růžová poupátka. Uprostřed obrovské sněhobílé náprsenky jeho košile se třpytil veliký diamant a kalhoty měl tak těsné, že když si sedal, čekala jsem, že se mu začnou někde párat. Upřímná veselost jeho obličeje působila velmi anglicky, ale snědá pleť a velké tmavé oči prozrazovaly národnost jeho otce. Potom jsem se mu podívala na ruce. Byly sice veliké a hnědé, ale hezky tvarované, a měl je pěstěné jako žena. Vždycky jsem si myslela, že ruce odrážejí povahu člověka. Všimla jsem si, že Emerson má těžké, mozolnaté ruce, znetvořené jizvami a poznamenané prací.

Nemá smysl před čtenářem tajit, že jsem byla vůči svému novému známému proti vší logice nepříznivě zaujatá. Říkám proti vší logice, protože jeho chování bylo naprosto bezúhonné, i když poněkud příliš temperamentní. Jeho následující řeč potvrdila, že je to čestný muž, který má dobré srdce. Přesto se mi nelíbil.

Lukáš začal vyprávět.

“Myslím, že víš, že po tvém po tvém odjezdu se náš ctěný předek tak rozzuřil, že ho ranila mrtvice. Nečekali jsme, že se z toho zotaví, ale ten stařec měl neuvěřitelnou vitalitu. Všiml jsem si, že vzteklá povaha dává svým majitelům neobyčejnou sílu. Evelyn, nesmíš se na mě dívat tak vyčítavě. K našemu dědečkovi mne poutala jistá náklonnost, ale nemohu přehlížet, jak se k tobě zachoval. Musíš mi odpustit, když k němu tu a tam budu kritický.

Když jsem se doslechl, co se přihodilo, okamžitě jsem se vydal do Ellesmeru. Nebyl jsem jediný, kdo tak zareagoval. Znáš naši rodinu, takže si dovedeš představit to peklo, které jsem nalezl, když jsem tam přijel. Nahrnuly se tam tety, strýcové, bratranci a sestřenice až bůhví z kolikátého kolene. Byli jako supové jedli a pili, co se do nich vešlo, a těmi nejpodlejšími úskoky se snažili dostat do pokoje nemocného, kde nebohý ležel jak v obléhané pevnosti. Ani nevím, kdo z nich byl nejhorší. Vzdálený bratranec Wilfred se pokoušel uplatit ošetřovatelku, teta Marian se posadila na židli těsně za dveře dědova pokoje a vždycky, když se otevíraly, ji museli odstrčit. Mladý Peter Forbes na podnět své matky vyšplhal po břečťanu až k oknu, takže ho komorník a služka museli odehnat.”

Zrovna šel kolem číšník a Lukáš objednal kávu. Zachytil můj pohled a propukl opět v hlaholivý smích.

“Drahá slečno Peabodyová, ve výrazu vaší tváře mohu číst jako v otevřené knize. Myslíte, že jsem stejný lump jako oni. Jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet. A samozřejmě máte úplně pravdu! Ctil jsem našeho dědečka pro jeho dobré vlastnosti. Měl jich pomalu. Kdybych měl více času, snad bych si vzpomněl aspoň na jednu z nich… Ne, drahá slečno Peabodyová, mou největší slabostí je upřímnost. Neumím předstírat něco, co necítím, i kdybych si tím měl zlepšit své postavení na světě. Nebudu takový pokrytec, abych předstíral, že jsem našeho dědečka miloval. Evelyn je taková malá světice, ta jistě najde omluvu pro člověka, který ji srazil k zemi a šlapal po ní.”

Zarazil se, protože jsem udělala varovné gesto. Evelyn hořely tváře a sklopenýma očima hypnotizovala své ruce, které měla složené v klíně.

“Evelyn je světice,” opakoval Lukáš ještě důrazněji. “Jen svatý by mohl mít dědečka rád. Ale tehdy mi bylo toho starého muže líto. Je to smutné, když člověk leží a umírá a nemá u sebe nikoho, kdo by ho měl rád.”

“Byl jsem v silnější pozici než ostatní lumpové, protože jsem byl dědic, a lékaři a právníci, kteří dědečka obklopovali, to věděli. Když nebyl schopen promluvit a nemohl se pohnout, měl jsem tu hlavní slovo já. Použil jsem ho k tomu, že jsem všechny nezvané hosty vykázal z domu. Mají-li kletby nějakou moc, určitě co nevidět bídně zhynu. Ale to mi nevadilo. Měl jsem pocit, že znovu nastolené ticho a klid na zámku napomohly k dědečkovu uzdravení. Neboť k údivu lékařů se začínal zotavovat. Za několik týdnů se již potácel po svém pokoji, nadával ošetřovatelkám a házel nádobím po komorníkovi, což byl jeden z jeho roztomilých zvyků. Avšak lékaři ho varovali, že jakákoli námaha nebo rozčilení mu může přivodit další záchvat, který by už byl jistě osudný.

Jednou z prvních věcí, které udělal po tvém odchodu, bylo, že si zavolal právníka a udělal novou závěť. To víš. Víš, že ti odkázal pět liber, aby sis mohla koupit smuteční prsten. Učinil mě svým dědicem ne proto, že by mě měl rád, ale protože ostatní příbuzné nesnášel ještě víc než mne. Když se dostatečně zotavil, okamžitě jsem s ním promluvil o tom, že vůči tobě nejednal správně. Nemám nic proti tomu stát se dědicem, ale bylo by toho dost pro nás pro oba a já bych nemohl mít ze svého podílu radost, kdybych věděl, že ty žiješ v chudobě.

Nemusím snad ani říkat, že se má přímluva nesetkala s pochopením. Ve skutečnosti jsem od své snahy musel upustit, protože jsem se obával, že bych dědovi přivodil další záchvat. Náš milý dědeček mi naznačil, že mám odjet, ale já jsem přesto zůstal a lékaři mi to schvalovali. Byl stále ještě dost slabý a bylo třeba jej co nejvíce šetřit. Já jsem byl jediným člověkem, který mohl odrážet útoky otravných návštěv, a také jsem toho beze zbytku využil.

Upřímně jsem věřil, že už se vůči tobě začíná obměkčovat, dokud… Stalo se to jednoho odpoledne, když jsem byl pryč. Bylo to vlastně poprvé, co jsem se vzdálil z domu, musel jsem si něco zařídit. No, dovolte, abych byl upřímný. Potřeboval jsem zábavu. Byl to pochmurný měsíc. Vyčítám si to, protože za mé nepřítomnosti vysoukal dědeček své ubohé staré kosti z postele a nařídil služebným, aby sbalily tvé věci. Bohužel nic zvlášť cenného, jen tvé oblečení a šperky a celé tucty různých drobností a cetek, které ti dal. Nezapomněl ani na jedinou. Vyprávěli mi, že dědeček divoce pobíhal po tvých komnatách, shromažďoval tvé věci a házel je do krabic.

Posedla ho ďábelská energie. Když jsem se vrátil domů, bylo už všechno zabalené, krabice převázané a odvezené. Ze zámku byl odstraněn každičký předmět, který by mu tě mohl připomínat, a on se zhroutil jako uzlíček starých kostí, jímž také byl. Dům byl vzhůru nohama. Přijížděli doktoři a radili se spolu, služky byly hysterické a hustě padal sníh. Bylo to jako v nějakém pochmurném románu. Bylo to děsné!

Od toho večera se už dědeček nevzpamatoval. Do rána se jeho stav o hodně zhoršil. Jednou nebo dvakrát se ještě pokusil promluvit, ale už se mu nepodařilo vyslovit souvislou větu. Ale jsem si jist, že ti odpustil a chtěl, aby ses vrátila. Doufám, že tomu budeš věřit.”

Evelyn měla hlavu svěšenou a na ruce jí zvolna padaly křišťálové kapky.

“Velmi dojemný příběh,” řekla jsem suše. “Evelyn, takhle si zničíte šaty. Voda dělá na saténu hrozné skvrny.”

Evelyn se zhluboka nadechla a utřela si oči. Lukáš měl tu drzost, že na mě mrkl. Nevšímala jsem si toho.

“No,” ozvala jsem se, “to nám řeší jeden problém, viďte, Evelyn? Chápeme teď lépe pohnutky našeho návštěvníka. To individuum, které mám na mysli, se patrně nedoslechlo o tom konečném neštěstí, ale dozvědělo se o dědečkově předchozím zotavení. Naděje umírá poslední.”

“Nemusíte být tak taktní,” poznamenala Evelyn sklesle. “Lukáš určitě ví, o kom je řeč. On sám je šlechetnost sama, ale nijak ho neurazí, když před ním budeme mluvit o mém hrozném “

“To mě tedy urazí, jestli ještě někdy o té věci budeš mluvit,” skočil jí do řeči Lukáš. “Minulost je za námi, leda bych měl to štěstí, že bych jednoho dne potkal jistou osobu na nějakém klidném místě. Evelyn, dovol, abych svůj příběh dokončil. Vyslechla jsi už tu smutnou část, dovol mi teď, abych přešel ke šťastnějším záležitostem.”

“Ke šťastnějším záležitostem?” usmála se Evelyn smutně.

“Ano, doufám. Doufám, že nemůžeš být lhostejná k tomu, co dělám, k tomu, co cítím. Jakmile bylo po pohřbu, vydal jsem se tě hledat. A teď jsem tady a čekám jen na tvůj souhlas, abychom spolu mohli sdílet náš osud nemohu říci můj, a budeš-li chtít, i náš titul, náš život a naše jméno!”

Opřel se o opěradlo židle a usmíval se na nás na obě zářivě jako měsíček.

Dalo mi opravdu dost práce, než jsem zvládla svou nelibost vůči panu Lukášovi. Bojovala jsem proti své zaujatosti, až jsem ji téměř překonala. Jeho nabídka byla velkolepá a šlechetná a byla učiněna s takovou noblesou, že bych ani nevěřila, že je to možné.

Potom mi došel význam Lukášovy poslední věty a zvolala jsem: “Pane, znamená to, že Evelyn nabízíte manželství?”

“Myslím, že jinak se moje slova vykládat nedají,” zazubil se přátelsky Lukáš.

Evelyn jen seděla a zírala s otevřenou pusou. Dvakrát se pokoušela promluvit, a dvakrát jí selhal hlas. Potom si odkašlala a na třetí pokus sejí to podařilo.

“Lukáši, to je příliš. Já nevěřím to nemůžeš myslet “

“Proč ne?” Naklonil se a vzal její ruce do svých. “Jsme stvořeni jeden pro druhého. Zdravý rozum, světské hodnoty a doufám, že i vzájemná náklonnost nás předurčuje ke společnému životu. Ach, já vím, že mě nemiluješ. Já vím, že tvé srdce je zraněné a ustrašené. Dovol, abych mu poskytl útočiště ve svém srdci! Dovol mi, abych tě naučil, abys mě milovala tak, jako já zbožňuji tebe.”

Lukášovy hluboké tmavé oči žhnuly vřelým světlem, hezké rysy jeho obličeje vyjadřovaly něhu. Podle mého mu žádná dívka nemohla odolat. Ale jak jsem už poznala, byla Evelyn daleko silnější, než vypadala. A jak jsem právě měla poznat, byl cit, který jí vstoupil do srdce, mnohem silnější, než jsem se domnívala.

“Lukáši,” řekla něžně. “Ani nevíš, jak moc mě tvá nabídka dojímá. Celý život tě budu ctít jako jednoho z nejšlechetnějších mužů, které znám. Ale vzít si tě nemůžu.”

“Jestli se bojíš výčitek” začal Lukáš.

“Bojím se jich spíš kvůli tobě než kvůli sobě. Ale proto tvoji velkorysou nabídku neodmítám. Já se nikdy nevdám. Uchovávám v srdci jeden obraz “

Lukáš pustil její ruce. Nemohl tomu uvěřit.

“Snad ne toho bídného”

“Ne.” Evelyn se začervenala. “Toho určitě ne.”

“To jsem si oddechl!” Lukáš měl zahloubaný výraz. Potom se mu tvář vyjasnila. “Milá Evelyn, nezlomilo mi to srdce. Byl jsem připravený na odmítnutí, i když důvod, kterým je vysvětluješ, mě poněkud zaskočil. Na naší věci to ale nic nemění. Takové náhlé vzplanutí promiň, že to říkám, sestřenko, ale je to pravda nemůže být hlubokým citem. Časem nad ním třeba zvítězím. A nyní se obracím na slečnu Peabodyovou, abych ji namísto rodičů požádal o dovolení a mohl se ti jaksepatří dvořit!”

Opravdu se ke mně otočil, s rukou na srdci a se širokým úsměvem na rtech. Nemohla jsem se ubránit tomu, abych se na něj také neusmála, i když můj úsměv byl dost kyselý.

“Sotva vám mohu zabránit, abyste si užíval společnosti své sestřenice,” řekla jsem. “Ale budete si muset pospíšit, protože zítra odjíždíme na výpravu dolů po Nilu. Takže máte jen několik hodin na to, abyste si dal vyžehlit oblek.”

“Zítra ráno!” vykřikl. “Netrpím přílišnou skromností o svých přesvědčovacích schopnostech, ale vážně!”

“Je mi líto,” řekla Evelyn svým tichým hlasem. “Lukáši, nemůžu tě nijak povzbudit. Nikdy si to nerozmyslím. Ale mrzí mě, že spolu nemůžeme být o něco déle.”

“Vážně, Evelyn, o tomhle si ještě musíme promluvit,” řekl Lukáš. “Jsem stejně tvrdohlavý jako ty, ba ještě víc. Nehodlám se svých nadějí tak snadno vzdát. Ale moje milá, snad si nemyslíš, že považuji náš sňatek za podmínku toho, abys užívala práv, která ti morálně patří, i když nejsou právně podložená. Polovina dědečkova majetku náleží tobě. Zařídím to ihned, jak se vrátíme domů. Můžeš mít své sídlo, kde budeš chtít. Pokud ti nebude vyhovovat zámek v Ellesmeru, najdeme nějaký jiný”

Zarazil se. Evelyn zavrtěla hlavou.

“Dědeček měl právo rozdělit svůj majetek podle svého uvážení. Nemůžu si vzít, co není moje, Lukáši, a kdyby ses pokusil mi to dát, vrátím ti to. Navíc jsem rozhodnuta strávit zimu s Amélií. Jedna společnice ji už opustila, já to neudělám. Spoléhá na mě.”

“Tak tedy na jaře…?” “Neslibuju ti to.”

“Ne, ale… chápu, že bereš ohledy na slečnu Peabodyovou. Špatně by ses odvděčila za její laskavost, kdybys ji teď, na poslední chvíli, opustila. Koneckonců je to dobrý nápad. Zima v Egyptě posílí tvé zdraví a zlepší ti náladu. Mezitím můžeme vymyslet nějakou lež, kterou bychom zmátli naše známé doma, až se budou ptát, kde jsi celý ten čas byla.”

“Ne, Lukáši, opravdu “

“Dobře vymyšlená lež je naprosto zásadní, má milá. Nezáleží na torti, z čeho tě podezírají, společně se jim postavíme.”

“Lukáši, ty mě zarážíš!” vykřikla Evelyn. “Ty vůbec nedbáš na to, co jsem řekla “

“Ale ano, dbám. Ale neberu to tak definitivně. Ne, má drahá sestřenko, Egypt je na zimu přímo ideálním místem, vždycky jsem se sem chtěl podívat. Když se mi nepodaří přesvědčit tě o své upřímnosti do jara, vzdám se veškerých nadějí. No tak, slečno Peabodyová, vy jste naší Minervou, naší studnicí moudrosti, co tomu říkáte?”

“Ach, já mám dovoleno něco říct? Inu, drahý lorde Ellesmere, musím přiznat, že máte na své straně trochu spravedlnosti, a vy, Evelyn, nemůžete odmítnout, když vám váš bratranec chce pomoci. Když nepřijmete všechny peníze, které vám chce dát, můžete s čistým svědomím přijmout slušný roční důchod. Jestli se chcete vrátit domů”

“Ach, Amélie, jak tohle můžete říct?”

“Velmi dobře,” popotáhla jsem, abych zakryla svou radost. “Tak tedy uskutečníme naši plavbu po Nilu. Až se vrátíme, zvážíte bratrancovu nabídku. Připadá vám to oběma přijatelné?”

Lukáš mě popadl za ruku a nadšeně mi s ní potřásl. Evelyn kývla. Můj nápad ji nijak nenadchl, ale byla příliš slušná, takže nic nenamítala.

“Pan Lukáš však bude muset své dvoření uskutečňovat na dálku. Sotva mu mohu nabídnout pokoj na naší dáhabíji. To by se nehodilo,” upozorňovala jsem.

“Nemyslel jsem si, že jste dáma, která se příliš stará o to, co se hodí,” řekl Lukáš s výmluvným pohledem. “Ale najmu si tedy vlastní loď a, jak jen to bude možné, budu vám v patách. Tak snadno mi neuniknete, dámy. Popluji tam, kam poplujete vy, a zakotvím tam, kde vy zakotvíte!”

“Jak romantické,” řekla jsem chladně. “Doufám, že nebudete zklamán. V Egyptě není tak jednoduché tyhle věci zařídit.”

“O tom už mi říkali,” zvedl se Lukáš a narovnal ramena. “Proto se hned musím pustit do práce.”

“Dnes večer už nic neuděláte,” mírnila jsem ho.

“Ach, to mě podceňujete, madam! Až vás zítra vyprovodím na vaši loď, hned si také jednu najmu pro sebe. A dnes ještě není pozdě, abych sehnal nějakého dragomana. V hale se to těmi zoufalci jen hemží a prý jsou pro cestovatele velmi důležití. Třeba byste mi mohla nějakého doporučit.”

“Nemohla.”

“Třeba by Michael o někom věděl,” řekla Evelyn a s úsměvem na mě pohlédla. “Už šel domů,” podotkla jsem.

“Určitě tady někde bude,” řekla Evelyn jemně. “Nikdy neodchází, dokud si nejdeme lehnout. Já si dokonce myslím, že ten chlapík spí tady. Je vám tak vděčný za to, že jste mu zachránila dítě. Udělal by pro vás cokoli.”

“To vám je Michael oddaný,” oponovala jsem. “Nechápu, co vás k tomu názoru vede, Evelyn.”

Michael si Evelyn dost oblíbil. Jak předpokládala, byl ještě v hotelu. Našly jsme ho, a když jsme se rozloučily s Jeho lordstvem, zanechaly jsme oba muže spolu.

Byla jsem otrávená, že Evelyn pomáhá svému bratranci, aby uskutečnil své plány. Kdybych ji tak dobře neznala, řekla bych si, že jej chce trochu povzbudit. Ale to byla celá ona. Byla příliš hodná a pravdomluvná. Zjistila jsem, že tyto povahové rysy jsou poněkud nepohodlné.

4

Myslela jsem, že se panu Lukášovi vyhneme, když ráno vyjedeme nekřesťansky brzo. Podcenila jsem ho. Sotva se na obloze objevily růžové záblesky, sešly jsme do hotelové haly a našly jsme tam čekajícího Lukáše s náručí květin pro Evelyn a mazaným úsměvem, který patřil mně. Trval na tom, že nás doprovodí do Boulaqu. Když nás malý člun převážel ke kotvící dáhabíji, stál na břehu, mával oběma rukama jako semafor a vesele se na nás zubil.

Za všeobecného shonu a radostného hlaholu zaujali muži svá místa. Uvolnili kotvicí lana, veslaři se odrazili od břehu, veliká plachta se vzdula větrem. Vypluli jsme. Naše posádka vystřelila šestinásobnou salvu a ostatní lodě kotvící u břehu jí odpověděly.

Sedli jsme si vysoko na horní palubu pod baldachýn, který nás měl chránit před sluncem. Koberečky, pohovky a stolky změnily tento prostor v útulný salon. Ihned se objevil mladý číšník Habib s mátovým čajem a bochánky. Evelyn již nevypadala tak zadumaně. Seděla zpříma a nadšeně vykřikovala, ukazujíc na zajímavé pamětihodnosti. I ten největší pesimista na světě by se musel radovat z výletu za tak krásného dne. Slunce už bylo nahoře a svítilo z bezmračného nebe dolů. Tváře nám ovíval jemný vánek. Paláce a zahrady na břehu řeky kolem nás zvolna klouzaly jako ve snu a každou minutu se našim dychtivým očím naskytl nový výjev na nádhernou krajinu a velkolepou architekturu. V dálce se zarývaly do modrého nebe hroty pyramid. Bylo tak jasno, že vypadaly jako miniaturní pomníčky vzdálené jen pár metrů od nás.

Seděly jsme na palubě celý den. Byl to pro nás natolik nový a okouzlující zážitek, že jsme se od něj nemohly odtrhnout. V čas večeře se z kuchyně na přídi začaly linout libé vůně. Už dlouho jsem neviděla Evelyn jíst s takovou chutí. Když se začalo stmívat a my jsme se odebraly do salonu, zahrála krásně na piano Chopina. Seděla jsem u okna, kochala jsem se překrásným západem slunce a naslouchala něžným tónům melodie. Tuhle krásnou chvíli si navždy uchovám v paměti.

Jak dny běžely, zažily jsme takových chvil ještě mnoho, ale musím krotit své nadšení, protože bych mohla nedopatřením napsat o našem výletu další z nesčetných cestopisůo tajemném nočním zpěvu posádky, když jsme kotvili u břehu, o tom, jak si Cookovy parníky navzájem odpovídaly salvami z děl, na návštěvu památek v Dahšúru (pyramidy) a Abúsíru (další pyramidy).

Většina turistů spěchá co nejrychleji po řece nahoru a plánuje návštěvu různých památek na zpáteční cestě. Cesta nahoru proti proudu je obtížná. Jak je čtenáři jistě známo, Nil teče od jihu na sever. Člověk je závislý na severním větru, který v těchto končinách převládá. Pokud ale přestane vát, což se stává poměrně často, musí se spolehnout na svalnaté paže mužů. Když jsme viděly, jak vlečou těžkou loď v bezvětří písčinami, nesnesly jsme, aby se takhle dřeli častěji, než bylo nezbytně nutné. Bylo nám vyloženě nepříjemné vidět ty nebohé chlapíky přivázané k lanům, jako by to byli nějací dávní otroci.

Měla jsem své důvody, proč jsem si přála cestovat co nejrychleji. Temperamentnímu panu Lukášovi se sice nejspíš nepodaří najmout si dáhabíji tak rychle, jak doufal, ale nepodceňovala jsem jeho umíněnost a chtěla jsem si užít několika týdnů v klidu, než nás dohoní.

Mé studium historie mě však přesvědčilo o tom, že obvyklý způsob cestování není správný. Památky v okolí Káhiry patří k nejstarším. Aby se před námi mohly odvíjet egyptské dějiny ve správném sledu, musíme se zastavovat cestou na jih, a ne čekat s prohlídkami pamětihodností na zpáteční cestu. Chtěla jsem vidět hrobky Dvanácté dynastie a chrámy Osmnácté dynastie ještě předtím, než si prohlédnu zbytky pozdně řeckého a římského období. Proto jsem ještě před odplutím z Káhiry vypracovala itinerář a předala ho Reisi Hassanovi.

Podle toho, jak vyváděl, by si člověk myslel, že jsem navrhla nějakou revoluci. Prostřednictvím Michaela mi oznámil, že musíme využít větru a plout až tam, kam on nám dovolí.

V tu dobu jsem už trochu začínala rozumět arabsky a pochopila jsem několik poznámek, které mi Michael nepřeložil. Podle kapitána jsem jen žena, a tudíž o nic lepší než nějaký blázen. Nevím nic o lodích, o větru, o plavbě ani o Nilu, co si tedy dovoluji říkat zkušenému kapitánovi, jak má řídit své plavidlo?

Ale já jsem si tu loď najala. Zdůraznila jsem to Reisi Hassanovi. Doufám, že nemusím říkat, kdo tuto rozepři vyhrál. Jako všichni muži všech barev a národností však nebyl schopen se smířit s nepříjemnou skutečností, takže jsem se s ním musela dohadovat pokaždé, když jsem chtěla zastavit.

Až na to, že jsme dost často uvízli na mělčině, byla cesta opravdu nádherná. Vítr byl dobrý. Proto jsem se setkala s velmi tuhým odporem, když jsem kapitánovi řekla, že zastavíme v Bani Hasanu, což je nějakých 167 mil jižně od Káhiry. Mávajíc tlustým svazkem Masperových dějin jsem mu vysvětlovala, že hrobky v Bani Hasanu jsou z doby Usertsena z Dvanácté dynastie a chronologicky následují po pyramidách v Gize, kde jsme už byli, a předcházejí památkám v Luxoru, kam se chystáme. Pochybuji, že mým argumentům rozuměl. Nicméně jsme v Bani Hasanu zastavili.

Vesnice byla typická. Do takových barabizen bych neubytovala ani psa. Malé chatrče z bláta se střechami z kukuřičných lodyh vypadaly, jako by je někdo náhodně rozházel po zemi. Shlukovaly se kolem vnitřního dvora, na němž se vařilo. Byl tu oheň, kameny na mletí obilí, několik nádob na potraviny, a to bylo všechno. Ženy předly vlákna, mlely zrní, nebo kojily děti. Děti, kuřata a psi se kolem zmítali v nerozlišitelné mase, stejně špinavé a stejně neoblečené. Přesto byly děti hrozně roztomilé, pokud nebyly znetvořené hmyzem a nemocemi.

Když jsme se objevili, vesnice vzkypěla, jako by ji někdo zamíchal klacíkem. Byli jsme v obležení napřažených rukou některé byly prázdné, žebrající o nezbytný bakšiš, jiné nabízely na prodej různé předměty starožitnosti ukradené z hrobek nebo vyrobené podnikavými obchodníky, aby napálili neopatrné turisty. Do tohoto nekalého obchodu jsou prý zapleteni i někteří Evropané a Američané.

Evelyn s výkřikem ucukla, když jí někdo přímo pod nos strčil nepopsatelně příšernou věc. Na první pohled to vypadalo jako svazek suchých hnědých klacíků zabalených ve špinavém hadru, ale potom mé kritické oko rozpoznalo, co to ve skutečnosti je. Byla to ruka mumie useknutá v zápěstí, z níž vylézaly vyschlé kosti, černé od bitumenu, v němž byly v pradávné době namočeny. Kostnaté prsty zdobily dva laciné prstýnky a cáry zetlelé látky byly staženy dozadu, aby odhalily křehkost pahýlu v celé jeho hrůzné skutečnosti.

Prodavač nebyl našimi výkřiky odporu nikterak vyveden z míry. Michael ho musel přesvědčit, že takovou ohavnost nechceme vlastnit. Mnoho turistů si takové památky kupuje. Odvážejí si dokonce i celé mumie, které jsou ze země přepravovány jako kusy dřeva, jako by to ani nebyly lidské ostatky.

Šly jsme dál a Evelynin obličej prozrazoval, že usilovně přemýšlí. “Je to tak zvláštní a hanebné,” řekla zadumaně. “Když si pomyslím, že tu hroznou věc kdysi třeba nadšeně tiskl nějaký manžel nebo milenec! Byla přece malinká, viďte, Amélie byla to ženská ruka?”

“Nemyslete na to,” řekla jsem pevně.

“Kéž bych na to mohla přestat myslet. Mé myšlenky by se měly zabývat křehkostí lidského těla, pomíjivostí lidského bytí a dalšími zásadami křesťanské víry. Místo toho se třesu hrůzou před něčím, co je vlastně jen kouskem odloženého těla odhozenou schránkou lidské duše. Amélie, kdyby se mě to dotklo, já bych snad umřela!”

Kráčely jsme nahoru k hrobkám. Mohu laskavého čtenáře ujistit, že jsem po cestě nemámila čas. Měla jsem s sebou knížky reverenda Samuela Birche o výzkumu egyptských hieroglyfů. Hodiny, které jsem strávila nad těmito prameny, se mi bohatě zúročily, když jsem mohla Evelyn ukázat skupinu hieroglyfických znaků, které představovaly jméno náčelníka této oblasti v období Dvanácté dynastie. Bylo neobyčejně vzrušující vidět skutečné znaky namalované na rozpadávající se skále, místo těch tištěných na papíře, a nalézt v nich nějaký význam a smysl.

Ale mám obavy, že se nechávám unést svým vědeckým nadšením. Hrobky jsou velice zajímavé i pro obyčejné turisty. Výjevy namalované na stěně jsou veselé a hezké. Zachycují různé činnosti, které zemřelý rád za svého života vykonával, a zaměstnání, která se v jeho sídle provozovala. Jeho otroci foukali sklo, vyráběli ze zlata šperky, pěstovali dobytek, hnětli keramiku a pracovali na poli.

O několik let později byly tyto velkolepé hrobky vandalsky poškozeny egyptskými domorodci, kteří vytrhávali fragmenty maleb a prodávali je obchodníkům se starožitnostmi. Když jsme to viděli, uvědomovala jsem si i zlořády, o nichž hovořil Emerson. Ze stěn se neustále odlupovaly fragmenty barvy a omítky, začazené od svíček, kterými si průvodci svítili na cestu. Turisté nebyli o nic opatrnější než nevědomí Egypťané. V jedné hrobce jsem viděla mladého Američana, jak si klidně odnáší spadlý kus kamene, na němž byl krásný obrázek telete.

Zakřičela jsem na něj, ale Evelyn mi zabránila v tom, abych ho pronásledovala a přinutila ho kámen vrátit. Říkala, že by si ho stejně odnesl někdo jiný.

Nyní se do příběhu vrací jméno Emerson. Čtenář si však nesmí myslet, že se během idylické plavby z našich myšlenek úplně vytratilo. Evelyn se o Walterovi nezmínila, ale když jsem vyslovila jeho jméno, dychtivé světlo v jejích očích a způsob, jakým se ke mně obrátila, mi naznačily, že i když je neměla nikdy na jazyku, v mysli se jím jistě obírala.

Pokud jde o mne, často jsem myslela na Emersona, i když pochopitelně ne tak jako Evelyn na jeho mladšího bratra. Myšlenka na něj byla jako bodající komár, po němž zůstane zapálený svědivý pupenec, který člověk neustále musí drbat. (Kritik má námitky proti nevkusnosti tohoto přirovnání. Já však na něm trvám.) Stále se ke mně vracela Emersonova kritická slova. Kamkoli jsme šly, viděla jsem důkazy vandalství a ne všímavosti vůči památkám a nepředstavitelně mě to dopalovalo (vidíte, že mé přirovnání je na místě). Všechno mě svrbělo a nejradši bych vzala Památkový úřad do svých rukou a udělala v něm pořádek!

Docela dobře jsme poznaly některé členy naší posádky. Kuchař byl postarší bezzubý pán z Asuánu, který na dvou hořácích s dřevěným uhlím vařil vynikající jídla. Číšníci Habib a Abdul byli pohlední chlapci, kteří jako by vystoupili ze starověkých egyptských fresek. Měli široká ramena a dlouhé, štíhlé tělo. Velice jsme šije oblíbily, zvláště Habi-ba, který se velmi nakažlivě smál, kdykoliv jsem na něj promluvila arabsky. Ostatní členy posádky jsem jen neurčitě rozlišovala podle barvy pleti, která byla odstupňována od černé až po odstín bílé kávy. Jinak ve svých splývavých pruhovaných hábitech a bílých turbanech vypadali jeden jako druhý.

Během plavby jsem dostala nové jméno. Egypťané mají přezdívku pro každého, a některé jsou docela zábavné a dosti neuctivé. Maspero nám vyprávěl o svém příteli, vznešeném americkém džentlmenovi jménem Wilbour, který je hrdým majitelem velkolepého bílého plnovousu. Arabové mu říkali “Otec plnovousu”. Stejně popisné bylo i moje jméno. Říkali mi Sitt Hakim, což znamená doktorka. Měla jsem pocit, že si ten titul zasloužím, protože téměř neprošel den, abych nelátala nějaké škrábance či řezné rány, i když mě k mé lítosti nikdo zatím nezavolal, abych něco amputovala. Když jsme zastavili v domorodých vesnicích, vždycky se na mě obracely tmavooké matky, některé samy ještě děti, se svými zuboženými miminky. Od chvíle, co jsme odpluli z Bani Hasanu, jsem prakticky spotřebovala všechny zásoby očních kapek a mastí a uvědomovala jsem si, že moje úsilí je všeho všudy jen kapkou vody na poušti. Klíč k regeneraci Egypta mají v rukou ženy. Dokud budou nuceny k manželství a mateřství dlouho předtím, než jsou na takovou zodpovědnost připravené, dokud budou jako zvířata prodávány tomu, kdo nabídne nejvíce, aniž by znaly byť jen základy hygieny a péče o domácnost, dokud budou bez vzdělání, bez pomoci a stále pokořované, potud se zemi nepodaří využít jejích možností. Umínila jsem si, že si o tom promluvím s majorem Baringem hned, jak se vrátíme do Káhiry. Předpokládám, že ten člověk nemá vůbec ponětí o věcech, které nejsou v jeho účetních knihách inu jako všichni muži.

V takových úvahách a zamyšlení plynuly naše nádherné dny. Evelynina přítomnost ještě více umocňovala moji radost. Byla skvělou přítelkyní byla vnímavá ke kráse, k mým náladám i k bolestným výjevům chudoby a nemoci. Zajímalo ji všechno, co se mohla dozvědět o historii, která se před námi odvíjela. Byla veselá a na nic si nestěžovala. Zjistila jsem, že mám hrůzu z jara. Bylo by tak příjemné těšit se na další léta v Evelynině společnosti. Mohly bychom žít jako sestry, užívat si domácího pohodlí naší staré Anglie, a až by nás to omrzelo, vydaly bychom se zase na cesty. Ale to se samozřejmě nedalo čekat. Ať už Evelyn vyhoví žádosti svého bratrance nebo ne, jednoho dne se určitě vdá, spíš se ale domnívám, že Lukáš zvítězí. Má na své straně všechny argumenty. Takže jsem se rozhodla užívat si přítomnosti a na budoucnost nemyslet.

Další pro historiky zajímavé místo po Bani Hasanu je nedaleko vesnice, která se nazývá Haggi Qandil. Tato oblast má ještě jedno známější jméno někdy se jí říká Tall-al-Amárna. Bylo to město kacířského krále Achnatona, pokud to byl doopravdy král, a ne převlečená královna, jak tvrdí někteří archeologové. Viděla jsem kopie zvláštních podobizen tohoto monarchy a musím připustit, že jeho postava měla spíše ženské než mužské tvary.

Ještě zajímavější jsou spekulace o náboženské víře této zvláštní osobnosti. Přestal uctívat staré egyptské bohy a svoji zbožnost věnoval slunci, Atenovi. Uctíval pouze tohoto boha? Byl prvním monoteistou zaznamenaným v dějinách? A může existovat nějaká spojitost mezi tímto předpokládaným uctíváním jednoho boha a monoteismem Hebrejců? Mojžíš byl vychováván na egyptském dvoře. Třeba je nakonec víra v Jahveho odvozená z obrazoborecké-ho náboženství starověkého egyptského faraóna!

Evelyn byla lehce šokovaná, když jsem jí tuto svou myšlenku přednesla, a příjemně jsme se na toto téma pohádaly. Dala jsem jí přednášku o Achnatonovi. Vždycky se ráda dozvěděla něco nového.

“Opustil královské město Théby,” vyprávěla jsem, “a postavil si nové hlavní město, zasvěcené svému bohu, na místě, na němž nikdy nebyli uctíváni žádní bohové. Pan Lepsius objevil některé hraniční nápisy na skalách kolem Achnatonova města. V útesech jsou také poměrně zajímavé hrobky. Kresby v nich se velice liší od obvyklé výzdoby většiny hrobek. Když bude příhodný vítr, myslím, že by stálo za to se tam podívat. Co říkáte?”

Při řeči jsem listovala Brugschovým Geografickým slovníkem (sestavil jej archeolog Henry Brugsch, ne jeho bratr špatné pověsti), ale po očku jsem Evelyn sledovala a viděla jsem, jak se jí náhle zabarvily tváře. Odložila tužku uměla docela dobře kreslit, a po cestě udělala spoustu hezkých náčrtů a zahleděla se přes řeku směrem k útesům.

“Jak že se to tam jmenuje, Amélie?”

Rychle jsem listovala stránkami slovníku.

“Ve starověku se to město jmenovalo “

“Dnes se jmenuje Al-Amárna, ne?”

“Na tomto místě jsou dnes tři vesnice, el-Till, el-Haggi Qandil a El-Amariah. Zkomolením těchto tří jmen”

“Ano, ano, vzpomínám si vzpomínám si, že o tom mluvil Walter. To je to místo, kde s panem Emersonem pracují. Vy pochopitelně nemáte důvod, proč byste si to měla pamatovat.”

Myslím, že Evelyn byla trochu sarkastická. Jen zřídka si tento luxus dovolila, takže jsem to pro tentokrát přehlédla.

“Vážně?” řekla jsem neurčitě. “No, myslím, že není důvod, proč bychom se musely s Emersonovými setkat. Je to rozsáhlé město a hrobky jsou roztroušené po všech čertech. Takže to bereme jako hotovou věc. Řeknu to kapitánu Hassanovi.”

Byl špatný vítr, takže nám trvalo dva dny, než jsme k vesnici Haggi Qandil dorazili. Vlastně jsme vůbec měli problémy tam dorazit, a kdybych nebyla umíněná, Reis Hassan by tam nezastavil. Oháněl se nepříznivým větrem, chorobou ve vesnici, tím, že archeologické památky jsou vzdáleny příliš daleko od řeky, a dalšími nepodstatnými argumenty. Člověk by řekl, že by milý kapitán již mohl vědět, že je marné mi oponovat, ale třeba se mu to líbilo. Mám-li být upřímná, musím uznat, že Hassan možná přece jen měl své důvody, proč nechtěl zakotvit. Naše loď najela u vesnice na písčinu a nás museli ke břehu donést vesničané. Opustili jsme Reise Hassana, který chmurně pozoroval posádku, snažící se bez valného úspěchu vyprostit loď.

Náš dragoman Michael nás vedl do vesnice. Byla to typicky egyptská vesnice, snad ještě trochu ubožejší než ty ostatní. V úzkých uličkách se vršily haldy odpadků všeho druhu. Pod žhnoucím sluncem se z nich nevábně kouřilo. Všechno pokrývala vrstva jemného prachu a navátého písku. Na ulicích polehávali psi s vystouplými žebry. Když jsme procházeli kolem nich, cenili na nás zuby, ale byli tak zubožení, že se ani nedokázali zvednout. Polonahé děti na nás zvědavě zíraly očima obklopenýma chumáčem much a plačtivě škemraly o almužnu.

Michael se vnořil do davu, vykřikoval rozkazy a nakonec nám navrhl, abychom si vybraly osly. Vybraly jsme si ty, kteří vypadali nejméně žalostně, a potom jsem přistoupila k rituálu, jenž se stal zdrojem všeobecného veselí, a zmátl dokonce i našeho věrného Michaela. Na můj příkaz, tlumočený Michaelem, sundali majitelé neochotně zvířatům ze zad špinavé hadry, omyli je vodou, vysušili a namazali mastí, kterou jsem jim dala. Potom pokryli hřbety oslů čistou látkou, již jsem za tím účelem měla s sebou. Prala se po každém použití. Myslím, že to bylo v životě oslíků poprvé, co jim ty hadry sundali. Měli pod nimi spoustu boláků a hmyzu.

Chmurný výraz na tvářích majitelů oslů se změnil v široký úsměv, když jsem jim za jejich neobvyklou námahu dala štědré spropitné. Využila jsem příležitosti a udělala jsem jim krátkou přednášku o ekonomických výhodách správné péče o hospodářská zvířata, ale nebyla jsem si jistá, kolik jim toho Michael z mé promluvy přeložil. Se smějícím se doprovodem v patách jsme vyrazili přes poušť směrem k hrobkám.

Útesy, které se jinde tyčily blízko řeky, na tomto místě ustupovaly a vytvářely asi sedm mil dlouhou plošinu, která byla ve svém nejširším místě asi čtyři míle široká. Byl zde jen úzký, ani ne míli široký pruh obdělávané půdy. Jinak se všude rozprostírala žlutohnědá pouštní výheň, dokud člověk nedorazil na kamenité úpatí útesů, v nichž byly vytesané hrobky.

Stylově jsme na oslech poskakovaly kupředu, mhouříce oči proti slunci, když jsem spatřila, jak se k nám blíží nějaká postava. V Egyptě je tak jasno, že člověk dokáže rozeznávat detaily na poměrně velkou vzdálenost. Ihned jsem viděla, že člověk, který se k nám blíží, není domorodec. Neměl na sobě vlající suknici, ale kalhoty. Útroby (smím-li se o těchto věcech zmiňovat) se mi podivně sevřely. Ale brzy jsem si uvědomila, že ten muž není Emerson. V tutéž chvíli ho poznala i Evelyn. Byly jsme vedle sebe, zaslechla jsem její tichý výkřik a viděla jsem, jak pevně sevřela otěže.

Walter nás hned nepoznal. Viděl jen dvě evropské turist-ky a rozběhl se směrem k nám. Teprve když byl až úplně u nás, uvědomil si, kdo jsme, a zastavil tak prudce, že mu pod patami vystříkly spršky písku. My jsme stále spořádaně klusaly směrem k němu. Pohupoval se a civěl na nás jako ve snách.

“Díky bohu, že jste tady!” zvolal dřív, než jsme ho stačily pozdravit. “Tedy… jste tady opravdu? Nejste jen nějaký přízrak, nebo fata morgana?”

Oči měl upřené na Evelyninu tvář, ale jeho rozrušení bylo příliš veliké. Usoudila jsem, že jeho příčinou musí být něco jiného než nenaplněná láska.

“Opravdu jsme tady,” ujistila jsem ho. “Co se děje, pane Waltře?”

“Emerson. Můj bratr.” Mladík si přiložil ruku na zvlhlé čelo. “Je nemocný. Velmi vážně nemocný. Doktora s sebou samozřejmě nemáte. Ale mohly byste ho odvést na své lodi do Káhiry…?”

Ten ubohý chlapec se z nemoci svého bratra a z náhlého setkání s Evelyn dočista pomátl na rozumu. Bylo mi jasné, že musím vzít věci do svých rukou.

“Michaele, utíkejte zpátky na loď a přineste mi můj zdravotnický kufřík,” rozkázala jsem. “Pospěšte si, prosím. A vy, pane Waltře, kdybyste byl tak laskav a ujal se vedení.”

“Doktora…” mumlal Walter a stále zíral na Evelyn, jako kdyby nevěřil, že je skutečná.

“Vždyť víte, že nejbližší doktor je až v Káhiře,” řekla jsem. “Dokud pana Emersona neuvidím, nemohu říci, zda je schopen převozu. Trvalo by celé dny, než by se dostal do Káhiry. Veďte nás, Waltře.”

Píchla jsem ho slunečníkem. Škubl sebou, otočil se a začal utíkat zpátky směrem, odkud přišel. Povzbudila jsem naše osly do klusu. S vlajícími sukněmi a třepotajícími se slunečníky jsme vyrazily kupředu. Za námi se zvedal oblak písku.

Emerson se usadil v jedné z hrobek, jež byla vytesána ve skalnaté zdi kopců, které ohraničovaly planinu. Vchody do hrobek vypadaly na sluncem zalité skále jako černé obdélníky. Posledních několik metrů jsme museli šplhat jakousi stezkou, která vedla nahoru na útes. Walter se věnoval Evelyn a ošetřovatelé oslů chtěli pomoci mně, ale praštila jsem je slunečníkem. Žádnou pomoc jsem nepotřebovala. Když jsem se konečně dostala ke vchodu do hrobky, supěla jsem jako lokomotiva, ale spíše ano, přiznávám bylo to spíše vzrušením než námahou.

Překlad a zárubně vchodu byly zdobeny vyřezávanými reliéfy. Neměla jsem čas šije prohlížet. Vešla jsem dovnitř. Když jsem byla uvnitř, v rychlosti jsem interiér hrobky přejela pohledem a ihned jsem pochopila, proč se Emerson rozhodl učinit svým bydlištěm místo odpočinku dávných mrtvých, místo aby si postavil stan. Místnost byla dlouhá a úzkájak jsem později zjistila, byla to spíše chodba než pokoj. Zadní konec se utápěl ve stínu, ale okolí vchodu bylo osvětlené rozptýleným slunečním svitem. Dřevěné kufry sloužily jako stoly. Na některých byly konzervy s jídlem, na jiných zase knihy a papíry a lampa, kterou si tu svítili v noci. Jedinými dalšími kusy nábytku bylo několik skládacích tábornických židlí a dvě polní lůžka. Na jednom leželo nehybné tělo muže.

Ležel tak tiše, že se mne zmocnila hrůza. Na okamžik jsem myslela, že jsme přišly pozdě. Potom se zvedla jedna ruka a ozvalo se zamumlání chraptivým hlasem. Přešla jsem místnost a sedla jsem si na podlahu vedle lůžka.

Nepoznala bych ho. Vous, který dříve pokrýval jen bradu a okraje tváří, se nyní rozrůstal v černém strnisku takřka až k linii vlasů. Oči měl propadlé a lícní kosti mu vystupovaly jako kůží potažené klacky. Ani jsem na něj nemusela sahat, abych zjistila, že jen hoří. Z obličeje mu přímo sálalo horko. Košili měl na hrudi rozepnutou, takže bylo vidět hustý porost chlupů na prsou. Od pasu dolů byl přikryt pokrývkou, kterou si při svém blouznivém zmítání zamotal kolem nohou.

Evelyn klesla na kolena vedle mne.

“Co mám dělat, Amélie?” zeptala se tiše.

“Namočte do vody nějaké hadry. Waltře, musíte dohlédnout na to, abychom měli dost vody. Pošlete ty muže pro vodu. Nepředpokládám, že by něco jedl pije aspoň vodu?”

“Nechce šiji vzít,” řekl Walter.

“Ode mne si ji vezme,” pravila jsem hrozivě a začala jsem si vyhrnovat rukávy.

Než přijel Michael s mým kufříkem, podařilo se nám udělat Emersonovi trochu větší pohodlí. Neustálé přikládání studených obkladů na tvář a na prsa mu trochu snížilo teplotu a já jsem mu do rozpraskaných rtů vnutila pár kapek vody. Než se mi to podařilo, shodil mi čepec a srazil mě na podlahu. Jeho odpor však jen zvyšoval mou odhodlanost. Pak jsem mu dala pořádnou dávku chininu. Musela jsem mu přitom ležet na prsou a ucpat mu nos, zatímco Walter mu držel ruce a Evelyn mu seděla na nohách. Není divu, že po těchto prostocvicích upadl do neklidného spánku, a já jsem mohla obrátit svou pozornost k zařizování věcí budoucích. Poslala jsem Michaela na loď pro lůžkoviny a pro zásoby. Evelyn jela s ním, aby mu pomohla sbalit osobní věci, které budeme potřebovat. Nařídila jsem jí, aby zůstala na palubě,

ale odmítla to s klidnou rozhodností. Požádala jsem tedy Waltera, aby pro nás vybral nějakou hezkou hrobku.

Zíral na mě, jako by spadl z měsíce. Nic neříkal, jen stále otevíral a zavíral ústa. Kdyby to nebyl takový pohledný mládenec, připomínal by mi žábu.

“Věřím, že tu je někde v blízkosti nějaká hezká hrobka,” opakovala jsem, potlačujíc touhu bodnout jej slunečníkem. “Tak dělejte, Waltře, nesmíme ztrácet čas. Chci, aby tam bylo zameteno a uklizeno, než dorazí naše zavazadla. Kde jsou vaši dělníci? Někdo z nich by se o to mohl postarat.”

“Hezkou hrobku,” opakoval Walter stupidně. “Ano, jistě, slečno Peabodyová, v okolí je ještě několik hrobek. Ale nevím, jestli byste je považovala za hezké.”

“Waltře, vy jste úplně mimo,” poznamenala jsem. “teď nemůžeme ztrácet hlavu. Chápu vaši starost, ale už se nemusíte bát. Jsem tady já. Nehodlám odtud odjet, dokud pan Emerson nebude zase na nohou. Vždycky jsem chtěla strávit nějaký čas na archeologické expedici, musí to být úžasný zážitek. Nemá cenu vašeho bratra převážet, protože krize nastane v příštích několika hodinách, tedy mnohem dříve, než by mohl dorazit do nejbližšího města. Věřím, že není důvod k poplachu. Váš bratr je silný, a možná vám bude připadat, že se opakuji, ale říkám vám znovu vždyť jsem tu já.”

Walter seděl na podlaze vedle mne. Sledoval, jak jsem svinula další mokrý hadr a připlácla ho Emersonovi na prsa. Potom se naprosto bez varování naklonil ke mně, chytl mě za ramena a hlasitě mě políbil na tvář.

“Věřím vám, slečno Peabodyová. Když jste tu vy, není důvod k poplachu. Věřím, že byste se postavila i satanovi, kdyby vám chtěl dělat potíže!”

Než jsem se zmohla na odpověď, vyskočil a vyrazil ven jako šíp.

Obrátila jsem se ke svému pacientovi a smotala jsem další hadr. Nebyl tu nikdo kromě mě a Emersona, a ten spal. Dovolila jsem si tedy malý úsměv. Jeden Emerson má spoustu šarmu, a druhý ani za mák. Chudák Evelyn, není divu, že podlehla! Naštěstí Emerson nemůže být v tomto ohledu pro žádnou ženu nikterak nebezpečný.

Přesto jsem musela uznat, že ve svém současném stavu vzbuzoval soucit. Na zborcený kolos je žalostnější pohled než na zkosené pápeří. Když jsem mu otírala horkou tvář, několik bolestných vrásek se mu vyhladilo a on vydal lehký vzdech, jako když dítě upadá do klidného spánku.

Krizová horečka přišla hned v noci, a tak jsme měli plné ruce práce. Já a Evelyn jsme až do rozbřesku byly na nohou. Walter řekl několika dělníkům, aby nám uklidili jednu z hrobek, a Michael ji celkem pohodlně zařídil. Já jsem však nechtěla opustit svého pacienta a Evelyn zase nechtěla opustit mě. Nebo to byl možná Walter, kterého sejí nechtělo opouštět. Neměla jsem čas ani energii sejí na to ptát, protože Emerson blouznil až do rána. Museli jsme s Walterem vynaložit veškerou sílu, abychom zabránili tomu, aby si ublížil, nebo aby ublížil nám. Když se Walterovi na okamžik Emerson vyškubl, utržila jsem na tváři pěkný šrám. Nikdy jsem nikoho neviděla takhle vyvádět. Člověk by řekl, že ten muž je duší zemřelého Egypťana, jež překračuje nebezpečnou řeku na onen svět, a my že jsme obludy s krokodýlími hlavami, které ji nechtějí pustit do nebe. Inu, potýkali jsme se s ním dál a já jsem ho přinutila spolknout ještě trochu medicíny. V časných ranních hodinách upadl do bezvědomí, které, jak jsem věděla, mohlo skončit jen smrtí nebo uzdravením.

Následující hodiny byly svým způsobem horší než předchozí divoké boje. Walter klečel vedle postele a nevnímal nic jiného než bratrův sípavý dech. Přes všechno naše úsilí horečka ještě stoupla. Ruce jsem měla odřené od neustálého ždímání hadrů a všechno mě bolelo, zvláště levá ruka, protože těsně před tím, než Emerson upadl do komatu, mě za ni pevně chytil a nechtěl ji pustit. Bylo to hrozivé, cítit pevné sevření ruky a vidět, jak zbytek těla zůstává nehybný. Měla jsem podezření, že se mé ruky drží jako tonoucí stébla, a že kdybych jeho prsty odtrhla, propadl by se do bezedné propasti smrti. Jak ubíhala noc, začala se mi točit hlava nedostatkem spánku. Byl to podivný výjev čadicí lampa vrhala stíny na napjaté obličeje diváků a na vpadlé rysy chorého muže. Naprosté ticho noci, tu a tam přerušované jen zbloudilým zavytím šakala, nejosamělejším, nejsmutnějším zvukem na světě.

Potom, v nejtemnější hodině před rozedněním, nastala změna. Byla tak hmatatelná jako závan chladného vzduchu na tváři. Na okamžik se mi zavřely oči a necítila jsem nic. Potom jsem zaslechla Walterův přiškrcený vzlyk. Když jsem otevřela oči, viděla jsem, jak leží napříč v nohách postele se schoulenou tváří a rukou položenou na bratrově paži. Emersonův obličej byl úplně klidný. Pak se mu jediným dlouhým nádechem zvedla hruď a klesala a zvedala se pravidelně dál. Ruka, která svírala moji dlaň, ochabla. Byla studená. Věděla jsem, že bude žít.

Nemohla jsem stát. Měla jsem z neustálého klečení údy jako v křeči. Walter mě musel do postele napůl odnést. Zůstane u Emersona po zbytek noci pro případ, že by se horečka vrátila, ale já jsem už z toho neměla obavy. Usnula jsem, jako když mě do vody hodí, ještě když mi Evelyn omývala ruce a obličej.

Když jsem se o něco později probudila, na okamžik jsem nevěděla, kde to jsem. Namísto bílého táflování kamenné stěny a žádný měkký divan, ale tvrdé polní lůžko. Chtěla jsem se obrátit a vykřikla jsem bolestí. Levou ruku, o niž jsem se chtěla opřít, jsem měla celou napuchlou a odřenou.

Potom se mi paměť vrátila. Zvedla jsem se z pryčny a šmátrala jsem po županu. Naproti ještě vyčerpaně spala Evelyn. Skulinou v závěsu, jímž byl narychlo opatřen vchod do hrobky, sem proudil sluneční paprsek. Dotýkal se jejích světlých vlasů, které se v tu chvíli blýskaly jako zlato.

Když jsem vystoupila na římsu před svou improvizovanou ložnicí, omráčilo mě prudké horko. Přes svou nedočkavost jsem se musela na chvíli zastavit a rozhlédnout se. Pode mnou se až k modré křivce řeky rozkládalo panorama pouště a na západě se tyčily pískovcové útesy jako hradby z matného zlata. Vesnické chatrče, roztroušené mezi zelení obdělávaných polí a zpola zakryté velebnými tvary palem, vypadaly na tu dálku malebně a nebyly tak ošklivé jako zblízka. Někde na půl cesty mezi chatrčemi a útesy jsem zahlédla shluk černých postav, které se hemžily jako mravenci ve velikém oblaku písku. Domyslela jsem si, že to je patrně místo, kde se pracuje na vykopávkách.

Šla jsem podél římsy k vedlejší hrobce, odkud jsem zaslechla prudkou hádku. Moje úzkost byla zbytečná. Emerson byl opět ve své kůži.

Chci, aby bylo jasno, že mé city onoho rána pramenily z čiré křesťanské lásky. K Emersonovi mě poutal zájem, jaký člověk vždycky cítí k osobě, kterou ošetřoval.

Tyto mé pocity však netrvaly déle než dvě minuty.

Když jsem vstoupila, spatřila jsem Emersona napůl vylezlého z postele. Walterova ruka mu bránila v tom, aby vylezl úplně. Byl částečně oblečený. Dolní končetiny měl oděny v neuvěřitelném kusu oděvu růžové barvy. Řval na Waltera, který mu před nosem mával malým talířkem, jako by to byla nějaká zbraň.

Když mě Emerson uviděl, přestal křičet. Výraz jeho tváře nebyl nikterak přívětivý. Já jsem však byla tak ráda, že jeho oči už divoce neplanou horečkou, ale dívají se docela rozumně, že jsem jej obdařila smířlivým úsměvem, a potom jsem obhlédla obsah talíře, který držel Walter.

Připouštím, že jsem se pak nechala unést. Pochytila jsem od otce několik silných výrazů a použila jsem jich v jeho přítomnosti, protože on nikdy neposlouchal, co říkám, ale ve společnosti jiných lidí jsem se jim snažila vyhnout. Ale při pohledu na šedozelený obsah talíře jsem se přestala ovládat.

“Jemináčku,” vyhrkla jsem. “Co to je?”

“Hrášek z konzervy,” řekl Walter omluvně. “Víte, slečno Peabodyová, je to vynikající a laciný zdroj potravy. Máme také konzervované hovězí a fazole a zelí, ale myslím, že tenhle je možná-”

“Vyhoďte to,” řekla jsem a zacpala jsem si nos. “Řekněte kuchaři, ať uvaří kuře. Doufám, že se tu dají sehnat kuřata? Jestli se živíte tímhle, není divu, že váš bratr dostal horečku. Je s podivem, že si neuhnal také úplavici a zánět střev.”

Walter zvedl ruku k obočí, zasalutoval a vypochodoval ven.

Otočila jsem se k Emersonovi. Vrhl se zpátky na postel a přitáhl si pokrývku až k bradě.

“Pokračujte, slečno Peabodyová,” vyzval mě útočně. “Jen si kritizujte mé další nezdary, chcete-li. Myslím, že vám mám poděkovat za to, že jste mi zachránila život. Walter má sklon všechno dramatizovat. Přesto vám děkuji, že jste mi svým nenapodobitelným způsobem poskytla pomoc. Berte to jako poděkování. A teď běžte pryč.”

Opravdu jsem chtěla odejít, dokud mi to nenařídil. Takhle jsem si sedla na postel a natáhla jsem se pro jeho ruku. Odtáhl ji pryč.

“Chci vám změřit puls,” řekla jsem netrpělivě. “Přestaňte se chovat jako ostýchavá slečinka.”

Na okamžik mě nechal, abych mu podržela zápěstí. Potom ruku z mého sevření vymanil.

“Kéž by slečna Nightingalová zůstala doma, kde je její místo,” zavrčel. “Každá ubohá Angličanka teď chce být samaritánkou. A teď, madam, jsou-li vaše instinkty již uspokojeny, seberte se a jděte, nebo se zvednu z postele!”

“Jestli to míníte udělat, tak tu rozhodně zůstanu. Dnes ještě nemůžete vstát. A nemyslete si, že mne zastrašíte vyhrůžkami. Hlídala jsem vás celou noc a souhlasím s tím, že vaše tělo není nijak zvlášť přitažlivé, ale jsem s ním dostatečně obeznámena.”

“Ale co moje dláždění,” křičel Emerson. “Co se děje s mým dlážděním? Vy jedna posedlá ženská, já se musím jít podívat, co dělají s mým dlážděním!”

“Moje dláždění” bylo v deliriu Emersonovým opakovaným tématem a mě zajímalo, o čem to vlastně mluví. Jediné, co se mi vybavilo, byla pasáž z Evangelia svatého Jana: “Když to Pilát uslyšel, dal vyvést Ježíše ven a zasedl k soudu na místě zvaném Dláždění.” Přestože Emerson byl podle mě klidně schopný se rouhat, pochybovala jsem, že by mohl svou chorobu srovnávat s mučednictvím Spasitele.

“Jaké dláždění?” zeptala jsem se.

“Moje malované dláždění,” pohlédl na mě vážně. “Našel jsem část Achnatonova královského paláce. Dláždění, stěny a stropy byly malované. Některé části se jako zázrakem zachovaly.”

“Propána tedy to je úžasné! Vy myslíte, že palác toho kacíře stál tam, kde se dnes rozprostírá poušť?”

“Vy jste slyšela o Achnatonovi?”

“Ano, jistě. Je to úchvatná postava. Nebo si myslíte, že to byla žena?”

“Nesmysl! Typický přístup hlupáků, kteří dnes organizují archeologický výzkum. Mariettova teorie, že byl zajatý Núbijci, a ti ho vykas tedy operovali”

“Tu teorii jsem četla,” skočila jsem mu do řeči, když se začínal zakoktávat. “Proč by to nebylo možné? Věřím, že operativně je možné udělat z muže ženu.”

Emerson se na mě nevěřícně podíval.

“To je jedno z možných vysvětlení,” řekl suše. “Mně se zdá mnohem pravděpodobnější, že Achnatonovy fyzické zvláštnosti jsou spíš uměleckou konvencí. Uvidíte, že jeho dvořané a přátelé jsou zobrazeni s podobnými vlastnostmi.”

“Opravdu?”

“Ano. Podívejte se támhle.” Emerson se posadil a přitáhl si k tělu pokrývku, která mu přitom sklouzla. Byl velmi zarostlý. “Tato hrobka patřila jednomu vysokému šlechtici z Achnatonova dvora. Její stěny jsou zdobeny reliéfy v jedinečném amárnském stylu.”

Zmocnila se mě zvědavost a sáhla jsem po lampě. Tento pohyb vyvolal u Emersona zlostnou reakci.

“Lampu ne! Používám ji jen v nejnutnějších případech. Hlupáci, kteří osvětlují hrobky hořčíkovými dráty a světly, jsou vandalové. Mastný kouř potahuje reliéfy ničivým filmem. Lepší je zrcadlo vemte si zrcadlo. Když jej budete držet ve správném úhlu, budete mít světla dostatek.”

Pozorovala jsem zrcadlo a podivovala jsem se tomuto neočekávanému zázraku pomíjivosti. Měla jsem to vědět. Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem tomu přišla na kloub, a Emerson si neodpustil sarkastické poznámky. Nakonec však jeden šťastný pohyb zápěstí odrazil paprsek světla od vchodu, u nějž jsem stála. Zírala jsem úžasem a potěšením.

Reliéfy byly mělké a sešlé, měly však v sobě jiskru, která mě ihned uchvátila. Znázorňovaly jakousi přehlídku nebo procesí. Malé běžící figurky sledovaly mohutnou postavu faraóna, který byl desetkrát větší než všichni ostatní. Seděl v malém kočárku a s lehkostí řídil spřežení vzpínajících se koní. Vedle něj byla o něco menší osoba s korunou. Hlavy měli obrácené k sobě a zdálo se, jako by se jejich rty už už měly dotknout.

“Musel ji mít moc rád, když jí vykázal tak čestné místo po svém boku,” uvažovala jsem nahlas. “Přikláním se k vašemu názoru, Emersone. Žádný člověk, který by nebyl opravdovým mužem, by neporušil tradici tím, že by prokázal takovou oddanost své krásné ženě. A i to její jméno, Nefertiti krásná žena přišla.”

“Vy umíte číst hieroglyfy?” zvolal Emerson.

“Trochu.”

Aniž bych se jí dotkla, ukázala jsem na oválnou kartuši, v níž bylo napsáno královnino jméno, a potom jsem posunula prst k prázdným oválům, v nichž byla kdysi jména Achnatonova.

“O tomhle jsem četla jak vítězní kněží z Amonu zničili po jeho smrti dokonce i jméno kacířského krále. Je to podivně vzrušující, vidět tu zuřivost jejich útoku. Jak strašně ho museli nenávidět, když smazali dokonce i jeho jméno!”

“Doufali, že tím zničí jeho duši,” řekl Emerson. “Bez identity nemohl duch mrtvého přežít.”

Vůbec jsem si neuvědomovala nepřiměřenost té konverzace s mužem v růžových spodkách, dokud se u vchodu neobjevila Evelyn a zase okamžitě nezmizela. Potom se zvenčí ostýchavým hlasem ptala, zda může dovnitř.

“Zatraceně,” vzkřikl Emerson a přitáhl si přikrývku přes hlavu. Zpod deky vyzval přidušeným hlasem Evelyn, aby vstoupila.

Evelyn vešla dovnitř. Byla řádně oblečena do světle zelených bavlněných šatů a vypadala tak upraveně a líbezně, jako by měla k dispozici všechny hygienické vymoženosti, a ne jen umyvadlo s vlažnou vodou. Byla trochu uzardělá. Podle toho, jak jsem ji znala, jsem usuzovala, že se dobře baví, ale nedokázala jsem si představit proč. Emerson si stáhl povlak ke kořeni nosu. Přes jeho záhyby ji nenávistně sledoval modrýma očima. Nedívala se na něj.

“Tak pojďte dál, Evelyn, a podívejte se na tyhle reliéfy” zvolala jsem a odborně jsem je nasvítila pomocí zrcadla. “Tady je král v kočáře a vedle něj jeho královna”

“Určitě jsou velkolepé, Amélie, ale nemyslíte, že by bylo lepší počkat, až bude vhodnější doba? Pan Emerson potřebuje klid a vy opravdu nejste oblečená na návštěvu…” Její hlas se podezřele zachvěl. Překonala to a pokračovala. “Walter má patrně nějaké potíže s tím kuřetem, co jste objednala.”

“Budu to muset vzít do vlastních rukou, jako obvykle.” Naposledy jsem pohlédla na skupinu utíkajících vojáků a odložila jsem zrcadlo.

“Až to budete brát do těch vlastních rukou, mohla byste se podívat na moje dláždění,” řekl Emerson nevrle. “Stojíte si tu, žvaníte jako papoušek a tam se mi každým okamžikem odlupuje barva

“Vždyť jste to sám odkryl,” připomněla jsem mu. “Co s tím chcete udělat, abyste malbu uchránil?”

“Postavil jsem tam dřevěnou stříšku, ale to je jen malá část problému. Otázka je, jaké konzervační činidlo můžeme použít, abychom nepoškodili malbu. Je rozdrolená na prášek a obyčejný štětec ji jednoduše smaže. Fermeže, které se v takových případech používaly, jsou ohavné. Tmavnou a popraskávají.”

“Ale vy jste samozřejmě nějaké řešení našel,” ušklíbla jsem se.

“Ano, je tu jedno řešení. Potřít malbu slabým roztokem tapioky s vodou”

“Říkal jste, že štětcem se barva poničí.”

Emerson vypadal tak poctěné, jak jen muž může za tak nepříznivých okolností vypadat.

“Roztírám to prstem.”

Civěla jsem na něj se zdráhavým obdivem.

“Jste umanutý, to se vám musí nechat.”

“Je to pomalá práce. Musím to dělat sám, nemohu to svěřit žádnému z dělníků. Pokryl jsem zatím jenom část.” Procítěně zasténal. “Jak říkám, paní, musím vstát a dohlédnout na svoje dláždění.”

“Já vám na něj dohlédnu,” řekla jsem. “Zůstaňte v posteli, nebo se vám choroba vrátí a budete nemocný ještě celé týdny. Dokonce i vy musíte pochopit, že by to bylo pošetilé.”

Na odpověď jsem nečekala, mohla být jedině nezdvořilá. Vydala jsem se podél římsy. Evelyn mě chytla za rukáv. “Kam jdete, Amélie?”

“Podívat se na dláždění pana Emersona, kam jinam? Nebo vité o tom, že bych někdy nedodržela slovo?”

“To ne, ale… Nemyslíte, že byste si mohla vzít nějaký vhodnější kostým?”

Poněkud překvapeně jsem pohlédla dolů. Zapomněla jsem, že mám na sobě župan a pantofle. “Snad máte pravdu, Evelyn.”

Jak si již čtenář bezpochyby povšiml, dámská móda mě nikdy nezajímala. Když jsem však byla v Londýně, doslechla jsem se o Lize racionálního odívání a nechala jsem si v jejím stylu ušít šaty. Byly z modrošedé indické bavlny, měly jednoduchý, takřka mužský vršek, a jejich jedinou ozdobou bylo několik prostých volánků na manžetách. Odvážným rysem tohoto oděvu však byla kalhotová sukně. Nohavice byly tak zřasené, že připomínaly normální nabíranou sukni, a neposkytovaly mi takovou svobodu pohybu, jakou bych si přála, ale byly mnohem praktičtější než takzvané vycházkové šaty, které byly zrovna v módě. Měla jsem tento kus oděvu na samém dně svého lodního kufru. V Káhiře jsem nějak neměla odvahu vzít si jej na sebe. teď jsem šaty vytáhla, zatřepala jsem s nimi, aby se vyvěsily, a oblékla jsem se do nich.

Když jsem se škrábala po horké skalnaté cestě, ocenila jsem výhody kalhotové sukně, ale stejně jsem toužila po kalhotách. Na úpatí svahu jsem našla Waltera, jak se hádá s kuchařem, což bylo nevrle vyhlížející individuum s jedním okem. Vůbec jsem nepochopila, kvůli čemu se dohadovali, ale urovnala jsem jejich rozepři a viděla jsem, jak kuře, jímž předtím mával Walterovi před nosem, nyní oškubal a hodil do hrnce. Potom jsem pokračovala dál. Walter mi nabídl, že mě doprovodí, ale poslala jsem ho, ať jde raději za bratrem. Emerson potřeboval hlídacího psa, já ne.

Našla jsem místo, na němž pracovali dělníci, a představila jsem se jejich předákovi, jakémusi Abdulláhovi. Byl to pořádný kus chlapa, vysoký přes metr osmdesát. Ve sněhobílém splývavém hábitu, s dlouhým šedým vousem a objemnou rouškou na hlavě vypadal jako biblický patriarcha. Nebyl to domorodec z některé z místních vesnic, ale pocházel z Horního Egypta a pracoval pro Emersona již dříve.

Abdulláh mě nasměroval k dláždění, které bylo ještě o něco dál. Dalo se ale snadno najít, protože nad ním byla postavena nízká dřevěná stříška.

Byla to veliká plocha asi šest metrů na šíř a nějakých čtyři a půl metru do délky a malba byla zázračně, neuvěřitelně zachovalá. Barvy byly tak svěží, jako by byly právě nanesené nádherná modř, žhnoucí červeň a chladná zeleň. Detaily byly zdůrazněny jemnými tahy bílé a tmavě modré. Ptáci létali s roztaženými křídly po bujně kvetoucích zahradách. Kůzlata a jehňata skotačila v podrostu a vyhazovala kopýtky. Téměř jsem je slyšela, jak z čiré radosti ze života mečí a bečí.

Když mě Walter a Evelyn našli, stále jsem ještě seděla v dřepu na zemi a kochala jsem se malovanými výjevy.

“Amélie, teď je největší parno. Dělníci se šli najíst a odpočinout si a všichni rozumní lidé jsou někde zalezlí. Pojďte si dát oběd.”

“Z toho mizerně vypadajícího kuřete nesním ani kousek,” řekla jsem. “Evelyn, podívejte. Jen se podívejte. Nikdy jsem nic takového neviděla. A když si pomyslím, že po tomto dláždění mohly šlapat zlatem lemované sandály krásné Nefertiti!”

“To je úžasné,” souhlasila Evelyn. “Ráda bych si to nakreslila!”

“To je skvělý nápad!” vykřikl Walter. “A můj bratr by moc rád měl kopii pro případ, že by se něco přihodilo. Já jsem mimo jiné oficiálním malířem naší expedice, a musím říct, že jako takový jsem dost špatný.”

Evelyn okamžitě popřela veškeré své dovednosti, ale Walter na ni stále naléhal. Jejich vzájemné nadšené výkřiky mě začaly unavovat, a tak jsem se vrávoravě postavila na nohy.

Měli jsme odporný oběd tuhé houževnaté kuře a jakousi nedefinovatelnou zeleninu, rozvařenou v nechutnou kaši. Můj oddaný Michael byl jako vždy po ruce. Vzala jsem si ho stranou a šeptem jsem se s ním radila. Rozhodla jsem se odložit rozhovor s Walterem a Evelyn na večer. Bylo dost veliké vedro a po tak rušné noci jsem byla zralá na siestu.

Michael byl opravdový poklad. Když jsme s Evelyn vyšly pozdě odpoledne z naší hrobky, okolí bylo úplně změněné. Na římse byly rozestaveny stolky a židle, a dokonce i malý kobereček, takže tu vznikla jakási veranda nebo balkon s takovým výhledem, jaký si může dopřát jen málokterý majitel nemovitostí. Chladný vánek nám ovíval tváře a v dálce za řekou barvil oblohu nejnádhernější západ slunce, jaký jsem kdy viděla, dokonce i tady v Egyptě. Zezdola se k mému vnímavému chřípí linula šťavnatá vůně. Michael přivezl nejen nábytek, ale i jídlo, a teď dohlížel na toho zlotřilého kuchaře.

Rozkošnicky jsem klesla na jednu z židlí. Michael už klusal nahoru s vysokými sklenicemi limonády. Brzy se k nám připojil Walter. Zrovna jsem se chtěla zeptat, kdy bych mohla zkontrolovat svého pacienta, když nás zachřestění oblázků přinutilo otočit hlavu.

U vchodu do své hrobky stál Emerson. Byl zcela oblečen a vypadal poměrně slušně, až na obličej. Ten byl šedý jako tmavnoucí útesy na západě. Jednou rukou pevně svíral kamenný sloupek.

V naléhavých případech nejsou muži nikdy k ničemu. Já jediná jsem se pohnula a dostihla jsem Emersona právě včas, abych ho chytla za ramena a zabránila tomu, aby při pádu nenarazil hlavou do skály. Byla to tvrdá, píchavá skála. Cítila jsem přes sukně tisíce ostrých výčnělků, když jsem dosedla poněkud prudčeji, než jsem měla v plánu, neboť Emerson byl značně těžký. Musela jsem ho pevně držet oběma rukama, jinak bychom se zřítili z římsy.

“Arogantní hloupost tohohle člověka snad opravdu nezná mezí,” zvolala jsem, když se Walter hnal směrem k nám. “Zavolejte Michaela a pomozte bratrovi zpátky do postele. A pro smilování boží,” dodala jsem nazlobeně, když se mi Emersonova bezvládná hlava kutálela na prsou a štětinaté černé vousy mě píchaly skrze látku šatů, “pro smilování boží, zbavte ho těch hrozných vousů!”

5

Emerson měl víc štěstí, než si zasloužil. Svým neuváženým činem si nepřivodil návrat choroby, ale bylo zřejmé, že je natolik slabý, že několik dní ještě nebude moci předstírat, že je v pořádku. Bylo jasné, že je třeba něco udělat. A stejně tak bylo jasné, že to budu muset udělat já.

Probrala jsem Emersona z mdlob a vnutila jsem mu další dávku chininu. Poručila jsem Abdulláhovi, aby si mu sedl na nohy a držel ho v klidu. Když jsem odcházela, letěly za mnou údolím jeho kletby.

Venku se zatím setmělo. Indigově modrou klenbu pokrývala blikající síť hvězd, večerní červánky proměnily útesy ve žhnoucí přízračné tvary, umocněné stíny skal. Evelyn s Walterem seděli bok po boku a dívali se přes údolí.

Hodlala jsem s nimi mluvit o svých plánech, ale stačil jediný pohled a bylo mi jasné, že by je to nezajímalo. Nemusela jsem jim vidět do obličeje, pouhé jejich obrysy byly výmluvné.

Rozhodla jsem, že není důvod přemísťovat Emersona do civilizovanějšího prostředí. Než se dostaneme do Káhiry, měl by být již na cestě k uzdravení, pokud v něm odloučení od jeho milovaných vykopávek nevyvolá záchvat běsnění, což bylo více než pravděpodobné. Řekla jsem Michaelovi, že zůstaneme, kde jsme, přibližně týden. To by už měl být Emerson mimo nebezpečí. Michael mě ujistil, že posádka lodi bude velmi ráda, když si bude moci týden odpočinout, pokud to bude mít zaplacené. Byl zděšený, když jsem odmítla zůstat na lodi a každý den cestovat sem a tam. Podle mě to nebylo potřeba, bylo by to jen marnění času.

Následující dva dny šlo všechno hladce. Aspoň jsem si to myslela. Později jsem zjistila, že se tu vyskytla jakási hrozivá znamení, kdyby jim nějaký inteligentní člověk věnoval pozornost. Já jsem to bohužel nebyla. Byla jsem naprosto pohlcena svým tedy vlastně Emersonovým dlážděním.

Jeho nápad s tapiokou a vodou byl dobrý, ale ještě jsem ho trochu vylepšila tím, že jsem do každého čtvrtlitru přidala lžičku škrobu a dvě lžičky vismutu. Měl pravdu, že směs nebylo možné nanášet obyčejným štětcem. Dělala jsem to pravou rukou, levou rukou a téměř jsem už byla hotova sundat si střevíce a punčochy, abych mohla pracovat i prsty u nohou, když zasáhla Evelyn.

Obkreslovala malbu a vedla si při tom skvěle. Udivovalo mě, jak je šikovná. Zachytila nejen tvary a barvy, ale i nedefinovatelnou živou atmosféru, z níž vyrůstalo dílo starověkého umělce. Dokonce i Emersona Evelyn přiměla k obdivnému zachrochtání, když mu první den ukázala svoji práci. Druhý den dopoledne se ještě věnovala svému úkolu, ale potom si šla odpočinout a mě nechala pracovat dál. Když jsem pokryla ochranným nátěrem okraje dláždění, nařídila jsem několika dělníkům, aby přes dláždění vybudovali chodníky. Podpěry spočívaly na prázdných místech, kde kdysi stály sloupy, takže nedošlo k žádnému poškození malby. Ale musela jsem muže bedlivě hlídat. Můj výmysl jim připadal naprosto směšný, a kdybych na ně na každém kroku nedohlížela, klidně by tahali prkna přes křehký povrch dláždění.

Když svou práci dodělali, lehla jsem si napříč na dřevěný chodník a začala jsem pracovat na novém úseku. Najednou jsem zaslechla Evelynin hlas. Podívala jsem se nahoru a s překvapením jsem zjistila, že slunce už zapadá. Můj poslední použitelný prst začínal lehce krvácet, tak jsem se rozhodla, že už toho nechám, protože skvrny od krve by se nedaly z malby odstranit. Lezla jsem zpátky po prknech. Když jsem se dostala na konec, Evelyn mě popadla za ramena a pokusila se se mnou zatřást.

“Amélie, takhle to dál nejde! Podívejte se na svoje ruce! Podívejte se, jakou máte kůži! A vaše šaty a vlasy a-”

“Zdá se, že tahle práce dává garderobě trochu zabrat,” připustila jsem, když jsem se podívala na své zmuchlané, zaprášené a potřísněné šaty. “A co mám s kůží, s vlasy a”

Evelyn mě s rozhořčenými výkřiky doprovodila do hrobky a vtiskla mi do ruky zrcadlo.

Byla jsem rudá jako indiánská čarodějnice. Dřevěná stříška mě sice chránila před přímými slunečními paprsky, ale v tomto podnebí má velikou sílu i odražené sluneční světlo. Kolem rudé tváře mi visely zcuchané zaprášené vlasy.

Dovolila jsem Evelyn, aby mě dala do pořádku a vyvedla mě ven na naši malou terasu. Walter už na nás čekal a Michael se pohotově vynořil s chlazenými nápoji. Dnešní večer byl trochu zvláštní, protože se k nám měl poprvé přidat také Emerson. Jeho zdravotní stav se o hodně zlepšil. Jakmile měl jednou situaci v rukou, soustředil se na svoje zotavení s intenzitou, jež se u něj dala očekávat. Souhlasila jsem, že by se mohl obléci a povečeřet s námi, pod podmínkou, že se pořádně nabalí, aby se ochránil před večerním chladem.

Nerudně odmítl, aby mu někdo pomohl s oblékáním. Nyní se obřadně vynořil ze své hrobky a mávl na Waltera, aby ustoupil stranou. Zírala jsem.

Věděla jsem, že mu oholili vousy, ale ještě jsem ho od té doby neviděla. Zaslechla jsem část hovoru, který se při tom odehrával. Nebylo totiž možné jej nezaslechnout. Emersonův zlostný řev byl slyšet na míli daleko a Walter musel také zvýšit hlas, aby ho bylo slyšet.

“Příliš bujný vous vysává z člověka sílu,” vysvětloval Walter hlasem, který potlačoval smích. “Podržte mu ruce, Michaeli, mám strach, abych mu nedopatřením nepodřízl krk. Radcliffe, víš, že lidi, kteří mají horečku, si nechávají stříhat vlasy”

“To jsou babské povídačky,” odsekl vztekle Emerson. “A i kdyby, vlasy jsou něco jiného než vousy.”

“Já vážně nemohu pokračovat, když tak vyvádíš,” posteskl si Walter. “No dobře… slečna Peabodyová bude mít radost.”

Chvilinku bylo ticho.

“Peabodyová bude mít radost, když si nechám vousy?” zeptal se Emerson.

“Slečna Peabodyová tvrdí, že muži nosí vousy proto, aby zakryli své slabiny. Ustupující bradu nebo skvrny na obličeji”

“Á, opravdu? Chce tím naznačit, že mám bradu jako idiot?”

“Nikdy ji neviděla,” poznamenal Walter.

“Hmmpff.”

Nic víc neřekl. Jelikož však jeho mlčení bylo provázeno vzteklým mručením, věděla jsem, že Walter zvítězil.

Když jsem teď viděla bezvousého Emersona, pochopila jsem, proč si tak pěstoval svůj porost. Dolní polovina jeho obličeje vypadala jaksi podivně, protože byla mnohem bledší než zbytek, ale rysy neměl nikterak nepříjemné, i když linie úst byla tak pevně sevřená, že jsem nedokázala rozpoznat jejich tvar. Brada mu rozhodně nikam neubíhala, byla vlastně spíš trochu moc hranatá a vystouplá. Ale měla dolíček. Žádný muž s dolíčkem na bradě nemůže vypadat opravdu hrozivě. Dolíček neodpovídal Emersonově povaze. Není divu, že ho chtěl zakrýt!

Emersonův vzdorovitý pohled se setkal s mým a uštěpačná poznámka mi odumřela na rtech.

“Dáte si čaj, nebo limonádu?” otázala jsem se.

Když jsem mu podávala šálek, vydralo se mu ze rtů napůl přidušené zaklení. Walter sledoval jeho pohled.

“Slečno Peabodyová, proboha, co to máte s rukama?”

“Určitě se dá s nimi zacházet lépe,” zamumlala jsem a honem jsem si obě ruce zabalila do sukně. “Ještě jsem o tom moc nepřemýšlela.”

“Přirozeně,” řekl Emerson stroze. “Ženské nepřemýšlejí. Kdyby trochu uvažovaly, ušetřily by si spoustu trápení, na něž si pořád stěžují.”

Walter se zamračil. Bylo to poprvé, co jsem toho mladíka viděla, že pohlíží na svého bratra jinak než s nadšeným obdivem.

“Měl by ses stydět, Radcliffe,” řekl tiše. “Slečna Peabodyová mela ruku celou napuchlou a bolavou ještě hodiny poté, co jsi ty už byl z nejhoršího venku, protože jsi ji tak pevně svíral. Musel jsem ji donést do postele, protože měla nohy úplně v křeči, jak celou noc klečela vedle tvé postele.”

Emerson byl poněkud nesvůj, ale myslím, že já jsem byla ještě rozpačitější než on. Sentimentalita mě vždycky uvádí do rozpaků.

“Nechte toho, prosím vás,” zarazila jsem ho. “Totéž bych udělala pro nemocnou kočku.”

“Musíte aspoň přestat pracovat na tom dláždění,” řekl Walter. “Od zítřka se toho ujmu já.”

Popadla mě nevysvětlitelná rozmrzelost: “Nemůžete dělat na dláždění a zároveň dohlížet na dělníky,” oponovala jsem.

Emerson, schoulený ve svém křesle, si najednou odkašlal.

“Abdulláh je výborný předák. Walter nemusí být celou dobu u dělníků. Nebo ano, Waltře?”

Nevím, jak vycítil pravdu, ale Walterovo nejisté mlčení bylo dostatečnou odpovědí.

“No tak,” naléhal Emerson klidným, pevným hlasem. “Věděl jsem, že tě dnes večer něco trápí. Co je to? Neplodné dohady budou pro mne horší, než když mi řekneš pravdu. Waltře, tak mi to pověz.”

“Rád bych ti to pověděl, ale není lehké to vyjádřit,” usmál se Walter nejisté. “Víš, jak člověk dokáže vycítit pocity těch chlapů. Existuje spousta takových znamení v tom, jak si parta zpívá, v tom, jak se pohybuje, jak chlapi vtipkují a smějí se, nebo naopak v tom, že se nesmějí vůbec. Nevím, jak dlouho to už trvá. Já jsem si toho všiml teprve dnes.”

“Tak to to netrvá dlouho. Jsi dost zkušený, musel by sis toho všimnout, i když jsi teď tak zaneprázdněný.” Emerson významně pohlédl na Evelyn, která poslouchala s rukama složenýma v klíně. “Jsou chlapi nepřátelsky naladění? Skrývají před námi něco, nebo nechtějí, abychom se o něčem dozvěděli?”

Walter zavrtěl hlavou. Tmavé vlasy mu spadly do očí, takže vypadal jako ustaraný školák.

“Myslím, že ani jedno. Znepokojuje je tvá nemoc. Vždyť víš, jak jsou podezřívaví, jak za vším hned hledají zlé démony. Ale já si to opravdu nedokážu vysvětlit. Panuje mezi nimi jakási všeobecná ochablost, zpomalení tempa, nějaký nějaký klid. Jako by věděli něco, co my nevíme, a jako by se toho báli.”

Emerson svraštil obočí. Plácl se rukou do kolene.

“Musím to vidět na vlastní oči.”

“Jestli se zítra odvážíte vylézt na slunce, budete do oběda zase zpátky v posteli,” řekla jsem pevně. “Třeba bych se tu mohla porozhlédnout já. Ale nerada bych zanedbávala své dláždění, ani najeden den.”

“Peabodyová, zítra se toho dláždění nesmíte ani dotknout,” řekl Emerson. “Tady je ve vzduchu infekce. Přijdete o prsty, jestli šije budete takhle odírat.”

Nejsem zvyklá na to, aby se mnou někdo hovořil tímto tónem. S podivem bylo už to, že mě nerozzlobilo, co mi Emerson přikazoval, ani to, jak mě oslovil. Díval se na mne, jako by mne o něco prosil. Povolil sevření rtů. Jak jsem se domnívala, měl ústa tvarovaná docela dobře.

“Snad máte pravdu,” řekla jsem.

Evelyn se zakuckala čajem a spěšně položila šálek.

“Ano,” pokračovala jsem. “Bezpochyby máte pravdu. Já budu tedy zítra dohlížet na dělníky a uvidím, co se dá zjistit. Co teď odkrýváte, Waltře?”

Rozhovor se stočil k praktickým otázkám. Evelyn nám ukázala, jak pokračuje se svým náčrtem. Tentokrát se Emerson snížil k tomu, že zamumlal “to vůbec není špatné”, a navrhl, že až Evelyn dokreslí tohle, mohla by kopírovat některé reliéfy v hrobkách.

“Zkušený kreslíř by byl pro všechny podobné expedice darem z nebes,” vykřikl s nadšeným zábleskem v očích. “Nemůžeme zachránit všechny památky. Ale kdyby předtím, než se zničí, někdo namaloval jejich kopie.”

“Ráda bych se naučila něco z hieroglyfických znaků,” ozvala se Evelyn. “Lépe by se mi kreslily, kdybych věděla, co znamenají. Připadá mi například, že je tam nejméně tucet různých ptáků, a dohaduji se, že každý má jiný význam. Když jsou nápisy omšelé, není vždycky možné rozeznat, co na nich původně bylo. Ale kdyby člověk trochu znal to písmo…”

Emerson na ni mžoural zpod huňatého obočí, ale bylo jasné, že na něj zapůsobila. Zanedlouho už jí kreslil na ubrousek ptáky a Evelyn se je pokoušela napodobit. Pohlédla jsem na Waltera. Jeho vnímavá tvář zářila radostí, když pozoroval svého obdivovaného bratra a dívku, kterou miloval. Ano, miloval ji, o tom nemohlo být pochyb. A ona ho milovala také. A jakmile se jí k tomu poprvé přizná, ona nemilosrdně zničí jejich štěstí kvůli konvenci, která se mi teď zdála stále absurdnější. Při pohledu na Waltera mě zabolelo srdce, když jsem si uvědomila, co ho čeká.

Seděli jsme ten den na našem balkoně dlouho do noci. Pozorovali jsme, jak mizí večerní červánky a rozsvěcují se hvězdy. Dokonce i Emerson setrval v družném mlčení pod vlivem toho nádherného výjevu. Možná jsme měli všichni jakousi předtuchu. Snad jsme věděli, že toto je náš poslední klidný večer.

Nazítří ráno, když jsem si kartáčovala vlasy, jsem zezdola zaslechla změť hlasů. Za několik minut běžel Walter nahoru po cestě a volal na mě. Vyšla jsem ven, obávajíc se nějaké katastrofy, ale jeho výraz prozrazoval spíš nadšení než hrůzu.

“Chlapi něco objevili,” začal. “Ne v rozvalinách města, ale nahoře v útesech. Našli hrobku!”

“To je všechno? Propána, vždyť je tady všude jedna hrobka vedle druhé.”

Walter byl doopravdy rozrušený, ale všimla jsem si, že jeho oči mimoděk zabloudily za mne, kde před zrcadlem stála Evelyn a vázala si stuhu do vlasů.

“Ale tahle je obydlená! Všechny ostatní hrobky byly prázdné, když jsme je našli. Byly vyloupené a vypleněné. Z téhle nové bylo také určitě ukradeno zlato a šperky, ale zůstala tam mumie, skutečná mumie. A ještě důležitější, slečno Peabodyová, je to, že vesničané přišli s tou novinou za mnou, místo aby tu hrobku vykradli. To musí znamenat, že mé domněnky, o nichž jsem včera hovořil, byly opravdu jen domněnkami, nebo ne? Chlapi nám musí důvěřovat, jinak by za námi nepřišli.”

“Důvěřují panu Emersonovi, protože jim za každý cenný předmět, který najdou, zaplatí plnou cenu,” řekla jsem a ve spěchu jsem si smotala vlasy do síťky. “Za těchto podmínek nemají důvod obracet se na obchodníky se starožitnostmi.”

“Co na tom záleží?” Walter netrpělivostí takřka tančil. “Jsem celý pryč, nemohu se dočkat, až to uvidím, ale myslel jsem, že byste třeba ráda šla se mnou. Obávám se, že cesta bude namáhavá.”

“Také mám obavy,” řekla jsem chmurně. “Musím si položit otázku, co si mám vzít na sebe. Moje kalhotové šaty jsou sice oproti sukni o něco vhodnější, ale ještě to není ono. Myslíte, Evelyn, že bychom si z jedné nebo dvou sukní mohly udělat kalhoty?”

Cesta opravdu byla namáhavá, ale zvládla jsem to. Doprovázelo nás několik vesničanů. Walter mi za chůze vysvětloval, že hrobky, ve kterých bydlíme, jsou známé jako Jižní hrobky. Další skupina starověkých míst věčného odpočinku leží na severu a zcela logicky se jim tedy říká Severní hrobky. Nově objevená hrobka patřila do této skupiny.

Po několika dlouhých mílích jsem konečně uviděla v útesech nad námi dnes už známý čtvercový otvor a za ním ještě jeden. Dorazili jsme k Severním hrobkám a po čtyřech jsme vylezli po příkrém svahu z drobných úlomků horniny. Stáli jsme před vchodem do nové hrobky.

Walter byl jako vyměněný. Z jemného chlapce byl najednou zkušený vědec. Energicky nařídil připravit louče a provazy. Pak se otočil ke mně.

“Už jsem podobná místa prozkoumával. Nedoporučuji vám, abyste tam chodila se mnou, pokud nemáte v oblibě tuny prachu a netopýry zapletené do vlasů.”

“Jděte napřed,” vyzvala jsem ho a úhlednou polosmyčkou jsem si uvázala provaz kolem pasu.

To už jsem měla Waltera úplně pod kontrolou. Nedohadoval by se se mnou, ani kdybych mu navrhla, že skočím z pyramidy.

Byla jsem už v mnoha starověkých hrobkách, ale všechny byly upravené pro návštěvníky. Poněkud mě překvapilo, že tahle je takřka stejně dobře průchodná a že se v ní jde mnohem snadněji, než jsem očekávala. Na zemi byla spousta hrubého štěrku a v jednom místě jsme museli překročit hlubokou šachtu, která měla odradit zloděje od vykrádání hrobů. Vesničané ji přemostili vratce vyhlížejícím prknem. Jinak nebyla cesta nijak zvlášť špatná.

Waltera také udivilo, že je to tu poměrně upravené. Přes rameno na mě zavolal:

“Je to tu až příliš dobře průchodné, slečno Peabodyová. Obávám se, že hrobka byla několikrát za sebou vykradená, nenajdeme tu nic zajímavého.”

Chodba zakrátko končila v malé komnatě vysekané ve skále. Uprostřed stála hrubá dřevěná rakev. Walter zvedl louč a nahlédl do ní.

“Nemusíte se ničeho bát,” vyložil si špatně můj výraz. “Je ještě zabalená v obvazech, chcete se podívat?” “Samozřejmě,” kývla jsem.

Předtím jsem už několik mumií viděla, ale pochopitelně v muzeu. Na první pohled tuhle nic neodlišovalo od kterékoli jiné. Hnědé, rozpadávající se obvazy tvořily složitý, jakoby utkaný vzor. Hlava bez výrazu, ruce složené na prsou, ztuhlé dlouhé údy ano, byla jako všechny ty mumie, které jsem viděla, ale nikdy jsem je neviděla, abych tak řekla, v jejich přirozené domovině. V zatuchlé, nevětrané hrobce, jen matně osvětlené hořícími loučemi, mělo nehybné tělo zvláštní hrozivý majestát. Zajímalo mě, kdo to vlastně byl: nějaký princ, kněžka, mladá matka rodiny nebo starý děd? Jakými myšlenkami se kdysi zabýval dnes již vyschlý mozek, jaké city vháněly slzy do scvrklých očí nebo vyvolávaly úsměv nyní bezmasých rtů? A co duše? Žije dál na polích v Amenti, kde roste zlaté zrno, jak kněží slibovali počestným věřícím, jako my se těšíme na věčný život po boku Spasitele, o kterém tito lidé nikdy neslyšeli?

Nezdálo se, že by Walter byl pohroužen do zbožné meditace. Díval se zamračeně na tělo v rakvi. Potom se otočil a zvedl louč, aby si mohl prohlédnout zdi pohřební komnaty. Byly pokryty nápisy a podobnými reliéfy, na jaké jsem byla zvyklá z Jižních hrobek. Všechny se soustřeďovaly na velkolepou postavu faraóna. Někdy byl sám, ale obvykle měl kolem sebe manželku a svých šest dcerušek. Seshora svítil bůh Aten v podobě slunečního kotouče a objímal krále svými paprsky, zakončenými malinkými lidskými ručkami.

“Tak co?” zeptala jsem se. “Budete tady kopat, nebo vytáhnete toho chudáka z rakve a rozbalíte ho v nějakém příjemnějším prostředí?”

Walter zamyšleně poškubával dolním rtem a na okamžik vypadal vyčerpaně jako jeho oholený bratr.

“Když ho tu necháme, nějaký podnikavý lupič ho roztrhá na kusy v naději, že najde šperky, které se mumiím někdy dávaly pod obvazy. Ale nedělám si žádné velké naděje, slečno Peabodyová. Některé hrobky se používaly v pozdějších dobách i k pohřbívání chudých lidí, kteří si nemohli postavit hrobky vlastní. Zdá se mi, že tohle by mohla být nějaká taková mumie z mnohem pozdějšího období, než je to, které nás zajímá, a že byla příliš chudá, než aby mohla mít u sebe nějaké cenné šperky.”

Podal louč jednomu z vesničanů a řekl mu něco arabsky. Patrně opakoval to, co řekl mně. Muž začal něco vášnivě vykládat a tak divoce vrtěl hlavou, až se mu třepetaly záhyby turbanu.

“Mohammed říká, že naše mumie není prostého původu,” vysvětloval mi s úsměvem. “Je to princ nebo vznešený kouzelník, nic menšího.”

“Jak to ví?”

“Neví to. I kdyby Mohammed uměl číst hieroglyfy, což neumí, na rakvi není žádný nápis, který by prozrazoval jméno mumie. Jenom se snaží zvýšit bakšiš, který mu za tento nález dlužím.”

Tak tedy Mohammed objevil tuhle hrobku. Se zájmem jsem si muže prohlížela. Vypadal jako všichni ostatní vesničané hubený, šlachovitý, zženštilý. Díky sluncem vyprahlé kůži vyhlížel mnohem starší, než pravděpodobně ve skutečnosti byl. Průměrná délka života těchto venkovanů není vysoká. Mohammedovi patrně nebylo více než třicet, ale chudoba a chatrné zdraví mu vtiskly podobu starce.

Když viděl, že se na něho dívám, mile se na mě zazubil.

“Ano,” řekl Walter zamyšleně. “Musíme vzít našeho neznámého přítele s sebou. Radcliffe ho může rozbalit, aspoň bude mít nějakou práci.”

Emerson byl nálezem velmi potěšen. S nadšenými výkřiky se vrhl se na mumii. Ujistila jsem se, že má normální puls i teplotu, a nechala jsem ho, aby se věnoval své zvrhlé práci. Když však za námi večer přišel na naši římsu, hlasitě projevoval své zklamání.

“Řeko-Egypťan,” brblal, když natahoval své dlouhé nohy. “Měl jsem podezření, už když jsem viděl vzorek toho obalu. Ano, ano, nemůže být pochyb. Znám ty vzorky ze svého vlastního výzkumu. Nikdo se tímto problémem nezabýval, i když by se podle toho dala zjistit chronologická posloupnost

“Drahý příteli, všichni jsme obeznámeni s tvými názory na politováníhodný stav archeologie v Egyptě,” přerušil jej Walter se smíchem. “Ale s tou mumií nemáš pravdu. Mohammed přísahá, že je to vznešený kouzelník, kněz Amonův, který uvalil kletbu na toto kacířské město.”

“Mohammed je hnusný podvodník, který z toho chce vytřískat co nejvíc peněz,” zahřímal Emerson. “Jak u všech všudy ví o kacířích a Amonových knězích?”

“Vidíš, hned máš další projekt. Výzkum tradic a lidové paměti těchto lidí.”

“Dobrá, jeho lidová paměť je v tomto případě špatná. Ten nebohý chlápek, kterého jsem dnes odpoledne vyprostil z obalu, nebyl žádný kněz. Upřímně řečeno mě mate, že jsme ho tu vůbec našli. Po Achnatonově smrti bylo město opuštěné a domnívám se, že až do Ptolemaiových časů nebylo osídleno. Současné vesnice zaujaly toto místo až v našem století.”

“Pochybuji, že by v hrobce byl pohřben hodnostář, který ji nechal vystavět,” řekl Walter. “Reliéfy v chodbě nejsou dokončeny.”

“Co jste s naším přítelem udělal?” zeptala jsem se. “Doufám, že se nechystáte učinit z něj třetího obyvatele vaší společné ložnice. Myslím, že není úplně zdráv.”

Emerson propukl v neočekávaný výbuch smíchu.

“Předpokládám, že být mrtev je strašně nezdravé. Nebojte se, mumie odpočívá v jeskyni na konci stezky. Jen bych si přál, abych dokázal tak snadno vysvětlit jeho původní stanoviště.”

“Mohla bych se zítra ráno podívat do hrobky,” navrhla jsem. “Tak bych měla odpoledne čas pracovat na dláždění”

“A co myslíte, že tam najdete?” rozčiloval se Emerson. “Prokristapána, madam, vy si o sobě nejspíš myslíte, že jste zkušený archeolog! To tam chcete jen tak jít a- “

Walter a Evelyn mu do toho současně vpadli ve snaze změnit téma hovoru. Na chvíli se jim to podařilo, ale Emerson byl po celý zbytek večera nevrlý a uštěpačný. Když jsem mu chtěla sáhnout na čelo, jestli nemá teplotu, uraženě odkráčel do své hrobky. Mrzoutství z něj přímo čišelo.

“Toho si nevšímejte, slečno Peabodyová,” řekl Walter, když byl bratr z doslechu. “Není ještě docela ve své kůži a vynucená nečinnost přivádí muže s jeho energií k zuřivosti.”

“Opravdu ještě není ve své kůži,” souhlasila jsem. “Když je při zdraví, chová se mnohem hlasitěji a je ještě hádavější.”

“Všichni jsme trochu podráždění,” ozvala se Evelyn tichým hlasem. “Já nevím proč, ale jsem nějaká nervózní.”

“Je-li tomu tak, měli bychom jít raději do postele,” podotkla jsem a zvedla jsem se. “Spánek vám trochu urovná myšlenky, Evelyn.”

Netušila jsem, že dnešní noc nepřinese rozbouřené mysli klid, ale že bude začátkem ještě větších potíží.

Je známo, že lidé ve spánku reagují jen na zvuky, které jsou pro ně nezvyklé. Ošetřovatel ze zoo si spokojeně pochrupává uprostřed nočního řevu svých svěřenců, ale pískot myšky v jeho úhledné kuchyni jej okamžitě probudí. Moje spící mysl přivykla zvukům Amárny. Bylo jich ostatně jen velmi málo. Myslím, že je to jedno z nejklidnějších míst na zemi. Ticho jen tu a tam přerušilo vzdálené zavytí zamilovaného šakala. Proto nebylo divu, když mě této noci probudil velice slabý zvuk u vchodu do hrobky. Procitla jsem a s bušícím srdcem jsem naslouchala.

Skulinami v závěsu pronikalo dovnitř světlo, ale neviděla jsem nic. Zvuk se stále opakoval. Byl to podivný šramotsotva patrné suché škrábání, jako by se cosi kostnatého otíralo o skálu.

Když se mi tep poněkud uklidnil, přemýšlela jsem, co by to mohlo být. Někdo na římse před hrobkou hlídkující Michael nebo Walter, který se v bezesné noci zatoulal před práh dámy svého srdce. Ani jedno z těchto vysvětlení se mi však z nějakého důvodu nezdálo přesvědčivé. Každopádně mě ten zvuk stále udržoval v bdělém stavu. Zašmátrala jsem po slunečníku.

Častá zmínka o tomto předmětu by mohla u čtenáře vzbuzovat veselí. Ujišťuji ho (nebo ji, samozřejmě), že tuto proprietu nenosím proto, abych vypadala malebně. Je to velmi solidní slunečník s pevnou železnou tyčí a já jsem si ho vybrala právě kvůli tomu.

Sevřela jsem ho tedy v ruce, připravena použít ho k případnému násilnému činu, a zvolala jsem tiše: “Kdo je tam?”

Nikdo neodpověděl. Škrábavý zvuk ustal. Za okamžik se ozval jiný zvuk, který rychle utichal, jako by se někdo nebo něco dalo na spěšný, ale tichý ústup.

Vyskočila jsem z postele a běžela ke vchodu. Přiznávám, že jsem poněkud zaváhala, než jsem rozhrnula závěs. Slunečník, třeba s kovovou rukojetí, by mi proti divoké šelmě nebyl moc platný. Škrábavé zvuky mohly docela dobře vydávat zvířecí tlapy. I když mi bylo řečeno, že lvi dnes už v Egyptě nežijí, věděla jsem, že za starověku jich tu bylo požehnaně a nějaký osamělý exemplář mohl v této opuštěné končině přežít. Když jsem tak stála a ze všech sil naslouchala, zaslechla jsem jiný zvuk, jako když se sesouvají kamínky nebo štěrk. Bylo to poměrně daleko. Proto jsem se odvážila odhrnout závěs. Opatrně jsem se rozhlédla a vystoupila jsem na římsu.

Měsíc jasně zářil vysoko na obloze, ale římsa byla ve stínu. Na jejím tmavém pozadí se odrážel nejasný bledý předmět. Stál na vzdáleném konci římsy v místě, kde se ohýbala kolem skalního výstupku. Při pohledu na tu věc se mi podivně sevřela bránice.

Nemělo to žádný konkrétní tvar. Na výšku i na šířku to mělo rozměry člověka, ale připomínalo to spíše bílý kamenný sloup než lidskou postavu. Dolní polovina byla rozdělená, jako by měla symbolizovat dolní končetiny člověka. Ve výšce ramen vyčnívaly tuhé pahýlovité výrůstky, ale nebyly to ruce, lidské ruce nebývají tak strnulé.

Chvilku jsem zírala a pak jsem zamrkala, abych se ujistila, zda mě nešálí zrak. V tu chvíli zjevení zmizelo. Určitě zahnulo po cestě za roh. Dolehlo ke mně tiché zasténání. Mohl to klidně být vzdech větru, ale vzduch se ani nepohnul.

Vrátila jsem se do postele, ale po zbytek noci jsem nespala dobře. První záblesky úsvitu mě zastihly již zcela v bdělém stavu. Byla jsem ráda, že mohu vstát a obléknout se. Podařilo se mi přesvědčit sebe samu, že to, co jsem v noci viděla, bylo nějaké veliké zvíře, které se zvedlo na zadní, jako by to udělala kočka nebo panter. Hrůza noci mě tedy nijak silně nezasáhla, dokud jsem nevystoupila na římsu, která byla teď ozářena vycházejícím sluncem. Při prvním kroku mi cosi zakřupalo pod nohou.

Východ slunce v Egyptě je úchvatná podívaná. Zpoza útesů za mými zády ozařovalo slunce hory na západě, ale já jsem v tu chvíli neměla oči pro přírodní krásy. Zvuk a omak látky, která mi zapraskala pod nohou, byl děsivě známý. S odporem jsem se shýbla, abych to sebrala, i když mé prsty se zdráhaly na tu věc sáhnout.

Držela jsem malý kousek odloupnuté hnědé látky, tak zpuchřelé, že když jsem ji sevřela v ruce, šustila jako papír. Už jsem takovou látku viděla. Byl to ztrouchnivělý obvaz, do nějž byla kdysi zabalena starověká mumie.

6

vílí jsem stála na římse a snažila jsem se rozumně uvažovat. Emerson strávil s mumií několik hodin. Plátky křehké látky se mohly zachytit na jeho oděvu a on je mohl nevědomky smést, když včera večer usedal k večeři. Ale hned jak mne ta myšlenka napadla, zdravý rozum ji zase zavrhl. Kam až jsem dohlédla, vedla podél římsy více méně pravidelná stopa z těchto útržků. Kdyby měl Emerson takhle zaneřáděné šaty, určitě bych si toho všimla. Navíc jeho křeslo stálo nějakých šest stop od vchodu do naší komnaty. Včera večer se k němu vůbec nepřiblížil, a největší hromádka fragmentů byla právě tam. Jako by ji tam zanechal nějaký tvor, který stál dlouho na našem prahu.

Nevím, jaký instinkt mne pohnul k činnosti, snad to byly obavy o Evelyniny nervy nebo starost, aby dělníci nevyrukovali s nějakou pověrou. Každopádně jsem se vrhla dovnitř, popadla jsem nějaký hadr a smetla jsem ty hrozné úlomky z římsy dolů. Evelyn ještě spala, a zezdola pronikla k mému chřípí vůně kávy. Michael byl ve službě od časného rána.

Nebyla jsem jediné ranní ptáče. Když jsem u ohniště usrkávala svůj ranní čaj, objevil se na cestičce Emerson. Mrzutě mi pokývl a na okamžik se zastavil, jako by mne vyzýval, abych ho poslala zpátky do postele. Nic jsem neřekla a on po chvíli odešel a zmizel v jeskyni, kde byla uložena jeho drahocenná mumie.

Nebyl tam víc než několik vteřin, když vzduch nádherného rána proťal ohavný výkřik. Upustila jsem hrnek a polila jsem si nohy horkým čajem. Než jsem mohla udělat cokoliv jiného, vyřítil se Emerson z jeskyně. Z jeho očí na mě sršely vzteklé blesky. Zvedl do vzduchu zaťaté pěsti.

“Moje mumie! Vy jste mi ukradla mumii! Krucinál, Peabodyová, tentokrát jste zašla příliš daleko! Prokoukl jsem vás, nemyslete si, že jsem vaše machinace nepochopil! Moje dláždění, moje expedice, bratrova důvěra, dokonce i moje ubohá mršina padla za oběť vaší vlezlosti, ale tohletohle už je trochu moc! Neschvalujete moji práci, chcete mě slabého a bezmocného držet v posteli, tak jste mi ukradla mumii! Kde je? Ihned to vybalte, Peabodyová, nebo-”

Jeho křik probudil celý tábor. Viděla jsem, jak Evelyn zvědavě vykukuje ze římsy nad námi a rukou si přidržuje pod bradou límeček županu. Po cestě se sem řítil Walter. Snažil se v běhu nacpat do kalhot košili a současně zapínat knoflíky.

“Radcliffe, Radcliffe, co to vyvádíš? To se nemůžeš pět minut chovat slušně?”

“Obviňuje mne, že jsem mu ukradla mumii,” vysvětlovala jsem. I já jsem mluvila dosti ostrým tónem. “Budu přehlížet jeho další směšná obvinění, která mohou být jen výplodem jeho chorého mozku “

“Chorého mozku! Jistě! Jsem choromyslný! Ze všech špatností na světě jsou nejhorší ženské, které strkají nos tam, kam nemají!”

Tou dobou nás již obklopoval hlouček udivených tváří. Vesničané, přicházející ze svých domovů, přilákalo nezvyklé pozdvižení. Nemohli sice rozumět Emersonovým poznámkám, ale jeho rozzlobený tón byl srozumitelný všem. Při pohledu na jeho mimořádný výstup se jim oči rozšířily hrůzou a údivem. V popředí stál Mohammed, muž, který nás včera dovedl k hrobce. Měl ve tváři velmi podivný výraz jakýsi vychytralý úšklebek. Tolik mě to zaujalo, že jsem ani nezareagovala na poslední Emersonův výbuch. Obrátila jsem se pryč a nechala jsem ho mávat pěstmi do vzduchu. Mohammed mě spatřil. Jeho čelist okamžitě poklesla a oči se mu rozšířily ve zbožné hrůze, která by slušela i andělovi.

Walter viděl, že nemá cenu s Emersonem komunikovat, když je v tomhle stavu, a tak se otočil k jeskyni, do níž byla mumie uložena. Brzy byl opět venku. Výraz jeho tváře mi prozradil pravdu ještě dříve, než promluvil.

“Mumie je pryč,” vrtěl nevěřícně hlavou. “Zbyly tam jen cáry obvazů. Proč by někdo kradl takového chudáka?”

“Tihle lidé by ukradli vlastní babičku a prodali by ji, kdyby existoval trh s vetchými stařenkami,” zavrčel Emerson.

Už jsem si všimla, že jeho výbuchy hněvu, i když jsou hodně divoké, nemají dlouhého trvání. Po takové bouři se cítí viditelně osvěžen a byl by schopen popřít, že ztratil nervy. Teď na mě mluvil, jako kdyby mě nikdy z ničeho tak divoce neobvinil.

“Dáme si snídani, Peabodyová?”

Rozmýšlela jsem se, co hodně řízného mu mám odseknout, když se opět ozval Walter.

“To je vážně nepochopitelné. Ti chlapi mohli tu mumii sebrat hned, jak ji našli. A co se stalo s těmi obvazy, co jsi sundal?”

“Přinejmenším tohle mohu snadno vysvětlit,” řekl Emerson. “Nemohl jsem ty obvazy rozmotat. Vonné pryskyřice, jimiž bylo tělo nasáklé, slepilo obvazy v pevnou hmotu. Musel jsem udělat řez a otevřít hrud. Tělní dutiny mumií, Waltře, jak jistě víš, v sobě často ukrývají amulety a zbytky Peabodyová! Slečno Peabodyová, co je vám?”

Jeho hlas zeslábl v jemný bzukot a sluneční světlo potemnělo. Hlavou mi probleskla strašlivá vidina. Kdyby byl měsíc ještě výš kdybych viděla onoho nočního návštěvníka zřetelněji spatřila bych porušené tělo s široce rozevřeným otvorem?

S radostí přiznávám, že to bylo poprvé a naposled, co jsem podlehla svým představám. Když jsem otevřela oči, uvědomila jsem si, že mě Emerson podpírá a jeho poplašený obličej se sklání nad mou tváří. Narovnala jsem se a spatřila jsem, jak se mu na tváři rozlil temný ruměnec, když jsem mu odstrčila ruce.

“Chvilková slabost,” omlouvala jsem se. “Myslím myslím, že bych si měla sednout.”

Walter mi pohotově nabídl rámě a já jsem jím nepohrdla.

“Slečno Peabodyová, vy se strašně vyčerpáváte,” řekl vřele. “Nesmíme vám to dovolovat. Dnes musíte odpočívat, na tom trvám.”

“Hmmm,” zamumlal Emerson. Zkoumavě si prohlížel můj obličej. V jeho očích nebyla ani starost, ani uznání, vypadal spíš zamyšleně.

V průběhu dne jsem si vybavila Evelyninu poznámku ze včerejšího večera. Tehdy jsem jejím slovům o všeobecné nervozitě nepřikládal žádný význam, ale teď jsem musela uznat, že atmosféra byla skutečně neklidná. Já sama jsem nebyla schopná se na nic soustředit. Chvíli jsem pracovala na dláždění, ale potom jsem se šla podívat na místo, kde Walter a Abdulláh řídili práci dělníků.

Bylo tam více než padesát lidí. Muži odstraňovali písek, který pokrýval základy chrámů a domů, házeli jej lopatou do košů, které potom děti, hoši i děvčata, odnášely pryč. Písek bylo třeba vysypat o něco dál, aby se jím nezasypáva-ly budoucí vykopávky. Práce to byla nudná, s výjimkou chvil, kdy se muži dostali na úroveň podlahy, kde mohly být nalezeny odložené předměty. Přesto všichni dělníci, jak muži, tak děti, pracovali ochotně a radostně. Tihle Egypťané jsou velmi muzikální národ, i když jejich kvílivé zpěvavé jódlování zní evropskému uchu podivně. Ten den je však žádný řízný popěvek k práci nepovzbuzoval. Děti nosily koše pomalu a bez úsměvu.

Předák Abdulláh stál na malé vy výšenině z písku a sledoval dělníky. Přistoupila jsem k němu.

“Dnes nezpívají,” poznamenala jsem. “Proč, Abdulláhu?”

V důstojné hnědé tváři se nepohnul ani sval, ale vycítila jsem, že předák svádí jakýsi vnitřní boj.

“To být nevzdělaní lidé,” řekl po chvíli. “Bát se spousty věcí.”

“Jakých věcí?”

“Afritů, démonů všech podivných věcí. Strašných duchů zemřelých. Té mumie oni se ptát, kam se ona podět.”

To bylo všechno, co mohl nebo chtěl říci. V jakési vzrušené náladě jsem se vrátila ke svému dláždění. Sotva jsem se mohla posmívat nevzdělanosti domorodců, když moje myšlenky byly stejně divoké jako ty jejich.

Čtenář by se mohl ptát, proč jsem o svém dobrodružství nikomu neřekla. Tutéž otázku jsem si kladla i já, ale odpověď jsem znala a nebyla pro mne nijak lichotivá. Bála jsem se, že se mi budou smát. Téměř jsem slyšela, jak se údolím rozléhá Emersonův řehot, kdybych mu řekla, že jsem jeho ztracenou mumii viděla na půlnoční procházce. Ale stejně jsem měla pocit, že bych to říct měla. Věděla jsem, že jsem neviděla oživlou mumii. Pokud to nevěděl můj nervový systém, můj mozek si toho vědom byl. Zbytek dne jsem strávila nanášením roztoku tapioky na své úžasné dláždění a vedla jsem sama se sebou živou debatu, v níž se zdravý rozum potýkal s ješitností.

Když jsme se večer jako obvykle sešli na římse, viděla jsem, že i ostatní jsou rozrušeni. Walter vypadal velmi unaveně. S povzdechem klesl do křesla a nechal hlavu spadnout dozadu.

“To byl mizerný den! Zdá se, že jsme ničeho nedosáhli.” “Zítra jdu dolů,” řekl Emerson. Pohlédl na mě. “Ať mi to Peabodyová dovolí, nebo ne.”

Walter se napřímil.

“Radcliffe, proč mluvíš se slečnou Peabodyovou tak neuctivě? Po tom všem, co pro nás udělala…”

Nebylo obvyklé, že by Walter mluvil tak ostře. Další známka toho, že atmosféra byla opravdu napjatá.

“Ale mně to nevadí,” řekla jsem klidně. “Mráz kopřivu nespálí. A jestli se chcete zítra vrátit do práce…”

Prohlédla jsem si Emersona od hlavy až k patě. Můj lékařský dohled jej otravoval, což jsem ostatně čekala. Kroutil se jako provinilý školák a vykřikl: “Tak jakou jste stanovila diagnózu, Sitt Hakim?”

Po pravdě řečeno mě jeho vzezření nijak nepotěšilo. Lícní kosti mu stále ještě příliš vystupovaly z tváře a oči měl zase naopak zapadlé.

“Nesouhlasím s tím,” řekla jsem. “Nejste ještě natolik silný, abyste mohl být na slunci. Vzal jste si dnes lék?”

Emersonova odpověď není vhodná k tomu, aby byla reprodukována na stránkách slušné knihy. Walter doslova vyskočil s prudkou výčitkou. Hádce zabránilo jedině to, že se objevil Michael s prvním chodem večeře. Šli jsme brzo spát. Viděla jsem, že Emerson je zcela rozhodnut jít se zítra podívat, jak pokračují vykopávky. Potřeboval se tedy pořádně vyspat a já jsem po své neklidné noci byla také unavená.

Přesto jsem nespala dobře. Měla jsem znepokojivé sny. Z jednoho takového snu jsem se pozdě v noci probudila, a když se mé spánkem zamžené oči ve tmě rozkoukaly, spatřila jsem u vchodu štíhlou bílou postavu. Srdce se mi tak rozbušilo, že jsem se málem zalkla. Když jsem rozpoznala Evelyn, téměř jsem omdlela úlevou.

Zaslechla můj vzdech a otočila se.

“Amélie,” zašeptala.

“Co je? Proč jste tak pozdě v noci vzhůru? Panebože, dítě, málem jste mě vyděsila k smrti!”

Když plula tmou ke mně, vypadala jako přízrak. Bosé nohy nevydávaly žádný zvuk a její bílá noční košile malebně vlála kolem ní. Rozsvítila jsem lampu. Evelynin obličej byl bílý jako ta košile. Klesla na okraj mé postele a já jsem viděla, že se celá třese.

“Zaslechla jsem nějaký zvuk,” řekla. “Takový záhadný zvuk, Amélie, něco jako dlouhý, zoufalý vzdech. Nevím, jak dlouho to trvalo. Vzbudilo mě to. Divím se, že vás to nevzbudilo také.”

“Slyšela jsem to, ale myslela jsem, že se mi to zdá,” odpověděla jsem. “Zdálo se mi o smrti a někdo plakal nad hrobem. A co se stalo pak?”

“Nechtěla jsem vás probudit, když jste dnes tolik pracovala. Ale ten zvuk se stále opakoval, až jsem si myslela, že z toho umřu. Byl tak strašný, tak nevýslovně smutný. Musela jsem zjistit, kdo ten zvuk vydává. Tak jsem šla ke vchodu, odhrnula jsem závěs a vyhlédla ven.”

Zarazila se a ještě více zbledla.

“Pokračujte,” naléhala jsem. “Nemusíte se bát, že vám nebudu věřit, Evelyn. Mám důvody, o nichž ještě uslyšíte, abych věřila i té nejdivočejší historce.”

“Snad nechcete říct, že vy jste také “

“Povězte, co jste viděla.”

“Vysokou, bledou postavu, ztuhlou a nevýraznou. Stálo to ve stínu, ale… Amélie, nemělo to obličej! Nemělo to oči, ani ústa, ani nos, jen plochý bílý ovál, žádné vlasy, jen hladký, přiléhavý obal. Končetiny byly strnulé “

“Nechte už toho vykrucování,” vykřikla jsem netrpělivě. “To, co jste viděla, se podobalo… bylo to jako… tedy vypadalo to… zkrátka jako mumie!”

Evelyn na mě upřeně zírala.

“Vy jste to viděla také! Musela jste to vidět, jinak byste tomu tak ochotně neuvěřila. Kdy jste to viděla? Jak?”

“Ještě byste se mohla zeptat ,proč" dodala jsem trpce. “Ano, viděla jsem takovou postavu včera v noci. Dnes ráno jsem našla úlomky zetlelých obvazů před vchodem do naší hrobky.”

“A neřekla jste o tom nic Walterovi ani mně?”

“Znělo by to příliš směšně,” připustila jsem, “obzvlášť, když jsem se dozvěděla, že mumie, kterou jsme objevili, v noci záhadně zmizela.”

“Amélie, vám to připadá směšné? Kéž by to takové bylo. Co budeme dělat?”

“teď, když mám oporu ve vás, nebudu se bát o tom mluvit. Ale mrazí mě při pomyšlení, co tomu řekne Emerson. Už ho slyším: ,Cože, Peabodyová, chodící mumie? No ovšem! Není divu, že se ten chudák potřebuje trošku protáhnout, když dva tisíce let ležel v hrobě!

“Přestojím to musíme říct.”

“Ano. Ráno jim to povíme. Na ponižování je dost času až ráno.”

Ale ráno přineslo nové dojmy a nové problémy.

Byla jsem vzhůru časně. Emerson, další ranní ptáče, si už vykračoval nedaleko kuchařova stanu. Vzdorovitě nasazená sluneční přilba prozrazovala jeho záměry pro dnešní den. Pohlédla jsem na ni a na jeho vyzáblý obličej, ale zdržela jsem se veškerých komentářů. Snídaně byla připravena. Vrátili jsme se k našemu stolu na římse, kde se k nám připojili také Evelyn a Walter. Byli jsme už skoro najedeni, když Emerson vybuchl.

“Kde ti chlapi jsou? Hernajs, vždyť už tu měli být před hodinou!”

Walter vytáhl z kapsy hodinky a podíval se na ně.

“Před půl hodinou. Zdá se, že se dnes trochu opozdili.”

“Vidíš snad nějaké známky pohybu ve směru od vesnice?” zeptal se Emerson. Zastínil si rukou oči a zahleděl se přes písčitou pláň. “Říkám ti, Waltře, že tady něco neklape. Najdi Abdulláha.”

Předák, který bydlel v nedalekém stanu, nebyl nikde k nalezení. Konečně jsme zpozorovali bílou postavu, jak kráčí napříč přes písek. Byl to Abdulláh. Zřejmě se vydal do vesnice pátrat po svých zpozdilých dělnících. Stáli jsme všichni na začátku stezky a čekali jsme, až vyjde k nám nahoru. Rozhodil výmluvně rukama a pohlédl na Emersona.

“Nepřijdou.”

“Jak to myslíš, že nepřijdou?” otázal se Emerson. “Nebudou dnes pracovat.”

“Třeba mají dnes nějaký svátek?” napadlo Evelyn. “Nějaký muslimský svátek?”

“Ne,” řekl Emerson. “I kdybych se takové chyby dopustil já, Abdulláh by ji neudělal. Myslím, že chlapi se snaží vymoci vyšší mzdu, ale… Posaď se, Abdulláhu, a řekni mi to. No tak, příteli, netrvejme na zbytečných formalitách. Říkám, aby ses posadil a mluvil.”

Byv takto vyzván, Abdulláh si dřepl na holou zem do úplně stejné pozice, v níž byli tak často zobrazováni jeho předkové. Neuměl moc dobře anglicky, takže si dovoluji jeho řeč trochu zkrátit.

Abdulláh byl svědomitý muž, a když se jeho dělníci neobjevili včas, vydal se pro ně do vesnice. Zchátralá změť chatrčí skýtala znepokojivý pohled. Byla opuštěná, jako by ji napadl mor. V prašných uličkách si nehrály žádné děti, a dokonce i prašiví hafani se někam odklidili.

Vystrašený Abdulláh se vydal k domu starosty, který byl, jak jsem se dozvěděla dnes prvně, otcem našeho Mohammeda. Musel bušit na zamřížované dveře, než jej konečně pustili dovnitř. Nějakou dobu mu trvalo, než ze starosty vytáhl pravdu. Nejprve řekl jenom to, že muži nepřijdou. Na Abdulláhovo naléhání dodal, že nepřijdou ani zítra, ani nikdy jindy. Jeho syn byl s ním, a byl to právě Mohammed, kdo nakonec Abdulláhovi řekl pravou příčinu. Když to Abdulláh vykládal, jeho tvář si zachovávala svou nezúčast-něnost, ale oči nejisté sledovaly Emersona.

Dělníci byli zneklidněni mumií, kterou Mohammed objevil. Muž opakoval své absurdní tvrzení že je to mumie vznešeného kněze a kouzelníka, služebníka velkého boha Amona, jejž faraón Achnaton svrhl z jeho duchovního trůnu. Hněv sesazeného boha se projevil prostřednictvím jeho kněze. Skrze něj Amon navždy proklel kacířské město a každého, kdo do něj vkročí, aby jej opět probudil k životu.

Vesničané věděli, že nikdo z nich mumii neodnesl. Její zmizení se dá vysvětlit jen jedním způsobem. Když zemřelý kouzelník opět spatřil denní světlo a uviděl, že noví kacíři pracují na tom, aby odkryli prokleté město, vstal a odešel z tábora. Ale město neopustil, opravdu ne. V noci chodí po okolí a minulou noc navštívil vesnici. Jeho vzdechy probudily spící lidi a nejméně tucet mužů vidělo jeho přízračnou postavu kráčet v ulicích. Vesničané mají dost rozumu, aby nebyli lhostejní k varování, které Mohammed ihned pohotově tlumočil: již žádná práce pro bezvěrče. Musejí odejít z Achnatonova zavrženíhodného města do pouště a držet se zpátky. Když to neudělají, přenese se kletba i na ně a na každého, kdo by jim byť v nejmenším pomáhal.

Emerson naslouchal té bizarní slátanině, aniž by jakkoli změnil výraz tváře.

“Ty tomu věříš, Abdulláhu?” zeptal se.

“Ne.” Předákův hlas však nezněl právě přesvědčivě.

“Já také ne. Jsme vzdělaní lidé, Abdulláhu, nějako ti ubozí vesničané. Amon-Ra je mrtvý bůh, a pokud někdo mohl proklít město, ztratil tuto moc již před mnoha staletími. Vaše mešity stojí na troskách chrámů a muezin svolává věřící k modlitbě. Já nevěřím v kletby, ale kdybych věřil, věděl bych, že náš bůh ať mu říkáme Jahve nebo Alláh, je jen jeden má moc ochránit své věřící proti démonům noci. Myslím, že tomu věříš také.”

Nikdy jsem Emersona neobdivovala víc. Mluvil se svým služebníkem přesně tím správným tónem, a když Abdulláh vzhlížel k vysoké postavě svého zaměstnavatele, zračil se v jeho tmavých očích nelíčený respekt.

“Emerson mluví dobře. Ale neříká, co se stalo s tou mumií.”

“Ukradli ji.” Emerson si také přidřepl, takže pohlížel Abdulláhovi z očí do očí. “Ukradl ji člověk, který chtěl způsobit v táboře rozkol, a tuhle historku si vymyslel, aby tak napomohl svému cíli. Nebudu toho muže jmenovat, ale vzpomeň si, jak se Mohammed zlobil, když jsem si jako předáka přivedl tebe, místo toho, abych tu práci dal jemu. Jeho shovívavý otec ho moc dobře nevychoval, i muži ze vsi ho nesnášejí.”

“A bojí se ho,” dodal Abdulláh. Jediným lehkým pohybem se zvedl na nohy. Jeho bílý hábit mu v elegantních záhybech splýval dolů. “Máme stejný názor, pane Emersone. Ale co budeme dělat?”

“Půjdu dolů do vesnice a promluvím se starostou,” řekl Emerson a vstal. “teď se běž najíst, Abdulláhu. Počínal sis dobře a já jsem ti za to vděčný.”

Vysoký předák na Emersona nejisté pohlédl a odešel. Evelyn se na mě podívala. Přikývla jsem. Nechtěla jsem mluvit před Abdulláhem, ale nyní přišel čas, abych vyrukovala se svou historkou. Než jsem mohla začít, vybuchl Walter:

“Taková neuvěřitelná báchorka! Člověk by řekl, že už bych měl být na pověrčivou hloupost těchhle lidí zvyklý, ale jejich důvěřivost mě neustále udivuje. Jsou jako děti. Mumie, která chodí po ulicích může snad být něco absurdnějšího?”

Sebevědomě jsem si odkašlala. Tohle nebyl dobrý úvod k příběhu, který jsem se chystala říci.

“Ano, Waltře, je to absurdní, ale není to výmysl. Vesničané nejsou sami, kdo mumii viděl. Evelyn i já jsme tady v táboře také takovou postavu viděly.”

“Věděl jsem, že něco skrýváte,” ušklíbl se Emerson se zadostiučiněním. “Výborně, Peabodyová, posloucháme vás.”

Vypověděla jsem všechno. Nemluvilo se mi dobře, příliš jsem si uvědomovala Emersonovu jízlivost. Když jsem skončila, Walter nebyl schopen slova. Podporu mi neočekávaně poskytl sám Emerson.

“To nedokazuje nic jiného, než že ten ničema a na jeho totožnost máme svůj názor, nebo ne? si dal tu práci, že se převlékl do hadrů a špacíruje si kolem, aby poděsil lidi. Přiznávám, že mě to překvapuje. Nemyslel jsem si, že Mohammed je tak energický a tak vynalézavý.”

Když vyslovil poslední slovo, bleskla mi hlavou vzpomínka. V káhirském hotelu nějaký jiný vynalézavý lotr vnikl do mého pokoje v kostýmu starověkého Egypťana. Už už jsem to chtěla říct, ale rozmyslela jsem si to. Mezi těmito dvěma událostmi určitě nemohla být žádná souvislost.

“Jdu do vesnice,” oznámil Emerson. “Měl jsem už dříve s těmi lidmi co do činění. Myslím, že dokážu starostu přesvědčit. Waltře?”

Do vesnice to bylo několik mil. Určitě nemusím říkat, že jsem se k výpravě přidala také. Evelyn zůstala v táboře, protože měla pocit, že by dlouhou cestu nezvládla. Byli tam s ní Abdulláh a Michael, takže měla dostatečnou ochranu. Emerson, který se jako obvykle vztekal a byl proti tomu, abych šla s nimi, byl teď hrozně otrávený, že mu snadno stačím. Kdyby byl v plné síle, určitě bych mu nestačila. Měla jsem o něj stále větší starost, když se tak trmácel namáhavou cestou v písku.

Hrozivé ticho ve vesnici bylo velmi znepokojivé. Zprvu jsem si myslela, že nás do mírně okázalé chatrče, v níž bydlel starosta, ani nepustí, ale Emersonovy opakované rány na vratké dveře se nakonec přece jen setkaly s odezvou. Dveře se otevřely jen na škvíru, z níž vykoukl ostrý nos a vrásčitou kůží obalené oči starého šejka. Emerson strčil do dveří. Zachytil starého pána, který zavrávoral zpět, a zdvořile jej zase postavil na nohy. Byli jsme uvnitř.

Ihned jsem zatoužila být zase venku. V domě byl nepopsatelný zápach. Malá tmavá místnost byla přecpaná kuřaty, kozami a lidmi. Jejich oči svítily ve stínu jako hvězdy. Nevyzvali nás, abychom se posadili, vlastně tu ani nebylo místečka, na které bych se odvážila si sednout. Na dlouhém divanu, který byl v místnosti nejokázalejším kusem nábytku, zjevně hřadovala kuřata.

Emerson se založenýma rukama a vysunutou bradou hovořil se starostou arabsky. Nerozuměla jsem, co říká, ale nebylo těžké sledovat průběh konverzace. Starosta, vrásčitý mužík, jehož špičatý nos se téměř dotýkal brady, mumlal své odpovědi. Nebyl drzý ani vzdorovitý, ale bylo by snazší čelit jeho vzpurnosti než jeho zjevnému strachu.

Ostatní obyvatelé domu se postupně vytratili, zůstaly jen kozy a kuřata. Jednu přátelsky naladěnou kozu obzvlášť upoutal můj rukáv. Nepřítomně jsem ji odstrčila, protože jsem se snažila sledovat, co vychází najevo z rozhovoru, a pomalu mi to docházelo. Starosta jen stěží snesl být s námi v jedné místnosti. Stále ustupoval, dokud nestál zády u zdi.

Potom sem někdo proklouzl úzkým otvorem, jímž se vstupovalo do zadní místnosti. Byl to jediný další pokoj, který starostův palác měl. Poznala jsem Mohammeda. Jakmile se objevil, rozhovor dostal jiné obrátky. Otec se k němu obrátil s dojemnou radostí a Mohammed zaujal v diskusi své místo. Byl dost drzý a už pouhý jeho tón byl urážlivý. Emerson sevřel ruce v pěst a pevně stiskl rty. Pak Mohammed pohlédl na mě a začal mluvit anglicky.

“Mumie nenávidět cizince,” zašklebil se. “Cizinec odejít. Ale ne ženy. Mumie mít rád anglické ženy”

Jediným skokem byl Emerson na něm. Ubohý starý tatík zaječel hrůzou, ale byl to Walter, kdo serval bratrovy zuřivé ruce z Mohammedova hrdla. Muž se zhroutil a zasténal, ale i při tak špatném osvětlení jsem viděla pohled, jímž se díval na svého protivníka, a zamrazilo mě.

“Pojď pryč,” řekl Walter tichým hlasem, svíraje bratrovu nehybnou paži. “Pojď pryč, tady už nemáme co dělat.”

Ve vesnici jsme se nezdržovali. Přešli jsme její jedinou úzkou ulici, jak nejrychleji jsme mohli. Když jsme dorazili do čisté prázdnoty pouště, Emerson se zastavil. Obličej mu svítil potem a pod opálením byl nezdravě popelavý.

“Myslím, že vám oběma dlužím omluvu,” zahuhňal.

“Byla to ode mne hloupost. Zničil jsem veškeré naděje, že bychom se mohli dohodnout se starostou.”

“Slyšel jsem, co ten chlap říkal,” odpověděl Walter. “Ty za nic nemůžeš! Radcliffe, sám jsem měl co dělat, abych se ovládl. Jsem si jist, že Mohammed nás chce dostat pryč.

Bylo to od tebe nerozumné, ale myslím, že na tom až tak nezáleží.”

“Jeho nestydatost mě udivuje,” vykřikla jsem. “Copak si neuvědomuje, že když bude stát proti vám, riskuje neshody s úřady?”

Emersonova tvář potemněla.

“Egypt je mnohem neklidnější, než si ti samolibí hlupáci v Káhiře uvědomují. Šílený derviš v Súdánu vyburcoval venkovany a většina Egypťanů v skrytu duše touží po tom, aby zvítězil, a má zlomyslnou radost z každé porážky Angličanů. Kdyby se Mahdi dostal k Prvnímu vodopádu, nedal bych za životy zdejších cizinců zlámanou grešli.”

“Ale nic takového určitě zdaleka nehrozí! Gordon se stále v Chartúmu chrabře brání a už brzy jej vystřídají Volseyho vojáci. Jak by mohli domorodí povstalci zvítězit nad britským vojskem?”

Emersonova odpověď byla o to přesvědčivější, že jsem tajně doufala v totéž co on, ale nedopřála jsem mu toho zadostiučinění, abych se tvářila, jako že souhlasím.

“Tihle netrénovaní vzbouřenci už zmasakrovali půl tuctu britských vojsk, včetně armády plukovníka Hickse. Mám o Gordonovu bezpečnost vážné obavy. Byl by to zázrak, kdyby posily dorazily včas. Celá ta záležitost v Súdánu je od začátku do konce jedním velikým omylem. A zdá se, že my tu mezitím máme co do činění s jednou menší rebelií, a já to nehodlám tolerovat.”

Trochu zaškobrtl a vydal se zase na pochod.

“Kam to jdete?” ptala jsem se. “Náš tábor je přece na druhou stranu.”

“Na téhle pláni jsou ještě dvě vesnice. Když nebudou pracovat chlapi z Haggi Qandilu, zkusíme el-Till a al-Amárnu.”

“Mám obavy, že to nebude k ničemu.” Walter dohonil bratra a pokoušel se ho chytit za ruku. Emerson jej setřásl. “Radcliffe, zastav se a poslouchej mě. Nejsi na tom tak dobře, abys mohl dnes jít takový kus po poušti. A buď si jistý, že Mohammedův příběh už dorazil i do sousedních vesnic.

Sice spolu bojují, ale jsou ze stejného těsta. Nebudeš tam mít větší úspěch než v Haggi Qandilu.”

Emerson sotva pletl nohama, ale bradu měl tvrdošíjně vystrčenou. Rozhodla jsem se celou věc ukončit dříve, než padne únavou na ústa.

“Nechte hojit, Waltře,” řekla jsem. “Vždyť víte, že je příliš tvrdohlavý, než by poslechl zdravý rozum. My teď musíme uspořádat válečnou poradu. Promluvíme s Abdulláhem a také s Michaelem, to je všímavý člověk. Napadá mě několik věcí, které bychom mohli udělat, ale můžeme také klidně počkat, až váš bratr omdlí. Aspoň se potom nebude s námi hádat a křičet na nás. Myslím, že bychom ho odtud do tábora odvlekli. A když ne, mohou pro něj přijít Abdulláh a Michael.”

Když jsme dorazili do tábora, byl Emerson ještě na nohou. Walter ho odvedl do jejich hrobky, aby si trochu odpočinul. Potom jsme se všichni sešli na plánované válečné poradě.

To bylo poprvé, co se Michael dozvěděl, co se stalo. Přespával na lodi, protože šest kilometrů chůze pro něj bylo zanedbatelnou procházkou. Jako křesťan a cizinec nebyl ve vesnici vítán. Dřepěl vedle mě na koberečku a beze slova poslouchal. Jeho ruce však mimoděk zabloudily ke zlatému křížku, který měl na krku, a pak ho držel po celý zbytek diskuse. Zeptala jsem se ho, co navrhuje.

“Odejít odtud,” řekl okamžitě. “Já jsem před démony chráněný ” sevřel ještě těsněji křížek “ale na tomto místě jsou i zlí lidé. Loď čeká, odplujeme všichni, i pánové.”

“Vy jistě nevěříte v démony, Michaeli,” řekla Evelyn svým něžným hlasem.

“Ale madam, stojí to tak v Písmu. Bůh dovolil, aby existovali démovi a afritové. Copak můžeme říct, že svaté knihy lžou? Ne, nebojím se démonů, jsem skutečný věřící. Ale tohle místo není dobré.”

Abdulláh mocně přikyvoval. Byl jiného vyznání než Michael, ale temné pohanské pověry dřímají pod povrchem křesťanství i islámu.

“Michael navrhl to, co jsem chtěla navrhnout i já,” kývla jsem na Michaela, který se dmul spokojenou pýchou. “Pánové, musíte si uvědomit, že teď toho tady víc udělat nemůžete. Navrhuji, abyste se stáhli a najali si dělníky z nějaké jiné části Egypta. Nebudou podléhat vlivu Mohammeda, a když místní vesničané uvidí, že práce pokračuje bez nehody dál, uvědomí si, že celé to prokletí je vlastně nesmysl.”

Na Waltera můj argument zjevně zapůsobil. A také další věc, o níž jsem se schválně nezmiňovala bratrův zdravotní stav. Pohlédl na Emersona. Neříkal nic, ale vystrkoval bradu tak daleko, že jsem musela potlačit naléhavou touhu praštit ho do ní.

“V Egyptě jsou další místa, která potřebují archeologický výzkum,” dodala Evelyn. “Podle toho, co jste mi říkal, je jich spousta. Proč to nezkusit někde jinde, dokud ten odpor tady neutichne?”

“Zajímavý návrh,” přikývl Emerson. Hlas měl velmi klidný, ale skřípal jako mlýnský kámen. “Co tomu říkáš, Abdulláhu?”

“Výborně, výborně. Jdeme. Pracovat do Sakkáry, do Luxoru. Abdulláh znát hrobky v Údolí králů,” dodal a mazaně pohlédl na Emersona. “Královské hrobky, moc se jich zatím neobjevit. Já najít vám dobrá královský hrobka a my jít do Théb, tam já bydlet, mít přátele a ti pracovat rádi.”

“Hmm,” zamumlal Emerson. “V Údolí králů určitě jsou neobjevené hrobky. Je to lákavý návrh, Abdulláhu. Ale zdá se, že jsi zapomněl, že člověk se v Egyptě nemůže pustit do vykopávek bez povolení Památkového úřadu. Stálo mě spoustu času a úsilí, než jsem z Maspera vymáčkl tohle oprávnění. Určitě by mi nedovolil kopat na kterémkoli místě, kde by podle něj byla šance najít něco zajímavého. Také je třeba vzít v úvahu otázku peněz. Jaký máš na to názor ty, Waltře?”

Walter se díval na Evelyn. Když jej bratr oslovil, škubl sebou a opálené tváře se mu trochu zbarvily.

“Vždyť víš, Radcliffe, že udělám, co budeš chtít. Ale naléhavě žádám jednu věc. Ať už tu já a ty zůstaneme, nebo ne, dámy musejí odejít. Ne, že by tu bylo nějak nebezpečno, ale vznikla tu nepříjemná situace a dámy nám už věnovaly času až až. Musejí odjet. Je-li to možné, ještě dnes.”

Při pohledu na toho statečného mládence se mi v oku zaleskla slza. Byl to Brit každým coulem. Dívku, kterou miloval, posílal do bezpečí, a přitom zůstal věrný svému tvrdohlavému bratrovi. Evelyn sepjala ruce a prosebně na mě pohlédla. Byla mi stejně oddaná a mému rozhodnutí by neoponovala. Její žádost nebyla nutná. Nehodlala jsem se nechat přesunout jako ranec prádla na bezpečné místo za frontu.

“Váš návrh je dobře míněný, ale nemohu ho přijmout,” řekla jsem ostře. “Buď odejdeme všichni, nebo všichni zůstaneme.”

Emerson teď obrátil veškerou svou pozornost ke mně. Zhluboka se nadechl. Košile se mu na široké hrudi napjala. Všechny knoflíčky mu visely na niti. Umínila jsem si, že hned, jak to tady skončíme, musím si nechat z lodi přinést šití.

“Ach, slečno Peabodyová,” zachraptěl. “Drahá slečno Peabodyová. Smím se zeptat, co vás k čertu vede ” začal zvyšovat hlas, ale Walter jej gestem zarazil, takže pak pokračoval již mírnějším hlasem, který se chvěl, jak se ho snažil ovládnout. “Jak k tomu u všech všudy došlo, že jste se tak zamotala do mých záležitostí? Jsem klidný člověk, málokdy si stěžuju. Můj život byl klidný a pokojný, dokud jste se neobjevila vy. Chováte se, jako byste byla vedoucí expedice! Naprosto s Walterem souhlasím, ženy musejí pryč. Nehádejte se se mnou, Peabodyová! Uvědomujete si, že vás můžu dát svázat a odnést na vaši loď? Michael a Abdulláh by to jistě s radostí udělali.”

Pohlédla jsem na Michaela, který vše napjatě s otevřenou pusou sledoval.

“Ne, Michael by vás neposlechl. Jsem si jista, že by mě radši viděl odtud pryč, ale neudělal by nic proti mé vůli. Nemarněte čas hádkami, Emersone. Vidím, že tady hodláte zůstat, a já musím připustit, že se mi také nechce odejít od započaté práce vidět, jak se britský lev plíží pryč s ocasem mezi nohama.”

“Ach, Bože,” vydechl Emerson a obrátil oči v sloup, až mu bylo vidět bělmo. Bylo mi jasné, že jeho poznámka nebyla zamýšlena jako modlitba, ale rozhodla jsem se, že ji přejdu mlčením. Pokračovala jsem dál.

“Když jsme se tedy rozhodli, že zůstaneme, musíme uvážit náš další krok. Tady dělníky neseženeme. Ledaže by členové mé posádky…”

Pohlédla jsem na Michaela, který zavrtěl hlavou, a pokračovala jsem. “Ne, myslela jsem si to. A obávám se, že všichni dělníci, které sem přivedete, by mohli být stejně znepokojeni. Navrhuji proto, abychom dnes všichni pracovali na dokončení dláždění. Evelyn musí dokreslit svůj náčrt, já napustím zbytek tapiokou. A dnes večer musíme také podniknout rozhodnou akci. Musíme tu mumii chytit a odmaskovat ji!”

Walter se napřímil a zatleskal.

“Slečno Amélie, vy jste zázrak. Samozřejmě! Když budeme my čtyři na stráži “

“Bude nás šest,” řekla jsem. “Myslím, že to stačí. Není třeba do toho zapojovat posádku. Navrhuji, aby jeden z nás hlídkoval ve vesnici. Mohammed musí vyklouznout ven v převleku, když nás bude chtít postrašit. A protože si usmyslel, že nás odtud vypudí, patrně nás dnes v noci navštíví. My ostatní si půjdeme lehnout a budeme na něj čekat. Máte střelné zbraně?”

Evelyn polekaně vykřikla.

Emersonovým obličejem zmítala tichá křeč. Procedil skrze zuby: “Střelné zbraně nemám. Jsou nebezpečné a zbytečné.”

“Tak budeme muset použít klacky,” řekla jsem.

Emerson zkřivil rty. “Tohle nevydržím,” zamumlal a vyskočil na nohy. Když odcházel, všimla jsem si, že se mu neovladatelně třesou ramena, a uvědomila jsem si, že musí být slabší, než jsem si myslela.

“Hezky si odpočiňte,” zavolala jsem za jeho mizející postavou.

“Měli bychom si všichni odpoledne zdřímnout, abychom byli v noci čerství.”

Jedinou Emersonovou reakcí byl jakýsi němý řev. Zmizel ve své hrobce a já jsem se otočila k Walterovi, který civěl za bratrem.

“Je hrozně vyčerpaný, Waltře. Raději jste měl” “Ne,” řekl Walter. “Myslím, že není.” “Co to sním tedy je?”

Walter omámeně zavrtěl hlavou. “To není možné. Kdybych nevěděl, oč kráčí, přísahal bych, že se směje.”

II

Zbytek dne probíhal podle plánu podle mého plánu. Evelyn dokončila svoji skicu dláždění. Bylo to moc hezké. Zachytila skvěle jemné pastelové odstíny originálu. Poslala jsem ji, aby si odpočinula, než dokončím ochranný nátěr. Schylovalo se už k večeru, když jsem s tím byla hotová, a než jsem došla do tábora, už se podávala večeře. Díky mým snahám tu panovala nová nálada. Byli jsme jen malý oddíl, ale byli jsme sjednoceni. Dokonce i Michael a Abdulláh se zdáli být veselí a bdělí. Po jídle jsme si naplánovali zbytek večera.

Walter s Abdulláhem měli hlídat vesnici a zejména starostův dům. Jako všichni primitivní lidé se vesničané ukládali k odpočinku hned, jak zašlo slunce. Neočekávali jsme, že by se něco dělo dříve než kolem půlnoci, ale hlídka měla zaujmout své místo, jakmile se úplně setmí. Kdyby se objevil Mohammed, měli ho sledovat. Svůj kostým mumie nemá pravděpodobně ukrytý v domě. Emerson si byl téměř jist, že jeho otec o synových aktivitách nic neví. Strach starého muže se zdál být opravdový. Mohammed by potom šel na některé z míst, jichž bylo mezi drolícími se útesy spousta, kde si patrně převlek ukryl, a tam by se oblékl. Hlídka neměla zasahovat dříve, dokud jej neuvidí převlečeného. Pak jej měli zadržet a jeden jej měl hlídat, zatímco druhý by nám šel podat zprávu. My všichni bychom pak dovlekli toho lotra do vesnice a odhalili bychom tam jeho lest.

Pro případ, že by se Mohammedovi přece jen podařilo našim chrabrým pozorovatelům uniknout, připravili jsme druhou obrannou linii. Evelyn, již bude hlídat Michael, půjde do své hrobky, i když pochopitelně ne do postele. Emerson a já zaujmeme místa v jeho hrobce, která byla na římse o něco níž než ta, kterou jsme obývaly my, ženy. Kdokoli by se chtěl dostat k Evelyn, musel by projít kolem našeho vchodu, takže takto bude mít vlastně dvojí ochranu. Musím přiznat, že jsem kvůli Evelyn byla malinko nesvá. Mohammedova zlověstná poznámka až příliš dobře hrála s hromádkami potrhaných obvazů před vchodem do komnaty, v níž Evelyn spala.

Jakmile se setmělo, Walter a Abdulláh se vydali na cestu. Postavila jsem k Evelyn na stráž Michaela s velikým kyjem, přestože s tajemným soumrakem začínal jevit jisté známky neklidu. Byla jsem si jistá, že kdyby cokoli Evelyn ohrožovalo, že by svou zbraň použil. Neočekávala jsem, že by to bylo nutné. Kdyby mumie unikla hlídce ve vesnici, postarali bychom se o ni my s Emersonem.

Oblékla jsem si vhodný oděv a vplížila jsem se po římse do Emersonovy hrobky. Seděl u kufru, který mu sloužil jako stůl, měl rozsvícenou lampu a něco psal. Když jsem kradmo vklouzla do místnosti, upustil pero a vytřeštil na mne oči.

“To má být maškarní bál, Peabodyová? První cenu stejně vyhraje mumie, proti ní vaše stará cikánka nemá šanci.”

“Tmavý oděv je pochopitelně nutný, když nechci, aby mě někdo viděl,” odpověděla jsem otráveně. “Černý šátek mám proto, aby mi nepoletovaly vlasy, a blátem se ztlumí výrazná bledost mého obličeje a rukou. Zrovna jsem vám chtěla navrhnout, abyste podnikl podobná opatření. A zhasněte, prosím vás, tu lampu.”

“Zhasnu ji jako obvykle,” řekl Emerson chladně. “Jestli někdo sleduje tábor, nechceme ho přece varovat tím, že bychom vybočili ze zajetých kolejí. Navrhuji, abyste si dřepla tamhle do rohu. Tam vás od vchodu nikdo neuvidí. Kdyby vás takhle někdo viděl, nikdy by neuvěřil, že jsem vás sem pozval k… k milostným hrátkám.”

Nepovažovala jsem za nutné poctít jeho poznámku odpovědí. Bohorovně jsem na něj pohlédla a odebrala jsem se do svého kouta.

Následující hodiny se únavně vlekly. Nejprve jsem se bavila tím, že jsem pozorovala Emersona, který psal dál, jako bych tu nebyla. Potřeboval by ostříhat. Navzdory nemoci vypadaly jeho vlasy zdravě byly černé a silné a na límci se mu trochu vlnily. Pohyby zádových svalů pod tenkou košilí by jistě zaujaly studenta anatomie.

Po chvíli mě toto zaměstnání přestalo bavit. Přikradla jsem se ke kufru, čímž jsem si od Emersona vysloužila podrážděné zamručení, a sáhla jsem po jedné z knih, které na něm byly rozložené. Byl to svazek o pyramidách v Gize od jistého pana Petrieho. Vzpomněla jsem si, že Emerson se o tomto mladém vědci zmiňoval. Když ne souhlasně neboť Emerson nemluvil souhlasně o nikom tedy aspoň bez invektiv, kterými častoval většinu ostatních archeologů. Začala jsem ji tedy číst se značným zájmem. Viděla jsem, proč Emerson souhlasí s panem Petriem. Pečlivost, s jakou prováděl své výzkumy, jak vše znovu a znovu kontroloval, byla opravdu obdivuhodná. Úplně vyvrátil mystické teorie lidí, kteří si myslí, že Velká pyramida je velikým proroctvím z kamene. Jeho popisy postupů, jichž používali staří Egypťané s pomocí těch nejprimitivnějších nástrojů k sekání a tvarování kamenů, byly velmi přesvědčivé a zajímavé. Četla jsem tedy v mlhavém světle dál, v tichu přerušovaném pouze šepotem obracených stránek a skřípotem Emersonova pera. Myslím, že jsem musela působit opravdu záhadně, když jsem tam dřepěla ve své černé sukni a černém plášti, se zamazanou tváří skloněnou nad knihou.

Konečně Emerson položil pero a zvedl se. Zívl a okázale se protáhl. Potom, aniž by byť jen pohlédl mým směrem, beze slova zhasl lampu. Všechny věci kolem pohltila tma. Jak si na ni mé oči postupně zvykaly, rozpoznala jsem otevřený vchod čtverec, na němž se třpytily hvězdy.

Opatrně jsem položila knihu na stůl a plížila jsem se ke vchodu. Podle šepotu jsem poznala, kde stojí Emerson, a zaujala jsem místo na protější straně vchodu.

Uplynula ještě nudnější hodina. Nemohla jsem si krátit čas čtením a Emerson nevypadal na to, že by se chtěl se mnou bavit. Podle mého jsme klidně mohli šeptat. Viděli jsme dost daleko a spatřili bychom vetřelce dávno předtím, než by mohl zaslechnout naše tlumené hlasy. Navíc jsem vlastně ani nevěřila, že by se Mohammed mohl dostat tak daleko. Neměl důvod očekávat léčku a Walter s Abdulláhem by ho chytili hned, jak by se oblékl do svého roucha mumie.

Emerson však zdusil v zárodku můj první pokus promluvit si o teoriích pana Petrieho, takže jsem se už dále nesnažila.

Noc byla neuvěřitelně krásná. Nikdy jsem neviděla hvězdy v tak hustých shlucích vedle sebe jako tady v Egyptě. Zářily ve tmě jako faraónův poklad. Chladný čistý vzduch osvěžoval jako čerstvá voda po dlouhém žíznění a ticho bylo nekonečně konejšivé. Zapadalo do něj i vzdálené vytí šakalů, osamělý výkřik, který tesknil nad ztrátou lesku minulosti.

Přiznávám, že jsem napůl spala opřená o zeď, když ticho prolomil jiný zvuk. Opravdu jsem to nečekala. Byla jsem tak překvapená a přihlouplá spánkem, že jsem se pohnula a šustot mého rukávu, jímž jsem se otřela o zeď, zazněl jako alarm. Emerson udělal prudké varovné gesto. Můj zrak již přivykl tmě a světlo zvenčí mi pomohlo rozeznat jeho pohyby. Uvědomila jsem si, že v jednom okamžiku celý ztuhl, naklonil hlavu kupředu a upřeně zíral.

Ze své strany vchodu viděl na vzdálený konec římsy a na svah pod ní, na němž stály stany kuchaře a Abdulláha. Já jsem viděla druhý konec římsy, která vedla k Evelynině hrobce. Nebylo tam nic vidět, i když se mi zdálo, že jsem spatřila, jak se trochu pohnul závěs u vchodu, za nímž stál na stráži Michael.

Emerson natáhl ruku. Tuto noc jsme si rozuměli beze slov. Chytla jsem se ho za ruku a dvěma malými pomalými kroky jsem přešla na jeho stranu.

Bylo to tam. Měsíčním světlem bledě ozářená postava nehybně stála ne na římse, ale na svahu pod ní. Tentokrát ji úplně osvětloval měsíc a o její povaze nemohlo být pochyb. Téměř jsem dokázala rozeznat vzorek bandáže na prsou. Tvář měla celou zahalenou obvazy. Bylo dost hrozné pozorovat tu příšeru, jak tam stála bez pohnutí, a když jsem ji nějakou chvíli sledovala, pootočila hlavu. Její pomalý, krouživý pohyb byl úděsný. Jako by nevidomý tvor z nitra země hledal jiné lákadlo, ještě kouzelnější, než je světlo.

Emerson mi dlaní zacpal ústa. Nebránila jsem se. Zrovna jsem se chystala nahlas vzdechnout a on zaslechl, jak nabírám dech. Byl to nesmysl, ale zdálo se, jako by to mumie slyšela také, i když jsem věděla, že to není možné. Slepá hlava se otočila nahoru, jako by se dívala na římsu.

Emerson měl úplně ledové prsty. Nebyl tak odolný, jak předstíral. A když onen tvor jakoby v hrozivém gestu zvedl ruku, Emerson už se neovládl. Pustil mě tak prudce, až jsem zavrávorala, a vyrazil na římsu.

Byla jsem mu v patách. Skrývání už nemělo smysl. Varovně jsem křikla na Emersona, který pohrdl cestou na římse, klouzal dolů po svahu lavinou sypajících se oblázků. Bylo nerozumné něco takového dělat, když nebylo pořádně vidět, a důsledek tohoto nerozumu se brzy dostavil. Emerson uklouzl, ztratil půdu pod nohama a padal po hlavě dolů.

Mumie doslova letěla. Chvilku jsem sledovala, jak její nemotorný ztuhlý krok nabíral na rychlosti. Věděla jsem, že by se mi ji asi nepodařilo chytit, a mám-li být upřímná, ani se mi do toho až tak moc nechtělo. Běžela jsem dolů po cestě a prodírala jsem se spadlými kameny k místu, na němž se Emerson škrábal na nohy. Evelyn a Michael stáli také na římse a křičeli na mě. Když jsem šla kolem nich, stručně jsem jim vysvětlila, co se stalo.

“Bylo to tu a už je to pryč. Michaeli, nechoďte dolů. Ani se od slečny Evelyn nehněte.”

Od této chvíle jsem totiž byla ochotna přičítat našemu nočnímu zjevení značnou mazanost. Mohl to být manévr, který nás měl odvést od zamýšlené oběti.

Proč jsem si myslela, že ten tvor chtěl něco víc, než nás jen postrašit? Na totéž se mě ptal Emerson, když jsme už byli všichni v klidu, seděli jsme v jeho hrobce a rozebírali jsme, co se stalo.

“To nemohu s určitostí říct,” odpověděla jsem proti svým zvyklostem dosti nejisté. “Částečně je to jen logické, protože když se mu nepodařilo nás vystrašit jen tím, že se nám ukázal, musí se uchýlit k razantnějším opatřením. A potom je tu to, co říkal Mohammed vzpomínáte si, Emersone, když jsme byli ve vesnici”

Evelyn jsem o tom neřekla, ani jsem jí to říkat nehodlala. Emerson pochopil mou narážku a přikývl. Vypadal velmi pochmurně. Krví nasáklé obvazy na čele a na rukou dodávaly naší poradě válečnou atmosféru.

“Ano, vzpomínám si. Ale myslím, že to byla jen prázdná slova. Myslím, že ani Mohammed by se neodvážil. No, tahle noc nebyla k ničemu. Budu si muset s milým Walterem pořádně promluvit, až přivandruje zpátky. Mohammed je pěkně ošidil.”

“Neměli bychom se po nich jít podívat?” zeptala se Evelyn úzkostlivě. “Mohlo se jim něco přihodit.”

“Oběma ne. Proto jsem vyslal dva muže, aby si mohli navzájem pomoct, kdyby se jednomu z nich něco stalo. Ne, mí dva neschopní přátelé nejspíš ještě pořád krouží kolem vesnice a čekají, až Mohammed vyleze. Možná ho uvidí, až se bude vracet. Ale pokud nebude mít na sobě převlek, nemá cenu ho zadržovat… Ne, slečno Evelyn, nepokoušejte se mě přemluvit, abych si to rozmyslel. Walter je v naprostém bezpečí a my bychom jen bezcílně bloudili tmou, kdybychom se ho snažili najít.”

Zvláštnost naší situace natolik prolomila hráze formalit, že Emerson oslovil Evelyn křestním jménem. Potom jsem si ale s jistým překvapením uvědomila, že jsme všichni byli velmi neformální. Já sama jsem se v návalu emocí několikrát zapomněla a oslovila jsem Waltera jménem. Cítila jsem k tomu chlapci opravdovou náklonnost. Připadalo mi, jako bych ho znala už dlouho. Emersonovi se samozřejmě nijak jinak říkat nedá. Drzost, s jakou se ke mně stále choval, mi nedovolila, abych jej oslovovala s úctou, a neměla jsem sebemenší úmysl říkat mu jménem.

Po celý zbytek noci jsme nespali, třebaže Emerson přesvědčoval Evelyn, aby si lehla na jeho postel. Čekání bylo dlouhé. První záblesky úsvitu již rudě barvily oblohu, když se naši tuláci vrátili. Když jsme jim vyprávěli, co se přihodilo, byli stejně užaslí jako my, když jsme slyšeli jejich zprávu. Oba byli ochotni odpřisáhnout, že z vesnice v noci neodešla živá duše. Sám Walter hlídal starostův dům z nepohodlného úkrytu na blízkém strome. Nebylo možné, že by tou mumií byl Mohammed.

7

Vzpomínám si, jak jsem stáli na římse, netečná k nádheře východu slunce nad útesy, zasažená tím, co právě řekl Walter. Nikdo z nás se nepokoušel mu oponovat. Že by Mohammed ošálil oba pozorovatele, aniž věděl, že je sledován, se zdálo být zhola neuvěřitelné.

Najednou se Emerson zvedl a utíkal podél římsy. Věděla jsem, kam běží. Nedokázala bych vysvětlit, jak to vím, ale věděla jsem to, a také jsem věděla, co tam najde. Šla jsem o něco pomaleji za ním, protože jsem měla hrůzu z toho, co uvidím. Když jsem přišla k němu, stál u dřevěné stříšky, která se tyčila nad malovanou dlažbou. Malba už tam nebyla. Jen spousta rozbitých úlomků pokrývala písek. Destrukce byla strašlivá, některé části byly rozdrcené na prach.

Má práce tedy přišla vniveč a oběť mých sedřených prstů byla zbytečná. Tohle však nebylo to první, nač jsem pomyslela. Nesmyslné, svévolné zničení krásy mi způsobilo takovou bolest, jako by mě někdo udeřil.

Aniž bych o tom nějak uvažovala, moje ruka se natáhla k Emersonově paži. Jeho prsty se drtivě sevřely kolem mých a chvilku jsme tak stáli se semknutýma rukama. Za okamžik jako by si Emerson uvědomil, co dělá, a odstrčil mou ruku pryč. Rána na čele mu stále ještě krvácela, ale já jsem věděla, že jeho zdeptaný výraz není způsoben fyzickou bolestí. Dokonce jsem mu ani nezazlívala jeho gesto.

“Ta naše mumie je pěkně pomstychtivá,” poznamenala jsem.

“Nedílná součást historky, kterou Mohammed rozšiřuje,” řekl Emerson. “Amonův kněz se mstí Achnatonovu městu. Peabodyová, nenapadlo vás, že tyhle intriky jsou na člověka Mohammedovy omezené inteligence příliš spletité?”

“Možná jeho inteligenci podceňujete.”

“Myslím, že ne. Jeho motiv je pro mě stejně nejasný. Proč by se tolik namáhal kvůli malicherné pomstě? Naše přítomnost přináší vesnici příjem a tito lidé peníze moc potřebují, i když nám ty částky mohou připadat zanedbatelné.”

“Ale jestli má Walter pravdu a tvrdí, že Mohammed z vesnice vůbec neodešel”

“To nemohu přijmout. Kdo jiný by mohl tu mumii dělat?”

“Vy tedy myslíte, že musíme hledat někoho, kdo stojí za Mohammedem. Kdo by to mohl být?”

“To je stejně tak těžké pochopit. Leda že nějaký archeolog amatér prahne po tomhle místě”

“Nebuďte směšný!” vykřikla jsem. “Příště budete obviňovat pana Maspera, že tohle naplánoval, aby vás znemožnil.”

Tato má neuvážená poznámka náš rozhovor ukončila. Emerson mě zpražil nenávistným pohledem a vyrazil zpátky k táboru.

Nálada byla toho rána pod psa. Kdyby Emerson nebyl tak umanutý, myslím, že bychom všichni z Amárny odjeli. Evelyn se o tom jen zmínila u snídaně a už byl oheň na střeše. Proto navrhla, abychom se nejdříve všichni pořádně vyspali, než si opět promluvíme. Byli jsme všichni přetažení a unavení. Evelyn tvrdila, že nemáme jasnou hlavu. To byl od Evelyn pochopitelně ohleduplný manévr, protože ona není nikdy podrážděná a já si zachovávám zdravý rozum za všech okolností. Byl to Emerson, kdo si potřeboval odpočinout, aby dokázal uvažovat rozumně, i když pochybuji, že by mu v tomto spánek mohl nějak zvlášť pomoci.

Všichni jsme spali, když nás vyburcoval výkřik Abdulláha, který stál dole na stráži. Na scénu vstupoval nějaký nový aktér. Vyklopýtala jsem z hrobky a mžourala do jasného slunečního světla. V dálce jsem viděla jakýsi průvod, který se sem blížil směrem od řeky. Vedoucí postava seděla na oslu. Brzy se dalo jasně rozpoznat, kdo to je. Otočila jsem se k Evelyn, která si stínila oči dlaní. “Dorazily posily,” poznamenala jsem. “Jsem zvědava, co bude lord Ellesmere soudit o naší malé záhadě.”

“Lukáš!” vykřikla Evelyn.

Walter následován svým bratrem přišel právě včas, aby zaslechl náš rozhovor. Poté, co Evelyn vykřikla, se na ni pronikavě zadíval. Překvapení v jejím hlase by se klidně dalo vykládat i jinak a Walter začal pohlížet na nově příchozího s podmračeným čelem. Lukáš nás spatřil. Zvedl ruku a divoce zamával. Viděli jsme záblesk jeho bělostných zubů, jež se odrážely od tváře, kterou měl teď opálenou jako domorodci. Walter se zakabonil ještě víc.

“Takže vy toho pekelného vetřelce znáte?” vyzvídal Emerson. “To jsem si mohl myslet, že to bude nějaký váš kámoš, Peabodyová.”

“Koneckonců tohle místo není váš soukromý pozemek, Emersone,” odvětila jsem bystře. “Překvapuje mě, že jsme těch návštěv neměli víc.”

Tato rozumná poznámka jako by Emersona osvítila. Zamyšleně přikývl. Měla jsem pocit, že jim dlužím vysvětlení.

“Lord EUesmere je Evelynin vzdálený příbuzný. Potkaly jsme ho v Káhiře těsně předtím, než jsme vypluly, a on nám prozradil svůj záměr vydat se na stejnou cestu jako my. Očekávaly jsme, že se sejdeme v Luxoru. Bezpochyby poznal naši zakotvenou loď a vyptal se, kde se právě nacházíme.”

Byla jsem poměrně spokojena s tím, jak jsem jim sdělila nezbytné informace, aniž bych dodala nějaká nepatřičná fakta. Chtěla jsem varovat Lukáše, aby nevyzradil svůj skutečný vztah k Evelyn nebo její příbuznost se zesnulým lordem Ellesmerem. Ani jeden z Emersonů se nezajímal o skandály, pokud se zrovna netýkaly milostných pletek starověkých faraónů. Bylo tedy nepravděpodobné, že by slyšeli o eskapádě mladé dědičky zesnulého lorda Ellesmera. Ale proč pokoušet osud?

Potom jsem pohlédla na Evelyn a srdce mi kleslo až do odřených holínek. Jak jsem se mohla pokoušet ji ochránit, když ona byla plně odhodlána celou aféru v případě nutnosti odhalit? Drobátko zbledla, když zpozorovala, jak se bratranec blíží. Rty měla sevřeny ve výrazu, který jsem už měla tu čest u ní vidět. Walter se díval střídavě na ni a na příchozího a jeho obličej hovořil sám za sebe.

V tu chvíli jsem dospěla k objevu. Chtěla jsem, aby Evelyn připadla Walterovi. Ideálně se k sobě hodili: on byl počestný, roztomilý mladík a byl by na ni hodný. Kdybych ji musela někomu dát, nereptala bych, pokud bych ji viděla v něžné péči muže, jako je Walter. V tuhle chvíli jsem si usmyslela, že by se to jednou mělo přihodit. Ale tušila jsem, že to bude vyžadovat jisté úsilí, a to dokonce i ode mne.

Lukáš už byl blízko. Mával, smál se, křičel na nás a hnal se nahoru. Walter se obrátil k Evelyn.

“Nepůjdete dolů svého příbuzného přivítat?” řekl lehce nevraživým tónem. Usmála jsem se pod vousy.

Evelyn sebou trhla. “Ano, jistě,” řekla.

“Já tam půjdu,” řekla jsem a vzala jsem ji za ruku. “Počkejte tady, řeknu Michaelovi, aby přinesl čaj.”

Lukáš se na mě vrhl s radostným výkřikem. Ten chlap by mě snad objal, kdybych ho dobře mířeným štulcem neodrazila. Přerušila jsem jeho blábolení svým zamýšleným varováním a on se na mne vyčítavě podíval.

“Slečno Amélie, ujišťuji vás, že takové varování vůbec nebylo nutné. Ale řekněte mi, co tady děláte? Váš kapitán mi řekl, že už jste tu skoro týden. Kdo jsou vaši přátelé, a proč “

Následovalo zdlouhavé vysvětlování a představování. Šlo to pomalu, protože Lukáš nás stále přerušoval. Přestal s tím, teprve když jsem protože příběh jsem pochopitelně vyprávěla já tedy když jsem dospěla k momentu, kdy se na scéně objevila mumie. Lukáš mlčky naslouchal. Po tváři se mu pomalu rozléval široký úsměv, a když jsem své líčení skončila, radostně vykřikl: “To je skvělé! To je úžasné! To jsem si ani nemyslel, když jsem se vydával do Egypta, že budu mít takové štěstí. Je to jak z pohádek Divokého jezdce nebo z románů pana Eberse. Už se těším, až tu mumii uvidím!”

“Nevím, jestli se takové setkání vůbec uskuteční, lorde Ellesmere,” ozval se Walter. “Nevidím důvod, proč byste se měl starat o naše problémy. Kdybyste chtěl doprovodit dámy do bezpečí, byli bychom “

Lukáš se naklonil a položil zprudka mladému muži ruku na rameno.

“Ale můj milý příteli, snad byste mě nechtěl připravit o takové dobrodružství? Nepředstírám žádné šlechetné úmysly, vím, že byste se beze mne docela dobře obešli. Mé pohnutky jsou čistě sobecké, a proto mi musíte ustoupit!”

Když jsem tak sledovala jeho zářící obličej a poslouchala jeho bodrý tón, chápala jsem, proč byl Dickensovu Scroogeovi jeho veselý synovec tak protivný. Mě také zarazil kontrast mezi oběma mladíky. Byli téměř stejně staří. Zdálo se mi, že útlý, vysoký Walter vypadá vedle rozložitého Lukáše se širokými rameny více chlapecky. Jeho rozcuchané tmavé vlasy a hubený obličej jej dělaly ještě mladším. Lukáš byl oblečený se svou obvyklou elegancí. Tropická helma mu na hlavě svítila jako sníh na slunci, lehký oblek byl střižený jako uniforma a seděl mu jako rukavice. Walterova u krku rozepnutá košile odhalovala zarudlou, olupující se kůži. Holínky měl ošuntělé a zaprášené a ruce od těžké práce plné mozolů.

Vedle svého obvázaného bratra, který připomínal otlučeného válečníka, právě se vrátivšího z bitevního pole, vypadal ještě poměrně slušně. Emerson si prohlížel Lukáše s výrazem, který mne přivedl na myšlenku, že aspoň v tomhle bychom mohli být spojenci, když v ničem jiném. Když promluvil, znělo to jako drásavé bručení, které bylo mnohem nebezpečnější než jeho řev.

“Mylorde, měl byste mě požádat o dovolení, abyste se mohl připojit k naší skupině. Připouštím však, že jsem nevymyslel žádný způsob, jímž bych vám mohl zabránit, abyste si postavil stan, kdekoli se vám zlíbí.”

Od Emersona tato slova znamenala takřka vlídné přijetí. Zdálo se, že Lukáš si to uvědomuje. Zacílil svůj šarm na Emersona, který jej stále studoval s nadšením nevrlého starého mastifa, sledujícího poskakování štěněte. Když Lukáš projevil zájem o zdejší památky, malinko se narovnal a nabídl mu, že mu ukáže některé z hrobek.

“Odkryli jsme zatím jen velmi malou část města,” vysvětloval. “Trosky, které tu zbyly, nejsou pro laika nijak zajímavé. Ale reliéfy v hrobkách mají své kouzlo.”

“Mrzí mne, že nemám čas si je důkladněji prohlédnout,” přerušila jsem je. “Chtěla jsem se vás zeptat, Emersone, zda by se tu nedaly objevit ještě nějaké další hrobky. Co třeba hrobka krále? On by tu především měl mít hrobku, když nikdo jiný.”

“To je jeden z projektů, který jsem chtěl v této sezoně uskutečnit,” odpověděl Emerson. “Královská hrobka ještě nebyla řádně zpřístupněna, i když ti mizerní vesničané z ní dávno odnesli všechno, co se dalo nějak zpeněžit. Moc tam toho nebylo. Reliéfy nebyly nikdy dokončené a já pochybuji, zda tam Achnaton vůbec byl pohřben, i když v pohřební komnatě lze ještě najít zbytky sarkofágu. Hmm, ano, Peabodyová, rád bych se tam ještě jednou podíval. Třeba bychom tam mohli jít dnes odpoledne.”

“Já dnes po královské hrobce netoužím,” řekl Lukáš a natáhl líně před sebe nohu v holínce. “Říkali mi, že to je docela dálka a že cesta je namáhavá.”

“Zničil byste si holínky,” přikývl Emerson vážně. “Zdá se, lorde Ellesmere, že něco o Amárně víte. Královská hrobka obvykle nebývá na seznamu turistických památek.”

“Ano, stal jsem se zapáleným studentem všeho, co nějak souvisí s Egyptem. Už jsem shromáždil nádhernou sbírku starožitností a doufám, že na své cestě jich získám ještě víc. Hodlám na zámku v Ellesmeru zařídit egyptskou galerii.”

Emerson se s velikým přemáháním držel na uzdě dovedla jsem si představit proč, ale tohle už na něho bylo moc.

“Další amatérská sbírka, ignorantsky vystavená a izolovaná od vědy,” vyhrkl. “Určitě sbíráte své starožitnosti od obchodníků, lorde, což znamená, že byly svévolně ukradeny z původních nalezišť, aniž by o tom byly vedeny záznamy”

“Zdá se, že jsem se neúmyslně dotkl citlivého místa,” řekl Lukáš a usmál se na Evelyn.

Ona mu úsměv neoplatila. Místo toho řekla vážně: “Rozhořčení pana Emersona je více než spravedlivé, Lukáši. Je přece nad slunce jasné, že vykopávky by měli provádět pouze zkušení archeologové. Některé předměty jsou křehké a nešikovné ruce je mohou poničit. Navíc místo původu nějakého předmětu nám někdy může říci mnoho kde byl nalezen, s jakými dalšími předměty a podobně. Kdyby je turisté od vesničanů nekupovali, domorodci by s pokoutnými vykopávkami přestali.”

“Propána, z tebe se také stává pěkný nadšenec,” vykřikl Lukáš. “To budu pro svoji egyptskou galerii potřebovatodborníka, který by moji sbírku opatroval a uspořádal. Potom mě třeba pan Emerson vezme na milost.”

Evelyn pod jeho významným pohledem sklopila oči.

“Emerson vás zavrhne tak jako tak,” řekla jsem. “Jediná možnost, jak se můžete zachránit, je za prvé přestat nakupovat starožitnosti a za druhé věnovat ty, co už máte, Britskému muzeu. Zdejší odborníci se už o ně řádně postarají.”

Emerson zamumlal něco, čemu sice nebylo rozumět, ale bylo jasné, že to není žádná lichotka na adresu Britského muzea.

Lukáš se zasmál. “Ne, své sbírky se nemohu vzdát. Ale třeba by mi pan Emerson mohl přečíst můj papyrus.”

“Vy máte papyrus?” zeptala jsem se se zájmem.

“Ano a docela dobrý. Je zahnědlý stářím a drolí se. Jsou na něm ty malé, podivné škrábanice, které se vyvinuly z obrázkového hieroglyfického písma. Když jsem ho rozmotal “

Emerson vydal zlověstný sten.

“Vy jste ho rozmotal ” děsil se.

“Jenom první část,” řekl Lukáš vesele. “Potom se začal lámat, tak jsem si myslel… Ale, pane Emersone, vy jste nějaký bledý. Asi jsem udělal něco trestuhodného.”

“Stejně tak byste se mohl přiznat k vraždě,” vykřikl Emerson. “Na světě je až příliš mnoho lidí, ale počet starověkých rukopisů je velmi omezený.”

Lukáše ta odpověď poněkud usadila.

“Já vám ho tedy dám, když si to tak berete. Třeba by mohl posloužit jako vstupenka do této okouzlující společnosti,” dodal už veseleji. “Musím poslat na loď pro své věci, abych tady mohl strávit noc. Pojďme se tu jen tak trochu porozhlédnout, ano? Už se nemohu dočkat, až uvidím mumii a až si pro sebe vyberu hrobku.”

Emerson se s tichým zabrbláním podvolil. Byla jsem z jeho přívětivosti zpočátku na rozpacích. Potom mne napadla dvě možná vysvětlení. Byla jsem ochotna jim oběma věřit, protože ani jedno nevyznívalo pro Emersona nijak příznivě.

Sehnat peníze na vykopávky bylo velice těžké a bohatý mecenáš by mohl Emersonovi ulehčit starosti s financováním výzkumu. Navíc bylo nad slunce jasné, že Lukáš se zajímá o Evelyn. Jeho pohled zřídkakdy opustil její tvář, a on se ani nenamáhal své něžné city nějak skrývat. Emerson si musel všimnout, že i Walter má dívku rád. Nerad by přišel o svého oddaného průvodce. Třeba chtěl, aby se Walter dobře oženil, aby mohl do hladového chřtánu jeho výzkumů cpát další peníze. Tím, že podpoří bratrova soka, by bratra udržel pod svým mozolnatým palcem.

Mé podezření se potvrdilo, když Emerson se vzrůstající bodrostí provázel Lukáše po táboře. Lukáš jen bublal nadšením a obdivem. Nemůže být nic úžasnějšího! Nedokáže si představit nic tak báječného, jako je táboření ve starověké hrobce! Krajina je úchvatná, vzduch je jako víno a zkrátka, člověk by řekl, že naše puntičkářské lordstvo opěvuje moderní luxusní hotel a výhled na velkolepé stromy. Zasypával Emersona otázkami, vrtěl hlavou nad Mohammedovou věrolomností a nad pověrami vesničanů, usmyslel si, že stiskne ruku věrnému Abdulláhovi, který se na něj přitom díval dosti nedůvěřivě. Jediné, nad čím vyjádřil svou pochybnost, byl Michael.

“Jste si jisti, že mu můžete věřit?” zeptal se tiše, když jsme přecházeli kolem kuchařova stanu, kde Michael připravoval prostý oběd. Když nás vesničané opustili, převzal ten oddaný chlapík i podřadnou práci sluhů, která by normálně byla pod jeho důstojnost. Rozhodli jsme se, že sem nezavoláme žádného sluhu z lodě, protože se nedalo předpokládat, jak by zareagovali na historku, tím méně na zjevení mumie.

“Já mu naprosto důvěřuji,” odpověděla Evelyn pevně. “Amélie zachránila život jeho dcerce. Myslím, že by byl ochoten pro ni zemřít.”

“Pak už nemám, co bych řekl,” uklidnil se Lukáš. Ale řekl toho ještě víc ještě o hodně víc. Michael je koneckonců domorodec. Copak není stejně pověrčivý jako vesničané? Můžeme mu věřit, že by riskoval nejen svůj život, ale i svou nesmrtelnou duši kvůli nočnímu démonovi?

“O tom jsem už uvažoval,” odpověděl Emerson krátce. “Vy si s tím nemusíte dělat starosti, Vaše lordstvo.”

Jeho tón nepřipouštěl žádné argumenty. Poznal to dokonce i Lukáš a změnil téma hovoru.

Z hrobek v našem bezprostředním okolí jich obyvatelných bylo jenom pár. Některé byly zavalené kameny nebo hromadami suti. Byly si navzájem podobné měly za vchodovou chodbou velikou halu podepřenou sloupy, odkud vedla další chodba do dalších místností a do pohřební komnaty.

Evelyn a já jsme bydlely v hrobce, která kdysi patřila královskému řemeslníkovi, jemuž příslušel půvabný titul “umývač rukou Jeho Veličenstva”. Ten titul mne potěšil, protože jsem v něm viděla důkaz stálosti lidské povahy: musela jsem si hned vybavit naše vlastní tudorovské a stuartovské vládce. Obsluhovali je příslušníci vysoké šlechty, kteří si kladli za čest, že mohou být oficiálními věšáky královských kalhot.

Ale to odbočuji.

Jen stěží se nám podařilo Lukáše odradit od toho, aby se nastěhoval do jedné z nejvelkolepějších okolních hrobek, která patřila Mahuovi, jenž byl ve své době cosi jako šéf městské policie. Trvalo by celé dny, než by se vyčistila a zobytnila. Lukášovi sluhové se tedy pustili do úklidu jiné, menší hrobky. Jednoho z nich poslal Lukáš zpátky na lod s dlouhým seznamem nezbytností na příští dva dny.

Po obědě jsme se rozdělili. Evelyn si šla odpočinout, Walter měl práci se zaznamenáváním úlomků keramiky, které byly včera nalezeny, a Lukáš zkoumal terén. Vyjel si na svém malém oslíkovi. Dlouhýma nohama však brousil po zemi, takže na něj byl pohled opravdu k popukání. Když byl z dohledu, otočil se Emerson ke mně.

“Pojďte se mnou, Peabodyová.”

“A kam?”

“Říkala jste, že chcete vidět královskou hrobku.” “Cože, teď?”

“Teď je nato stejně vhodná chvíle jako kdykoli jindy.”

Vzhlédla jsem na ohnivé slunce, které se právě blížilo k zenitu, ale pak jsem pokrčila rameny. Jestli si Emerson myslí, že mě takovou taktikou odrovná, brzy zjistí, že já sta-

čím na cokoliv, co si vy vzpomene. Šla jsem do své hrobky a oblékla jsem si kalhotovou sukni. Byla hodně pomačkaná a zaprášená. Litovala jsem, že jsem si jich nepořídila více.

Když jsem se vynořila, procházel se Emerson sem a tam a stále koukal na hodinky.

“Půjde s námi Walter?” okouněla jsem schválně.

“Bude lepší, když tady Walter zůstane. Musí tu zůstat někdo na stráži. Rekl jsem Abdulláhovi, aby se vydal za jeho lordstvem pro případ, že si ten blbec zlomí nohu, až poleze na nějaký útes nebo až se skutálí z osla. Tak honem, Peabodyová, pojďte. Jestli si nepospíšíte, tak jdu sám.”

Šla jsem ne proto, že mi to nařídil, ale protože jsem se domnívala, že si se mnou chce promluvit mezi čtyřma očima.

Nic tomu však nenasvědčovalo. Chůze byla příliš namáhavá, aby se při ní dalo uvolněně konverzovat. Zahnuli jsme do dlouhého kamenitého vádí či kaňonu a šli jsme tudy několik mil. Byla to ta nejpustější krajina, jakou jsem kdy viděla. Příkré, holé stěny vádí byly popraskané a rozdrole-né. Ve sluncem rozžhavené půdě nenašlo k životu potřebné látky jediné stéblo trávy, jediný stvol otužilého býlí. Dno údolí bylo pokryto kameny všech velikostí, od obrovských balvanů po malé oblázky, které sem spadaly z útesů. Bylo tu naprosté ticho. Jako by člověk vstoupil do jiného světa. Do světa, kde je život čímsi nepatřičným.

Asi po třech mílích skalnaté stěny skončily a po obou stranách se otevřely dva menší kaňony. Zahnuli jsme na severovýchod a dali jsme se úzkým údolíčkem. Když jsme tak klopýtali kupředu, začal Emerson vyzvídat. Nekladl mi však otázky, které jsem očekávala. Místo toho se vyptával na Lukáše. Odpovídala jsem co nejstručněji. Emersonova zvědavost mne utvrdila v tom, že mé domněnky stran tohoto muže byly správné. Velmi ho zajímalo, jak rozsáhlý je majetek lorda Ellesmera a do jaké míry mu záleží na Evelyn. Bylo stále těžší uhýbat jeho otázkám, a tak jsem jim nakonec učinila přítrž tím, že jsem vyvolala hádku. To nebyl s Emersonem nikdy žádný problém. Plížil se uraženě mlčky dál, až jsme došli k osamělé hrobce, která byla určena pro kacířského krále a jeho rodinu.

Aby byla královská hrobka uchráněna před zloději, kteří hledají velkolepé poklady pohřbené s mrtvými, umístili ji na vzdáleném konci útesů. Snahy o její záchranu však byly marné, neboť hrobka byla opakovaně vyloupena. Jestli tu Achnaton skutečně byl pohřben, jeho mumii již před staletími někdo ukradl.

I v tom nedýchatelném horku jsem se zachvěla, když jsem vzhlédla nahoru na svah, kde se černal otvor, který byl charakteristický pro vchod do hrobky. Místo obklopovala jakási pochmurná atmosféra. Strašilo tady zklamání a neúspěch. Ke konci svého života musel královský reformátor vědět, že jeho náboženská revoluce nemá šanci na úspěch. Po smrti bylo vymazáno i jeho jméno. Myslím, že po setmění bych sem asi nešla. Ve vzdáleném vytí šakalů by se dalo snadno zaslechnout bědování hladovějícího bezejmenného ducha.

Emerson, jehož se atmosféra místa ani netkla, se již po čtyřech hrabal nahoru ke vchodu do hrobky. Před ním byla malá plošinka, asi tak jeden a půl metru široká. Lezla jsem bez pomoci za ním. Vzal s sebou svíčky, zapálili jsme tedy dvě a vešli dovnitř.

Hrobky egyptských králů nebyly tak jednoduché jako hrobky jejich poddaných. Tahle měla dlouhé chodby, strmá schodiště, zákruty a ohyby, jejichž účelem bylo odradit chamtivé poberty. Tato opatření měla přesně takový úspěch, jaký obyčejně mívají tedy vůbec žádný. Královská hrobka byla zhruba vyčištěná, patrně zloději z Haggi Qandil. Jinak bychom do jejího nitra vůbec nepronikli. Přesto to byla bez-dechá, prašná a značně nepohodlná cesta. Nemohli jsme se dostat do pohřební komory, protože chodbu napříč protínala hluboká šachta. Něco podobného jsem už viděla v jedné jiné hrobce. Nebylo tu nic, čím by se dala překlenout. Emersonův návrh, že bychom se mohli rozeběhnout a přeskočit, patrně nebyl myšlen vážně. Já jsem ho tedy rozhodně vážně nebrala.

Vrátili jsme se po vlastních stopách na konec druhého schodiště, kde byly na hlavní chodbě tři malé místnosti. Reliéfy na zdi znázorňovaly smrt a pohřeb princezny, jedné z Achnatonových dcer. Zemřela mladá a byla uložena k odpočinku v hrobce svého otce. Malé tělo, strnule natažené na lůžku, vzbuzovalo soucit a smutek rodičů, kteří se drželi za ruce, aby se navzájem uklidnili, byl podivně dojí-mavý. Člověk takřka slyšel, jak se opuštěnými chodbami rozléhá tichý sten úzkosti.

A potom se skutečně ozval sten nebo aspoň nějaký nejasný zvuk. Čtenář si může jen stěží představit, jak hrozivě působí takový zvuk jakýkoli zvuk v těchto tmavých, zatuchlých prostorách, které nebyly nikdy obývané nikým jiným než umrlci. Než se mi stačily hrůzou zježit vlasy, ozval se další, tentokrát méně přízračný zvuk, ale o to hrozivější. Byl to hlasitý třeskot padajícího kamene. To, co hluk ztratil díky tomu, že byl vzdálený, mnohonásobně zase získal svou ozvěnou. Trhla jsem sebou, až jsem upustila svíčku. Za doprovodu slov, která by si žádná dáma nemohla ani zapamatovat, natož je reprodukovat, hrabal Emerson ve štěrku, jímž byla pokryta podlaha, dokud svíčku nenašel. Zapálil ji od té své. Potom se na mě zpříma podíval a promluvil klidným hlasem, který používal jen za mimořádných okolností.

“Nejste žádný hlupák, Peabodyová, i když jste jen ženská. Víte, co ten zvuk může znamenat. Jste připravená? Nebudete omdlévat, ječet nebo hysterčit?”

Zpražila jsem ho pohrdavým pohledem a mlčky jsem vyrazila ven z místnosti. Razila jsem si cestu chodbou se šupějícím Emersonem v patách. Neočekávala jsem, že bychom tu mohli narazit na nějakou překážku. Stěny i podlaha byly vytesány v hornině. Ne, obtíž nastane až u vchodu. Dávno předtím, než jsme se tam dostali, jsem věděla, že moje domněnka byla bohužel správná. Z posledního schodu jsem viděla, že světlo, které by mělo být vidět u vchoduvidět není.

Vyhrabali jsme se po schodech nahoru. Nebylo to snadné, protože schody pokrývalo kamení. Nakonec jsme stanuli před vchodem. Úzký otvor byl zavalen kameny. Některé byly jen malé oblázky, jiné zase obrovské balvany.

Sfoukla jsem svíčku. Bylo jasné, že bychom raději měli tou trochou světla, co máme, šetřit. Shýbla jsem se, abych se pokusila kameny vytáhnout. Emerson nakapal trochu vosku na římsu a přilepil do něj svoji svíčku.

“Dejte pozor,” řekl stroze. “Mohla byste spustit další lavinu, která nás oba smete se schodů.”

Hrabali jsme dlouho, i když možná ne tak dlouho, jak se nám zdálo, ale svíčka již skoro dohořela, když se zvenčí ozval nějaký zvuk. Mírně řečeno to byla vítaná změna. Zpočátku se slova nedala rozeznat. Potom jsem si uvědomila, že ten člověk mluví arabsky. Poznala jsem ten hlas a v tom krizovém okamžiku jsem dokonce i pochopila, co říkal. Byl to Abdulláhův hlas a říkal, že by rád věděl, zda jsme uvnitř.

“Samozřejmě, že jsme uvnitř,” zakřičel Emerson rozzlobeně. “Och, ty synu slepého, křivonohého mezka, kde bychom u všech všudy měli být?”

Na tuto otázku zaznělo v odpověď mocné zavytí, jež by snad mohlo být chápáno jako projev radosti. Potom se ozval úplně jiný hlas, který křičel: “Vydržte, slečno Amélie! Lukáš je u vás!”

Emerson mne zčistajasna popadl, přimáčkl mě ke zdi a přitiskl se ke mně svým tělem.

Teď, když píšu, jsem sice sama, protože můj Kritik odešel na nějakou pochůzku, přesto však váhám, zda mám vyjevit, jaká myšlenka mi v ten moment bleskla hlavou. Věděla jsem, že Emerson není žádné pápeří, ale nikdy jsem si plně neuvědomila, jakou má sílu, dokud jsem nepocítila jeho svalnatou hruď na svých prsou a mé kosti nebyly drceny v jeho sevření. Myslela jsem… čekala jsem. Inu, proč bych to nepřiznala? Myslela jsem, že mne chce obejmout že tak oslabila jeho mysl úleva z neočekávané záchrany.

Naštěstí tyto absurdní myšlenky nestačily v mé hlavě ani vypučet. Ozval se řinčivý rachot, barikáda povolila a obrovské kameny se valily po schodech dolů a narážely do stěn. Cítila jsem, jak Emerson sebou cukl bolestí. Nejméně jeden z kamenů jej prudce zasáhl. Jeho pohotový pohyb mě zachránil. Byla jsem krytá jeho tělem a jeho veliká ruka mi vmáčkla hlavu do svého ramene.

Když mocné sevření uvolnil, byla jsem úplně bez sebe a několik vteřin jsem lapala po dechu. Pak jsem si uvědomila, že dýchám čistý, teplý vzduch z vnějšího světa a že do sklepení svítí slunce.

Sluneční světlo bylo pro mé oslněné, tmě přivyklé oči příliš jasné. Dokázala jsem jen rozeznat obrysy dvou mužských hlav a ramen nad hromadou kamení, která stále ležela na prahu.

Emerson se opíral zády o zeď. Levá ruka mu visela v podivném úhlu od těla. Jak se sem Abdulláh a Lukáš škrábali přes kamení, otočil Emerson hlavu ke svému předákovi. Po tváři mu stékaly pramínky potu, které spolu s prachem vytvářely na obličeji blátivou masku.

“Ty, ty pitomče,” zvolal.

“Vy být zraněn,” řekl Abdulláh bystře.

“Nemám slov,” vzdychl Emerson.

Ale samozřejmě to nebyla pravda. Slov měl dost a chrlil je jedno přes druhé, i když mezitím lapal po dechu. “Zkušený předák… by měl mít rozum… a nemlátit jako beranidlo.”

“Snažil jsem se mu říct, aby šel pomalu,” vpadl do toho Lukáš. “Bohužel ale neumím arabsky.”

Vypadal tak provinile a Abdulláh tak nevyzpytatelně, že mi hned bylo jasné, kdo má asi celou tu věc na svědomí. Ale nebylo potřeba to nijak rozmazávat.

“Snažil se nás tak horlivě dostat ven,” řekla jsem. “Zanechme vzájemných obviňování a pojďme něco dělat. Máte tu ruku zlomenou?”

“Vykloubenou,” sykl Emerson mezi zuby. “Musím se vrátit. Walter to umí…”

“Tak daleko s tím jít nemůžete,” řekla jsem.

To byla očividně pravda a každý kromě Emersona by to okamžitě uznal. Podlamovala se mu kolena a na nohou jej držela jen stěna, o niž byl opřený.

“Zvládnu to… musím,” odpověděl.

“O tom nepochybuji, ale není to třeba. Viděla jsem našeho chirurga, jak jednou tuhle operaci prováděl jednomu farmáři, který si vymkl rameno. Když mě trochu nasměrujete-”

Zdálo se, jako by ten nápad přivedl Emersona k životu. Obrátil ke mně své oči. Přísahala bych, že jsem v nich spatřila záblesk radosti.

“Nebude to pro vás nic příjemného,” řekl Emerson.

“Pro vás také ne,” odpověděla jsem.

Myslím, že raději nebudu popisovat to, co následovalo. Emersonovi po tom v žádném případě nebylo do smíchu, ale byla jsem to já, kdo si pak musel sednout na zem a položit si hlavu mezi kolena. Naštěstí Abdulláh přinesl vodu. Oba jsme měli z toho horka a prachu obrovskou žízeň ještě před tím, co se přihodilo. Voda mne trochu osvěžila a pomohla i Emersonovi. Potom jsem si utrhla kus spodničky. Přivázala jsem mu paži k tělu, aby s ní zbytečně někde nenarazil. To už se mu vrátila jeho neurvalost a začal trousit nemístné poznámky.

“Co říkáte, mylorde, je to jako z romancí pana Haggarda. V průběhu děje hrdinka vždycky v určitém okamžiku obětuje svoji spodničku. Bezpochyby ženy nosí takové směšné kusy oděvu právě proto, aby jich mohly v případě nouze použít k praktickým účelům.”

Cesta ke královské hrobce mi připadala dlouhá, ale cesta zpátky byla nekonečná. Lukášova síla byla konečně k něčemu dobrá a Emerson jeho pomocí nepohrdl. Lukáš nám za pochodu vysvětloval, jak nás náhodou objevili.

Sám si prožil malé dobrodružství. Dojel na svém oslíku až do blízkosti vesnice, kde jej zastavil majitel osla. Opustil jej i s jezdcem, když se poprvé přiblížili k táboru. Teď chtěl svoje zvíře zpátky.

“Napadlo mne, že máte patrně stejný nedostatek oslů jako dělníků,” vysvětloval Lukáš, “tak jsem si usmyslel, že si tohohle nechám, když to půjde. Kdyby se vesničané dozvěděli, že se s vámi znám, nikdy bych ho už nedostal. Nabídl jsem mu, že tu jeho herku koupím pochopitelně jsem myslel na to, že by ho mohla využít Evelyn. Ale mé naléhání mi nebylo nic platné. Povolal na mne hordu vesničanů, kteří mne násilím z mého oře sundali. Nabídli mi mír, ale byl jsem otřesený a příliš rozzlobený. Zrovna jsem šel zpátky do tábora, když jsem potkal Abdulláha. Říkal, že jste šli ke královské hrobce. Po tom, co jsem zažil, jsem o vás začal mít trochu starost. Tak jsme sem přišli naštěstí!”

“Vy jste tedy neviděli, jak padá to kamení?” zavrčel Emerson. “To je příliš velká náhoda. Proč se to stalo zrovna na tomhle místě a právě ve chvíli, když jsme byli uvnitř hrobky?”

“Měli jsme štěstí, že to nebyla rozsáhlejší lavina,” podotkla jsem, klopýtajíc přes trnité keře.

“Hmmmpf,” přitakal Emerson. Snažil se nezasténat.

Jednu nebo dvě míle před táborem jsme potkali Waltera s Evelyn. Už si dělali starosti, kde tak dlouho jsme, a vydali se nás hledat. Walter úplně zbledl, když viděl Emersonovy nejisté pohyby a ovázané tělo, ale měl tolik duchapřítomnosti, aby svému soucitu nenechal volný průchod.

“To je ale smůla,” řekl zamyšleně. “Další nehoda právě teď jen potvrdí pověry vesničanů.”

“Nemusíme jim to přece říkat,” namítl Lukáš.

“Oni se to dozvědí,” řekla jsem. “Myslím, že přinejmenším jeden z nich dost dobře ví, co se stalo.”

“Aha!” vykřikl Lukáš. “Vy myslíte, že to nebyla náhoda?”

Celkem vzato jej celá ta příhoda až příliš rozradostnila. Vím, že to ode mne není fér, když jej viním z toho, že má z takového dobrodružství radost. Znal Waltera a Emersona jen krátce, takže s nimi necítil tak jako já a Evelyn. A divoké události posledních několika dní by určitě zapůsobily na dobrodružnou povahu každého mladého džentlmena. Přesto mě jeho uculování otravovalo.

“Nebyla to náhoda,” řekla jsem stroze. “Byla to pošetilá výprava. Ode dneška musíme zůstávat v táboře a být si neustále nablízku. Třeba nám nechtěl doopravdy ublížit “

“To nemůžeme vědět,” přerušil mne Walter. “Kdyby ten kámen trefil bratra do hlavy místo do ramene “

“Ale to zranění opravdu byla nešťastná náhoda. Přihodilo se mu to, když nás vyprošťovali, ne když ty kameny zasypávaly vchod, takže to sotva mohl být pokus o vraždu. Věděli jste, kam jdeme, a kdybychom se nevraceli, šli byste nás hledat. Takže i kdyby sem Abdulláh náhodou nepřišel, nebyli bychom tu uvězněni dlouho. Myslím, že to byl jen takový zastrašovací manévr.”

“A když to říká Peabodyová,” poznamenal Emerson, “tak to tak je.”

Došli jsme mlčky do tábora.

Mohli jsme být koneckonců rádi, že to takhle dopadlo. Zdůraznila to Evelyn, když jsme se v naší domovské hrobce chystaly na večeři. Nevypadala dnes večer dobře. Její bledost mi byla o to nápadnější, oč tak výrazně kontrastovala s tím, jak vypadala minulý týden. Byla vystrašená, unavená a necítila se dobře, stejně jako my všichni. Pod tím napětím se však skrývala jakási radost, jakýsi květ. Ten květ byl nyní ten tam. A já jsem pochopitelně znala důvod.

“Lukáš vás nějak otravoval?” otázala jsem se se svým obvyklým taktem.

Evelyn se právě česala před zrcadlem. Ruce se jí chvěly a jedna jasná zlatá kadeř jí spadla na záda.

“Zase mě žádal o ruku.”

“A vy jste řekla…?”

Evelyn se otočila. Neuspořádaná záplava jejích vlasů se tím pohybem rozlétla a dopadla jí na ramena. Nikdy nevypadala půvabněji. Ušlechtilost jejího úmyslu a silný cit jí úplně změnily tvář.

“Amélie, jak se můžete tak ptát? Znáte mé city, nikdy jsem se nesnažila je před vámi skrývat. Nemohu si vzít toho, kterého mám ráda, ale nikdy se nestanu nevěstou někoho jiného.”

“Děláte chybu,” řekla jsem důrazně. “Walter vás miluje. Já to vím, vy to musíte vědět také. Jste k němu neskutečně nespravedlivá, když mu ani nedáte šanci “

“Aby se dozvěděl o mé hanbě, o mém bláznovství? Nebojte se, Amélie, kdyby mě náhodou požádal o ruku, tak mu řeknu pravdu.”

“A proč si myslíte, že by před ní ucouvl? Ach, ano, souhlasím, musíte být upřímná. Dříve či později by se o tom stejně doslechl a měl by důvod vás odmítnout, kdyby se to dozvěděl od někoho jiného než od vás. Aleje to báječný mladík, Evelyn, líbí se mi každým dnem více. On by určitě”

“Je to muž,” řekla Evelyn tónem unavené moudrosti, který by mne rozesmál, kdybych si o ni nedělala takovou starost. “Který muž dokáže takovou věc zapomenout nebo odpustit, když jde o jeho vlastní ženu?”

“Snad máte pravdu,” hlesla jsem.

“Kdybych mu mohla něco nabídnout,” pokračovala Evelyn zaníceně. “Majetek, jímž jsem kdysi pohrdla, by byl pro něj a jeho bratra pravým požehnáním. Jen kdyby “

“Snad si nemyslíte, že by vás ten báječný hoch odmítl kvůli vašemu pochybení a odpustil vám je kvůli majetku?” zeptala jsem se rozhořčeně.

Evelyn přimhouřila oči.

“Amélie, proč mluvíte, jako by vám bylo sto let? Walter je jen o pár let mladší než vy, a vy jste v nejlepších letech. Minulý týden jste vypadala, jako byste se napila z pramene mládí. Vypadáte každým den mladší a hezčí.”

V údivu jsem na ni zírala.

“Ale no tak, Evelyn, nedovolte své náklonnosti ke mně, aby zničila vaše estetické cítění. Jsem vyhřebelcovaná zvířeným pískem, vysušená a spálená sluncem a zničila jsem si všechny slušné šaty, co jsem měla. Zapomeňte na mě a vyřešme váš problém jednou provždy. Kéž byste mě aspoň vyslechla-”

“Vážím si vás a mám vás ráda,” přerušila mě tichým hlasem. “Ale v této záležitosti se musím řídit jen svým vlastním svědomím.”

“Ale vždyť je to tak zbytečné,” lamentovala jsem. “Vy tenhle život milujete. Vaše zdánlivá křehkost v sobě skrývá železnou vůli. Mohla byste být Walterovi pomocnicí i manželkou.”

“To vy milujete tenhle život,” oponovala Evelyn a zvědavě si mne prohlížela. “Byl by z vás skvělý archeolog, Amélie!”

“Hmmm,” broukla jsem. “To je pravda. Je to hrozná smůla, že jsem se nenarodila jako muž. Emerson by mě přijal za svého spolupracovníka, mohla bych financovat jeho práci. Mohli bychom spolu prožít skvělé chvíle uprostřed hádek a společné práce. Ach, jaká škoda, že jsem žena. Jinak by Emerson souhlasil.”

“To si nejsem tak jistá,” řekla Evelyn. Na rtech jí pohrával pobavený úsměv.

“Zase mne odvádíte od tématu,” stěžovala jsem si. “Nemůžete se tomu vyhnout, Evelyn. Řekněme, že bych zaplatila-”

“Ne, Amélie,” řekla Evelyn. Tenhle jemný tón jsem znala. Byl stejně definitivní jako Emersonovo zavrčení.

“Tak tedy přijměte Lukášovu nabídku. Ne, ne, já myslím jeho finanční nabídku. Polovina majetku vašeho dědečka prakticky vzato patří vám. Pokud si opravdu myslíte, že by Walter souhlasil “

“Amélie, tyhle řeči jsou pod vaši důstojnost. Copak bych mohla přijmout Lukášovu velkorysou nabídku, abych si koupila city jeho soka?”

“Berete všechno tak nemilosrdně,‘4 zamumlala jsem.

“Beru to čestně.” Evelynin zápal pohasl. Byla opět bledá a smutná. “Ne, Amélie, já nemůžu neprovdám se za Lukáše a nevezmu si od něj ani penny. To se mě tolik chcete zbavit? Dovolila jsem si podlehnout představám, jak my dvě žijeme spolu. Jak spolu pomalu stárneme, navíjíme vlnu, chováme kočky a udržujeme zahrádku někde na venkově. Mohly bychom být spokojené, nebo ne? Ach, Amélie, neplačte! Nikdy jsem vás neviděla slzet, neplačte teď kvůli mně.”

Vrhla se mi kolem krku a chvilku jsme se držely v objetí, mocně vzlykajíce. Já často nepláču, to je pravda. Nevím, proč jsem tehdy plakala, ale nacházela jsem v tom útěchu. Takže jsem tomu dala volný průchod a dopřála jsem si ten luxus otevřeně projeveného citu. A brečela jsem ještě víc, když Evelyn ze sebe mezi vzlyky vyrážela své projevy náklonnosti.

“Mám vás ráda, Amélie, jste mi dražší, než kdybyste byla moje sestra. Jste tak laskavá, máte smysl pro humor a povahu světice.”

Poslední výraz tak silně zapůsobil na můj smysl pro humor, o němž se právě zmínila, že jsem přestala štkát a začala jsem se slabě smát.

“Nejdražší Evelyn, já mám povahu jako satan a jsem umanutá jako mezek. Jak krásné je přátelství, jež zamlžuje pravou povahu přítele! Nu, dítě, tak už neplačte. Já vím, proč pláčete, a není to kvůli mé povaze světice. Myslím, že Všemohoucí bude řídit naše životy tak, jak On uzná za vhodné, a my nemáme důvod k obavám. Ještě jsem se docela nerozhodla, že jeho nařízení přijmu, ale ať se stane cokoli, vy a já se nerozejdeme, dokud vás nebudu moci dát do rukou muže, který si vás zaslouží. Nate, utřete si slzy a potom mi ten kapesník dejte, abych si je mohla také utřít. Nečekala jsem, že budu dnes večer potřebovat víc kapesníků.”

Usušily jsme si mokré tváře a pokračovaly jsme v oblékání. Evelyn si neodpustila ještě jednu poznámku.

“Vy mluvíte, jako bych měla já opustit vás. Necháte si mne u sebe, Amélie, abych vám navíjela vlnu a utírala psům tlapky, až vy se vdáte?”

“To je ta nejsměšnější poznámka, jakou jste dosud vypustila z úst,” usmála jsem se. “A mnohé vaše poznámky byly mimořádně směšné.”

8

Když jsme v čistých šatech a s poněkud zarudlýma očima vyšly z hrobky, muži už byli pohromadě. Lukáš přivezl tolik věcí, že by si s nimi mohl zařídit obchod. Na stole byly květiny a blýskavá sbírka stříbra a křišťálu. Pohled na Emersonovu tvář hloubající nad elegantně prostřeným stolem nesmyslnost toho všeho téměř vyvážil.

Lukáš byl oděn do čistého obleku bez jediné poskvrnky, nákladně šitého na míru. Když jsme se objevily, vyskočil a přidržel Evelyn židli. Walter zase podržel židli mně. Lukáš nám nabídl sherry. Choval se, jako by byl hostitel. Emerson, který právě civěl na špičky svých politováníhodných bot, neříkal nic. Paži měl stále přivázanou k tělu a já jsem usoudila, že se necítí dost dobře na to, aby byl tak nepříjemný, jak bývá jeho zvykem.

“Takový přepych,” poznamenala jsem, když mi Lukáš podával křehkou číši. “My tady nejsme na luxus zvyklí, Vaše lordstvo.”

“Nevidím důvod, proč by si člověk neměl dopřát trochu komfortu,” odpověděl Lukáš s úsměvem. “Když bude askeze nutná, troufám si říci, že jsem připraven přijmout ta nej-přísnější opatření, ale dokud je po ruce Amontillado a křišťál, budu si jich dopřávat po libosti.”

Zvedl sklenku k předstíranému přípitku. Neměl v ní sherry, ale jakousi jantarově zbarvenou tekutinu. Můj otec lihoviny nikdy nepil, ale bratři tak asketičtí nebyli. Změřila jsem si jeho sklenku kritickým pohledem a poznamenala jsem: “Považujete za moudré nasávat? Dnes večer musíme být ve střehu. Nebo jste již upustil od svého záměru počíhat si na našeho vetřelce?”

“Vůbec ne! Já něco vydržím, slečno Amélie, a trocha whisky mi jen povzbudí smysly.”

“To je obvyklý sebeklam pijáka,” řekl Walter útočně. Lukáš se na něj usmál.

“Ceníme si tvých vymožeností, Lukáši,” ozvala se Eve-lyn. “Ale opravdu to není nutné. Tvoje loď musí být ale pěkně přetížená!”

“Byla by ještě mnohem přetíženější, kdyby bylo po mém,” odvětil Lukáš. “Do Káhiry dorazily tvé věci, Evelyn. Chtěl jsem je vzít s sebou, ale ten starý mrzout Baring mi je odmítl vydat.”

“Skutečně?” podivila jsem se. “Byl to známý mého otce.”

“To moc dobře vím. Měla byste být polichocena, slečno Amélie, že nový pán Egypta se obtěžuje osobně dohlížet na vaše záležitosti. Ty kufry byly poslány vám, protože konzul v Římě měl vaši adresu. V Káhiře se o ně stará Baring a střeží je jako diktátor, jímž ostatně také je. Vysvětlil jsem mu svůj vztah k Evelyn, ale byl neoblomný.”

“Možná vás předešla vaše pověst,” řekla jsem mírně.

Lukáše nebylo možné urazit. Srdečně se rozesmál.

“Ano, to máte pravdu. Chodil jsem na univerzitu s jedním Baringovým příbuzným. Obávám se, že některé ehmmoje kousky se donesly až k uším tohoto vznešeného pána.”

“Na tom nezáleží,” ozvala se Evelyn. “Jsem ti vděčna za tvoji snahu, ale nepotřebuji nic víc, než co tady mám.”

“Ty nepotřebuješ nic, jen sebe samu,” dodal Lukáš vřele. “To je dost velký poklad. Ale tvoje potřeby a tvůj majetek jsou dvě rozdílné věci. Jednoho dne se necháš přesvědčit, abys přijala, co si zasloužíš, i když to nevyváží všechny poklady světa.”

Evelyn se zapýřila a mlčela. Byla příliš vlídná, než aby mu vytkla jeho poznámky, které byly na tomto místě a v této společnosti poněkud nemístné. Strašně mne to rozčilovalo. Copak nevidí, že její reakce na Lukášovy květnaté lichotky jen přiživují žárlivost ubohého Waltera? V přehnané vnímavosti zamilovaného si špatně vykládá každý pohled, každý ruměnec.

Emerson odvrátil pohled od špiček svých bot a zamračil se na mne. “To tady budeme celý večer sedět a skládat si navzájem komplimenty? Bezpochyby jste na večer naplánovala nějakou zábavu, Peabodyová. Osvětlete nám, co máme dělat.”

“Zatím jsem o tom ještě moc nepřemýšlela.”

“Vážně? A proč ne?”

Zjistila jsem, že nejjistěji naštvu Emersona tím, když budu ignorovat jeho provokativní poznámky a budu pokračovat v normálním zdvořilém rozhovoru.

“Myslela jsem na královskou hrobku,” vysvětlovala jsem. “Na úlevu malé princezny a jejích truchlících rodičů. Evelyn by to měla namalovat. Udělala by to nádherně.”

“Váš návrh mne překvapuje,” vykřikl Lukáš. “Po tom všem, co se dnes stalo “

“Já jsem nemyslela, že by to měla dělat teď, ale třeba někdy, až se situace vyjasní. Znáte Evelyn jen vzdáleně, Lukáši, a možná nevíte, že je to skvělá výtvarnice. Namalovala už dláždění, které bylo zničeno.”

Lukáš naléhal, že ten obraz musí vidět, a nadělal kolem toho příliš mnoho hluku. Rozhovor se stočil na archeologii. Připomněli jsme mu svitek papyru, o němž se zmiňoval.

“Řekl jsem nosičům, aby ho přinesli,” řekl a sáhl do bedny, kterou měl vedle sebe. “Tady ho máte, pane Emersone. Řekl jsem, že vám ho dám, a své slovo dodržím.”

Papyrus byl uložen ve vyřezávané a kolorované dřevěné schránce, až na jednu část, kterou Lukáš rozvinul.

“Dal jsem ho mezi dvě skla,” vysvětloval. “Připadalo mi to jako nejlepší způsob, jak zabránit dalšímu drolení.”

“Aspoň že jste měl tolik rozumu,” brblal Emerson. “Dejte to prosím Walterovi, vaše lordstvo. Mohl bych to upustit. Mám jen jednu zdravou ruku.”

Walter vzal orámovanou část do obou dlaní tak něžně, jako by to bylo dítě. Slunce už zapadalo, ale světla bylo ještě dost. Jak se Walter skláněl nad papyrem, spadla mu jedna kadeř do čela. Jeho rty se pohybovaly, jako by se tiše modlil. Zdálo se, že na všechny kolem zapomněl.

Naklonila jsem se, abych lépe viděla. Připadalo mi, že papyrus byl v poměrně dobrém stavu, aspoň ve srovnání s jinými, které jsem dosud viděla v obchodech se starožitnostmi. Byl zahnědlý stářím a na okrajích se drolil, ale černé inkoustové písmo bylo jasně viditelné. Tu a tam bylo některé slovo napsáno červeně to už tak dobře nedopadlo, červeň vybledla a byla teď rzivě hnědá. Samozřejmě jsem neměla vůbec ponětí o tom, co v rukopise stojí. Podobalo se to hieroglyfickému písmu. Člověk tu a tam rozeznal nějakého ptáka nebo dřepící postavu, jež ve starověké obrázkové abecedě Egypťanů představovaly nějaké písmeno.

“Je to nádherná ukázka hieratického písma,” řekl Emerson, který se nakláněl bratrovi přes rameno. “Je mnohem bližší hieroglyfům než ty, co jsem už viděl. Rozumíš tomu, Waltře?”

“Snad nechcete říct, že mladý pan Walter umí ty klikyháky číst?” vykřikl Lukáš.

“Mladý pan Walter,” řekl jeho bratr suše, “je jeden z nejlepších světových odborníků na starověký jazyk. Já také něco znám, ale jsem především kopáč. Walter se specializoval na filologii. Tak co, Waltře?”

“Nějak to s tou chválou přeháníš,” řekl Walter. Očima lačně hltal kostrbatý rukopis. “Musím to ukázat Franku Griffithovi, je tuhle sezonu s Petriem v Naukratu, a jestli se

nemýlím, bude z něj jeden z nejvýznačnějších vědců. Ale myslím, že několik řádek bych rozluštil. Máš pravdu, Radcliffe, je to nádherné hieratické písmo. To je spojované písmo, které se používalo k psaní dokumentů a záznamů,” vysvětloval. “Hieroglyfické znaky byly pro rukopisy rušného království příliš vyumělkované a těžkopádné. Hieratické písmo se vyvinulo z hieroglyfického, a když se podíváte zblízka, uvidíte, že znaky připomínají původní obrázky.”

“Aha!” vykřikla Evelyn. Nyní jsme se už všichni skláněli nad papyrem, kromě Lukáše, který usrkával svou whisky a sledoval nás s blahosklonným úsměvem. “Tohle je určitě sova písmeno ,m\ A to další slovo připomíná sedícího člověka, což je zájmeno ‘já’.”

“Zcela správně,” radoval se Walter. “A tady je slovo ,sestra4. Ve starém Egyptě to mohlo znamenat…” hlas se mu zachvěl. Evelyn, která vycítila sebemenší změnu jeho pocitů, se tiše vrátila na svoji židli.

“Slova bratr a sestra vyjadřovaly náklonnost,” dokončil Emerson větu, kterou nakousl jeho bratr. “Milenec hovořil o své vyvolené jako o sestře.”

“A tohle,” řekl Walter tiše, “je milostná báseň.”

“Úžasné,” vykřikl Lukáš. “Přečtěte nám ji, mladý pane Waltře, prosím vás.”

Lukáš trval na tom, abychom se chovali neformálně. Když se na Waltera obrátil oním dětinským titulem, určitě to mínil jako provokaci. V dané situaci to nemělo žádný efekt, neboť Walter byl příliš zabrán do studia rukopisu.

“Dokážu rozluštit jen několik řádek,” řekl. “Neměl jste ten svitek rozvinovat, lorde Ellesmere, část textu je zlomená. Ale v tomhle úseku stojí:

Půjdu s tebou ve vodu chladnou

A opět se k tobě přiblížím

S červenou rybkou, v prstech mých tak ladnou.

Tady je ten zlom. Milenci jsou u vody. U nádrže nebo u Nilu, a dovádějí spolu v chladivé vodě.”

“Nezní mi to jako milostná báseň,” řekl Lukáš skepticky. “Když nabídnu dámě svého srdce jako dárek z lásky rybu, ať je červená nebo bílá, nepřijme ji laskavě. Vítanější by byl diamantový náhrdelník.”

Evelyn se na židli lehce pohnula. Walter pokračoval dál: “Tady určitě mluví milenec. Je na jedné straně řeky

Sestřina láska na druhé straně leží

Široká voda mezi námi běží

A krokodýl číhá v písčině na pobřeží.

Ale já vstoupím do té vody, až na dno plné jílu Mé srdce odvážné je vprostřed vody To její láska dodává mu sílu.”

Když dočetl, chvilku zavládlo ticho. Nevím, co na mne zapůsobilo více prazvláštní kouzlo oněch řádek, nebo obratnost, s jakou je skromný mladík rozluštil.

“Výborně, Waltře,” zvolala jsem, zapomínajíc v nadšení na zdvořilost. “Je zvláštní, když si člověk uvědomí, že šlechetné lidské city jsou staré jako lidstvo samo.”

“Nepřipadá mi to ani tak šlechetné, jako spíš ztřeštěné,” řekl Lukáš líně. “Každý, kdo skočí do řeky, kde žijí krokodýli, si zasluhuje, aby byl sežrán.”

“Krokodýl je jen symbol,” řekla jsem káravě. “Symbol nebezpečí a překážek, které by riskoval každý skutečně zamilovaný muž, aby získal dívku, kterou miluje.”

“To je velice chytré, slečno Amélie,” podotkl Walter a usmál se na mne.

“Až moc,” zamručel Emerson. “Pokoušet se číst myšlenky starých Egypťanů je riskantní podnik, Peabodyová. Daleko pravděpodobnější je, že ten krokodýl je jen jakousi extravagancí zamilovaného vychloubáním, které se hezky poslouchá, ale žádný soudný chlap by to neudělal.”

Zrovna jsem chtěla odpovědět, když Evelyn začala prudce kašlat.

“Nu dobrá,” ozval se Lukáš. “Mám radost, že můj skromný dárek je pro vás tak zajímavý! Ale nemyslíte, že bychom měli chystat plány na večer? Slunce už skoro zapadlo.”

Byl to jeden z nejkrásnějších západů slunce, jaké jsem kdy viděla. Jemný prach vytvářel ve vzduchu úžasné světelné efekty, jaké naše zamlžené anglické prostředí nezná. Toho večera bylo na západu slunce něco téměř hrozivého. Veliké pásy krvavě rudé, purpurové a průzračně modré připomínaly glazuru starověké keramiky se zlatavými, jantarovými a měděnými stříkanci.

Zeptala jsem se Lukáše, zda by nám jeho posádka nemohla pomoci hlídat tábor, ale zavrtěl hlavou.

“Zřejmě dnes potkali někoho z vesničanů. Vaše posádka už je také nakažená, slečno Amélie. Nepřekvapilo by mne, kdyby všichni uprchli.”

“To nemohou udělat,” zvolala jsem. “Já jim platím! A stejně tak nevěřím, že by Reis Hassan opustil své povinnosti.”

“Našel by si nějakou skvělou výmluvu,” řekl Lukáš cynicky. “Nepříznivý vítr, špatné počasí cokoliv, aby mohl kotvit někde jinde.”

Najednou jsem si uvědomila, že vedle mne někdo stojí. Otočila jsem se a spatřila jsem Michaela. Dnes jsem ho celý den neviděla.

“Sitt Hakim ” tak mi vždycky říkal “musím s vámi mluvit o samotě.”

“Jistě,” svolila jsem, přestože jsem byla překvapena jeho žádostí i tím, že přerušil náš rozhovor.

“Po večeři,” řekl Lukáš a loupl po Michaelovi ostře očima. Michael se stáhl zpátky a Lukáš dodal: “Michaeli, nebo jak se jmenujete, není vás tu třeba. Moji lidé nás při jídle obslouží. Slíbil jsem jim, že se mohou vrátit, než se setmí. Slečna Peabodyová si s vámi promluví později.”

Michael poslechl, ale vyslal ke mně ještě poslední úpěnlivý pohled. Jakmile byl z doslechu, vyjela jsem: “Lukáši, opravdu nemohu dopustit, abyste káral mé sluhy!”

“Řekla mi křestním jménem!” vykřikl Lukáš se širokým úsměvem. “Nakonec jste se přece jen dala zlomit, slečno Amélie. Prokázala jste mi tu čest, že jste mne oslovila jako přítele. Na to si musíme připít.” A doplnil si sklenici.

“Řekla bych, že už jsme toho vypili až moc,” odsekla jsem. “A pokud jde o Michaela “

“Prosím vás, to je řečí kvůli jednomu sluhovi,” řekl Lukáš opovržlivě. “Myslím, že vím, o čem chce s vámi mluvit, slečno Amélie. Být vámi, tak bych se nijak nehnal si to poslechnout.”

Držel sklenku proti světlu, jako by obdivoval třpyt tekutiny v hasnoucím jasu dne.

“Co máte na mysli?” zeptala jsem se. Lukáš pokrčil rameny.

“No, ten chlápek chce pryč. Moji muži mi říkali, že je strachy bez sebe. To jeho žvanění přičítám nemalé zbabělosti. Určitě bude mít nějakou zvláštní výmluvu, proč vás chce opustit, ale rozhodně od vás odejde.”

“Tomu nevěřím,” řekla Evelyn pevně. “Michael je báječný člověk. Věrný, oddaný “

“Ale je to domorodec,” dodal Lukáš. “A má slabosti domorodců.”

“A vy jste skvěle obeznámen se slabostmi těchto ehmdomorodců,” vpadl do toho Emerson. Moc toho nenamluvil. Výjimečně mne jeho drásavé mručení, které připomínalo hrdelní předení veliké rozzlobené kočky, nijak neuráželo.

“Lidské bytosti jsou na celém světě stejné,” pravil Lukáš ledabyle. “Nevzdělanci všude na světě věří pověrám a jsou chtiví peněz.”

“Skláním se před vaším pronikavým pozorovacím talentem,” řekl Emerson. “Měl jsem dojem, že to nejsou jen nevzdělanci, kdo se honí za penězi.”

“Nevěřím, že by nás Michael opustil,” učinila jsem konec hašteření. “Později si s ním promluvím.”

Později jsem však musela, i když nerada, přiznat, že Lukáš měl pravdu. Michael nebyl nikde k nalezení. Když mne sám nevyhledal, zpočátku jsem si myslela, že si to rozmyslel a už se mnou mluvit nechce. Teprve když jsme začali přemýšlet o našich plánech na nadcházející noc, všimla jsme si, že tu není. Nikde po něm nebylo ani stopy. Lukášovi sluhové odešli dávno předtím, takže jsme se jich nemohli zeptat, jestli ho neviděli.

“Neměl odvahu předkládat vám své výmluvy,” poznamenal Lukáš. “A protože neměl jinou možnost, raději se vytratil.”

Ztráta Michaela nám způsobila vážné komplikace. Když jsem se o svých obavách zmínila, Lukáš je odbyl mávnuty ruky.

“Měli bychom zaujmout svá místa,” pokračoval. “Při vší úctě k vašim opatřením si myslím, že jste se k té záležitosti nepostavili příliš rozumně.”

“Poslechněme si tedy vaše plány,” řekl Emerson pokorně

Nechápala jsem, co s tím člověkem je. Až na krátké ironické šlehy zaujal k Lukášovi postoj podřízené pokory k člověku, který byl o mnoho mladší a měl mnohem méně zkušeností než on sám. Také jsem nevěřila, že se drží uzdě, protože se cítí sláb. Emerson by klidně i na smrtelný posteli kritizoval samotného Lucifera, kdyby si jej chtěl odnést do pekla.

“Výborně,” řekl Lukáš a viditelně vyrostl. “Nevidím důvod, proč by se měla hlídat vesnice. Jestli vás ten lump chce vystrašit, abyste odtud odešli, přijde sem. Proto musíme soustředit své síly tady v táboře. Ale nesmíme dát svou sílu najevo. Vy jste ho minulou noc vystrašil”

“Ale, vy myslíte, že jsem ho vystrašil?” zeptal se Emerson vážně.

“Jen se na to podívejte. Když přišel poprvé, odvážil se až ke vchodu do rezidence dam a nějakou dobu tam stál, lze-li věřit důkazu slečny Amélie “

“To lze,” řekla jsem a scvakla jsem zuby k sobě.

“Jistě, nemyslel jsem, že by… No dobrá, další noc, když jej viděla Evelyn, nevíme, jak daleko postoupil. Možná nedošel dál než na místo dole pod hrobkou, kde jej spatřila. Ale potřetí už byl zjevně opatrný. Vůbec nedošel na římsu, jako by věděl o tom, že jste vzhůru a čekáte na něj.”

I v té tmě jsem viděla Walterův vzrůstající hněv. Lukáš skutečně mluvil dosti nesnesitelným tónem. Nepřekvapilo mne, když mladík Lukášovu přednášku přerušil. Hlas se mu chvěl snahou po sebeovládání.

“Chcete tím naznačit, lorde Ellesmere, že ten lotr viděl mne a Abdulláha. Já vás ujišťuji”

“Ale ne, drahý příteli,” vykřikl Lukáš. “Chtěl jsem tím naznačit, že Mohammed byl už dopředu varován!”

Emersonovi unikl tlumený výkřik. Připadalo mi, jako by si dal závazek, že nesmí mluvit nahlas. Lukáš to chápal jako výraz mrzutosti a laskavě na staršího muže kývl.

“Ano, Michael. Jsem přesvědčen, že je s vesničany ve spojení. Bezpochyby mu slíbili část kořisti.”

“Jaké kořisti?” vyhrkla Evelyn s neobvyklým zápalem. “Jakou odměnu by mu mohli nabídnout, když jsou tak chudí, že nemohou obléci vlastní děti?”

“Vidím, že jste si to logicky nezdůvodnili,” řekl Lukáš spokojeně. “Možná to vidím jasněji, protože jsem vzdálen hrůzám, které vás strašily v posledních dnech.”

“Poučte nás,” ucedil Emerson skrz zuby. Viděla jsem, jak mu ve tmě svítí jako vlčí tesáky.

Lukáš se pohodlně opřel o opěradlo. Natáhl si dlouhé nohy před sebe a se zalíbením si prohlížel své boty.

“Kladl jsem si otázku,” začal, “jaký motiv mohou tito lidé mít, aby vás odsud dostali. Zloba není dostatečné vysvětlení, vždyť potřebují peníze, které jste jim vyplácel. Cožpak vám to nepřipadá nad slunce jasné? Tito felláhové po celé generace vykrádali hroby svých vzdálených předků. Jejich objevy zaplňují obchody se suvenýry v Káhiře a Luxoru. Vy archeologové si stále stěžujete, že kdykoli najdete novou hrobku, domorodci v ní byli už před vámi. Domnívám se, že vesničané nedávno takovou hrobku objevili. Nějakou bohatou, jinak by tolik neusilovali o to, dostat vás pryč, než ji najdete i vy.”

Tohle mne pochopitelně také napadlo. Ale už jsem tu myšlenku zavrhla a nyní jsem své námitky vyslovila nahlas.

“To by znamenalo, že všichni vesničané jsou Mohammedovi spojenci. Tomu nevěřím. Kdybyste viděl, jak se stařičký starosta třásl hrůzou “

“Vy ženy vždycky lidem důvěřujete,” řekl Lukáš. “Tihle vesničané jsou rození lháři a mistři přetvářky, slečno Amélie.”

“Kdybych opravdu věřil, že taková hrobka existuje, mohlo by mne odsud vyhnat jedině zemětřesení,” prohlásil Emerson.

“Přirozeně,” pravil Lukáš zvesela. “Cítím to také tak. O důvod víc, abychom naši mumii chytili dříve, než stačí napáchat nějakou opravdovou škodu.”

“Je-li vaše úvaha správná, mylorde, pak by náš problém nevyřešilo, kdybychom mumii chytili.” To promluvil Walter. “Podle vás celá vesnice ví, že mumie je podvod. Kdybychom jej odhalili, na záměru vesničanů by se tím nic nezměnilo.”

“Ale měli bychom rukojmí,” vysvětloval Lukáš trpělivě. “Syna samotného starosty. Přinutíme ho, aby nás dovedl k hrobce, a pošleme do Káhiry pro posily. A když odhalíme údajnou kletbu, možná se nám podaří přemluvit posádky našich lodí, aby nám pomohly střežit hrobku. Považují vesničany za divochy a jedinou věcí, kterou s nimi sdílejí, je pověrčivý strach z mrtvých.”

“Mám další námitku,” přihlásila jsem se. “Pokud je Michael zrádce i když se mi tomu stále nechce věřit, upozorní vesnici na to, co plánujeme na dnešní noc. Mumie bude opět ve střehu.”

“Máte úžasně logické úvahy,” zvolal Lukáš. “To je naprostá pravda, která mne inspirovala k dalšímu návrhu. Musíme se tvářit, jako bychom vůbec ve střehu nebyli, a musíme poskytnout mumii návnadu, abychom ji vylákali mezi nás a mohli ji polapit.”

“Jaký druh návnady máte na mysli?” zeptal se Walter podezíravě.

“A tom jsem neuvažoval,” řekl Lukáš. “Předstírám, že piji víc, než ve skutečnosti piji, abych vzbudil dojem, že dnes v noc budu tvrdě spát. Chtěl jsem, abyste vy dva, pánové, učinili totéž, ale vy jste mne nepochopili. Máte v tomhle směru, který jsem naznačil, nějaký jiný nápad?”

Padlo několik návrhů. Waltera napadlo, že by se mohl postavit na hlídku o něco dál a potom předstírat, že usnul. Emerson navrhl, abychom zůstali venku a vypili celou láhev vína a potom se zhroutili do písku, jako by nás přemohla opilost. Tento poslední nápad byl přijat s tichým opovržením, jež si zasluhoval. Chvíli nikdo nepromluvil. Potom se pohnula Evelyn.

“Myslím, že tu je jen jeden objekt, který by mohl přilákat toho tvora tak blízko, abychom ho mohli chytit,” prohlásila. “Vykradu se po půlnoci na procházku. Když budu dostatečně daleko od tábora “

Konec věty zanikl v našich nesouhlasných výkřicích. Jediný Lukáš zůstal zticha. Když umlkl Walterův hlas, řekl zamyšleně:

“Ale proč ne? Nemůže to být nebezpečné. Ten mizera chce jen chytit někoho z nás o samotě a provést nějaký hloupý šprým.”

“Tomuhle říkáte hloupý šprým?” Emerson ukázal na své ovázané rameno. “Jste blázen, mylorde, jestli to tak opravdu myslíte. Waltře,” dodal přísně, “uklidni se. Jestli nemůžeš mluvit klidně, radši nemluv vůbec.”

“Jak by o takové věci mohl někdo mluvit klidně?” zahučel Walter. Jeho projev byl slušnou imitací bratrova nejlep-šího řevu.

“Každopádně je to něco otřesného. Jen si vzpomeňte, co ten holomek Mohammed říkal, když jsme byli ve vesnici.” Odmlčel se a pohlédl na Evelyn.

“Lukáš to neví, Waltře,” řekla klidně. “Ale já to vím. Slyšela jsem Amélii, jak o tom mluví s panem Emersonem. O to bude můj plán praktičtější.”

Walter se nezmohl na slovo. Lukáš si pochopitelně přál vědět, o čem jsme se s Emersonem bavili. Když jsem viděla, že Evelyn už ví to nejhorší, neviděla jsem důvod, proč bych tu větu nezopakovala i před Lukášem. Vyslovila jsem ji a dodala jsem: “Koneckonců, Evelyn, jste zbytečně namyšlená, když si myslíte, že se mumie zajímá jen o vás. Když to Mohammed říkal, díval se na mne. Jestli se půjdete v noci projít, půjdu také. Bude si moci svou kořist vybrat. Kdo ví, třeba má rád zralejší ženy.”

Tentokrát výkřikům vévodil Emmersonův jakoby býčí hlas.

“Copak, Emersone,” škádlila jsem ho. “Chcete snad naznačit, že bych nemohla mumii upoutat? To byste mne urazil.”

“Jste cvok, Peabodyová,” vyhrkl Emerson zuřivě. “A jestli si myslíte, že dovolím, aby se takové idiotské, pitomé, imbecilní nápady”

Plán byl zosnován podle mého návrhu. Čím víc jsme o něm hovořili, tím byl spletitější. Tím “my” myslím Evelyn, Lukáše a mě. Emerson přispěl jen hlubokým mručením, které připomínalo zvuk sopky před erupcí. Walterovo napjaté mlčení bylo stejně hrozivé. Bral Evelynino chování jako důkaz porozumění mezi ní a Lukášem a reagoval podle toho. Nebylo těžké předstírat hádku, jež byla součástí našeho plánu pro případ, že by nás někdo špehoval. Rozhořčeně jsme se rozešli. Walter chtěl ještě naposledy protestovat, ale Lukáš vytáhl pistoli.

“Budu po celou dobu deset stop od Evelyn,” řekl naléhavým šepotem. Držel zbraň tak, aby ji nikdo kromě nás čtyř nemohl vidět. “Myslím, že našeho obandážovaného přítele odstraší již pouhý pohled na tuhle věcičku. A když ne, nebudu se rozpakovat ji použít.”

“A co bude se mnou?” zeptala jsem se.

Emerson si nedokázal nechat ujít příležitost.

“Bůh pomoz té ubohé mumii, která se s vámi setká, Peabodyová,” řekl hořce. “Měli bychom dát pistoli jí, aby byly síly vyrovnané.”

S těmi slovy odkráčel pryč. Walter jej následoval. Lukáš se spokojeně usmíval a mnul si ruce.

“To je dobrodružství! Už se nemohu dočkat!”

“Já také ne,” řekla Evelyn. “Amélie, nerozmyslíte si to?”

“Rozhodně ne,” řekla jsem hlasitě a odešla jsem se strnule vzpřímenou hlavou. Nerada jsem je nechávala spolu o samotě, ale chtěla jsem vzbudit dojem nepřátelství. Hodilo se to, když jsme později s Evelyn zinscenovaly hádku.

Byla to jednostranná hádka, protože Evelyn nedokázala ani předstírat, že na mne křičí. Musela jsem křičet za obě a nakonec jsem vyběhla ze hrobky s polštářem a pokrývkou pod paží. Odnesla jsem je dolů po římse do stanu, který obýval Michael. Jakýkoli pozorovatel mohl pohotově usoudit, že jsme se s Evelyn rozkmotřily a že jsem odmítla s ní nadále spát v jedné místnosti.

Nemohla jsem rozsvítit světlo, protože by bylo skrz stanové plátno vidět. Nebyl to poctivý anglický stan, jen nízký plátěný přístřešek, nemohla jsem se v něm ani postavit. Dřepěla jsem na písku, který tvořil podlahu stanu, a vážně jsem přemýšlela o muži, který v něm bydlel. Vůbec jsem nebyla přesvědčená o tom, že Michael odešel o své vůli. Muži jsou samozřejmě křehké nádoby a člověk ani nečeká, že budou stejně neochvějní jako ženy. Přesto jsem se nechtěla ve svém soudu ukvapit a usmyslela jsem si, že prohledám stan v naději, že najdu nějaké vysvětlení.

Zvenčí sem dopadalo právě tolik světla, abych viděla, že Michaelův skromný majetek je pryč. Jak jsem tak tápala kolem, dotkly se mé prsty jakéhosi předmětu zasypaného pískem. Vyhrabala jsem ho. Ani jsem nemusela vidět, jak měsíční světlo odráží jeho kovový lesk, abych pochopila, co to je. Byl to křížek. Visela u něj i část řetízku, ale jen kousek. Nebyl normálně rozepnutý, ale utržený.

Mé prsty pevně sevřely drobný předmět. Michael by ho tu nikdy nenechal. Byla to jediná cenná věc, kterou měl, a potom ještě amulet proti zlým silám. Urvaný řetízek potvrdil mé obavy. Musel se přetrhnout při nějaké potyčce.

Nedbajíc na to, že by mne mohl někdo sledovat, lezla jsem po uzavřeném prostoru sem a tam a hledala jsem další stopy, ale nic jsem nenašla. Oddychla jsem si. Bála jsem se, že najdu skvrny od krve.

Byla jsem tak zaměstnaná domněnkami, které mě napadaly poté, co jsem našla ten křížek, že mi čas utíkal rychle. Nějaký zvuk zvenčí mne opět přivedl k sobě. Natáhla jsem se, abych zvedla cíp stanového plátna, a vykoukla jsem ven.

Neviděla jsem nic vůbec nic. Špatně jsem to odhadla a teď jsem proklínala svou hloupost. Stan byl za nízkým hřebenem spadaných kamenů, které se sesuly z útesu. Neviděla jsem ani římsu, ani vchody do hrobek. Tohle bylo k ničemu. Musela jsem být na místě, odkud bych mohla Evelyn pomoct, kdyby ji mumie pronásledovala. Navzdory svému chvástání jsem si ve skutečnosti nemyslela, že by šla po mně. Vykroutila jsem se zpod stanu a začala jsem se plížit vpřed. Zanedlouho jsem se dostala ke konci kamenitého valu. Zvedla jsem se na kolena a opatrně jsem vykoukla přes něj.

Pyšním se svou duchapřítomností, ale přiznávám, že jsem málem vykřikla, když jsem viděla, co za kamenitým hřebenem stojí, jen několik stop ode mne. Takhle zblízka jsem ji ještě neviděla. Tvrdíme o sobě, že jsme rozumné bytosti, ale v každém z nás se někde skrývá primitivní divoch. Můj mozek zatvrzele popíral pověru, ale při pohledu na tu postavu kdesi uvnitř mé bytosti zakňourala hluboce ukrytá slabost.

Ve studeném měsíčním světle to byl strašlivý výjev. V tomto jasném, suchém ovzduší vydává měsíc zvláštní ošidné světlo, v němž jsou patrny i drobné detaily. Ale stíny deformují tvary a klamou zrak. Bledá záře okrádá předměty o jejich skutečnou barvu a dává jim bledě šedozelený odstín. Mumie vystupovala ze tmy a zdálo se, že slabě světélkuje. Ovázané ruce připomínaly pahýly malomocného. Byly zvednuté, jako kdyby prosily o pomoc. Postava stála zády necelých šest metrů ode mne. Tvář měla obrácenou k římse a hlavu zakloněnou, jako by prázdnými očními důlky mohla něco vidět.

Pokud se Evelyn zachová podle plánu, brzy se měla vynořit z hrobky a vydat se po římse. Čekala jsem na ni. Věděla jsem, že nedaleko se skrývají čtyři silní, bdělí muži. Ale když se útlá bílá postava objevila na pozadí tmavého vchodu do hrobky, vyrazila jsem tak prudce, jako by to byl skutečný duch.

Evelyn se na okamžik zadívala na hvězdy. Věděla jsem, že se snaží sebrat odvahu k tomu, aby opustila bezpečí římsy. Mé srdce jí bilo vstříc. Nemohla mumii vidět. V okamžiku, kdy se objevila, mumie strašlivou rychlostí zapadla za skálu na úpatí útesu.

Napsala jsem, že tu byli po ruce čtyři ochránci, ale nebyla jsem si tím tak docela jistá. Navzdory Emersonovým posměškům nejsem hloupá ženská. Už jsem se obírala myšlenkou, která mé inteligentnější čtenáře jistě musela napadnout. Když se Evelyn otočila a začala pomalu sestupovat, můj mozek tuto úvahu rychle opravil.

Zaujalo mne, jak Walter tvrdil, že Mohammed neodešel z vesnice, když nás v táboře navštívila mumie. Navíc, i když nerada dávám za pravdu Emersonovi, měla jsem stejný pocit jako on, že tohle spiknutí je jaksi neegyptské, mohu-li to tak říci. Nejen že bylo na lstivého, ale nevzdělaného Mohammeda příliš komplikované, ale mělo poměrně silnou příchuť evropského romantismu. Mohl šije vymyslet čtenář gotických románů, jehož inspirovala Egyptská princezna a další smyšlené horory.

Jestliže se v mumii neskrýval Mohammed, kdo to tedy byl? Není divu, že mne hned napadlo jisté jméno. Ten člověk měl povrchní inteligenci, ale byl vynalézavý a oplýval bizarním smyslem pro humor, který byl zcela v souladu s naší zápletkou.

By la jsem si plně vědoma toho, že moje teorie má své slabiny. Největší z nich byla otázka motivu. Proč by Lukáš, lord z Ellesmeru, zacházel do takových extrémů, aby poděsil svoji sestřenici? Nebo se pokoušel vystrašit mne? Avšak s tím jsem si starosti nedělala, Lukášovy pohnutky byly nad mé chápání. Připadalo mi docela dobře možné, že měl nějakou šílenou představu, že vyděsí Evelyn natolik, aby opustila Egypt a svěřila se do jeho ochrany. To by se mu nikdy nepodařilo, ale možná nemá dost soudnosti, aby si to uvědomil.

Další námitka by la ještě ošidnější. Bylo by docela možné, že nás Lukáš dohonil právě včas, aby sehrál svoji roli. Loudali jsme se a po cestě jsme zastavovali. Nemohl však předvídat, že se zdržíme v Amárně. Bylo to naprosto náhodné zastavení, které nemohl očekávat.

Navzdory těmto překážkám jsem se držela své teorie o Lukášově ničemnosti. Pravda je, že jsem si přála, aby byl ničema aby on byl tím skutečným krokodýlem, jak to stálo v té prastaré básni, který číhá na milence, jež se snaží získat svou vyvolenou. Vždycky jsem měla pocit, že ženský instinkt nahrazuje logiku. Takže snad věříte, že jsem s velikým zájmem čekala, zda se Lukáš objeví, aby Evelyn zachránil.

Srdce mi bilo soucitem s ubohou dívkou, když kráčela po stezce, která ji odváděla z bezpečí. Nasadila výraz naprosté lhostejnosti. Jen jednou se nejisté zachvěla a pohlédla stranou. To když procházela kolem obydlí Waltera a jeho bratra. Ale narovnala se a šla dál. Došla na konec římsy a vykročila do písku.

Kdyby pokračovala v cestě, kterou si zvolila, prošla by okolo mumie blíž, než by bylo příjemné. Zajímalo by mne, zda jsem byla jediná, kdo přesně znal místo, kde se mumie skrývala. Nebyla jsem si jista, kde jsou schováni muži. Je možné, že postavu neviděli. Je-li tomu tak, bylo jen na mně, abych zasáhla, kdyby Evelyn zašla příliš daleko. Nevěděla jsem, co má ta stvůra za lubem. Úplně by stačilo, kdyby vyskočila a začala sténat a mávat rukama. Ale co kdyby sejí pokusila dotknout? Pro tak křehkou dívku by to muselo být něco příšerného. Ale kdybych se příliš zbrkle pohnula, mohla bych postavu zaplašit dřív, než by ji muži stačili chytit. Váhala jsem. V té hrůze jsem nevěděla, co mám dělat.

Evelyn kráčela přímo k balvanu, za nímž se ukrývala mumie. Ale počkat! Ukryla se tam, ale už tam nebyla. Musela mi proklouznout, když jsem upínala pozornost k Evelyn. Kde je teď? Co se to děje? A kde jsou naši stateční ochránci? Kromě štíhlé bílé Evelyniny postavy se v měsíčním světle nehnula živá duše. Ticho bylo tak hluboké, že jsem slyšela, jak mi bije srdce.

Najednou se mezi kameny na úpatí cesty mihlo cosi světlého! Jak neslyšně se ta věc pohybuje! Nyní stála mezi římsou a Evelyn, takže se dívka nemohla stáhnout zpět do bezpečí. Už jsem to napětí nemohla déle vydržet. Začala jsem se zvedat. V týž okamžik vystoupila mumie do prostoru a vydala hluboký vrčivý sten, jež přiměl Evelyn, aby se otočila a octla sejí tváří v tvář.

Třicet kroků ani o jeden víc dělilo hroznou zrůdu od její zamýšlené kořisti. Evelyn si sáhla na krk. Zakymácela se. Snažila jsem se postavit na nohy, přišlápla jsem si župan, zaškobrtla jsem a jak dlouhá tak široká jsem sebou plácla na zem. Z této polohy jsem sledovala další dějství dramatu.

Mumie se pomalými, odměřenými kroky přibližovala k Evelyn, která stála bez hnutí. Buď byla tak ochromená hrůzou, nebo hrála svou roli až přehnaně odhodlaně. Já už bych se dávno dala na útěk, a nestydím se to přiznat. Prázdná tvář bez jakýchkoli rysů byla daleko hrozivější než jakékoli představitelné zjizvení či znetvoření. Pod oblouky očí se černaly jen dvě temné jamky, jediný náznak lidské podoby.

Škrábala jsem se po písku a bezúčelně jsem kopala kolem sebe. Nakonec jsem vykřikla. Evelyn ani neobrátila hlavu. Stála jako očarovaná, s rukama sepnutýma na prsou, a jen se dívala, jak se ta postava blíží. Potom, zrovna když jsem už málem vybuchla hrůzou a zoufalstvím, přišla záchrana. První se objevil Walter. Jediným mohutným skokem vyrazil z hrobky a doběhl na kraj útesu. Vrhl se dolů a chystal se sklouznout po svahu. V tutéž chvíli vystoupil ze svého úkrytu za hromadou kamení Lukáš. Ani jsem nepocítila zklamání nad tím, že se má teorie zhroutila. Když jsem ho spatřila, a když jsem zpozorovala, že má v ruce pistoli, ulevilo se mi. Vykřikl a namířil.

Mumie se zastavila. Chvíli tiše stála a otáčela hlavu ze strany na stranu, jako by se rozmýšlela, kam půjde. Její chladná rozvaha mne dováděla k šílenství. Nakonec se mi podařilo osvobodit se z obtížných tenat mých sukní a vyhrabala jsem se na nohy. Už už jsem se chystala vyběhnout za Evelyn, když mne zastavil další Lukášův výkřik. Jeho význam byl prostý: nechtěl, abych mu vlezla do rány. Pistole byla zamířena přímo na mumiinu zafačovanou hruď, ale Lukáš nevystřelil, chtěl ji jen polekat. Nemohla jsem než obdivovat, že si v tak vypjaté situaci zachovává chladnou hlavu.

Lukáš kráčel s připravenou zbraní pomalu kupředu. Bez-oká postava se obrátila k němu a vydala strašlivý mňoukavý zvuk. To bylo už na Evelyn moc. Její nervy byly už tak napnuty k prasknutí. Zakolísala a zhroutila se k zemi. Mumie se s příšerným zakvílením pomalu sunula směrem kní.

Byla jsem si jistá, že pod zteřelými obvazy se neskrývá Mohammed. Tihle lidé znají střelné zbraně a mají před nimi zdravý respekt. Právě když mi tato myšlenka probleskla hlavou, Lukáš vystřelil.

Tichou nocí zahřměla rána. Mumie se zastavila a škubla sebou. Jedna ovázaná ruka se pohnula k hrudníku. Se zadrženým dechem jsem čekala, až se zhroutí. Ale nezhroutila se! Šla dál, i když mnohem pomaleji, a hlubokým hlasem mručela a kvílela. Lukáš pečlivě zacílil a vystřelil znova. Ty dva nedělilo víc než dvanáct metrů. Tentokrát bych přísahala, že jsem viděla, jak střela zasáhla samotný střed ztrouchnivělého těla. Zase se chytila za hrud v místě, do nějž se zavrtala kulka, ale zase zůstala na nohou.

Lukáš o několik kroků ustoupil. Bledý obličej se mu leskl potem a otevřená ústa vypadala jako zející rána. Nervózně tápal v kapse u vesty. Usoudila jsem, že jeho zbraň měla jen dvě kulky a že ji teď musí znovu nabít.

Walter se zastavil. Balancoval na okraji spádu, aby viděl, co bude následovat. Nemusím jistě říkat, že děje, které tu tak zdlouhavě popisuji, trvaly ve skutečnosti jen pár okamžiků. Walter se teď s varovným výkřikem vrhl dolů. Jeho nohy ve vysokých botách udeřily do svažující se hromady kamenného štěrku silou, která způsobila menší sesuv půdy, ale rovnováhu neztratil. Klouzal, sesouval se, běžel, až byl úplně dole, a aniž by se zastavil, vrhl se vpřed.

Lukáš křičel také, ale neslyšela jsem, co říká, protože padající kamení dělalo hrozný hluk. Nevěděla bych, že mluví, kdybych neviděla, že pohybuje rty. Nabil znovu zbraň a zamířil. Vykřikla jsem ale bylo už pozdě. Walter se mocným skokem vrhl na vetřelce právě v okamžiku, když Lukáš vystřelil potřetí. A tentokrát jeho kulka našla zranitelný cíl. Walter zůstal strnule stát. Obrátil hlavu k Lukášovi. V obličeji měl výraz obrovského údivu. Potom mu hlava klesla na prsa, kolena se mu podlomila a zhroutil se do písku tváří dolů.

Na kratičký okamžik zavládlo naprosté ticho. Lukáš stál jako přimražený, v uvolněné ruce se mu klimbala pistole. Jeho tvář byla maskou hrůzy a zděšení. Potom se ozval zvuk, při němž mi ztuhla krev v žilách. Mumie se smálatedy spíše kvílela ohyzdným smíchem, který připomínal vřískot zatracené duše. Se smíchem pomalu odcházela pryč a nikdo z užaslých diváků se nepohnul, aby jí v tom zabránil. Ještě potom, co ta stvůra zmizela za křivkou útesu, jsem slyšela, jak se její příšerný smích v ozvěně odráží od skalnatých stěn.

9

Jajdyž jsem doběhla k Walterovi, zjistila jsem, že už je u něj Emerson. Nevědělajsem, kde dosud byl, ani jak se tam dostal. Můj mozek a smysly byly zamlžené hrůzou. Emerson klečel vedle svého mladšího bratra a strhával mu krví nasáklou košili z těla. Potom vzhlédl na Lukáše, jenž se k nám mezitím přidal a zíral na zhrouceného mladíka.

“Střelil jste ho do zad,” řekl Emerson hlasem, jejž jsem u něj nikdy předtím neslyšela. “To by vám kolegové myslivci v Anglii neschválili, lorde Ellesmere.”

“Proboha,” vykoktal konečně Lukáš. “Panebože já já jsem nechtěl. Varoval jsem ho, ať sem nechodí, ale on sem vpadl. Nemohl jsem nic dělat. Pro lásku boží, pane Emersone, neříkejte, že je že je “

“Není mrtvý,” řekl Emerson. “Myslíte, že bych tu jen tak seděl a žvanil, kdybyste ho zabil?”

Podlomila se mi kolena. Tvrdě jsem dosedla na horký písek.

“Díky Bohu,” šeptala jsem. Emerson se na mne kriticky podíval.

“Vzpamatujte se, Peabodyová. Na hysterii není čas. Raději byste se měla postarat o druhou oběť. Myslím, že jen omdlela. Walter není raněný těžce. Rána je čistá a je dost vysoko. Naštěstí používá Jeho lordstvo kulky malého kalibru.”

Lukáš si povzdechl. Do tváře se mu vrátilo trochu barvy.

“Pane Emersone, já vím, že mne nemáte rád,” řekl pokorně, což bylo u něj něco zcela nového, “ale snad mi uvěříte, že to, co jste nám teď řekl, je ta nejlepší zpráva, jakou jsem v poslední době slyšel.”

“Hmm” řekl Emerson, zkoumaje ho pohledem. “Jestli vás to uklidní, vaše lordstvo, opravdu vám věřím. teď běžte a pomozte Amélii s Evelyn.”

Evelyn se sotva znatelně pohnula. Když se dozvěděla, co se stalo Walterovi, měla takovou starost, že na sebe už vůbec nemyslela. Je úžasné, jakou sílu může člověku propůjčit láska. Dívka se probrala z mdloby a šla vedle Waltera, jehož bratr odnášel do postele, a trvala na tom, že mi pomůže vyčistit a obvázat ránu.

Ulevilo se mi, když jsem zjistila, že Emerson měl pravdu. Se střelnými ranami jsem neměla žádnou zkušenost, ale má laická znalost anatomie mne ujistila, že kulka pronikla svalnatou částí ramene, aniž by zasáhla kost.

Neměla jsem to srdce poslat Evelyn pryč, ale ve skutečnosti mi byla spíš na obtíž než ku pomoci. Kdykoli jsem se natáhla pro kus látky nebo obvazu, který mi měla podat, zastihla jsem ji, jak se slzami v očích omámeně civí na bezvládného mladíka. Celý svět si mohl na její tváři přečíst, co k němu cítí. Sotva jsem se na ni mohla zlobit. Walter připomínal krásného řeckého mladíka Adonise, umírajícího v říčním rákosí. Byl štíhlý, ale měl obdivuhodné svaly, tvář mu stínily dlouhé řasy, rozcuchané kudrny mu spadly do čela a ústa měl chlapecky pokleslá. Takový obraz musel zapůsobit na každou ženu, kterou dojímá krása a smutek.

Než jsem Walterovi ovázala ránu, probral se z bezvědomí. Zpočátku nemluvil, jen mne klidně pozoroval, a když jsem byla hotová, s bezbarvým úsměvem mi poděkoval. Jeho první pohled však patřil Evelyn. Jakmile se ujistil, že je v bezpečí, už se na ni nedíval. Když se otáčela s mísou vody, všimla jsem si, jak sejí chvějí rty.

Emerson si vymyslel další ohavnost odpornou dýmku, která páchla jako letní odpoledne na drůbeží farmě. Usadil se s ní do rohu a vypouštěl oblaka hnusného dýmu. Když jsem byla s Walterem hotová, Emerson vstal a protáhl se.

“Zdá se, že večerní zábava je u konce,” poznamenal. “Měli bychom se také aspoň trochu vyspat.”

“Jak můžete mluvit o spaní?” rozčilovala jsem se. “Mám tolik otázek a poznámek”

“Řekl bych, že spíš toho druhého,” řekl Emerson a zabafal z dýmky. “Myslím, že Walter se na rozhovor s vámi necítí, Peabodyová. K tomu musí být člověk plný síly, aby”

“Radcliffe, to by stačilo,” přerušil ho Walter, Hlas měl dosud slabý, ale úsměv, který mi věnoval, byl už zase jeho starý, milý úsměv. “Není mi zase tak zle a souhlasím se slečnou Amélií, že je o čem mluvit.”

“Také souhlasím,” připojil se Lukáš, který po nezvykle dlouhé době přerušil své mlčení. “Ale mohl bych nejdříve nabídnout vespolek něco pro povzbuzení? Trochu brandy by mohlo Walterovi pomoci k utišení bolesti”

“Nesouhlasím s podáváním lihovin při takovém poranění,” řekla jsem rozhodně. Emerson zafrkal a vyfoukl mocný oblak dýmu.

“Žádné velké bolesti nemám,” řekl Walter. “Ale třeba by trocha brandy pomohla dámám. Utrpěly značný otřes.”

Daly jsme si tedy brandy. Emerson si na tom svém velmi pochutnával. I když já obvykle lihoviny neschvaluji, musím uznat, že v některých situacích jsou docela užitečné. Cítila jsem potřebu se něčím povzbudit a Evelyn se zase vrátila barva do tváří. Měla na sobě stále ještě noční košili a župan, protože neměla čas se obléknout. Byl z vyšívaného bleděmodrého batistu a já jsem si všimla, že si jej Lukáš obdivné prohlíží.

“Dobře tedy, Peabodyová. Jak zní vaše první otázka?”

“Inu, to není tak jednoduché. Celé to bylo takové popletené. Tedy, za prvé bych ráda věděla, co se stalo s Abdulláhem.”

“Propána,” zvolal Lukáš. “Úplně jsem na něj zapomněl. Kde ten člověk je?”

“Nemarněte čas podezíráním Abdulláha,” řekl Emerson. “Patrně pronásleduje mumii. Rekl jsem mu, aby ji sledoval, kdyby se nám ji nepodařilo zadržet. Ale myslím, že se co nevidět vrátí. Ach ano, myslím, že už ho slyším.”

Spokojeně se rozzářil, jako by on sám zařídil, že Abdulláh přišel právě včas. Vysoká, statná postava předáka se již objevila ve vchodu do hrobky. Když spatřil Waltera, oči se mu rozšířily údivem. Nějaký čas jsme promarnili vysvětlováním, co se stalo. Potom nám pověděl svůj příběh Abdulláh. Opět překládám do normálního jazyka.

Emerson jej postavil na stráž nedaleko od tábora. Zaslechl nějaké výstřely, ale pochopitelně nevěděl, co znamenají. Vyburcovaly jej však natolik, že spatřil mumii, jak od nás odchází. Stále opakoval, že ho udivilo, jak rychle se pohybovala. “Běžela jako rychlá mladá muž.” Snažil se prý nějak zasáhnout. Myslím, že se ale ve skutečnosti bál něco podniknout. Sebral však tolik odvahy, že ji v bezpečné vzdálenosti sledoval.

“Kam šla?” zeptala jsem se. “Do vesnice?” Abdulláh zavrtěl hlavou.

“Vesnice ne. Do vádí, do královská hrobka. Já ji nesledovat. Já myslet, vy mě tady potřebovat, já přijít sem.” Emerson se krátce zasmál.

“Takže tu mezi sebou máme ducha krále Achnatona? Ale no tak, Abdulláhu, tohle nedává smysl. Vzpomeň si přece, náš duch je pomstychtivý amonistický kněz, a ne přívrženec kacířského krále.”

“Nechte toho,” řekla jsem netrpělivě. “Nedávám Abdulláhovi vinu, že mumii nesledoval. Všichni jsme přece usoudili, že ten lump musí svůj ohavný kostým ukrývat na nějakém vzdáleném místě. Šel tedy tam. Třeba se do vesnice vrátil později.”

Emerson se zrovna chystal odpovědět, když se ozval Evelynin tichý hlas.

“Myslím, že bychom té diskuse měli nechat. Walter potřebuje klid.”

Walter sice otevřel oči, když uslyšel její hlas, ale i já jsem na něm pozorovala známky únavy.

“Evelyn má pravdu,” řekla jsem a zvedla jsem se k odchodu. “I ona dnes měla ohavný zážitek.”

“Jsem v pořádku,” zamumlal Walter.

“Jistěže jste v pořádku,” řekla jsem s veselostí, již jsem necítila. Taková zranění obvykle provázejí horečky, a v Egyptě je všude plno infekce. Ale nebylo třeba očekávat zvláštní komplikace.

“Potřebujete jen klid. Pojďte, Evelyn Lukáši “

“Musím nejprve ještě něco říct.” Lukáš se sklonil nad lehátkem, na němž ležel nemocný muž. “Waltře, prosím vás, řekněte, že mi odpouštíte mou nešikovnost. Já jsem vás nechtěl “

“Přesto to bylo hrozně hloupé,” ozval se Emerson, když Walter slabě kývl na usmířenou.

“Máte pravdu,” zamumlal Lukáš. “Ale kdybyste byl na mém místě vím, že jste viděl zpětný náraz pistole, ale necítil jste ho, a kdybyste viděl tu hroznou stvůru, jak jde stále blíž…” Náhle prudce vytáhl z kapsy zbraň. “Už ji nikdy nepoužiju. Zbyla tam ještě jedna kulka.”

Natáhl ruku a namířil na východ z hrobky. Jeho prst už už mačkal spoušť, když Emerson zakročil. Ten muž mě neustále udivuje. Skočil mrštně jako tygr, což bych od něj nečekala. Sevřel Lukášovo zápěstí tak silně, že mladší muž vykřikl.

“Vy blázne,” zamumlal Emerson s dýmkou v ústech. Vytrhl Lukášovi zbraň z křečovitě sevřené ruky a strčil šiji za opasek. “Ozvěna výstřelu by nás v tomhle uzavřeném prostoru připravila o uši. Nehledě na to, že by se kulka mohla odrazit. Postarám se o vaši zbraň, lorde Ellesmere. A teď jděte spát.”

Lukáš beze slova odešel. Bylo mi ho náhle jaksi líto, když se tak s pokleslými rameny šoural ven. Šly jsme s Evelyn hned za ním. Jakmile se Evelyn uložila ke spánku, vyšla jsem ještě ven na římsu. Ani mne nepřekvapilo, když jsem tam uviděla sedět Emersona. Klimbal nohama nad svahem, kouřil a díval se se zjevným zalíbením na oblohu plnou hvězd.

“Posaďte se, Peabodyová,” pokynul na místo vedle sebe. “Ta diskuse nikam nevedla, ale třeba bychom si my dva spolu mohli v klidu promluvit.”

Posadila jsem se.

“Předtím jste mi říkal Amélie,” řekla jsem ke svému překvapení.

“Opravdu?” Ani se na mne nepodíval. “To bylo bezpochyby v nějaké slabé chvilce.”

“Měl jste právo být rozrušený,” připustila jsem. “Když jste viděl, jak váš bratr padá k zemi. Nebyla to tak docela Lukášova vina, Emersone. Walter mu vběhl do rány.”

“Když uvážím, že jeho lordstvo již dvakrát vystřelilo bezvýsledně, předpokládal bych, že bude mít dost rozumu, aby toho nechal.”

Zachvěla jsem se.

“Vemte si pléd, jestli je vám zima,” řekl Emerson a zabafal z dýmky.

“Není mi zima, mám strach. Copak nikdo z nás není ochoten připustit, co z toho vyplývá, Emersone? Kulka tu postavu trefila, viděla jsem to na vlastní oči.”

“Opravdu?”

“Ano! Kde jste byl vy, že jste to neviděl?”

“Viděl jsem, jak si tiskne ruce nebo tlapy na prsa,” přiznal Emerson. “Peabodyová, očekával bych, že budete mít více rozumu. Stává se z vás spiritualistka?”

“Doufám, že mám tolik rozumu, abych nepopřela nějakou myšlenku jenom proto, že je neobvyklá,” odsekla jsem. “Rozumná vysvětlení selhávají jedno po druhém.”

“Napadají mne nejméně dvě rozumná vysvětlení, proč kulky tu stvůru nezranily,” bránil se Emerson. “Tahle pistole je dosti nepřesná i v rukou odborníka, jímž jeho lordstvo zcela jistě není. Mohl vystřelit dvě střely do prázdna a mumie mohla předstírat, že ji zasáhly, aby nás ještě více zmátla.”

“To je možné,” uznala jsem. “Ale kdybych byla v kůži, nebo spíš v obvazech té mumie, nerada bych se spoléhala na to, že Lukáš je tak mizerný střelec. Jaké další vysvětlení máte?”

“Mohla mít nějaké brnění,” odvětil Emerson pohotově. “Vy asi moc nečtete romány, Peabodyová, že? Jeden muž jménem Rider Haggard si získává oblibu svými dobrodružnými příběhy. Jeho poslední kniha Doly krále Šalamouna vypráví o fantastických zážitcích tří anglických badatelů, kteří hledají diamantové doly biblického monarchy. Na jednom místě se tu zmiňuje o drátěné košili, která chrání tělo před meči a oštěpy primitivních kmenů. Myslím, že by zastavila i malou kulku. Cožpak jsme všichni neslyšeli příběhy o mužích, které od průstřelu zachránila kniha, obvykle Bible, již měli v náprsní kapse? Často jsem si říkal, že je škoda, že naše jednotky v Súdánu nejsou vybaveny brněním. I kožené chrániče, jaké nosili staří angličtí pěšáci, by zachránily mnoho životů.”

“Ano,” připustila jsem. “Obvazy mohly zakrývat nějaký chránič. Četla jsem, že na tomto záhadném kontinentu bylo nalezeno brnění křižáků a že se dokonce prodává v Káhiře v obchodech se suvenýry. Ale napadlo by něco takového člověka, jako je Mohammed?”

“Tu myšlenku opusťme jednou provždy. Mohammed to nebyl.”

“Jak si můžete být tak jistý?”

“Podle výšky,” vysvětloval Emerson klidně. “Walter byl na okamžik tak blízko, že jsem mohl porovnat jejich výšku. Mumie byla stejně vysoká jako on, možná ještě vyšší.

Mohammed a ostatní vesničané jsou mnohem menší. Mají špatný jídelníček a mizerné životní podmínky.”

“Jak můžete být tak klidný? Mluvíte o jídelníčku, jako by se nechumelilo.”

“A co,” zabafal Emerson, “začínám se dobře bavit. Lord Ellesmere mě nakazil svou touhou po dobrodružství. Připomíná mi, že povinností Angličana je zachovat si za každých okolností chladný odstup. I kdyby si ho kanibalové vařili k večeři, bylo by jeho povinností”

“Od vás bych klidně čekala, že budete domorodcům kázat o jejich špatných stravovacích návycích, i když vám kolem uší bude bublat horká voda,” souhlasila jsem, “ale nevěřím, že vás nechává v takovém klidu Walterovo zranění.”

“Ach, jak jste vnímavá. Ve skutečnosti chci chytit toho, kdo to jeho zranění způsobil.”

Tomu jsem věřila. Emersonův hlas byl klidný, ale pronesl to takovým tónem, že jsem byla opravdu ráda, že se jeho slova nevztahují na mne.

“Sundal jste si obvazy,” všimla jsem si náhle.

“Máte dnes v noci neobyčejný postřeh, Peabodyová.”

“To jste ale určitě neměl”

“Nesmím se moc rozmazlovat. Věci se blíží k rozuzlení.” “Co tedy budeme dělat?”

“Vy se mne ptáte na radu? Dovolte, abych vám sáhl na čelo, Peabodyová, určitě máte horečku.”

“Máte opravdu ohavné způsoby,” vykřikla jsem rozzlobeně.

Emerson zvedl ruku, abych byla tiše.

“Měli bychom se jít raději projít. Leda že byste chtěla vzbudit slečnu Evelyn. Nechápu, proč se nedokážete normálně bavit, aniž byste zvyšovala hlas.”

Nabídl mi ruku a pomohl mi vstát. Zvedl mne však s trhnutím, které vůbec nebylo jemné. Na okamžik se má postava nedůstojně zaklimbala v jeho pažích. Postavil mne na zem a šel pryč. Šla jsem za ním, ale dohnala jsem ho až na úpatí útesu. Chvíli jsme se mlčky procházeli. Dokonce i Emerson byl dojat krásou dnešní noci.

Měsíční světlo ozařovalo písčitou poušť před námi, na níž kdysi stálo velkolepé faraónovo město. Na okamžik jsem měla jakési vidění. Zdálo se mi, že zborcené zdi se opět zvedají, viděla jsem výstavné vily uprostřed zelených hájů a zahrad, bílé stěny chrámů, zdobené skvěle malovanými reliéfy, záblesk zlacených špiček vlajkových stožárů s kar-mínovými vlajkami, třepetajícími se v odpoledním vánku. Široké ulice lemované stromy byly plné smějících se bíle oděných věřících, kteří směřovali k chrámu. A před nimi uháněl zlatý královský kočár, tažený párem sněhobílých koní. Všechno je to pryč. Vše se obrátilo v prach, v nějž se obrátíme všichni, až přijde naše hodina.

“Tak co?” zeptala jsem se, když jsem ze sebe setřásla melancholickou náladu. “Slíbil jste, že mi poradíte, co dělat. Napětím ani nedýchám.”

“Co byste tomu řekla, kdybychom zítra strhli tábor?”

“Vzdát se? Nikdy!”

“Přesně tahle slova bych od Angličanky čekal. Jste ochotna dát v sázku slečnu Evelyn?”

“Vy myslíte, že mumie má spadeno na ni?”

“Nejsem ochoten se závazně vyjadřovat o jejích původních záměrech,” řekl Emerson pedantsky. “Ale zdá se být jasné, že teď mumii zajímá ona. Obávám se, že vaše půvaby ji nepřitahují, Peabodyová. Musela vědět, že jste v tom stanu. Já jsem se díval a chvíli jsem přemýšlel, co tam u všech všudy vyvádíte, když se stěny tak vzdouvaly a třásly, až jsem měl strach, že vám to všechno spadne na nos. Co to mělo být, nějaký tělocvik?”

Rozhodla jsem se, že tu dětinskou poznámku budu ignorovat.

“Hledala jsem nějaké svědectví o tom, co se stalo s Michaelem,” vysvětlovala jsem. “A našla jsem tohle.”

Ukázala jsem mu křížek a přetržený řetízek. Vypadal vážně.

“To je od útočníka lehkomyslné, že tam nechal takovou stopu.”

“Myslíte, že byl Michael násilně unesen?” “Začínám si to myslet.”

“A to nic neuděláte? Takový věrný služebník pomocník, kterého tolik potřebujeme”

“Co mohu dělat?” zeptal se Emerson docela logicky. “Plně nás zaměstnal jeden důsledek našich plánů. Neměli jsme čas ani lidi na to, abychom se zmohli na odplatu. Sotva jsme dokázali podniknout obranná opatření. Myslím, že Michaelovi nikdo neublížil.”

“Kéž bych si mohla být tak jistá jako vy. No, asi těžko můžeme vpochodovat do vesnice a žádat, aby nám ho vydali. Jaká škoda, že jsme nechytili mumii. Mohli bychom uskutečnit výměnu zajatců.”

“Mohli bychom toho udělat ještě mnohem víc, kdybychom tu mumii měli,” odpověděl Emerson. Vyklepal dýmku a strčil šiji do kapsy. “Vypadá to, jako by hvězdy byly proti nám. Už dvakrát jsme ji měli na dosah ruky. Ale nemarněme čas zbytečnými nářky. Mám starost o slečnu Evelyn “

“Vy myslíte, že já ne? Snad bych ji měla odsud odvézt. Mohla by aspoň spát na lodi, kde by ji střežila posádka.”

“Loď je jen několik mil odtud. Náš mumifikovaný přítel má zřejmě skvělou schopnost pohybu.”

Připadala jsem si, jako by na mne někdo vylil kbelík studené vody.

“Tam by se určitě neodvážil! Jeho hlavním cílem je přesvědčit vás, abyste odsud odešel “

“Nejsem schopen jednoznačně určit, jaký může mít ta oživlá mumie cíl. Ale je-li tohle jejím záměrem, potom jej může dosáhnout i vážným ohrožením slečny Evelyn. Nebo si myslíte, že by tu Walter zůstal, kdyby si myslel, že ona je v nebezpečí?”

“Á,” vydechla jsem. “Takže vy jste to zpozoroval.”

“Nejsem slepý ani hluchý, ani naprostý ignorant. Vycítil jsem také, že ani on jí není lhostejný.”

“A samozřejmě s tím nesouhlasíte.”

“Jistě, Peabodyová, znáte přece mou vypočítavost. Potřebuji peníze na vykopávky. Mám ušlechtilý cíl zachránit vědění před vandalstvím člověka a času. Walter by se mohl výhodně oženit. Je to pohledný chlapík, nemyslíte? Snad nevěříte, že bych mu dovolil, aby se zahodil s dívkou, která nemá ani floka? A Evelyn přece nemá ani floka, nebo má?”

Zatímco hovořil svým nesnesitelně sarkastickým tónem, zdálo se mi, že cítím slabý zápach pálící se látky.

“Nemá ani floka,” odpověděla jsem stručně.

“Smůla,” dumal Emerson. “Ale i když pro Waltera není dost dobrá, je to stejně pořád moc milá dívka a pro mumii je jí škoda. Navrhuji, abychom vyzkoušeli naši teorii. Necháme ji zítra přespat na dáhabíji a uvidíme, co se bude dít. Budete muset použít nějaké lsti, Peabodyová, abyste ji přinutila tam zůstat. Té dívce nechybí odvaha a dobrovolně Waltera neopustí. Vypravíme se zítra všichni na loď pro nějaké nezbytnosti. Nechám u Waltera hlídkovat Abdulláha-”

“A co kdybychom vzali Waltera s sebou? Na lodi by mu bylo lépe.”

“Myslím, že bychom neměli riskovat tu cestu.”

“Snad máte pravdu. Ale nechat ho tu jen s Abdulláhem… On není zrovna nejspolehlivější strážce. Myslím, že má čím dál tím větší strach.”

“Walter bude sám jen několik hodin, a navíc ve dne. Já se vrátím hned, jak vás doprovodím na loď. Musíte předstírat nemoc nebo něco takového, abyste tam slečnu Evelyn zdržela přes noc.”

“Rozkaz, pane,” řekla jsem. “A potom?”

“Potom musíte zůstat na stráži. Možná se mýlím a mumie nepřijde. Ale jestli přijde, budete jen vy sama odpovídat za bezpečnost slečny Evelyn. Můžete takový úkol na sebe vzít?”

Pach hořící tkaniny byl stále silnější. “Jistěže mohu.”

“Raději si vezměte tohle.” K mému údivu vytáhl revolver, který sebral Lukášovi. Mimoděk jsem ucouvla.

“Nebuďte směšný! Neumím se zbraněmi zacházet. Ještě bych mohla někomu ublížit. Poradím si i bez revolveru, tím si můžete být jist.”

“Takže připouštíte, že jistou slabost máte.”

Z kapsy, do níž si Emerson strčil dýmku, teď zcela zřetelně stoupala spirála kouře. Zrovna jsem mu to chtěla říct, ale místo toho jsem poznamenala: “Řekla jsem, že se obejdu bez zbraně. Kolik mužů může něco takového tvrdit? Dobrou noc, Emersone. Přijímám váš plán. Nemusíte se bát, že bych ve své roli neobstála.”

Emerson neodpověděl. Na obličeji se mu objevil velice podivný výraz. Chvíli jsem ho pozorovala a vychutnávala jsem situaci se škodolibostí, jež se ke křesťance zcela jistě vůbec nehodí.

“Hoří vám kapsa,” utrousila jsem. “Hned jsem si myslela, že jste tu dýmku dostatečně nevyklepal, ale vím, jak nesnášíte, když vám někdo radí. Dobrou noc.”

Odešla jsem, opustivši Emersona, který divoce tančil v měsíčním světle a oběma rukama se plácal do kapsy košile.

II

K mému nesmírnému ulehčení bylo Walterovi druhý den ráno lépe. Obávaná horečka z infekce se nedostavila, takže vyhlídky byly dosti optimistické, pokud se rána nezanítí. Ráno jsem měla sotva čas na to, abych si s Emersonem vyměnila pár slov. Dohodli jsme se, že by se Walter neměl na cestu vydávat.

Všechno tedy postupovalo podle plánu. Nebylo lehké přesvědčit Evelyn, aby šla. Nakonec však souhlasila. Myslela si, že jde jen o rychlou cestu k řece a zase zpět. Když se naše karavana dávala do pohybu, ohlédla jsem se zpátky a viděla jsem Abdulláha, jak dřepí na římse s koleny u brady, hlavu v turbanu skloněnou. Vypadal jako duch starověkého písaře, hloubajícího nad ruinami svého někdejšího domova.

Cesta pískem pod žhnoucím sluncem nebyla nikterak snadná. Značně se mi ulevilo, když jsem v dálce rozeznala stěžně a svinuté plachty Philae, jež se mírně pohupovala u břehu. Za ní jsem spatřila Lukášovu loď. Jmenovala se Kleopatra. Jestli byla tato slavná královna opravdu tak krásná, jak tvrdí historie, její jmenovky ně sejí ani zdaleka nevyrovnala. Kleopatra byla menší než Philae a nebyla vůbec hezká. Když jsme se přiblížili, viděla jsem, jak se několik členů posádky povaluje po palubě. Byli stejně špinaví a zanedbaní jako jejich loď a chmurná lhostejnost, s jakou nás sledovali, ostře kontrastovala s radostným přivítáním, jejž se nám dostalo od mých mužů. Člověk by řekl, že jsme se vrátili z údolí smrti, a ne z místa vzdáleného pouhé čtyři míle odtud. Zdálo se, že Reis Hassan poznává Emersona.

V úsměvu mu zazářily bílé zuby, jejich ruce se setkaly a oba muži hned zapředli živý rozhovor.

Ani jsem nemusela sledovat jejich rychlou arabštinu, abych vyrozuměla, že Emersonova první otázka se týkala našeho ztraceného Michaela. Měla jsem v úmyslu ihned o něm všechno vyzvědět, kdyby to Emerson neudělal. Odpověď Reise Hassana byla stejně srozumitelná zcela záporná.

A přesto jsem navzdory své neznalosti arabštiny cítila, že za kapitánovým vyrovnaným výrazem a rychlou odpovědí se něco skrývá jakási výhrada, kterou nechtěl dát najevo.

V tuhle dobu jsem už byla ochotná připustit, že všichni kolem mne jsou součástí spiknutí, ale věděla jsem, že Hassan může být zcela nevinný, a přesto ne úplně upřímný. Možná že kryje zahanbeného zběhlého Michaela nebo zaslechl zkazky vesničanů a nechce přiznat, že se také bojí.

Z toho, jak na mne Emerson pohlédl, jsem usoudila, že má podobné pochybnosti. Zavalil kapitána přívalem otázek, ale jeho odpovědi jej příliš neuspokojily. Michaela nikdo neviděl. Bezpochyby se už nudil, nebo se mu začalo stýskat po rodině, to mají “tihle křesťané” ve zvyku, a utekl.

Emerson sledoval, jak Hassan odchází, a netrpělivě podupával. Opravdu se občas choval jako rozmazlené dítě, ale teď jsem mu to ani nemohla mít za zlé. Měl napilno, aby se vrátil k Walterovi, a nemohl marnit čas zbytečným vyptáváním. Když se Egypťan rozhodne, že nebude mluvit, dokázal by jej pohnout k řeči snad jen velký inkvizitor. Evelyn šla do podpalubí zabalit věci, pro něž jsme sem údajně přišli. Lukáš odešel na svou loď. Stáli jsme s Emersonem na horní palubě sami.

“Musím jít zpátky,” zamumlal. “Peabodyová, něco se mi tady nelíbí. Posádka určitě mluvila s vesničany. Jeden z nich už utekl a mám dojem, že si Hassan není jist, že neutečou i další. Ne že by s tím souhlasil “

“Měla jsem pocit, že tu něco nehraje. Ale nemusíte čekat. Mám obavy o Waltera. Běžte.”

“Nezapomenete, co jsem vám říkal?”

“Ne.”

“A uděláte, co jsem vám řekl?” “Ano.”

Na horní palubu pražilo slunce. Ochranná plachta byla srolovaná. Po Emersonově tváři stékaly praménky potu.

“To je hrozná situace,” zvolal. “Amélie, přísahejte, že uděláte přesně to, co jsem vám řekl. Nebudete bláznivě riskovat, ani se nebudete vystavovat “

“Už jsem řekla. Poslechnu vás. Nerozumíte anglicky?”

“Dobrý bože! To vy mi stále nerozumíte. Copak si neuvědomujete, že neexistuje jiná žena, které bych “

Nedopověděl. Ze vzdáleného konce paluby se k nám blížil Lukáš. Měl ruce v kapsách a pohvizdoval si. K mým uším dolétla melodie “Rule, Brittania”.

Emerson se na mne dlouze, pronikavě podíval. Ten pohled mne přímo spaloval. Potom se beze slova otočil a zmizel po žebříku na spodní palubu.

Nemohla jsem se teď setkat s Lukášem. Šla jsem za Emersonem. Než jsem se dostala na spodní palubu, zmizel mi z očí, a tak jsem pokračovala ještě níž, až tam, kde byly naše kajuty. Tváře mi hořely. Pocítila jsem pošetilou touhu napodobit Lukášovo hvízdání. Na horní palubě bylo hrozné horko. I za těch několik málo okamžiků se mi opálil obličej, takže mne teď tváře pálily a zčervenaly mi.

V úzké tmavé chodbičce jsem plnou parou vrazila do Evelyn.

“Amélie,” vykřikla a chytla mne za paži. “Právě jsem z okna viděla pana Emersona. Odchází dal se na cestu zpátky, a bez nás. Zastavte ho, prosím vás, já se musím vrátit “

S jistým odporem jsem si připomněla, že musím hrát svoji roli.

Evelyn se snažila kolem mne protáhnout.

“Není mi dobře,” zašeptala jsem. “Asi si budu muset lehnout.” i

Evelyn zareagovala přesně tak, jak jsem očekávala. Doprovodila mne do mé kajuty a pomohla mi uvolnit šaty. Předstírala jsem, že omdlívám. Obávám se, že jsem to nedělala příliš přesvědčivě. Styděla jsem se, že zrazuji její důvěru, a zároveň někde uvnitř mne bublalo nezvyklé veselí. Chudinka Evelyn však neměla nejmenší podezření. Tak horlivě mi pod nosem mávala čichací solí, až jsem se divoce rozkýchala.

“Prosím vás, dejte to pryč,” křičela jsem mezi výbuchy.

“Už je vám lépe,” zaradovala se Evelyn. “To už byl zase váš starý hlas. Je vám lépe, Amélie? Smím vás na okamžik opustit? Poběžím za panem Emersonem a řeknu mu, aby počkal”

Se srdceryvným stenem jsem opět klesla na polštář.

“Já nikam nemůžu, Evelyn. Myslím, že tu dnes budu muset zůstat. Ale pochopitelně,” dodala jsem prohnaně, “jestli máte pocit, že musíte jít a nechat mne tady samotnu, nebudu vás tu držet.”

Zavřela jsem oči, ale zpod řas jsem Evelyn pozorovala. Bylo jí vidět na tváři, jaký svádí vnitřní boj. Připadala jsem si jako Jidáš. Pak jsem si vybavila Emersonův výraz a jeho slova. “Neexistuje žádná jiná žena, které bych ” Co to vlastně chtěl říct? “Které bych věřil, jako věřím vám, vaší odvaze a síle?” Končila by věta, již přerušil Lukášův příchod, nějakým takovým moudrem? Pokud ano a sotva by mohla mít nějaký jiný smysl, byla to pocta, kterou jsem si nemohla dovolit nezasloužit. Ten triumf, že bych dokázala toho arogantního misogyna přimět, aby připustil, že Žena, zastoupená mou maličkostí, by mohla mít vlastnosti hodné obdivu. Ne, ne, pomyslela jsem si. Mám-li volit mezi Evelyn a Emersonem, nebo spíš mezi Evelyn a svými vlastními zásadami, musím ji zradit. Je to pro její dobro.

Přesto jsem si připadala poněkud nesvá, když jsem sledovala její tichý boj. Ruce měla tak pevně sevřené, až jí bělaly klouby, ale když promluvila, její hlas zněl odevzdaně.

“Jistěže s vámi zůstanu, Amélie. Jak si můžete myslet, že bych vás tu nechala? Snad vám pomůže, když se jednou v klidu vyspíte.”

“To mi určitě pomůže,” zamumlala jsem, neschopná upřít dívce aspoň tuto útěchu. Jak málo věděla o tom, jakou noc jsem očekávala!

Musela jsem zůstat v posteli, odmítat jídlo a hrát svoji úlohu. Ale jak den ubíhal, začala jsem mít hlad jako vlk. Setmělo se a já měla pocit, že mám vyhráno: dokonce ani Evelyn by netrvala na tom, abychom se vydaly na cestu v noci. Takže jsem připustila, že už je mi trochu lépe, a souhlasila jsem s tím, že bych mohla něco málo pojíst. Dalo mi strašnou práci, abych se v jídle trochu šťourala a nezhltla ho jako dřevorubec. Kuchař se dnes překonal, snad na oslavu našeho návratu, a Lukáš přinesl ze své lodi několik lahví šampaňského.

Byl oděn do večerních šatů. Střízlivá kombinace černé a bílé jeho statné postavě a příjemnému obličeji velice slušela. Začínal být příliš opálený. Připadalo mi, že by měl nosit karmínové šerpy a řády nějakého exotického emisara, nebo dokonce zlatě vyšívaný hábit beduínského šejka.

Večeřeli jsme na horní palubě. Baldachýn byl svinutý a obrovská klenba nebes posetá hvězdami tvořila krásnější strop, než jakým se mohl pyšnit kterýkoli orientální palác. Když jsme usrkávali polévku, náhle se mne zmocnil pocit neskutečnosti. Jako by ten uplynulý týden vůbec neexistoval. Tahle noc byla jako ty první noci, které jsme trávily na dáhabíji, obklopené pamětihodnostmi a zvukovými a čichovými vjemy, jež nám brzy byly důvěrně známé a přirostly nám k srdci. Měkké šplouchání vody o příď a jemné houpání lodi, melodické hlasy mužů z posádky na dolní palubě, jež našim netrénovaným uším zněly jako hudba, lehký noční vánek, který sem přinášel domácký pach dřevěného uhlí, pryskyřice a nemytých Egypťanů, a pod tím vším se vznášela ona nedefinovatelná vůně samotné pouště. Věděla jsem, že tohle okouzlení mne nikdy neopustí a že až budu pryč, budu opět po těchto vjemech toužit. A i když se mi teď podivné události předchozího týdne zdály tak vzdálené a jakoby snové, věděla jsem, že jakýmsi neurčitým způsobem povýšily naši cestu a dodaly jí příchuť dobrodružství.

Lukáš příliš mnoho pil. Ale i v povznesené náladě se choval jako džentlmen nemluvil nijak nesouvisle, ani neměl nekoordinované pohyby. Jen na očích mu to bylo znát zorničky se mu zvětšily a s postupem času se mu stále více leskly. Hovořil ještě mnohem obšírněji a rychleji než obvykle a trochu si vymýšlel. V jednu chvíli tvrdil, že se hodlá vrátit do tábora, protože má strach, aby nezmeškal další setkání s mumií, a v okamžiku zase celou záležitost zesměšňoval. Posmíval se bratrům Emersonovým, jak nuzně žijí, jak absurdně tráví svá mladá léta tím, že vyhrabávají staré hrnce, a prohlašoval, že se chce přesunout do přepychového Luxoru a slavných Théb.

Evelyn seděla jako bledá socha, nereagujíc na jeho úsměšky ani na stále něžnější pohledy, které ke své sestřence vysílal. Neoblékla se do večerní toalety, měla na sobě jen prosté dopolední šaty ze světle růžového batistu, poseté drobnými růžovými poupátky.

Lukáš se neustále na ty šaty díval a nakonec vyhrkl: “Nechci kritizovat tvůj výběr garderoby, sestřenko, ale toužím tě vidět v něčem, co by odpovídalo tvé kráse a tvému postavení. Od onoho večera v Káhiře jsem tě neviděl v šatech, které by se pro tebe hodily. Jaká škoda, že jsem s sebou nemohl vzít tvá zavazadla!”

“Jsi až moc svědomitý, Lukáši,” odpověděla Evelyn. “Možná ti bude útěchou, když ti řeknu, že se nijak netěším na to, abych je rozbalila. Už ty róby nikdy nosit nebudu, jejich elegance by mi příliš připomínala dědečkovu velkorysost.”

“Až se vrátíme do Káhiry, tak je spálíme,” prohlásil Lukáš marnotratně. “Veliká autodafé minulosti! Chci tě vybavit šatníkem hodným tvého postavení, drahá Evelyn, oděvy, s nimiž tě nebudou pojit žádné bolestné vzpomínky.”

Evelyn se usmála, ale v očích měla smutek.

“Já mám šatník, který odpovídá mému postavení,” odpověděla a láskyplně na mne pohlédla. “Ale minulost nemůžeme zničit, Lukáši, ani ustupovat svým slabostem. Nikoli, moje křesťanská víra mne posílí, a já se na dědečkovy dary přece jen podívám. O samotě. Jsou tam drobnosti, cetky, s nimiž se nemohu rozloučit. Nechám si je, aby mi připomínaly mé pochybení. Není to žádné sebe-mrskačství,” vysvětlovala a opět na mne cituplně pohlédla. “Mám být za co vděčná a nehodlám se již zabývat svými chybami.”

“To jsou slova Angličanky a křesťanky,” zvolala jsem. “Ale sotva vás slyším, Evelyn. Co se to tam dole děje? Ti chlapi tam dělají pěkný hluk.”

Promluvila jsem částečně proto, že jsem chtěla změnit téma, jež bylo pro Evelyn bolestné, ale bylo to tak: už hodnou chvíli tichý bzukot hlasů ze spodní paluby nabýval na síle. Hlasy nebyly rozzlobené, ani vyděšené, ale ozýval se odtud hlasitý smích a jakýsi spontánní zpěv.

Lukáš se usmál. “Oslavují váš návrat. Dal jsem jim donést příděl whisky. Několik mužů z náboženských důvodů odmítlo, ale zdá se, že většina z nich je ochotna na jednu noc zapomenout na Prorokův zákaz. Muslimové se v jistých věcech podobají křesťanům.”

“To jste neměl dělat,” řekla jsem přísně. “Měli bychom v těchto ubohých lidech posilovat zásadovost, a ne je uplácet našimi špatnostmi.”

“Na jedné sklence není nic špatného,” protestoval Lukáš.

“No, vy už jste jich měl dost,” podotkla jsem a odsunula jsem láhev, po níž se natahoval. “Uvědomte si laskavě, milý lorde, že naši přátelé v táboře jsou stále v nebezpečí. Kdybychom v noci zaznamenali něco znepokojivého “

Evelyn poděšeně vykřikla a Lukáš na mě nechápavě zíral.

“Váš přítel Emerson by nevolal o pomoc, ani kdyby ho upalovali u kůlu,” řekl s úšklebkem, který ono prohlášení zbavoval jakéhokoli lichotivého podtextu. “Proč zbytečně strašíte Evelyn?”

“Nejsem vystrašená,” bránila se Evelyn. “A souhlasím s Amélií. Prosím tě, Lukáši, už dál nepij.”

“Tvé sebemenší přání je mi rozkazem,” pravil Lukáš mírně.

Ale měla jsem obavy, že ta žádost byla vyslovena příliš pozdě. Lukáš si už dopřál víc, než bylo zdrávo.

Brzy poté se Evelyn přiznala k tomu, že je unavená, a navrhla, abych si šla také odpočinout, abych znovu nabyla sii. Ta připomínka přišla v nejvyšší čas, protože jsem úplně zapomněla, že bych měla churavět. Poslala jsem ji do kajuty a pak jsem zavolala kapitána. Hluk

zezdola byl teď už tak veliký, že jsem se obávala, že Eve-lyn nebude moci spát. Na Hassanovi nebyly patrny žádné známky opilosti, ale stejně mi dalo velkou práci se s ním domluvit, protože uměl anglicky jen velmi málo. Ach, jak se mi stýskalo po věrném Michaelovi! Nakonec se mi podařilo kapitánovi vysvětlit, že jdeme spát a že si přejeme, aby se posádka ztišila. Uklonil se a zmizel. Brzy nato se hluk skutečně zmírnil.

Lukáš seděl mlčky a mračil se. Civěl na láhev vína, která teď stála přede mnou. Byla jsem na vážkách, zda ji mám vzít s sebou, nebo ne. Nakonec jsem se rozhodla, že ji nevezmu. Lukáš jich měl patrně mnohem víc.

Když jsem vstávala, zvedl se také a podržel mi židli.

“Omluvte mé způsoby, slečno Amélie,” řekl tiše. “Ale já opravdu vůbec nejsem opilý. Jenom jsem chtěl vzbudit takový dojem.”

“Zdá se, že je to vaše oblíbená strategie,” poznamenala jsem suše po cestě ke schodům. Lukáš mne následoval.

“Spím v jedné z dolních kajut,” řekl týmž tichým hlasem. “Budu vzhůru a v případě nutnosti jsem vám k dispozici.”

Neřekla jsem Lukášovi nic z toho, o čem jsme předešlé noci mluvili s Emersonem. Emerson mě ani nemusel varovat já sama jsem Lukášovi nijak zvlášť nedůvěřovala. Jeho poznámka znamenala, že nezávisle na nás dospěl ke stejnému závěru. Tato skutečnost mne stejnou měrou děsila i zajímala.

“Věřím, že vás nebudu potřebovat,” odpověděla jsem.

Sešli jsme po úzkých schodech do chodby s kajutami. Lukáš mne chytl za paži a zastavil mne.

“V téhle kajutě bydlím,” zašeptal. “Počkala byste chvilku, slečno Amélie? Chci vám něco ukázat.”

Čekala jsem v setmělé chodbičce. Lukáš zatím vkročil do kajuty. Hned byl zpátky a nesl něco dlouhého, co připomínalo nějakou hůl. Chvíli jsem v šeru mžourala, než jsem byla schopna ten předmět rozeznat. Hned jsem mu začala domlouvat.

“Jen se nebojte,” uklidňoval mě Lukáš, zvedaje puškuprotože to byla puška. “Není nabitá. Už bych tu chybu znovu neudělal.”

“Tak proč ji sem berete?”

“Psst!” Lukáš si přiložil prst na rty. “Jen vy a já víme, že není nabitá. Mumie má možná důvod, proč se nebojí zbraní malého kalibru, ale možná nebude tak bohorovná, až uvidí zbraň, jejíž střela může položit nákladního slona. A kdyby i to selhalo, je to báječný klacek!”

Zvedl ručnici nad hlavu.

“Myslím, že je to dost hloupý nápad,” vyštěkla jsem. “Ale jestli na tom trváte… Dobrou noc, Lukáši.”

Odešla jsem. Stál tam s idiotským šklebem na tváři a mával puškou.

Obvykle míváme s Evelyn každá svoji kajutu, ale dnes v noci jsem ji v žádném případě nehodlala nechat samotnou. Nasimulovala jsem recidivu své slabosti, abych ji přesvědčila, aby zůstala se mnou, aniž bych ji nějak zvlášť vyděsila. S roztomilou péčí mi pomohla do postele. Brzy si šla také lehnout. Když zhasla lampu, kajutu zahalila tma. Netrvalo dlouho a její jemné pravidelné oddechování mi prozradilo, že únava zřejmě zvítězila nad úzkostí, jež ji stále znepokojovala.

Já jsem nespala, ale zjistila jsem, že překonat Morfea je pro mne mnohem obtížnější, než jsem očekávala. Vypila jsem jen jednu sklenici vína, přestože mne Lukáš stále nutil, abych si dala další. Obyčejně takové malé množství alkoholu nemá na mě ten nejmenší vliv, ale jak minuty plynuly a hlasy posádky utichaly, bojovala jsem se spánkem jako s krutým nepřítelem. Nakonec jsem opatrně vstala, abych nevzbudila Evelyn, a šla jsem do přilehlé kabiny, která nám sloužila jako koupelna. Tam jsem si nacákala vodu na obličej a důrazně jsem se propleskala. Nakonec jsem se začala štípat. Náhodnému pozorovateli by se byl naskytl zvláštní pohled stála jsem jako svíčka uprostřed místnosti a v pravidelných intervalech jsem si přikládala nehty na paži.

Noc byla velmi tichá. Usoudila jsem, že muži spali. Měkké noční zvuky Nilu byly konejšivé jako ukolébavka. Kolena se mi stále podlamovala a já jsem sebou škubala, abych vydržela být vzhůru. Neměla jsem ponětí, kolik času uběhlo. Zdálo se mi, že celé hodiny.

Nakonec jsem se cítila poněkud svěžejší. Vrátila jsem se do ložnice a přistoupila jsem k oknu. Nebylo to kajutové okénko, jaké mívají normální plachetnice, ale široké otevřené okno, zastíněné proti světlu závěsem. Vedlo na spodní palubu. Nebylo sice hned u země, ale dalo se do něj snadno dostat. Věděla jsem, že mělo-li přijít nebezpečí, musí přijít tudy. Dveře jsme měly bezpečně uzamčené a zavřené na zástrčku. Okno se však nedalo nijak zamknout, aniž by člověk zamezil přístupu vzduchu. V kajutě by pak bylo příliš dusno a nedalo by se tam pohodlně spát.

Přesto jsem vztáhla ruku na okenní rám. Po jistém váhání jsem se ale rozhodla nechat je otevřené. Evelyn by se mohla rostoucím dusnem probudit, a navíc jsem si vzpomněla, že okno vrže. Tak jsem místo toho jen odhrnula záclonu, abych vyhlédla ven, a zůstala jsem stát. Opřela jsem si lokty o parapet a rukama jsem si podpírala ospalou hlavu.

Z místa, kde jsem stála, jsem viděla část paluby a za ní stříbrnou hladinu řeky s odrazem noční oblohy. Měsíční paprsky byly tak jasné, že jsem dokázala rozeznat i takové detaily, jako jsou hřebíky v laťoví. Nic se nehýbalo, jen zčeřené vlnky na vodě.

Nedokážu odhadnout, jak dlouho jsem tam stála. Upadla jsem do jakéhosi polospánku. Stála jsem sice na nohou, ale nebyla jsem úplně při vědomí. Konečně jsem si uvědomila, že se napravo ode mne na palubě něco hýbe.

Tím směrem byla sice Lukášova kajuta, ale věděla jsem, že to není on. Věděla jsem, co to je. Copak jsem to nečekala?

Drželo se to ve stínu, ale já jsem snadno rozeznala známou bledou postavu. Nedokážu vysvětlit proč, ale tentokrát jsem necítila žádnou pověrčivou hrůzu jako při předchozích setkáních. Snad to bylo tím kradmým plíživým pohybem nebo tím, že jsem byla v prostředí, které jsem dobře znala. Každopádně jsem pociťovala hrozný vztek. Opravdu, ta mumie už začínala být směšná! Měla značně omezený repertoár proč nedělá něco jiného a pořád se jen plíží sem tam a mává rukama?

Ospalost mě rázem přešla a celkem chladně jsem rozvažovala, co bych měla dělat. Jak bych se mohla naparovat před Emersonem, kdybych toho tajemného vetřelce sama zajala! Úplně jsem zapomněla na jeho varování. Nespokojila bych se s tím, že bych mumii zahnala pryč, jak jsme plánovali. Ne, musím ji chytit!

Jedinou otázkou bylo, zda si mám na to zavolat pomoc, nebo se pokusit napadnout stvůru sama. Muži z posádky byly na vzdáleném konci paluby a bezpochyby po nečekané pitce spali tak tvrdě, že by je můj křik neprobudil včas, a mumie by zatím stačila utéct. Pokud jde o Lukáše, byla jsem si jista, že chrní jako dudek. Ne, pomyslela jsem si. Počkám a uvidím, co mumie udělá. Jestli se pokusí vstoupit oknem do naší kajuty, je moje! Pravou rukou jsem už svírala ucho džbánu s vodou, který stál vedle postele. Byla to těžká kameninová nádoba, jež by při úderu do hlavy každému způsobila pořádnou bouli.

Jak jsem se tak dohadovala sama se sebou, mumie vystoupila do měsíčního světla. Musela tam jít, pokud se chtěla dostat k naší kajutě. Mé pocity se náhle změnily. Byla tak veliká! Zdála se být větší než vzrostlý muž. Přestože jsem si říkala, že vypadá tak giganticky proto, že je ovinutá obvazy, mé nervy o tom nebyly tak docela přesvědčené. Bude ten džbán k omráčení mumie stačit?

Zapomněla jsem, že má ovázanou hlavu. Co když ji udeřím a nic se nestane? Svým silám jsem poměrně dost důvěřovala, ale nebyla jsem zase takový blázen, abych si myslela, že se mohu pustit do boje s takovým obrem a vyjít z něj jako vítěz. I kdyby to byl jen člověk a ne monstrum nadané nadpřirozenou silou, mohl by mne přemoci a potom… Evelyn ležela v posteli spící a bezmocná. Ne, ne, to nemohu riskovat. Musím ji probudit. Ať se raději vyděsí, než aby ani se mi nechtělo na to myslet. Musím zavolat o pomoc ať mumie radši uteče, než… Zhluboka jsem se nadechla.

“Lukáši! Lukáši!” zavřískla jsem. “A moi, Lukáši! Pomoc!”

Nechápu, proč jsem křičela francouzsky. Byl to dramatický okamžik.

Mým napjatým nervům se zdálo, že na mé zavolání dlouho nepřichází žádná odezva. Mumie zastavila svůj kradmý krok. Měla jsem výrazný dojem, že je překvapena, že slyší můj hlas. Za mnou se pohnula Evelyn a začala něco ospale mumlat. Potom se ozvala rána a třesk a z vedlejší kajuty vyskočil na palubu Lukáš.

Dokonce i v této nebezpečné chvíli jsem byla ráda, že Evelyn neviděla, jak spěchá, aby ji zachránil. Byl oblečený, ale měl rozepnutý límec a vyhrnuté rukávy, které odkrývaly svalnaté, zarostlé paže. Ve tváři měl výraz chmurné rozhodnosti a jeho pravá ruka svírala pušku. Pohled na něj by rozechvěl každou romantickou dívku. I já jsem pocítila lehké vzrušení, když přiložil pušku k rameni a mířil na příšernou postavu, stojící proti němu.

“Stůj,” nařídil jí tichým, ale naléhavým hlasem. “Už ani krok, nebo střelím! Ksakru,” dodal otráveně, “rozumí ta stvůra vůbec anglicky? To je ale absurdní situace!”

“Přinejmenším rozumí vašim gestům,” zvolala jsem, vyklánějíc se z okna. “Propánakrále, Lukáši, chyťte ji! Nestůjte tam a neposmívejte se její jazykové nevzdělanosti!”

Mumie točila hlavou ze strany na stranu, až se její zavázaný obličej díval přímo na mne. Samozřejmě že viděla. Přísahám, že jsem ve tmě spatřila záblesk jejích očí. Zvedla ruce a začala vydávat mňoukavé a vrčivé výkřiky, které nejspíš vyjadřovaly její zlobu.

Evelyn byla vzhůru a volala mě. Slyšela jsem zavrzat péra postele, jak se pokoušela vstát.

“Zůstaňte, kde jste, Evelyn,‘4 nařídila jsem. “Nehýbejte se. Lukáš ” jen nerada jsem mu dopřávala vážnosti, ale smysl pro čest si toho žádal “Lukáš a já máme situaci pod kontrolou.”

“Co mám teď dělat?” zeptal se mne Lukáš. “Vypadá to, že mi ta stvůra nerozumí, slečno Amélie “

“Prašťte ji do hlavy,” zakřičela jsem. “Skočte na ni o bacte ji! Propána, co tam tak stojíte? Udělám to sama!”

Začala jsem se soukat z okna. Evelyn neuposlechla mých příkazů a teď, když jsem se chtěla pohnout, chytla mne kolem pasu a poděšeně vykřikla. Lukáš se zubil na celé kolo, ten člověk nemá ponětí, co se sluší a patří. Ale úsměv mu dlouho nevydržel. Když jsem zápasila s Evelyn, mumie se pohnula. Dala ruce dolů. Potom máchla pravou rukou, jako by hodila nějaký předmět. Ale nic jí z ruky nevylétlo, ani nevykročila dál. Lukášovo tělo však sebou křečovitě škublo. Puška mu vypadla, jako by jeho paže náhle ztratily všechnu sílu. S kovovým zařinčením dopadla na palubu a Lukáš se zhroutil na ni obličejem k zemi.

Přestala jsem se prát. Stály jsme s Evelyn s rukama vzájemně propletenýma, strnulé hrůzou. Tichou nocí se rozléhal mumiin ohyzdný smích. Obrátila se a pohlédla do našeho okna.

Potom se konečně z levé strany paluby začaly ozývat hlasy. Posádka byla vzhůru. Mumie to slyšela. Zvedla paži a hrozivěji zamávala směrem k blížícím se mužům. Neviděla jsem je, ale věděla jsem, že oni mumii vidí.

Patrně viděli celé to neuvěřitelné představení, které se na palubě odehrálo.

Ovázaná postava pak několika akrobatickými skoky zmizela. Evelyn mi ochable visela v náručí. Trochu nešetrně jsem s ní zatřásla.

“Lehněte si,” rozkázala jsem jí. “Jste v bezpečí, Evelyn. Já musím za Lukášem.”

Klesla dolů na podlahu. Já jsem se škrábala oknem ven, což v mém objemném nočním postroji nebylo nijak snadné. Mám obavy, že jsem přitom odhalila část svých končetin, ale byla jsem daleka toho, abych v takové chvíli dbala na dekorum, a muži z posádky si patrně ničeho nevšimli. Když jsem se zase postavila na nohy, viděla jsem je, jak se tísní v temném chumlu na konci paluby jako hloupé ovce, které se bojí vlka.

Lukáš se stále nehýbal.

Obrátila jsem ho. Dalo mi to dost práce, protože byl těžký, a jestli si bude takhle dopřávat, bude z něj jednoho dne pěkný tlusťoch. Nevypadal, že by byl zraněný. Tep měl silný, i když poněkud zrychlený, a nebyl nijak bledý. Dýchal však velmi těžce a jeho tělo se čas od času zachvělo v jakési svalové křeči.

Muži se zpočátku ani nepřiblížili. Když se nakonec obezřetně dovlekli až k Lukášovi, odmítli se jej dotknout, ani jej nechtěli odnést do kajuty. Potom přišel Reis Hassan a svým rozhodným hlasem je pohnul k činnosti. Měla jsem dojem, že se ho bojí stejně jako nadpřirozených sil, ale ne tak docela. Jakmile položili Lukáše na postel, rozutekli se, jako když do nich střelí.

Hassan zůstal. Stál ve dveřích s rukama složenýma na širokých prsou.

Ještě nikdy jsem tak nelitovala toho, že jsem se místo latiny, řečtiny nebo hebrejštiny neučila arabštinu. Hassan nebyl nijak řečný a mé nesouvislé otázky byly patrně pro něj stejně nesrozumitelné jako pro mne jeho odpovědi. Zdálo se mi, že se poněkud stydí, ale nebylo snadné zjistit, proč. Příliš tvrdě spal, tolik jsem byla schopna vyrozumět. Celá posádka spala. Nebyl to přirozený spánek. Byl jako nějaké kouzlo jako nějaké čáry. Jinak by mi pochopitelně spěchali na pomoc mnohem rychleji.

Tolik jsem vyrozuměla, nebo jsem si aspoň myslela, že rozumím. Ale neuklidnilo mne to. Nařídila jsem Hassanovi, jak nejlépe jsem uměla, aby po zbytek noci postavil někoho na stráž, a propustila jsem ho. Lukáš si žádal mou pozornost a já jsem si znepokojeně uvědomila, že se na svou posádku už nemohu spoléhat, a dokonce ani na jejího kapitána. Pokud se zatím nevyděsili historkami o mumii, dobrodružství z dnešní noci se o to spolehlivě postaralo.

Lukáš byl stále v bezvědomí. Neodvážila jsem se uvažovat o povaze úderu, který jej tak záhadně složil. Když jsem ho prohlédla a zjistila jsem, že není zraněn, rozhodla jsem se s ním zacházet, zkrátka jako by omdlel. Ale mé procedury nepomohly. Oči zůstávaly zavřené a široká hruď se mu zvedala a klesala namáhavým oddechováním.

Začala jsem mít strach. Jestli tohle byly mdloby, rozhodně nebyly normální. Třela jsem mu ruce, plácala jsem jej studeným hadříkem přes obličej a prsa, zvedala jsem mu nohy bezvýsledně. Nakonec jsem se obrátila k Evelyn, která stála v otevřených dveřích a sledovala mé počínání.

“Snad není…” nedokázala dokončit větu.

“Ne, ani není v nebezpečí života,” odpověděla jsem rychle. “Nechápu, co s ním je.”

“Nemohu to snést,” zašeptala Evelyn. Když už jsem chtěla něco říct, dodala: “Ne, Amélie, není to tak, jak si myslíte. Já mám Lukáše ráda a obdivuji ho po tom, jakou odvahu dnes v noci prokázal. Ale sotva k němu mohu cítit víc než úctu. Truchlím nad jeho nemocí jako sestra nebo jako přítelkyně. Jenom začínám mít pocit, že všem, kdo mě mají rádi, přináším jen neštěstí. Je to snad nějaké prokletí? Musím opustit ty, které miluji, abych je tím nenakazila? Můj příchod přinesl neštěstí Walterovi a teď i chudáku Lukášovi. Musím vás opustit, Amélie?”

“Nemluvte nesmysly,” okřikla jsem ji přísně. Příkrost byla jedinou správnou reakcí na vzrůstající hysterii v jejím hlase. “Běžte a přineste mou čichací sůl. Je-li tak silná, jak si vzpomínám, měla by Lukáše přivést k vědomí. Mě málem zbavila smyslů.”

Evelyn kývla. Vždycky jsem ji dokázala zvládnout tím, že jsem apelovala na její smysl pro povinnost. Když se otočila, můj pacient začal jevit první známky života. Pootevřel ústa. Tichým, toužebným hlasem vyslovil jediné slovo.

“Volá vás,” řekla jsem Evelyn, která se zastavila. “Rychle, odpovězte mu.”

Evelyn si klekla vedle postele. “Lukáši,” vydechla. “Lukáši, jsem u tebe. Mluv.”

Lukáš třaslavě zatápal rukou. Evelyn mu položila svou ruku na jeho a on ji sevřel.

“Evelyn,” opakoval Lukáš. “Miláčku…”

“Jsem u tebe,” řekla Evelyn. “Slyšíš mě, Lukáši?”

Muž slabě pohnul hlavou. “Jsi tak daleko,” zamumlal zlomeným hlasem. “Kde jsi, Evelyn? Neopouštěj mne. Jsem v té tmě tak sám…”

Evelyn se nad ním sklonila. “Neopustím tě, Lukáši. Zapřísahám tě, probuď se. Mluv s námi.”

“Vezmi mě za ruku. Nenech mne odejít… Jsem bez tebe ztracený…”

Tento banální rozhovor ještě chvíli pokračoval. Lukáš slabým hlasem úpěnlivě naléhal a Evelyn jej uklidňovala. Netrpělivě jsem přešlapovala z nohy na nohu. Měla jsem podezření, že Lukáš už je při plném vědomí. Rozhodně neblouznil v obvyklém slova smyslu. Pouze vrozená hloupost by dokázala vyprodukovat tak nejapný dialog. Konečně se Lukáš dostal k pointě. Oči měl stále zavřené.

“Neopouštěj mě,” sténal. “Slib, že mě nikdy neopustíš, má lásko, moje naděje.”

Evelyn se nad ním skláněla tak nízko, že jej její uvolněný pramen vlasů musel šimrat na tváři. Obličej měla stažený lítostí a mně se moc nechtělo brát jí iluze. Ale nebyla jsem si jistá, co mu může v zápalu nevinného zanícení slíbit. A pokud by mu něco slíbila, tak by to i dodržela. A já jsem chtěla, aby věci postupovaly podle plánu, který jsem pojala. Řekla jsem tedy rychle: “Už přichází k sobě, Evelyn. Hodláte mu přislíbit manželství, nebo zkusíme nejdřív tu čichací sůl?”

Evelyn jako by se vzpamatovala. Tváře měla celé ruměné. Lukáš otevřel oči.

“Evelyn,” řekl sice pomalu, ale už svým normálním hlasem, ne tím sténajícím šepotem, jímž až dosud mluvil. “Jsi to opravdu ty? Něco se mi zdálo. Kéž mne Bůh podobných snů ušetří!”

“Díky Bohu,” řekla Evelyn upřímně. “Jak ti je, Lukáši? Měly jsme o tebe takový strach.”

“Jsem trochu sláb, ale jinak je mi docela dobře. To tvůj hlas mě přivedl k životu. Byl jsem mimo tělo, ztracený a sám ve tmě bez jediné jiskřičky světla. Potom jsem slyšel, že jsi přišla, a šel jsem za tebou jako za majákem.”

“Jsem ráda, že jsem ti mohla pomoci, Lukáši.”

“Zachránilas mi život. Od nynějška patří tobě.”

Evelyn plaše zavrtěla hlavou. Pokoušela se vyprostit ruku z Lukášova sevření a po chvíli sejí to podařilo.

“Už toho bylo dost,” skočila jsem mu do řeči. “Lukáši, nezajímají mne ani tak vaše sny, jako spíš to, co je způsobilo. Co se stalo? Viděla jsem, jak jste klopýtl a upadl, ale přísahala bych, že ta stvůra po vás nic nehodila ani nevystřelila.”

“Nic mne nezasáhlo,” přisvědčil Lukáš. “Nic hmatatelného… Předpokládám, že jste mi nenašla žádnou pohmožděninu ani škrábnutí, viďte?”

Pohlédl na svou odhalenou hruď. Evelyn se zarděla ještě víc a poodešla od lůžka.

“Žádnou viditelnou stopu jsem nenašla,” přisvědčila jsem. “Co jste cítil?”

“To se nedá vůbec popsat! Jen mám takovou představu, že něco podobného asi prožívá člověk, jehož zasáhl blesk. Nejprve šokující elektrizující napětí a pak naprostá slabost a bezvědomí. Cítil jsem, že padám, ale o tom, že mé tělo dopadlo na podlahu, už nevím.”

“To je báječné,” ucedila jsem sarkasticky. “Máme co dělat se stvůrou, která dokáže dštít hromy a blesky. Až to řekneme Emersonovi, bude nadšením bez sebe.”

“Emersonovy názory mě vůbec nezajímají,” vyštěkl Lukáš.

ni

Zbytek noci jsem prospala tvrdým spánkem. Myslím, že Evelyn nespala vůbec. Když jsem se vzbudila, viděla jsem, jak oblohu zbarvují nádherné růžové červánky rozbřesku, a proti nim se tyčila její silueta. Stála u okna, byla dokonale oblečená do praktické keprové sukně a halenky. Jakmile jsem se pohnula, promluvila.

“Jdu do tábora,” oznámila mi rozhodně. “Nemusíte tam chodit, Amélie, brzy se vrátím. Budu spěchat. Doufám, že přesvědčím pana Emersona, aby dopravil svého bratra sem, abychom okamžitě vyrazili do Luxoru. Ale jestli nepojedou s námi, pak myslím, že bychom měly odjet. Vím, že nebudete chtít, Amélie. Viděla jsem, jaký máte zájem o-o archeologii. Ale myslím, že Lukáš pojede, když ho o to požádám, a já pojedu s ním, jestli tu budete chtít zůstat.”

Pohled na její bledou, odhodlanou tvář mi sebral ze rtů všechny protesty. Viděla jsem, že musím mluvit opatrně a s rozvahou. Ta dívka věřila té strašné myšlence, která ji napadla minulou noc! Bylo smutné a zábavné zároveň, že neměla žádné výčitky z toho, že poctí tíhou své neblahé přítomnosti Lukáše. Raději uvést v nebezpečí jej než Waltera.

“Nu dobrá,” vzdychla jsem při vstávání z postele, “ale nepůjdete doufám bez snídaně. Bylo by hloupé, kdybyste na cestě pouští z hladu omdlela.”

Evelyn neochotně souhlasila, že se snídaně zúčastní. Když stále neklidně chodila po horní palubě, poslala jsem sluhu, aby zavolal Lukáše. Snadno se dalo poznat, jak události minulé noci ovlivnily chování posádky. Mladý Habib, náš usměvavý číšník, se onoho rána neusmíval a obvyklý veselý šum z dolní paluby dnes nebylo slyšet.

Lukáš přišel, zrovna když jsme pily čaj. Zdálo se, že je ve skvělé kondici, a tvrdil, že se tak také cítí. Evelyn mu okamžitě sdělila svůj plán. Lukáš nebyl zase takový hlupák, aby nepochopil příčinu její nervozity. Znepokojeně zvedl obočí. Pro případ, že by mu to nedošlo, jsem jej raději pod stolem kopla. Když se na mne rozhořčeně obrátil, signalizovala jsem varování, jak nejlépe jsem dovedla. Dovtípil se.

“Má nejdražší,” pravil něžně, “jestli si přeješ odsud odejít, tak odjedeš. Už jsem ti přece řekl, že sebemenší tvoje přání je mi rozkazem. Ale s jednou malou výhradou. Můžeš žádat můj život, ne však mou čest džentlmena a Angličana! Nemůžeš po mně chtít, abych opustil naše přátele. Ne, nic neříkej. Nařídím posádce, aby byla připravena ihned odplout a odvézt vás se slečnou Amélií do Luxoru, nebo kamkoli budete chtít. Ale já zůstanu tady. Nemohla by sis mne vážit, kdybych teď utekl.”

Evelyn seděla tiše, se skloněnou hlavou. Rozhodla jsem se zasáhnout. Sotva jsem mohla proti Lukášově návrhu něco namítat, ale svým proslovem se mu podařilo vytvořit lepkavou sentimentální atmosféru, která mě naprosto znechutila.

“Nemám sebemenší úmysl odjet, pokud s námi nepůjdou Emersonovi,” prohlásila jsem rozhodně. “A se svojí posádkou budu jednat sama. Vy si dejte svým mužům rozkazy, jaké chcete.”

“To také udělám,” řekl Lukáš podrážděně.

A odešel, aby tak učinil. Já jsem zatím povolala Reise Hassana a učinila jsem další pokus prolomit jazykovou bariéru. Pomýšlela jsem na to, že bych si od Lukáše vypůjčila jeho dragomana jako tlumočníka, ale když jsem to šikmooké stvoření uviděla, nevzbudilo ve mně žádnou důvěru. A pokud Emerson nedokáže přimět Reise Hassana, aby mluvil otevřeně, myslím, že to nedokáže nikdo.

Hassan nesporně dokázal pochopit nejméně jeden pojem. Stále opakoval slůvko “jet” a ukazoval nahoru po proudu.

“Emerson?” zeptala jsem se a ukázala jsem směrem k táboru.

Hassan živě přikývl. Všichni jsme měli jet. Dnes.

To bylo jedno z arabských slov, kterým jsem rozuměla. Snad ještě běžnější byl výraz pro “zítra”. Vyslovila jsem ho.

Hassan protáhl obličej. Potom arabsky podivně pokrčil rameny.

“Zítra,” řekl odevzdaně, i “ln´ shallah” .

Tohle jsem také znala. Znamená to “Dá-li pánbůh”.

10

Brzy po snídani jsme vyrazily. Slunce už bylo na obloze, písek svítil bledým zlatem a i v této časné hodině se leskl tak, že nás oslňoval. Moc jsme toho po cestě nenamluvily. Evelyn od okamžiku, kdy učinila své prohlášení, nepromluvila vůbec. Měla jsem o ni strach, a i když to u mne není obvyklé, nebyla jsem si jistá, jak bych jí mohla od jejích podivných obav nejlépe pomoci. Ne že bych jí dávala vinu za to, že je rozrušená. Většina dívek v jejím životním postavení by se po tom, co ona zažila, už dávno sesypala.

První člověk, s nímž jsme se pozdravily, nebyl nikdo jiný než Walter. Poraněnou paži měl zavěšenou na pásce, ale jinak vypadal docela dobře. Měla jsem radost, že ho zase vidím na nohou. Přišel nás uvítat, téměř běžel. Popadl mě za ruku, ale díval se na Evelyn.

“Ani nevíte, jak se mi ulevilo, když vás zase vidím,” zvolal. “Měl jsem na Radcliffa hrozný vztek, když mi řekl, že jste pryč.”

“Nechápu, proč byste si měi dělat starosti,” oplatila jsem mu jeho srdečný stisk. “To my jsme měly starost o vás. Jak se cítíte? A kde máte bratra?”

“To neuhodnete,” řekl Walter s úsměvem. “Hádejte.”

“Ani nemusím hádat,” kasala jsem se. “Emerson využil mé nepřítomnosti k tomu, aby pokračoval na vykopávkách. On je snad dočista smyslů zbavený! Nejspíš zase našel něco úžasného. Co to je? Zase nějaký fragment malby?”

Walter doširoka otevřel oči překvapením.

“Udivujete mne, slečno Amélie! Vy snad čtete lidem myšlenky. Jak to víte?”

“Znám vašeho bratra,” řekla jsem rozzlobeně. “Když jde o ty jeho povedené staré střepy, je schopný jakékoli hlouposti. Zrovna v tuhle dobu plýtvat časem a energií… Kde vůbec je? Chci s ním mluvit…”

“Tohle dláždění není daleko od toho prvního, které bylo zničeno,” odpověděl Walter. “Ale”

“Žádné ale,” usadila jsem ho. “Vy ostatní se vraťte do tábora. Já dojdu pro Emersona.” &

Bez dalších slov jsem se vydala na cestu. Ani jsem nečekala, jestli mne poslechnou. Než jsem došla k Emersonovi, měla jsem už pořádný vztek. Jeho hnědé šaty a zaprášená helma tak dokonale splývaly s písčitým okolím, že jsem jej rozpoznala, teprve až když jsem stála nad ním. Seděl na bobku na zemi a byl tak zaujatý svou prací, že si ani nevšiml, že se blížím. Praštila jsem ho slunečníkem.

“Au,” pohlédl na mě. “Tak to jste vy, Peabodyová. Samozřejmě. Kdo jiný by člověka zdravil tím, že ho bací po hlavě?”

Dřepla jsem si vedle něj. Tenhle posez se mi zpočátku zdál dosti obtížný, ale už jsem si docela zvykla. Když jsem si klekala, už mi tak nevrzalo v kolenou.

Očistil asi necelý čtvereční metr dláždění. Viděla jsem modrý podklad,1 odstavoval vodu, a na ní plavaly tři nádherně tvaroh ..osové květy se zelenými listy, jež lemovaly bílé korunní plátky.

“Tohle je tedy důvodem vašeho tajného plánu,” poznamenala jsem. “Pošlete mě s Evelyn pryč, abyste zmátl mumii a mohl v klidu pracovat. Diky vám, Emersone, za vaši starost! Jste ohavný sobec… Je to jen marnění času, takhle se hrabat holýma rukama v písku. Takhle to dláždění nikdy neočistíte. Písek vám to stejně zase zasype.”

Emerson se na mne přes rameno nepříjemně ušklíbl.

“Ale no tak, Peabodyová, nedokončila jste, co jste chtěla říct. Jsem ohavný sobec a dál?”

“Copak ani nejste zvědavý?” vykřikla jsem rozzlobeně. “To vás ani nezajímá, co se dnes v noci stalo?”

“Já vím, co se stalo.” Emerson se posadil do písku. “Krátce před rozbřeskem jsem šel k lodi a mluvil jsem s Hassanem.”

Když jsem se na něj teď znovu podívala, uvědomila jsem si, že vypadá unaveně. Měl tmavé kruhy pod očima a kolem sevřených úst nové vrásky. Na okamžik mě to zchladilo. Ale jen na okamžik.

“Opravdu jste tam byl? A co si o tom všem myslíte?”

“Nu, všechno se odehrálo tak, jak jsem očekával. Mumie se objevila a vy jste ji náležitě porazila na hlavu “

“Já ne, to Lukáš,” přerušila jsem ho.

“Zdá se, že jeho lordstvo nebylo nijak zvlášť k užitku. Posádku po jeho zhroucení zachvátila naprostá panika. Dokonce i Reis Hassan který má do zbabělosti hodně daleko, to vás ujišťuju měl strach. Pevně věřím, že jeho lordstvo se již z té podle Hassana osobně doručené kletby vzpamatovalo a těší se plnému zdraví.”

“Nevím, co mu bylo,” připustila jsem. “Kdyby to nebyl tak neohrožený mladík, podezírala bych ho, že jednoduše omdlel.”

“Aha,” řekl Emerson.

“Posmívejte se, jak chcete, ale nemůžete popřít, že měl odvahu. Žádný zbabělec to není.”

Emerson pokrčil rameny a začal znovu shrabovat písek.

“Copak jste se dočista pomátl na rozumu?” zeptala jsem se ho. “Už jednu malbu vám někdo zničil, když odkryjete tuhle, postihne ji stejný osud. Je v bezpečí, jedině když zůstane utajená.”

“Možná mým hlavním zájmem není její zachování,” odpověděl Emerson, stále odhrnuje písek. “Musíme mít pro našeho tajemného návštěvníka nějakou návnadu. Lépe když přijdeme o dláždění než o slečnu Evelyn.”

Chvíli jsem si jej mlčky zkoumavě prohlížela.

“Není možná, že byste to tak myslel,” řekla jsem nakonec.

“Ne, jsem si jist, že o mně a o mé práci máte to nejnižší možné mínění. Ale přesto jsem to tak myslel.”

V jeho hlase zazněl jakýsi nový tón, jaký jsem u něj dosud neslyšela. Slyšela jsem zlobu, pohrdání, znechucení, ale ještě nikdy takovou hořkost. Nějak zvláštně se mne to dotklo.

“Nemám o vás nízké mínění,” zamumlala jsem. Emerson se otočil. “Říkala jste něco?”

Museli jsme tvořit směšný obrázek. Emerson napůl klečel, napůl dřepěl v písku, nakláněl se kupředu a civěl mi do tváře. Rukama se opíral o zem a jeho postoj připomínal zvídavého orangutana. Já jsem zas dřepěla na patách s hromadami vyboulených sukní okolo a pohled na mne jistě nebyl o nic méně směšný. Vůbec jsem si ale neuvědomovala nepřiměřenost a absurditu celé situace. Vnímala jsem jen jeho oči, které se blýskaly jako dva modré safíry a zvláštní silou k sobě poutaly můj pohled. Nedalo se to vydržet. Sklopila jsem oči a tvář mi polilo nepříjemné horko.

A pak kouzlo okamžiku náhle rozbil čísi hlas. Spatřila jsem, jak k nám přichází Walter. Emerson se posadil.

“Radcliffe,” spustil Walter, “co si myslíš, že”

Zarazil se a střídavě si nás oba prohlížel. “Stalo se něco? Nevyrušil jsem-”

“Nic,” řekl Emerson chladně. “Nevyrušil jsi nás. Co se děje, Waltře? Vypadáš rozrušený.”

“Že vypadám rozrušený? To tedy jsem! A ty budeš také rozrušený, až uslyšíš, co se přihodilo dnes v noci.”

“Já to vím,” řekl Emerson stále klidným hlasem.

Podívala jsem se na něj zpod řas. Jeho obličej byl stejně bezvýrazný jako kamenní faraónové v muzeu v Boulaqu. Usoudila jsem, že jsem si zřejmě jeho naléhavě tázavý výraz musela vymyslet. Po bezesné noci jsem byla unavená a mohla jsem podlehnout klamným představám.

“Tak slečna Amélie ti to už pověděla,” řekl Walter nevinně. “Radcliffe, musíme něco udělat, tohle je strašné! Musíš přesvědčit dámy, aby odjely ještě dnes! Prosím tě, pojď do tábora a napni všechny své síly k tomu, abys je přemluvil. Já nejsem schopen zdolat ani slečnu Evelyn, ani jeho lordstvo.”

“Hm, výborně,” zabručel Emerson a zvedl se na nohy.

Walter ke mně natáhl ruku. Jeho bratr kráčel pryč a my jsme se vydali za ním. Když jsme jej dohnali, Walter pokračoval ve svých výlevech strachu a zděšení. Nakonec jej Emerson přerušil.

“Waltře, blábolíš nesmysly. Nevěřím tomu, že bys o tom pořádně uvažoval. Řekněme, že by se nám podařilo slečnu Evelyn poslat pryč: vyřešilo by to naše problémy? Jestli je mumie nadpřirozená bytost a zdá se, že vy všichni blázni tomu věříte-, pak může slečnu Evelyn sledovat kamkoliv. A stejně tak dobře ji může pronásledovat, i když není nadpřirozená! A protože se zdá, že ti daleko víc záleží na jejím bezpečí než na úspěchu naší zdejší práce, tak bys snad mohl souhlasit s tím, abychom napjali všechny své síly k tomu, abychom zjistili motiv té stvůry a abychom ji zadrželi.”

Walter se tvářil zmateně. Emersonovo zdůvodnění na jeho intelekt poněkud zapůsobilo, ale jeho ochranné instinkty bojovaly s rozumem. Chtěl vidět Evelyn mimo nebezpečí.

“Vlastně ani nemáme důvod předpokládat, že mumie chce Evelyn ublížit,” přidala jsem se. “Vy oba jste utrpěli zranění, a dokonce i Lukáš, ale Evelyn nebyl zkřiven ani vlásek. Ona jediná vyvázla bez úhony kromě mne.”

“Ach ano,” ozval se Emerson a dlouze, přemýšlivě na mne pohlédl. “Ujišťuji vás, Peabodyová, že tenhle detail mi neunikl.”

Po zbytek cesty jsme mlčeli. Walter byl příliš ustaraný a já zase příliš navztekaná. Pochopila jsem, co chtěl Emerson naznačit. Copak opravdu mohl podezřívat z toho ďábelského spiknutí i mě? Snad ani Emerson by nemohl… Ale on je toho schopen, pomyslela jsem si. Takový cynik, který nikdy v životě s nikým nesoucítil, vždycky dokáže přisuzovat své nedostatky jiným lidem.

Evelyn s Lukášem na nás čekali. Všichni jsme usedli k rozhovoru, který však naprosto nic nepřinesl. Byla to moje chyba. Obvykle mi nečiní potíže všechno si promyslet a přesvědčit ostatní o správnosti svého rozhodnutí. Tentokrát jsem se však nedokázala nijak rozhodnout.

Nejbezpečnější by pro nás pro všechny bylo, kdybychom se sbalili a z tohohle prokletého místa odjeli. Věděla jsem, že tohle by Emerson nikdy nepřipustil, a měla jsem pro jeho úhel pohledu jisté pochopení. Stejně nepředstavitelné mi přišlo opustit Emersonovy a odplout bez nich. Ani jeden z nich nebyl docela zdráv. Kdyby vesničané svůj pasení odpor vyměnili za aktivní nepřátelství, byli by bratři bezmocní. Nemají žádné prostředky, jak by přivolali pomoc. Vzdálené zříceniny Amárny dokonce i v rušných letech přitahovaly relativně málo návštěvníků a nevyřešené poměry v Súdánu mnoho turistů odradily.

Jednou z možností bylo, že bych zůstala na své lodi a Lukáš s Evelyn by zatím dojel do Káhiry pro pomoc. Bylo by sice nevhodné, kdyby oni dva cestovali spolu bez doprovodu, ale touhle dobou jsem již byla ochotna svěřit zbytečnou prudérii peklu, kam také náleží. Tento plán měl však spoustu slabých míst. Evelyn by určitě odmítla odplout beze mne a Emerson by vyl jako šakal, kdyby zjistil, že tu chci zůstat, abych ho ochránila. Měl o Masperovi a jeho Památkovém úřadu to nejhorší mínění a nápad obrátit se na něj s žádostí o pomoc by urazil jeho mužskou pýchu.

Přesto jsem považovala za svou povinnost jim svůj návrh předložit. Byl přijat jednomyslným záporným výkřikem, přesně jak jsem očekávala. Řekla jsem jednomyslným? Pak to nebylo docela správně. Jediný, kdo nic nenamítal, byl právě ten, od nějž jsem to čekala nejvíc. Emerson seděl se rty pevně sevřenými.

Nejvýřečnější byl Lukáš.

“Mám opustit přátele?” vykřikl. “A vás, slečno Amélie? O tom nemůže být ani řeč! Navíc nemohu souhlasit, aby se Evelyn vystavovala nebezpečí špatné pověsti tím, že bude se mnou cestovat sama. Existuje jen jedna okolnost, za níž by to bylo proveditelné…”

Pohlédl významně na Evelyn. Ta se začervenala a odvrátila hlavu.

Jeho úmysl byl jasný. Kdyby mu Evelyn přislíbila manželství a obřad by se konal hned po připlutí do Káhiry… Způsobilo by to sice jistou újmu dobrému vkusu a konvencím, ale nešlo by o jejich nenapravitelné rozbití.

Walter pochopil Lukášův záměr stejně rychle jako já. Jeho duševní rovnováha byla okamžitě ta tam. Emerson vytáhl dýmku a začal z ní s neskrývaným potěšením bafat. Prohlížel si nás jednoho po druhém a oči mu zlomyslně blýskaly.

“Ale tohle je absurdní,” vyskočila jsem nakonec. “Musíme se nějak rozhodnout. Den ubíhá, už jsem unavená.”

“Není divu, že jste unavená,” zvolala starostlivě Evelyn. “Musíte si odpočinout, to je důležitější než cokoliv jiného. Běžte si lehnout, Amélie.”

“Ještě jsme se na ničem nedohodli,” oponovala jsem.

Emerson vytáhl dýmku z úst.

“Vážně, Peabodyová. Tahle zvláštní nerozhodnost mi k vám nějak nesedí. Vlastně mě překvapujete vy všichni. Chováte se jako děti, které se chystají utéct před stínem.”

“Před pěkným stínem!” vykřikla jsem rozhořčeně. “Tím kamenem vás asi srazil stín a Waltera zranil také stín, ano?”

“Mám-li být přesný, zranila mne lavina,” odtušil Emerson chladně. “A stejně nešťastná náhoda ” zdůraznil slovo náhoda a pohlédl přitom na Lukáše “způsobila Walterovo zranění. No tak, Peabodyová, myslete trochu. Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by některá z těchto nehod byla důsledkem nějaké zlé vůle. A pokud jde o ono podivné zhroucení jeho lordstva minulé noci naše těla podléhají různým nevysvětlitelným slabostem. Mohla to být únava, vzrušení nebo trochu moc vína…”

Odmlčel se, zvedl hlavu a jeho modré oči si šibalsky změřily Lukáše. Ten vzteky celý zčervenal.

“Vaše nařčení popírám!”

“Jedinou další možností je uvěřit v nadpřirozené schopnosti mumie,” odpověděl Emerson stroze. “A to já odmítám. Budu hledat racionální vysvětlení, dokud budu mít všech pět pohromadě a dokud někdo z vás nenavrhne mně dosud neznámý důvod, proč by někdo z nás měl být v nebezpečí…”

Opět se odmlčel a jednoho po druhém nás přehlédl chladným pohledem. Nikdo nepromluvil. t

“Tedy žádná krevní msta nebo něco podobného?” zeptal se Emerson posměšně. “Ani zhrzení milenci nebo nepřátelé hořící touhou po odplatě? Výborně, vraťme se tedy k jedinému rozumnému vysvětlení, které, myslím, navrhlo tady jeho lordstvo. Vesničané se nás odtud snaží dostat, protože patrně objevili něco cenného. Moje rozhodnutí je prosté. Mě odtud nedostanou.”

Emersonova slova na mne zapůsobila svou nezvratnou logikou. A přesto někde uvnitř mne stále přetrvával jakýsi stísněný neklid.

“Co tedy navrhujete?” zeptala jsem se.

“Navrhuji, abychom přešli do útoku,” odpověděl Emerson. “Zatím jsme se o to nepokusili. Byli jsme zaneprázdněni tím, že jsme se bránili proti vybájenému nebezpečí. A já si myslím, že přesně tohle naši protivníci chtějí. Jestli dokázali vesničané najít nějakou hrobku, my to dokážeme také.

Zítra ji začnu hledat. Zajistíme si pomoc vašich posádek. Nebude to lehké, protože vesničané jim řekli, že jsme prokletí. Ale domnívám se, že uvážlivá směsice lichotek, proseb a úplatků udělá svoje. Musíme mít dostatek mužů, abychom ochránili dámy a abychom mohli provádět důkladný průzkum. No? Co tomu říkáte? Je to dobrý plán?”

Neměla jsem co říct. Byl to dobrý plán, ale raději bych zemřela, než bych to přiznala nahlas. Ostatní zjevně také zaujal. Evelynina chmurná tvář se vyjasnila.

“Tak vy si opravdu myslíte, že mumie nás chce jen vystrašit? Že nikdo není v nebezpečí?”

“Moje milá, jsem o tom přesvědčen. Jestli se budete cítit bezpečněji, můžeme poslat konvence ke všem čertům a vyspat se všichni v jedné místnosti. Ale jsem si jist, že takové nepohodlí není nutné. Souhlasíte všichni se mnou? Výborně. Tak ať si Peabodyová jde radši odpočinout. Zjevně potřebuje posilující spánek, protože celých deset minut neutrousila jedinou sarkastickou poznámku.”

II

Myslela jsem, že spát nebudu. Můj mozek byl ve stavu zmatku, jaký tomuto orgánu jen málokdy trpím. Tentokrát však všechny metody, které normálně používám k vyjasnění mysli, zklamaly. Něco mi bránilo v logickém uvažování. Duševní únava spojená s tělesným vyčerpáním mne nakonec uvrhly do hlubokého spánku plného útržků jakýchsi pomatených snů. Vypadalo to, že jejich společným tématem je světlo jasné paprsky světla, které se hned rozsvěcovaly, hned zase zhasínaly a nechávaly mne v ještě větší tmě než předtím. Tápala jsem ve tmě a hledala jsem, nevím co.

Jeden takový paprsek světla mne nakonec vzbudil. Když se zvedl vchodový závěs, udeřily přímo do stinné hrobky paprsky zapadajícího slunce. Ležela jsem bez hnutí a bojovala jsem s tenaty spánku, která mne dosud poutala.

V neklidné dřímotě jsem si omotala noční košili kolem těla a vlasy mi vyklouzly ze síťky. Propocené kadeře mi tížily hlavu.

Pak jsem zaslechla ten hlas. Zpočátku jsem ho nepoznala, byl to výstražný drsný šepot, který se chvěl strachem.

“Nehýbejte se! Pro všechno na světě, zůstaňte ležet!”

Ten tón mne probudil jako studená sprcha. Otevřela jsem ospalé oči. První, co jsem spatřila, byl uzel něčeho, co vypadalo jako silný hnědý provaz, ležící v nohou mého lůžka. Jak jsem se na něj dívala, uzel se pohnul. Náhle se z toho chuchvalce zvedla plochá hlava a upřely se na mne dvě úzké, životem sršící zorničky.

Opět se ozval ten šepot.

“Buďte v klidu. Ani se nehněte, ani nedýchejte…”

Takový příkaz jsem vůbec nepotřebovala. Nemohla jsem se pohnout, i kdyby mě můj právě se probudivší rozum ne varoval, že sebemenší pohyb by mohl hada pohnout k útoku. Malé obsidiánové oči mne držely v šachu. Četla jsem o tom, že hadi takhle ochromují svou zamýšlenou kořist. Teď jsem věděla, jak se asi cítí třesoucí se králík, když se k němu sune jeho zákeřný vrah.

S šíleným úsilím jsem odtrhla oči od hadova hypnotizujícího pohledu. Obrátila jsem je ke vchodu. Většího pohybu jsem se neodvážila.

Emersonovi stékaly po tváři čůrky potu. Nedíval se na mne. Oči měl upřené na plochou hlavu plaza, která se teď pomalu pohybovala dopředu a dozadu. Jeho napůl zvednutá ruka se chvěla napětím. Pohybovala se pomalu, centimetr po centimetru. Dotkla se jeho kapsy a s hrozivou rozvážností vnikla dovnitř.

Po celou tu dobu jsem vynakládala strašlivé úsilí, abych se nepohnula. Snad nikdy jsem nedělala nic obtížnějšího. Moje ochromení vystřídala opravdová hrůza. Každý nerv v těle se mi chvěl touhou po nějakém činu. Chtělo se mi nahlas křičet, vrhnout se pryč z té smrtelné postele. Každičká unce mé vůle se snažila tento můj instinkt potlačit. Napětí bylo nesnesitelné. Oči mi zahalila mlha. Věděla jsem, že v příští vteřině se musím pohnout.

Když to nakonec přišlo, byl to tak bleskový pohyb, že jej můj ochablý zrak nestačil ani postřehnout. Emersonova ruka se prudce vymrštila. V týž okamžik, nebo to tak aspoň vypadalo, spadlo nebe. Oslepující světlo a ohlušující třesk, který rachotil jako hrom… Vše náhle upadlo do milosrdného zapomenutí.

Nebyla jsem v bezvědomí dlouho. Když jsem se probrala, zpočátku jsem si nevzpomínala, co se stalo. Moje hlava spočívala na nějakém teplém, nepravidelně se chvějícím předmětu. V uších mi stále ještě zněla ozvěna toho strašného rachotu. V rozespalosti jsem usoudila, že onen rychlý tepavý zvuk je puls mé vlastní krve, která v hrůze spěchá tepnami, protože normální tep nemůže být tak zběsilý. Cítila jsem se překvapivě dobře skleslá a bezvládná jako dítě v matčině náručí. Potom se něco začalo dotýkat mého obličejemých rtů, zavřených očí, tváří. Byl to jemný tlak, jako by se mne někdo zlehka dotýkal konečky prstů, jen o něco teplejší a měkčí. Ten podivný letmý dotyk měl na mne zvláštní účinek. Už už jsem chtěla otevřít oči. Místo toho jsem je ale zavřela ještě pevněji. Usoudila jsem, že se mi to musí zdát. Podobné pocity člověk občas ve snu prožívá. Proč bych měla zapudit tak příjemný pocit ve prospěch skutečnosti, která tak příjemná nebude? Už jsem si na všechno vzpomněla. Ten had mě určitě uštknul. Byla jsem otrávená a blouzním v deliriu.

Rozhodně jsem odmítala zvuky, které nakonec rozbily mé kouzlo. Výkřiky hrůzy, běžící kroky, záře světla, která dráždila mé zavřené oči ano, sen skončil. Cítila jsem, že mě pokládají na něco rovného, třesou se mnou a což byl vrchol urážky důkladně mne propleskávají po tvářích. Otevřela jsem oči a hned jsem se zamračila. Spatřila jsem totiž Emersona, jak se nade mnou sklání jako nějaká noční můra. To on mě fackoval, pochopitelně. Vzadu jsem viděla Evelyn s obličejem stejně bílým jako šaty, které měla na sobě. Odstrčila Emersona s hrubostí a silou, jež byla její povaze zcela cizí, a vrhla se k mému lůžku.

“Amélie! Ach, drahá Amélie slyšeli jsme výstřel, tak jsme běželi sem. Co se stalo? Jste raněná? Umíráte?”

“Ani raněná, ani neumírá, jen si vychutnává mdloby, které sluší dámě,” pravil Emersonův známý, odporný hlas. “Dovolte, abych vám pogratuloval, Peabodyová. Je to poprvé, co vás vidím, že se chováte jako dáma. Musím si to poznamenat do deníku.”

Pokoušela jsem se vymyslet nějakou dostatečně říznou odpověď, ale byla jsem příliš malátná, tak jsem na něj prostě jen zírala. Ustoupil a zůstal stát vedle lůžka s rukama v kapsách. Evelyniny naléhavé otázky přerušil náhle Walterův výkřik. Zvedl ze země u nohou postele ochablé hadí tělo.

“Panebože!” vykřikl třesoucím se hlasem. “To je kobra africká, jeden z nejjedovatějších egyptských hadů. Radcliffe, to jsi vystřelil ty? Jsi si jist, že nezaútočila dřív, než jsi ji zabil?”

Na okamžik jsem myslela, že Evelyn omdlí. Zvedla se a začala nervózně šmátrat v povlacích a pokoušela se prohlédnout mi dolní končetiny. Odtáhla jsem je pryč. Cítila jsem se teď naprosto dobře. Emersonovy hrubosti mne dočista probraly.

“Nedělejte paniku, Evelyn,” řekla jsem podrážděně. “Had se mne ani nedotkl. Trvalo mu tak dlouho, než se rozmyslel, jestli mě má kousnout nebo ne, že Emerson měl dost času, aby ho zastřelil. Musím říct, že si také dával dost na čas. Já už bych oddělala deset hadů, než on se vůbec rozhoupal vytáhnout pistoli.”

“Slečno Amélie, však dobře víte, že bylo nutné pohybovat se nanejvýš rozvážně,” vpadl mi do řeči Walter. “Rychlý pohyb by mohl hada poděsit a uspíšit jeho útok. Když si jen pomyslím, že byl zrovna tady, v nohách vaší postele! Úplně mi z toho běhá mráz po zádech! Díky bohu, že jsi měl zbraň, Radcliffe.”

“Moji zbraň, předpokládám,” ozval se od vchodu Lukáš. Pomalu vesel do místnosti. “Jaká šťastná shoda okolností, že jste ji měl s sebou.”

“Zbyla v ni ješte jedna kulka, řekl Emerson. Rty se mu zvlnily do hrozivého šklebu. Náhle se otočil.

“Byla to mimořádná střela,” řekl Lukáš s očima upřenýma na Emersonova strnulá ramena. ” Měl bych říct šťastná střela. Mohl iste zasáhnout slečnu Amélii.”

“Musel to zkusit za každou cenu,” volal Walter. Kritická narážka na chování jeho bratra zbarvila jeho tvář hněvivým ruměncem.

“Samozřejmě,” křičela Evelyn.

Byla ještě rozrušením cela bledá, ale zvedla se se svým obvyklým půvabem a přistoupila k Emersonovi. Nesmělemu položila ruku na paži.

“Žehnej vám Bůh, pane Emersone. Váš rychlý úsudek a bystré oko zachránily Amélii život. Jak vám mohu poděkovat?”

Emersonův strnulý povýšeny postoj se najednou uvolnil. Obrátil se a pohlédl na dívku. Pod jeho pevným pohledem se jí do tváří vrátilo trochu barvy. Pak se slabě usmál.

“Dám vám vědět,” řekl záhadně.

“Mladý pan Walter by zatím mohl uvážit, zda by nebylo vhodné se zbavit toho suvenýru,” řekl Lukáš “Pro dámy to jistě není pří jemný pohled.

Walter sebou trhl. v natažené ruce stále ještě držel hadí tělo. Přešel místnost, přehnal se kolem Lukáše a vyběhl ven.

Lukáš pokračoval: “Pojďme odtud všichni pryč čpí to tady střelným prachem a nepříjemný asociacemi. Pojďte, slečno Amélie, dovolte, abych vám nabídl rámě.

Děkuji,” odpověděla jsem. “Nepotřebuji pomoc. Ale kdyby byl takhle šálek čaje…” Evelyn a ja jsme si daly čaj. Pánové něco ostřejšího.¨Lukáš jediný z nich vypadal normálně. Neustále spekuloval o tom, jak se mohl had dostat do hrobky.

“Určitě tam vlezl v noci,” usoudil.

“Nechápu, proč jsem si ho nevšimla dřív,” uvažovala jsem. “Musela jsem ho vyrušit, když jsem se svalila do postele.”

“Protože to ještě na lůžku nebyl,” přizvukoval Lukáš. “Byl stočený někde v rohu a připlazil se k vaší posteli až potom. Bylo štěstí, že tam Emerson přišel právě včas. Kdybyste se vzbudila a pohnula byste se”

“Dost už těch řečí,” přerušila jsem ho. “Už je po všem i po tom hadovi. Mezitím zapadlo slunce. Musíme se ještě dohodnout, co budeme dělat dnes v noci.”

“Já už jsem se rozhodla,” prohlásila Evelyn. Zvedla se ze židle a my všichni jsme se k ní obrátili. Tvář měla bledou a nehybnou jako mramorová socha, ale z očí jí vyzařovala nezdolná odhodlanost.

“Přijímám lordovu nabídku k sňatku,” pokračovala. “On a já odtud ihned odejdeme okamžitě. Zítra za svítání odplujeme do Káhiry.”

Zavládlo naprosté ticho. Prolomil jej až Walter. Cosi nesrozumitelně vykřikl a vyskočil. Tváře mu zbarvil temný ruměnec. Lukáš se také zvedl. Jeho pomalé, rozvážné pohyby a úsměv, jenž se mu rozlil po obličeji, byl tak domýšlivý, že mě to až rozzuřilo.

“Jsem samozřejmě ten nejšťastnější muž na světě,” řekl klidně. “I když bych si, drahoušku, mohl přát, abys mou nabídku nepřijala takto veřejně. Ale když ti to vyhovuje takhle…”

Dříve než kdokoli z nás stačil pojmout podezření, co se chystá udělat, Lukáš vzal Evelyn za obě ruce a prudčeji přitáhl k sobě. Už jsem namouduši myslela, že ji ten bídník tady před námi všemi začne objímat, ale naštěstí zasáhl Walter. S dalším nesouvislým výkřikem odstrčil ruce svého soka pryč. Na okamžik stáli oba mladíci proti sobě v otevřeném nepřátelství. Walterova hruď se vzrušeně zvedala a klesala a šátek, na němž měl zavěšenou zraněnou paži, se zdvihal a padal s ní.

Lukáš přimhouřil oči. Viděla jsem, jako ještě nikdy předtím, že mu v žilách po otci skutečně koluje horká románská krev.

“Tak,” řekl tiše. “Vy se opovažujete… Tohle si zodpovíte, Emersone, to vám slibuji.” Evelyn vstoupila mezi ně.

“Lukáši-Wal tře-styďte se! Řekla jsem, co jsem musela říct, a také to udělám. Můj názor nemůže nic změnit.”

“Evelyn!” Walter se otočil k ní a druhého muže naprosto ignoroval. “To nemůžete udělat! Vždyť ho nemilujete obětujete se kvůli nějaké směšné představě, že jste příčinou našich těžkostí”

“Snad by nemohla být tak pošetilá,” přerušil jej Emersonův klidný hlas. Během té krátké scénky se ani nepohnul. Klidně seděl s nataženýma nohama, kouřil svoji dýmku a sledoval všechno jako představení na divadle.

“A teď se všichni posaďte,” pokračoval. Ostrý tón jeho hlasu si žádal poslušnost. “Promluvme si jako rozumní lidé. Jestli se slečna Evelyn rozhodne, že se stane lady Ellesmerovou, je to její právo, ale já nedovolím, aby tento krok učinila na základě nedorozumění.”

Otočil se k Evelyn, která zatím klesla na židli a třesoucí se rukou si stínila oči.

“Slečno, vy si opravdu myslíte, že jste tou osobou, která nám všem přináší neštěstí? Takové úvahy nesluší rozumné ženě.”

“Dnes Amélie,” pípla Evelyn slabým hláskem. “To bylo poslední varování. Všem, které mám ráda, se něco stalo”

“Nesmysl!” vybuchlo z Emersonových úst. “To je prostě nesmysl, děvenko. Copak jste zapomněla, na čem jsme se na začátku téhle nechutné šarády dohodli? Jediným možným motivem toho všeho je přání kohosi neznámého dostat nás odtud. Váš odjezd nic nevyřeší, když tady já a Walter zůstaneme. A zatímco vy si budete bezpečně plout po řece ke Káhiře v náručí svého snoubence “

Walter nesouhlasně zamručel. Emerson se na něj cynicky podíval a pokračoval ve svém proslovu tónem, který jako by chtěl mladíka ještě více vyprovokovat.

“Až vy si na lodi budete za svitu měsíce užívat bezstarostného laškování, my tady možná budeme v obležení. Ne, pokud vaší pohnutkou skutečně je náš prospěch, svým odjezdem nám nepomůžete. Ale na druhou stranu, pokud toužíte být o samotě s jeho lordstvem”

Teď pro změnu zaprotestoval Lukáš.

“Emersone, jak se opovažujete mluvit takovým tónem? Urážíte dámu “

“Právě naopak,” odvětil Emerson s ledovým klidem. “Skládám dámě kompliment tím, že předpokládám, že má mozek a že je schopná ho používat. Tak co, Evelyn?‘4

Evelyn seděla bez hnutí a stále si rukou stínila oči.

Nevím, co mne přimělo k tak dlouhému mlčení. Emerson mne ve svých úvahách úplně vynechal. Nepochybně měl však nějaké postranní úmysly. Usoudila jsem, že nastal čas, abych i já vyslovila svůj názor.

“Emerson vylíčil skutečnost se svou obvyklou neurvalostí, ale přesto má v zásadě pravdu. Pokud jde o motiv této šarády, jak naši situaci právem nazývá, stále ještě tápeme v temnotách. Uspíšení celé věci by mohlo být osudné. Mohla byste nevědomky učinit přesně to, co si náš neznámý protivník přeje, abyste udělala.”

Lukáš se na mne prudce obrátil. Vím, že kdybych nebyla žena, vyhrožoval by mi jako předtím Walterovi. O jeho názor jsem se vůbec nestarala. Napjatě jsem sledovala Evelyn.

“Já nevím, co mám dělat,” zašeptala. “Musím být chvíli sama nechte mne přemýšlet. Prosím vás, nechoďte za mnou.”

S odvrácenou tváří pomalu přešla po římse a začala sestupovat dolů.

Lukáš se zvedl, že půjde za ní.

“Vaše lordstvo!” Emersonův hlas šlehl jako bič.

“Nepleťte se do mých věcí, Emersone,” řekl Lukáš pevně. “Nejste můj pán.”

“Já a plést se?” Emersonovy oči se rozšířily v nelíčeném rozhořčení. “Já se nikdy nikomu do ničeho nepletu. Jste jistě džentlmen každým coulem, takže se té mladé dámy už znovu nedotknete, na to vás upozorňovat nemusím. Jen jsem vám chtěl připomenout, abyste neodcházel z dohledu.”

“Správně,” kývl Lukáš krátce.

Evelyn došla až ke kraji stezky a teď kráčela pískem směrem od tábora. To ubohé dítě vypadalo nekonečně znaveně a zasmušile. Vlekla se pískem s hlavou svěšenou. Zapadající slunce jí ve vlasech zářilo jako plamen.

Lukáš šel rychleji. Brzy ji dohnal a potom se procházeli spolu. Přirozeně jsem nemohla slyšet, co si povídají, ale byla jsem si jistá, že na ni naléhá. Její unavené zavrtění hlavou mi dávalo jistou naději, ne však velikou.

Obrátila jsem se k Walterovi, který seděl vedle mne. Upíral oči na vzdálenou dvojici. Vypadal o deset let starší, než ve skutečnosti byl.

“Bude z nich hezký pár,” prohodil Emerson, který se dnes odpoledne překonával ve škodolibostech. “Mylord a mylady, to se bude skvěle rýmovat.”

“Prosím vás, mlčte,” vyštěkla jsem.

“Proč, myslel jsem, že dámy si libují v dohazování manželství. Mohla byste být na tenhle sňatek pyšná. On je bohatý, pohledný, má titul, a ona je chudá. Pro takovou dívku je to skvělá partie.”

Mé obvykle dokonalé sebeovládání bylo náhle to tam. Byla jsem už všemi těmi lidmi znechucena. Evelyn a tou její morbidní láskou k mučednictví, Lukášovou arogancí, Walterem, který vše přijímal s útrpností zbitého psa, a nejvíc ze všeho Emersonem. Myslel si, že vyhrál, a já jsem se bála, že má pravdu. Kdyby si Evelyn vzala Lukáše, jeho bratr by zůstal s ním a dál by mohl sloužit jeho sobeckým cílům. A teď mu ještě sype do rány sůl, když Waltera přesvědčuje o tom, že dívka si bere Lukáše pro jeho peníze a společenské postavení. Jeho úsměv mě doháněl k zuřivosti. Nedokázala jsem už déle držet jazyk za zuby.

“Dejte s tím pokoj!” vyhrkla jsem. “Radši bych viděla Evelyn v nějakém klášteře než v manželství s takovým ubožákem. Ona ho nemiluje. Miluje někoho jiného a myslí si, že ho zachrání tím, že přijme Lukášovu nabídku. Možná že má nakonec pravdu. Ten muž, kterého miluje, je slaboduchý nešťastník, který se ani nenamáhal se nějak vyslovit!”

Walter mne popadl za ruce. Jeho tvář se úplně změnila.

“To nemyslíte vážně,” zašeptal. “To snad není možné, že bych já-”

“Ano, vy hloupý mladíče.” Strčila jsem do něj, až se zakymácel. “Miluje vás. Proč, to si nedokážu představit, ale je to tak. Tak běžte a zastavte ji!”

Walter se na mne podíval tak, až jsem se zachvěla. Skočil dolů z římsy. Otočila jsem se na jeho bratra, který mne vzdorovitě odstrčil. Udělala jsem hloupost a nevěděla jsem, co se z toho vyvine. Ale v tuhle chvíli jsem byla připravena čelit celé hordě mumií, abych svůj čin uhájila, natož pak Emersonovi.

Pohupoval se v křesle a zmítal se záchvatem tichého smíchu.

“Ach, Peabodyová,” vydechl. “Já žasnu. Je to možné, že jste nakonec vskrytu romantická duše?”

Byl nemožný. Otočila jsem se k němu zády a sledovala výjev pod sebou.

Walter běžel jako jelen. Brzy dvojici dohnal a všichni tři se zastavili a hovořili spolu. Pochopit jejich rozhovor bylo velice snadné. Walterova vzrušená gesta, Evelyninu překvapenou reakci i Lukášův rozzlobený zásah.

“Půjdu dolů,” řekla jsem nejisté. “Asi jsem se trochu ukvapila…”

“Možná by bylo rozumné zasáhnout,” souhlasil Emerson klidně. “Jeho šlechetné lordstvo není daleko toho, aby se vrhlo na raněného muže, a Walter by pro něj s jednou rukou nebyl žádným soupeřem. Sakra! Čekal jsem moc dlouho!”

Opravdu čekal příliš dlouho a jeho odhad Lukášova charakteru byl správný. Lord udeřil Waltera a ten zavrávoral dozadu. Emerson byl již v půli cesty k nim. Skákal jako horská koza. Šla jsem za ním. Neodvažovala jsem se tak rychle, neboť jsem nemohla odtrhnout oči od malého dramatu, jež se tam dole odehrávalo.

Evelyn se snažila nějak zasáhnout. Lukáš ji odstrčil. Walter sice zakolísal, ale nespadl a vrátil se do šarvátky. Skláněl hlavu před Lukášovými ranami a s úroky mu je vracel. Sotva jsem dokázala potlačit radost, když Walterova sevřená pěst dobře mířenou ranou udeřila do lordovy vystouplé čelisti. Lukáš upadl zrovna ve chvíli, kdy na místo doběhl Emerson. Uchopil bratra za paži zbytečně, protože Walter nebyl typ muže, který by zneužíval pádu svého soupeře. Běžela jsem tak rychle, jak mi mé sukně a hromady písku dovolovaly. Dorazila jsem k nim, právě když se Lukáš zvedal na nohy.

Nejisté se kymácel a mnul si rukou bradu. Jeho elegantní oděv takřka nedošel úhony, ale z anglického džentlmena v něm zbylo jen málo. Jeho živé černé oči sršely na Waltera veskrze italským hněvem.

“Dva na jednoho?” zeptal se s úšklebkem. “Velmi čestné, pánové!”

“Vy máte tak co mluvit o čestnosti,” zvolala jsem. “Udeřit zraněného člověka “

“Použil takových výrazů, jakými mě nikdo nemůže beztrestně oslovovat,” skočil mi do řeči Lukáš.

“Lituji těch výrazů,” řekl Walter tichým hlasem, “ne však emocí, které je vyvolaly. Slečno Amélie Radcliffe kdybyste slyšeli, jaké věci řekl o Evelyn k jakým ohavným tvrzením se snížil “

“Co říkal, byla pravda,” ozvala se Evelyn.

Všechny oči se obrátily k ní.

Bílá jako krajka, jež jí lemovala šíji, a vzpřímená jako mladá břízka bez hnutí čelila našim pohledům. Ustoupila o krok zpět ne že by se dala na ústup, ale vědomě se chtěla oddělit od svých zastánců. Vykročila jsem k ní, abych jí domluvila, ale zarazila mne tak rozhodným gestem, že jsem zůstala stát.

“Ne, Amélie,” řekla týmž klidným hlasem. “Nějaký čas jsem zbaběle doufala, že se tomuhle vyhnu. Ale mám-li být spravedlivá k Lukášovi a k vám všem, nemohu dále mlčet. Lukáš v zápalu hněvu řekl pravdu. Nejen že jsem ztratila nejcennější klenot ženství, ale dobrovolně jsem jej věnovala surovému zhýralci a marnotratníkovi. Jednala jsem ze své svobodné vůle. Opustila jsem starce, který mne miloval, a od nejvyššího hříchu zmaření vlastního života mne zachránila jen Améliina křesťanská láska. Teď, když víte to nejhorší, už mne nebudete chtít déle zdržovat. A přijmete mé díky za to, že jste mi v poslední vteřině zabránili v opovrženíhodném činu, který jsem chtěla spáchat. Teď vidím, že nemohu poškodit Lukáše tím, že bych využila jeho šlechetné nabídky k sňatku. To bych mu moc dobře jeho laskavost neoplatila, že?”

“Evelyn, má nejdražší,” protestoval Lukáš.

Zavrtěla hlavou. Byl to poměrně slabý pohyb, ale dokonce i Lukáše přesvědčil o tom, že její rozhodnutí je pevné a nezvratné. Ruce, které k ní vztáhl, mu zase klesly podél těla.

“Já se nikdy nevdám. Zasvětím svůj život dobrému dílu a dobročinnosti a tím snad jednoho dne odčiním svou špatnost.”

Chtěla toho říct mnohem víc a její prohlášení nabývala na dramatičnosti. Ubohé dítě, nechala se unést tragickou stránkou svého příběhu, jak už se to mladým stává. Její city však byly příliš ryzí, příliš bolestné. Hlas sejí zlomil. Stála dál na pranýři před užaslými Walterovými zraky. Hovořila jakoby k nám ke všem, ale v podstatě se obracela k Walterovi.

Ten vypadal jako člověk, který dostal smrtelnou ránu a ještě si neuvědomil, že by měl klesnout k zemi. Emersonův výraz byl stejně prázdný jako kamenitý útes za jeho hlavou. Jen oči měl živé. Pohybovaly se od Evelyniny popelavé tváře k obdobně mrtvolnému vzezření svého bratra. Byl to však jediný pohyb, který učinil. Jinak ani nepromluvil.

Náhle se Walterovi vrátila barva do tváří tak prudce, že vypadal, jako by dostal horečku. Jeho prázdné, vyhaslé oči náhle ožily. Vykročil vpřed a klekl si před Evelyn.

Myslela jsem si, že tenhle dlouho očekávaný kolaps už je na spadnutí. Bylo to neobyčejně napínavé. V tom ohromném rozrušení jsem si všimla, že Walter popadl Evelyninu ochablou ruku a přitiskl na ni své rty. Ani jsem nemusela slyšet jeho slova, abych věděla, že se dostal do takových výšin, do nichž bych nikdy nečekala, že se muž může dostat.

“Jste ta nejušlechtilejší dívka, jakou jsem kdy potkal,” křičel, zvedaje oči k Evelynině užaslé tváři. “Nejupřímnější, nejodvážnější, nejkrásnější… Neznám mnoho mužů, kteří by měli sílu udělat to, co jste právě udělala vy! Ale má nejdražší, nejmilejší…” zvedl se, ale stále ještě držel její ruku a hleděl na ni s něžnou výčitkou. “To máte o mně tak chabé mínění, že jste si myslela, že váš nešťastný příběh nepochopím? Evelyn, mohla jste mi důvěřovat víc!”

Chvíli opětovala jeho pohled užaslýma, nevěřícíma očima. Potom s unaveným povzdechem zavřela oči a nechala svou zlatou hlavu klesnout na jeho hruď. Walter ji objímal rukou kolem pasu.

Pozorovala jsem je s uspokojením, jaké jsem dosud nikdy nepocítila. Dokonce jsem si ani neotřela slzy, které mi stékaly po tváři i když jsem si začínala myslet, že je jedině dobře, že mne Evelyn opouští. Ještě pár týdnů v její společnosti a stala by se ze mne sentimentální rachejtle.

“Díky bohu, že už je ruka v rukávě,” oddychl si Emerson. “Pánbůh ví, že už to trvalo dost dlouho a ke konci už to bylo pěkně ufňukané. No tak, Waltře, dej své snoubence políbení a pojďme všichni zpátky do tábora. Mám hlad a chci se navečeřet.”

Myslím, že Walter z jeho řeči neslyšel ani slovo. U mne udeřila na tu správnou notu, protože jsem se potřebovala nějak vymanit ze zajetí citů.

“Vás by tedy rozhodně nikdo nemohl obvinit z přecitlivělosti,” utrousila jsem nazlobeně. “Chcete snad, vy hrozný člověče, naznačit, že jste tento vývoj událostí očekával? Vy dovolíte bratrovi, aby se zahodil s dívkou, která nemá ani floka?”

“Nejen že nemá ani floka,” řekl Emerson vesele, “ale navíc je zkažená. I když nechápu, proč by měla být zkažená, protože na první pohled se zdá být po všech stránkách zcela neponičená. Schopná kreslířka se mi bude do týmu hodit. A nebudují muset platit jen si představte, kolik ušetřím!”

“To snad je vtip.”

Hlas promluvil přímo za mnou. Cukla jsem sebou a otočila jsem se. Jakkoli se to zdá být neuvěřitelné, úplně jsem na Lukáše zapomněla.

Dokonale se ovládal, jen prudký třpyt jeho očí prozrazoval, co asi cítí. Přešel mne bez povšimnutí a přistoupil k Emersonovi.

“Vtip,” opakoval. “Snad tohle nechcete podporovat, Emersone, to nemyslíte vážně.”

“Jeho lordstvo se v mé povaze zmýlilo,” odvětil Emerson přívětivě. “Cožpak bych mohl stát v cestě opravdové lásce? Upřímně se domnívám,” pohlédl upřeně na Lukáše, “že tohle je to nejlepší rozuzlení pro nás pro všechny. Nemyslíte, mylorde?”

Lukáš hned neodpověděl. Bylo mi ho trochu líto, když jsem viděla, jak bojuje se svými city. Byly opravdu silné. Divila jsem se, že muž s tak omezenou vnímavostí je schopen takové lásky. Když nakonec promluvil, musela jsem jeho postoj obdivovat.

“Snad máte pravdu. Možná se to tak mělo stát. Konec života je nám dán osudem, jak říkal Shakespeare.

“Snad přesně těmito slovy,” souhlasil Emerson. “Lorde, smím vám pogratulovat, že jste se zachoval jako opravdový britský šlechtic? Oplatíte nám zlo dobrem a půjdete si s námi připít na naše snoubence? Waltře, pojď už no tak, Waltře, probuď se”

Lomcoval bratrovým ramenem. Walter zvedl tvář, která dosud spočívala na Evelynině skloněné hlavě. Vypadal jako člověk, který se právě probral z extatického snění a zjistil, že jeho sen byl skutečný.

Lukáš na okamžik zaváhal. Díval se na Evelyn. Ona ho neviděla. Vzhlížela k Walterovi jako ministrant k blahoslavenému světci. Lukáš pokrčil rameny nebo se možná zachvěl. Lehký pohyb otřásl jeho tělem a zase vymizel.

“Tak šlechetný zase nejsem,” usmál se slabě. “Promiňte. Myslím, že chci být chvíli sám.”

“Bude pryč do západu slunce,” řekl Emerson, dívaje se, jak se obrys Lukášovy postavy vzdaluje směrem k západu. “Jak jsou tihle mladí teatrální! Zaplať pánbůh za náš střízlivý rozum středního věku, že. Peabodyová?”

Pozorovala jsem Evelyn a Waltera, jak odcházejí pryč. Držel ji kolem pasu a její hlava mu stále spočívala na rameni. Pokud cítil bolest v místě, kde mu tlačila na ránu od kulky, nedával to na sobě znát.

“Ano, jistěže,” broukla jsem mrzutě. “Zaplať pánbůh.”

11

Vůbec bych nečekala, že budu mít starost o Lukáše, ale jak hodiny míjely a on se stále nevracel, začala jsem mít obavy.

Nasoukali jsme do sebe jednu z nejhorších večeří, jakou si lze představit. Připravil ji Abdulláh. Vysvětlil nám, že Lukášův kuchař a číšník, kteří nás ráno doprovázeli do tábora, nejsou nikde k nalezení. To mne trochu poděsilo, ale Emerson, který byl v neobyčejně dobré náladě, moje starosti odbyl mávnutím ruky.

Seděli jsme všichni na římse a pozorovali jsme, jak vychází měsíc, ale klidně bychom tam mohli být s Emersonem sami. Zbylá část společnosti se hovoru neúčastnila. Neslyšeli ani slovo z toho, co jim kdokoli z nás řekl. Musela jsem proto svěřit své obavy o Lukáše Emersonovi, i když jsem od něj v této oblasti neočekávala přílišný zájem. V tomto ohledu jsem se nemýlila.

“Nejspíš odešel se svými muži,‘4 řekl Emerson klidně. “Myslím si, Peabodyová, že jeho lordstvo už tady neuvidíme.”

“Vy myslíte, že nás opustil? Tak zbabělý by přece nebyl!”

“Řekl bych, že ano. Ale dovolte, abych ho ospravedlnil. Neopustil nás v nebezpečí. Vlastně si myslím, že možná už tady neuvidíme ani tu mumii.”

“Nesmysl,” ohradila jsem se podrážděně. “Lukáš přece nemohl být ta mumie. Viděli jsme je oba pohromadě, a ne jednou.”

“Snad se mýlím,” řekl Emerson tónem, jež protiřečil falešné skromnosti jeho slov. “Jeho nápad, který mi také přišel na mysl, mohl být správný. Vesničané skutečně mohli najít někde v kopcích dosud nevyloupenou hrobku a třeba doufají, že toho využijí ve svůj prospěch. Každopádně i vám, Peabodyová, musí být jasné, že strůjcem tohoto spiknutí není žádný Egypťan. Je tu příliš mnoho věcí, které mohl vymyslet jen Evropan nebo Angličan. Nebo možná třeba Američan, mezi těmi je také dost bezo-

“O čem to mluvíte?”

“Profesionální žárlivost, Peabodyová. Vám se to bezpochyby zdá neuvěřitelné, ale ujišťuji vás, že v našem oboru jsou lidé, kteří by šli do jakéhokoli extrému, aby využili tak senzačního objevu, jakým je odhalení královské hrobky. Já mám povolení v Amárně kopat. Trvalo mi strašnou dobu, než jsem jej z Maspera vymáčkl, ale on by se už neodvážil mi teď licenci odebrat. Ten člověk je klidně schopen použít takové lsti, aby mne donutil opustit mé vykopávky a zanechal mu volné pole působnosti. Měl by další důvod k vychloubání! Ne že by Maspero byl jediný”

“Ze všech vašich směšných nápadů!”

“A jaká je jiná možnost? Pokud nejde o útok na místo, jde o útok na osobu. A já nemám nepřátel “

“Haha,” ušklíbla jsem se.

“Několika jedincům se nelíbí moje oprávněná kritika,” připustil Emerson zadumaně. “Ano, troufám si říct, že někteří jedinci jsou tak nízcí, že by na mé dobře míněné návrhy mohli reagovat zahořkle “

“Jestli vás někdo zabije,” přerušila jsem ho, “což se zdá být docela pravděpodobné, bude to v návalu vzteku a udělá to klackem nebo jiným vhodným tupým předmětem. Jen mě překvapuje, že se to ještě nestalo.”

“Mám profesní nepřátele, ne osobní,” trval na svém Emerson. “Walter nemá žádné. Má žalostně mírnou povahu. Jste si jistá, že vás nepronásledují nějací odložení milenci?”

Jeho otázka si nezasluhovala odpověď.

Po chvíli Emerson pokračoval. “Pak to tedy musí být slečna Evelyn, která podněcuje takovou horečnou aktivitu ze strany našeho neznámého nepřítele. Je-li tomu tak, musí události z dnešního večera celou záležitost uzavřít. Jeho lordstvo dostalo košem a odporoučelo se “

Chřestění oblázků dole na cestě jeho slova vyvrátilo v okamžiku, kdy je vyslovil. Ten krok jsem znala.

Měsíc připomínal velkolepou stříbrnou kouli a byl téměř v úplňku. Stříbřitými paprsky zaléval ztichlou poušť, řeku i útesy. Světlo však nebylo natolik jasné, abych rozeznala Emersonův výraz. To mě hrozně mrzelo.

“Lukáši,” otočila jsem se, abych uvítala příchozího s vřelostí, již jsem nikdy předtím nedala najevo. “To jsem ráda, že jste zpátky. Měla jsem o vás starost.”

“To je od vás milé.” Lukáš výmluvně pohlédl za nás, kde seděli Evelyn a Walter. Když se mu od nich žádného uvítání nedostalo, vrátil se očima ke mně. “Potřeboval jsem se projít. Jenom jsem se procházel. Snad jste si nemysleli, že bych vás opustil?”

“Byla jsem si jistá, že neodejdete,” uklidňovala jsem ho.

Emerson neřekl ani slovo.

“Jistěže ne. Zítra se pokusím zapomenout na určitý… osobní zármutek při tvrdé práci. Těším se, až budeme v útesech pátrat po pohřbeném pokladu. Prozatím jsem si vzpomněl na Emersonův návrh a přinesl jsem láhev vína na přípitek své sestřence.”

Neubránila jsem se vítězoslavnému pohledu na Emersona. Seděl v pochmurném mlčení. Obličej mu zakrýval stín. Bylo vidět jen jeho ruku, která bíle svírala židli. Nevím, proč mě tak potěšilo, když jsem viděla, že se Lukáš pro změnu chová jako džentlmen. Nikdy jsem toho člověka neměla ráda. Ale samozřejmě jsem věděla proč. Bránila bych samotného Satana, kdyby upadl v nelibost u Emersona.

Jak Lukáš řekl, tak udělal. Bylo to, jako by si usmyslel, že se co nejvíce pokoří. Přinesl tác se sklenkami a láhví vína. Položil jej na stůl a s poněkud patetickým máváním rukou začal vytahovat zátku.

“Přesvědčila byste prosím Evelyn, aby se k nám přida-ía?“rf>ožádal mě tichým hlasem. “Já si netroufám. Mám-li být upřímný, stydím se za to, jak jsem se odpoledne choval. Jsem prudká povaha. Náš milý dědeček by asi řekl, že je to ta moje románská krev.”

Zavolala jsem tedy Evelyn. Přišla z hlubokého stínu, kde seděla. Za ruku držela Waltera a plaše se na bratrance usmála. Jeho omluvy mi připadaly nedostatečné. Narážky na Evelynino neštěstí, jež vyslovil před Walterem, by se patrně nedaly omluvit vůbec. Ale na druhé straně zase tyto narážky přivodily současný šťastný stav událostí a musím uznat, že Lukáš se omluvil jako muž a pravý Brit. Walter omluvy přijal v temže duchu. Vidět, jak si ve svitu měsíce oba mladíci podávají ruce, bylo opravdu dojemné.

Potom Lukáš každému z nás podal sklenku a pozvedl svůj pohár.

“Na Evelyninu budoucnost!” zvolal. “Kéž jí přinese všechno, co jí její nejbližší příbuzný může přát!”

Napili jsme se. Dokonce i Emerson usrkl trochu nápoje. Zašklebil se, jako když zlobivý chlapeček dostane medicínu. Přisunul si židli blíže ke stolu, takže jsem ho teď viděla docela dobře. Jeho výraz kyselého nesouhlasu mě neobyčejně těšil. Když jsem viděla, že se nemá k tomu, aby udělal, co se sluší a patří, a když jsem si uvědomila, že čekat to od Lukáše už by bylo trochu moc, navrhla jsem další přípitek.

“Na Waltera! Kéž učiní Evelyn tak šťastnou, jak si zaslouží nebo s ním zatočím!”

“To bylo řečeno s taktem vám vlastním,” poznamenal Emerson šeptem.

Walter se ke mně naklonil a položil mi ruku na paži.

“Můžete se mnou zatočit, jak uznáte za vhodné, slečno Amélie,” řekl laskavě. “Nemyslete si, že někdy zapomenu, že za své současné štěstí vděčím velikou měrou vašemu povzbuzení. Doufám, že budete často s námi, abyste na mne mohla dohlížet a abyste se ujistila, že vyplním vaše očekávání.”

Emerson obrátil oči v sloup.

“Možná vašeho pozvání zneužiju,” řekla jsem zvesela. “Archeologie mi docela zachutnala.”

Myslím, že se mi z toho vína trochu točila hlava. Pod jeho vlivem jsme všichni začínali být veselejší. Všichni kromě Emersona, který seděl zadumaný jako kamenná socha. Když byla konečně láhev prázdná, Lukáš oslavu uzavřel.

“Pokud půjde všechno dobře, budeme mít zítra perný den. Měli bychom si odpočinout. Zítřek možná přinese odpověď na záhady, které nás obklopují. Měli bychom zajistit, aby nás v noci nic nezaskočilo.”

“Právě to jsem se chystal navrhnout,” zamumlal Emerson, vrhaje na Lukáše pronikavý pohled. “Kterou hlídku si vyberete, mylorde?”

Lukáš pokrčil rameny. Ujednalo se, že zůstane na stráži první tři hodiny. Po něm převezme hlídku Emerson a nakonec bude hlídat Walter. Odvedla jsem Evelyn do naší ložnice. Šla, jako by se ani nedotýkala nohama země, a po několika nesouvislých projevech radosti a vděku upadla do hlubokého spánku.

Také se mi chtělo spát, což bylo neobvyklé, protože bylo ještě brzy. Moje klesající víčka však zatvrzele odmítala zůstat zavřená. Jakýsi hlodavý neklid je neustále zase otevíral. Nebylo to tím, že by se mi nepohodlně leželo. Už jsem přivykla tvrdé matraci a dalším drsným průvodním jevům tábornického života. Nic není tak nepříjemné, jako když je člověk fyzicky vyčerpaný a duševně podrážděný. Byla jsem příliš otupělá, než abych vstala a našla si něco, čím bych zaměstnala svou mysl, a příliš neklidná, abych mohla usnout. Ať jsem se snažila sebevíc, nemohla jsem příčinu svého znepokojení zjistit. Bylo tu samozřejmě nebezpečí, že nás zase navštíví nějaké podivuhodně nepříjemné noční zjevení, ale to mi těžkou hlavu nedělalo. Na tuhle starost jsem si už zvykla, jako si člověk zvykne na důvěrně Várnou bolest zkaženého zubu. Kdepak, tohle bylo úplně jiné hryzení, protože jsem nedokázala určit, odkud vychází. Měla bych mít pocit vítězoslavného klidu. Zvítězila jsem nad Emersonem a pro dívku, již jsem měla tak ráda, jsem dosáhla toho, čeho jsem si přála…

Ale vyhrála jsem doopravdy?

Čím více jsem si vybavovala, jak se dnes Emerson choval a co říkal, tím více jsem si tuto otázku kladla. Vypadalo to, téměř jako by se on snažil dosáhnout stejného cíle. Vším, co řekl, vlastně popichoval a pobízel bratra, aby se vyslovil.

Stiskla jsem zuby. Jestliže Emerson chtěl Evelyn pro svého bratra, musel k tomu mít nějaký postranní důvod, který mi unikl.

Vtom se od vchodu do hrobky ozval nějaký zvuk. Závěs se zvedl.

Převalila jsem se. Hrubá matrace zavrzala.

“Kdo je to?” zašeptala jsem. “To jste vy, Lukáši?”

“Ano. Co je vám, slečno Amélie? Nemůžete spát?”

S obrovským úsilím jsem se zvedla z postele a oblékla jsem si župan. Evelyn stále sladce spala. Po špičkách jsem cupitala ke vchodu.

“Nemůžu usnout,” řekla jsem tiše. “Snad jsem příliš unavená. A vy, Lukáši? Co vás sem přivádí v tuhle hodinu?”

“Já nevím… Jsem dnes podivně neklidný. Slyšel jsem, jak se převalujete na posteli, a měl jsem strach…” “Také jsem nějaká neklidná.”

Vyšla jsem s ním na římsu. Noc byla nádherná. Svět pod měsícem klidně spal. Vzduch byl chladný. Zachvěla jsem se a přitáhla jsem si župan ke krku.

“Měla byste spát,” nabádal mě Lukáš. “Snad by vám pomohla ještě jedna sklenka vína.”

“Lukáši, snad nepijete ještě víno? To by zajisté nebylo moudré.”

“Nejsem ze železa.” Lukášův hlas byl tak hrubý, že jsem se zarazila. “Udělám, co je třeba, ale dovolte, abych si vzal něco na posilněnou. Pojďte, musíte jít se mnou.”

Já hloupá! Bylo mi ho líto. Jeho nelíčený smutek mne dojímal víc než to divadýlko, které předvedl předtím. Právě naléval víno, když ze své hrobky vylezl Emerson a vydal se k nám.

“Máte tu večírek, a mě jste nepozvali?” popichoval. “Nebo ruším nějakou soukromou schůzku?”

“Nebuďte směšnější, než je nutné,” řekla jsem mu na uvítanou, ale poslední slova zanikla v obrovském zívnutí. “Panebože, jsem tak unavená. Nechápu, proč nemůžu spát.”

“Zdá se, že jediná Evelyn tu má čisté svědomí,” poznamenal Lukáš a scvakl zuby k sobě. “Nebo ten šťastlivec také spí?”

“Ano,” přitakal Emerson, “Walter spí.”

“A proč nespíte vy? Na střídání stráží je ještě brzo.”

“Přesto si můžete jít klidně lehnout, když jsem tady. Není důvod, abychom byli vzhůru všichni. Já někdy vůbec nechodím spát. Zdá se, že dnešní noci to tak bude. Nevím, proč se mi to stává,” řekl Emerson zamyšleně. “Je to nevypočitatelné. Ale teď si připadám, jako bych už nikdy v životě neměl spát.”

To už jsem věděla, že tu je něco silně v nepořádku a že Emerson si je toho vědom. Ty jeho idiotské žvásty mne vůbec nepřesvědčily. Víčka měl napůl zavřená, ramena skleslá, a když jsem se na něj podívala zblízka, všimla jsem si, že má černé vlasy celé mokré, jako by si na ně lil vodu… aby neusnul? Něco podobného jsem dělala včera v noci já. Všechny smysly mě svrběly hrůzou.

“Výborně,” řekl Lukáš vzdorovitě. “Když jsem tu zbytečný, můžu se klidně odklidit a dopít si svoji láhev v soukromí leda že bych vás přesvědčil, abyste si se mnou dali skleničku. Ne? Tak tedy dobrou noc. Nemám chuť jít do té zatuchlé hrobky, budu spát dole ve stanu a vy, chrabrý Emersone, na mě můžete zavolat, kdybychom měli nějaké nezvané hosty.”

Kolébal láhev v náručí jako dítě a vrávoral po cestě dolů. Neuvědomila jsem si, že je tak opilý. Bylo to tohle, čeho se Emerson bál že Lukáš nezvládne hlídku, protože moc pil?

Jakmile byl z dohledu, Emerson se ke mně otočil a vytáhl mě ze židle, na niž jsem mezitím klesla. Třásl mnou, až mi div neupadla hlava a vlasy se mi uvolnily ze síťky.

“Peabodyová, probuďte se! Jestli usnete, tak vás pro-pleskám, až budete kvičet. Sakra, copak nechápete, že nás někdo přiotrávil?”

“Přiotrávil?” opakovala jsem přihlouple.

“Už hodinu bojuju se spánkem, a je to těžký boj. Nemáte v té vaší lékárničce něco, co by působilo proti účinkům laudana?”

Snažila jsem se přemýšlet. Něco mi určitě otupovalo mozek.

“Čichací sůl,” řekla jsem s námahou. “Je strašně silná…”

“Hergot,” zaklel Emerson. “To bude pěkný obrázek! Aleje to lepší než nic. Přineste ji. Pospěšte si.”

Pospíšit si bylo nemožné. Sotva jsem se vlekla. Ale čichací sůl jsem našla a pak jsem se podívala na Evelyn. Jediný pohled mi řekl, že Emerson měl pravdu. Spala příliš tvrdě. Zatřásla jsem s ní, ale neprohrála se. Buďto dostala větší dávku drogy, nebo její křehká konstituce byla na tyto látky citlivější. Probudit ji by bylo velmi těžké.

Přidržela jsem si lahvičku u nosu. Rozhodně to působilo. Hned jsem byla mnohem svěžejší a spěchala jsem k Emersonovi. Opíral se o útes a jeho ruce a nohy svíraly podivné úhly. Oči se mu klížily. Vrazila jsem mu lahvičku pod nos. Ucukl dozadu, bouchl se hlavou o skálu a utrousil několik neuctivých poznámek.

“A teď mi řekněte, co se děje,” zeptala jsem se ho. “Z čeho máte strach? Co myslíte, že se stane? Je-li vaše úvaha správná”

“Moje úvaha je zatraceně, hloupě, osudově špatná,” vyhrkl Emerson důrazně. “Nemám rozumné vodítko nic, co by tomu všemu dávalo nějaký smysl. Doufám, že vy takovou stopu máte, Peabodyová. Musíte mi říct-”

Zarazil se. Myslím, že jej umlčel můj výraz. Cítila jsem, jak se mi vzadu na krku ježí vlasy. Stála jsem čelem k dolnímu konci stezky. Něco se tam sotva znatelně pohnulo. Nocí se rozlehl chraptivý sten.

Emerson se prudce otočil. Sténavý výkřik se ozval znova.

Byl to hrozivý zvuk, ale od prvního okamžiku mi bylo jasné, že nevychází z hrdla mumie. V tomhle výkřiku byla cítit lidská úzkost a bolest. Nedokázala bych odolat jeho výzvě, i kdyby mi v cestě stálo tisíc nesmyslných mumií.

I když jsem vyrazila dost rychle, Emerson mne předběhl. Šel mnohem opatrněji, než bych bývala šla já, a jednou rukou mne strkal zpátky. Když jsme došli k úpatí cesty, odsunul mne stranou a vydal se na průzkum. Ta věc, kterou jsem před chvílí spatřila, ať to bylo, co to bylo, teď zmizela z dohledu. Emerson ji následoval do tmy a já jsem na okamžik zadržovala dech. Pak jsem zaslechla jeho výkřik nebyl to výkřik strachu, ale hrůzy a úzkosti. Obešla jsem roh skály a spatřila jsem ho, jak klečí na zemi nad nějakým lidským tělem. Znala jsem toho člověka, i když jsem na něj Bůh mi odpusť téměř zapomněla. Byl to náš zmizelý sluha, dragoman Michael.

“Nebesa,” zvolala jsem a vrhla jsem se na zem vedle bezvládného těla. “Je mrtev?”

“Zatím ne. Ale obávám se…”

Emerson zvedl ruku, která spočívala Michaelovi pod hlavou. Prsty měl potřísněné čímsi, co v měsíčním světle vypadalo jako skvrny od inkoustu.

Michael měl na sobě stejný vyrudlý modrobíle pruhovaný hábit, jaký měl v den svého zmizení. Teď byl roztrhaný a pomačkaný. Vzala jsem ho za zápěstí, abych mu nahmátla puls. Při bližším pohledu na jeho ruku mi unikl hlasitý výkřik. Obnažené zápěstí měl nateklé a zakrvácené.

“Někdo ho věznil,” řekla jsem. Donutila jsem své prsty, aby se dotkly do masa rozedřené kůže. “Tohle jsou stopy po provazech.”

“Máte pravdu. Jaký má puls?”

“Pravidelný, ale slabý. Potřebuje ihned lékařské ošetření. Udělám, co budu moci, ale moc toho nedokážu… Můžeme ho přenést nahoru do hrobky? Třeba by nám pomohl Lukáš.”

“Já to zvládnu.”

Emerson Michaela obrátil a jediným pohybem širokých ramen zvedl útlé dragomanovo tělo do náruče a vstal s ním.

A pak panebože, sotva o tom teď mohu psát, aniž bych se opět zachvěla. Výkřiky vysoký, k smrti vyděšený ženský hlas! Utichly v dlouhém lkajícím stenu.

Emerson vyskočil kupředu. Bezvládného muže nesl, jako by to bylo peříčko. Běžela jsem za ním. Když jsme se dostaly za roh skály, spatřili jsme před očima celý ten škaredý výjev jako vystřižený z těch nejhorších nápadů Madame Tussaudové.

Nad námi na římse stála mumie. Slepá, ovázaná hlava se obrátila směrem k nám. Jednu nohu měla zvednutou, jako by ji naše náhlé objevení zarazilo uprostřed kroku. K tlejí-cím zpuchřelým obvazům na hrudi tiskla ta příšera bezvládnou Evelyn.

Dívčiny zcuchané zlaté vlasy visely mumii přes paži a ze záhybů noční košile žalostně vykukovala bílá nožka. Po prvním výkřiku hrůzy dočista omdlela, jako by se to patrně stalo každé dívce, kdyby zjistila, že ji svírá v náručí takovýhle nápadník.

Začala jsem Emersonovi bušit do zad. Zatarasil úzkou stezku a já jsem jej chtěla obejít a vrhnout se na tu příšeru. Vzpomněla jsem si, jak Evelyn vykřikla, když se jí před několika dny ten zvrhlý pouliční prodavač snažil vnutit mumifikovanou ruku. Řekla, že by umřela, kdyby se jí to vyschlé maso dotklo… Dobrá, máme toho lumpa teď v pasti. A jestli má nějaké nadpřirozené síly, bude je namouduši do poslední kapky potřebovat, aby mi unikl.

Čas jako by se zastavil. Připadala jsem si jako uvězněná v plovoucím písku nebo v nějakém snu, kde i ten nejmenší pohyb stojí člověka obrovské úsilí. A pak se to najednou všechno semlelo.

Z nedalekého stanu vylezl Lukáš. Usoudila jsem, že spal. Evelynin výkřik ho probudil, ale víno tak otupilo jeho smysly, že se vyhrabal teprve teď. V mžiku pochopil, co se děje, a vyrazil rychleji, než bych očekávala. V tom spěchu do nás vrazil. Emerson jen tak tak že se udržel na nohou a padl zády na útes s umírajícím Michaelem dosud v náručí. Já jsem spadla na zem. Mumie vzniklého zmatku využila ve svůj prospěch. Ohnula strnulá kolena a skočila ano, doslova slétla z římsy dolů. Byla jsem v takovém rozpoložení, že jsem napůl očekávala, že roztáhne křídla a bude plachtit vzduchem jako obrovský netopýr.

Objevila se na hromadě kamení na úpatí útesu a škrabala se po svahu dolů. Utíkala, až za ní Evelyniny zlaté vlasy jen vlály.

“Utíkejte za ní!” zavřískla jsem. “Nenechte ji utéct!”

Aspoň jsem si myslela, že jsem tohle zaječela. Emerson mi řekl, že moje řeč byla méně souvislá a že jej tak rozrušila, že se navzdory vážnosti oné chvíle až začervenal. On byl pochopitelně ve ztížené situaci. Držel raněného člověka a nemohl jej jen tak hodit na zem. Já jsem byla tak zamotaná do těch ohavných částí oděvu, které jsou ženy nuceny nosit, že jsem se nemohla zvednout. Všechno záviselo na Lukášovi, který po prvních rozpačitých okamžicích chytil věc za správný konec.

“Nebojte se,” zvolal a skočil za únoscem. “Neuteče mi! Zůstaňte tady nesmíme všichni opustit tábor já Evelyn zachráním”

Běžel velice hbitě. Když k mým uším dolehlo jeho poslední slovo, byl už dost daleko.

Za námi se rozlehl výkřik. To se právě ze své hrobky vynořil Walter. Pokud ho někdo uspal, vidina pomsty jej teď dokonale probudila. S dalším výkřikem, v němž se mísil vztek z hrůzou, se vrhl dolů se svahu a běžel za Lukášem.

Když jsem chtěla vyběhnout za nimi, kopl mne Emerson do holeně. Musím uznat, že jinak mne zastavit nemohl, protože neměl volné ruce.

“To je šílenství,” zaúpěl. “Vzpamatujte se, Peabodyová, někdo tady musí mít rozum. Pojďte za mnou, musíte zůstat u Michaela.”

Byla to skvělá rada, ale bylo těžké se jí řídit. Bylo by zjevně pošetilé, kdybych se vydala mumii pronásledovat. Jestliže nechytí toho zafačovaného lotra dva mladíci, byl holý nesmysl, aby se o to pokoušela ženská v sukních. Ještě jsem viděla bílou postavu mumie, jak se míhá sem tam mezi skalami. Walter klopýtal daleko za ní, mával rukama a křičel. Všechno se samozřejmě seběhlo v mnohem kratším čase, než to lze vylíčit na papír.

Běžela jsem za Emersonem, který se velikými skoky hnal po cestě dolů. Nemačkala jsem si ruce jenom proto, že jsem je potřebovala k udržení rovnováhy.

Emerson měl pravdu, bylo třeba, aby někdo z nás ošetřil Michaelovi rány, ale nevěděla jsem, jak bych mohla vydržet zůstat tady ve vynucené nečinnosti a nevědět, co se děje.

Emerson položil břímě opatrně na své lůžko. K jeho cti třeba říci, že neztratil ani okamžik a vůbec nemarnil čas tím, že by mi dával nějaké zbytečné rozkazy. Okamžitě se obrátil k východu. Natáhla jsem se pro lampu a chtěla jsem ji rozsvítit. Když jsem to udělala, ozvala se zvenčí rána a nějaké zasvištění. Emersonova vysoká postava, tyčící se u východu z hrobky, zavrávorala a upadla.

12

Je zbytečné snažit se popsat, co jsem v tu chvíli cítila. Rozeznala jsem zvuk výstřelu. Upustila jsem lampu a na okamžik jsem zapomněla na svého raněného sluhu. Zapomněla jsem dokonce i na Evelyn a její smrtelné nebezpečí. Vystartovala jsem k místu, kam jsem viděla spadnout Emersona.

Náhle mne nějaká ruka chytla za kotník a trhla mi nohou, takže jsem spadla k zemi. Málem se mi zastavilo srdce. Cítila jsem, že ležím na Emersonovi, který skučel bolestí. Mé ruce tápaly po jeho obličeji a narazily na mokrý lepkavý pramének.

“Jste raněný,” vykřikla jsem. “Proboha, Emersone ” Emerson kýchl.

“Prosím vás, přestaňte mě už lechtat,” řekl podrážděně. “Oblast kolem brady a čelistí je obzvlášť citlivá. Propána, Peabodyová, nechte toho fňukání, je to jen škrábnutí od odraženého kamene.”

“Ach!” povzdechla jsem si. “Ale ta střela patřila vám! Co to u všech všudy zase děláte? Nechoďte tam “

Emerson se plížil ke vchodu.

“Ten výstřel byl jenom varování,” řekl přes rameno. “Pokud se nepokusíme opustit hrobku, jsme momentálně v bezpečí. Buďte tak hodná, podejte mi tu Walterovu košilileží na jeho posteli a moji hůl. Děkuji. A teď uvidíme”

Navlékl košili na hůl a vystrčil ji před vchod. Jeho kousek byl odměněn dalším výstřelem. Emerson zastrčil hůl zpět.

“Je támhle ve skalách,” řekl klidně.

“Kdo?”

“Ptáte se jako jeden z těch oslíků našich vesničanů,” ocenil mne Emerson. “Kdo by to asi tak mohl být? Už vám to snad muselo dojít. Já už to nějaký čas vím, ale jeho motiv mi stále uniká. Co si k čertu ten chlap myslí? Že takovými prostředky získá manželku? Neřekl bych do něj, že by byl schopen vášně, která by jej vedla k takovým činům.”

Ještě před několika hodinami by mě jeho klidný, líný hlas přiváděl k zuřivosti. Nyní jsem byla v zajetí stejného ledového klidu. I kdybychom z této léčky unikli bez zranění, měli bychom už příliš veliké zpoždění. Evelyn a její únosce by už stejně byli z dohledu. Teď bylo všechno na Walterovi. Aspoň měl proti sobě jen jednoho nepřítele. Druhý byl dole s puškou v ruce.

“Motiv tady je,” ozvala jsem se. “Teprve teď mi to začíná docházet… Ne, ne, to není možné. Já jsem také hned od začátku Lukáše podezírala. Ale on tu přece nebyl. Přijel až dlouho po nás. Dlouho potom, co se mumie poprvé objevila. Nevěděl, že tady zastavíme “

“Myslím, že je nejvyšší čas, že jsme si sdělili své dojmy,” řekl Emerson, který stále ještě ležel u vchodu. “Mohla byste dát Michaelovi trochu vody. Obávám se, že to je jediné, co pro toho chudáka teď můžeme udělat. Světlo se zažehnout neodvážíme a lékárnička je ve vaší hrobce. Pak přijďte sem ke mně.”

Udělala jsem pro Michaela, co jsem mohla. Bylo to dost málo. Ještě dýchal, ale to bylo tak všechno, co se o něm dalo říct. Potom jsem se připlížila ke vchodu a lehla jsem si vedle Emersona, který si opíral bradu o složené předloktí a vykukoval na pláň zalitou měsíčním světlem.

“Mezi námi dvěma panuje od samého začátku nedorozumění, Peabodyová,” povzdechl si. “Je to škoda, protože jsme mohli této nešťastné záležitosti zabránit, kdybychom se obtěžovali být na sebe slušní. Já už několik dní vím, že jeho lordstvo lhalo. Reis Hassan mluvil s kapitánem i Kleopatry a řekl mi i nějaké klepy. Jeho lordstvo své posádce platí pohádkové mzdy. Štědře uplatil kapitána, takže vypluli již den po vás. Když jste připluli sem, kotvil on dole v Minieh.”

“To ale není důležité. Jeho lordstvo má spojence. Ne najatého domorodce, ale muže, který je stejně jako on zasvěcen zlu. Tenhle spojenec hraje roli mumie. Odkud ten člověk pochází, není známo. Myslím, že sem před nějakým časem přišel a připravil scénu pro drama podplatil Mohammeda, aby položil mumii do hrobky. Jeho kostým i jeho role byly dopředu dobře naplánovány, nejspíš v Káhiře, kam mladý lord Ellesmere přijel dříve, než předstíral. Nemáte tušení, kdo by tím spojencem mohl být?”

“Ne. Lukáš ho musel dobře uplatit. Samozřejmě by to mohl být nějaký jeho přítel někdo z jeho zhýralých kumpánů. Já je neznám. Ale Emersone, vaše verze má jednu velkou trhlinu. Jak mohli vědět, kde mají tu scénu připravit? Neměly jsme v plánu tady zastavovat “

“Pak tedy Reis Hassan lže. Říkal mi, že jste si nalinkovala plán cesty ještě v Káhiře a že se vás několikrát snažil přesvědčit, abyste od něj upustila.”

“Ach tak. Zmínila jsem se o tom, že bychom mohly navštívit Amárnu kromě jiných památných míst. Ale jak by to mohl Lukáš vědět?”

“Domnívám se, že od Michaela. Měl příležitost s ním mluvit, než jste odjely z Káhiry?”

“To tedy měl,” připustila jsem chmurně. “Když si jen pomyslím, že jsem je navzájem seznámila, aby Michael mohl Lukášovi pomoci vybrat dragomana… Panebože, jak jsem byla hloupá!”

“Neměla jste důvod jej podezírat a neměl ho ani Michael. Lord byl váš známý, příbuzný Evelyn. Teprve když vývoj událostí začínal být vážný, začal Michael uvažovat o své nerozvážnosti. Je to inteligentní muž a je vám oddaný tělem i duší. V den, kdy zmizel, vás žádal o to, aby si s vámi mohl promluvit o samotě “

“A Lukáš ho slyšel! Srazil ho k zemi a unesl ho.”

“Ne Lukáš, ale některý z jeho mužů. Drželi toho chudáka v zajetí v nějaké jeskyni, kterých je v útesech všude plno, a když jsme se zatvrzele odmítli poddat účinkům laudana, které nám dali do vína, přinesli sem Michaela, aby odvedli naši pozornost, zatímco lordův spojenec unesl Evelyn.

Musím uznat, že ten chlap má představivost. V nepředvídatelných situacích reaguje skvěle a bez váhání a mistrně využívá náhlých dějových zvratů ve svůj prospěch. Jednou takovou šťastnou náhodou byla moje nemoc šťastnou pro něj, ale jsem si jist, že se svým spojencem měli v plánu nějaký jiný způsob, jak vás tu zdržet. Poškození dáhabíje nebo někoho z nás. Tou dobou ještě jeho lordstvo nebylo odhodláno spáchat vraždu. Doufalo, že dosáhne svého cíle méně drastickými prostředky, i když se zdá být zřejmé, že bylo připraveno na nejhorší pro případ, že by to bylo nutné. A já jsem se mýlil. Teprve dnes odpoledne, když napadli i vás, jsem si naplno uvědomil, že Evelyn je skutečným terčem pozornosti, jíž se nám všem dostává. I já jsem byl tak hloupý, že jsem předpokládal, že jakmile se jednou vysloví pro Waltera, jeho lordstvo své idiotské a nebezpečné hry vzdá.”

Emerson opět vystrčil ze vchodu hůl s košilí. Zaburácela další rána, již doprovodila sprška úlomků skály.

“Ještě tam je,” oznamoval. “Zajímalo by mne, jak dlouho nás tu míní držet. Dokud se s ním nestřetneme, jsme v bezpečí. Najde si nějakou lišáckou výmluvu, aby nám vysvětlil, proč se mu nepodařilo Evelyn zachránit. Předpokládám, že ten chlap je tak nadutý, aby si myslel, že mu to zbaštíme. Tak co, Peabodyová, zachráníme si kůži a budeme tu nečinně sedět?”

“Když je Evelyn v pařátech té příšery?” otázala jsem se. “Emersone, neštvěte mě. Nechcete tady zůstat o nic víc než já. Myslíte, že Walter “

“Mám o Waltera hroznou starost,” řekl Emerson. Znala jsem ho již natolik dobře, že jsem v jeho klidném hlase zaslechla potlačovanou bolest. “teď ale pro něj ani pro Evelyn nemůžeme nic udělat, dokud nepochopíme, co za tím vším vězí. Za lordovou zhrzenou láskou musí být nějaký mnohem zoufalejší motiv. Přemýšlejte, Peabodyová. Jestli umíte použíyat mozek, teď je ten pravý čas.”

“Mám jčftousi matnou představu,” řekla jsem přiškrceným hlasem. “Nechce se mi nad tím hloubat, protože jestli je to tak… Emersone, my dva jsme se chovali jako hlupáci. Kdybych věděla, co vy jste věděl o tom, co podnikal Lukáš, a kdybyste vy věděl to, co vám teď řeknu “

“Tak honem, mluvte. To je ta potíž s ženskými i s těmi nejlepšími,” dodal Emerson. “Pořád si libují ve zbytečných výkřicích jako ,kdyby jen4 a, vědět to dřív, tak4.”

“Vaše kritika je oprávněná,” připustila jsem. Moje pýcha byla silně oslabena vážností situace. “Poslouchejte, povím vám Evelynin příběh.”

Naslouchal dychtivě. Ani se nepohnul, jen oči vyzařovaly živý zájem.

“Ano,” řekl, když jsem dovyprávěla. “Klíč k záhadě je někde tady. Velká suma peněz může být pohnutkou k násilí. Ale jak? Nechápu to ani teď. Je možné, že vám jeho lordstvo lhalo o starcově smrti? Pokud stále žije a uvažuje o tom, že by Evelyn znovu učinil svou dědičkou “

“Ne, je mrtvý. Jeden můj známý v Káhiře o tom věděl.”

Emerson udeřil pěstí o zem.

“Závěr je nevyhnutelný, Peabodyová. Evelyn musí mít nějakým způsobem, který nám není jasný, kontrolu nad majetkem, po němž jeho lordstvo tak horlivě touží. Udělal všechno, co muž může udělat, aby ji přiměl stát se jeho ženou. Myslel jsem, že jeho jediným motivem je vášnivá láska k sestřenici. Ale v dnešní době nemůže anglickou dívku nikdo do manželství nutit a nic jiného než vynucené manželství nemůže z událostí dnešní noci povstat. Nic z toho, co by ten bídák teď mohl udělat, by Evelyn nepřimělo k tomu, aby si ho vzala ze své svobodné vůle. Ne, on usiluje o její peníze, ne o ni samotnou. Kdybychom jen věděli jak “

“Myslím, že to vím,” přerušila jsem ho. “Řekla jsem vám, že než zesnulý lord Ellesmere zemřel, shromáždil všechny Evelyniny věci a poslal jí je. Lukáš mi vyprávěl dobrý bože, on se tím dokonce chlubil, že naprosto ovládal celý zámek, když byl stařec nemocný. Kdyby se starý Ellesmere vůči Evelyn obměkčil a chtěl změnit svou vůli v její prospěch, Lukáš by určitě zařídil, aby se k němu nedostali žádní právníci. Ale možná novou závěť napsal sám. Myslím, že se tomu říká vlastnoruční závěť. Starý lord Lukáše dobře znal a věděl, že zbývá jediný způsob, jak by se dokument mohl uchovat. Mohl ji poslat Evelyn spolu s jejími ostatními věcmi. Doufal, že tím Lukášovo podezření nevzbudí.”

“U všech všudy, Peabodyová, myslím, že jste na to kápla!” zvolal Emerson.

“Myslím, že ano. Lukáš se všemožně snažil k těm Evelyniným zavazadlům dostat, nebo je ještě neotevřené zničit. V Římě mu musely uniknout, a když dorazily do Egypta, dostaly se do úschovy k Beringovi, což je nejmocnější muž ve vládě. Přátelil se s otcem a znal Lukášovu nevalnou pověst. Od takového člověka neměl Lukáš šanci drahocenné kufry dostat. Bohužel. Protože kdyby je dostal”

“Nebyla by teď Evelyn v nebezpečí,” doplnil Emerson bystře. “Možná si není jist, jestli taková vůle existuje, ale musí mít důvod předpokládat, že ano. Kdyby ji mohl zničit, byl by zachráněný. Když se mu to nepodařilo, pronásledoval Evelyn. Jako její manžel by měl její majetek pod kontrolou tak jako tak a měl by dobrou výmluvu, proč se stará o její zavazadla. Ale tenhle plán mu také nevyšel. Díky našim horlivým snahám má teď jeho lordstvo jen jednu možnost, jak dosáhnout svého cíle… Peabodyová, nesmíte se z ničeho obviňovat. Jak jste mohla něco takového tušit?”

“Já se neobviňuju,” popotáhla jsem a utřela jsem si slzy, které se mi řinuly po obličeji. “Jak říkáte, nemohla jsem to tušit. S ničím podobným jsem se nikdy nesetkala. Takovou věc mohl vymyslet jen veskrze lehkomyslný a amorální člověk, který čte spoustu divokých příběhů. Zbytečná lítost nemá žádný smysl. Nebudu sejí oddávat. Seberu se a půjdu za Evelyn. Jestli jí Jeho lordstvo zkřiví vlásek, zabij u ho.”

Zvedla jsem se na kolena. Emerson mi položil ruku doprostřed zad a přitlačil mne zase dolů.

“S vaším plánem naprosto souhlasím. Ale pojďme se pokusit vymyslet nějaký bezpečnější způsob.”

“Nemůžeme od nikoho čekat pomoc? Co Abdulláh? A posádka na lodi určitě slyšeli výstřely.”

“O Abdulláhovi mám vážné pochybnosti,” řekl Emerson chmurně. “Peabodyová, vy zapomínáte, že tihle lidé jsou strašlivě chudí.”

“A Reis Hassan také? Říkala jsem si onehdy, když jste s ním mluvil, že vypadá nějak divně.”

“Hassan je jeden z mála čestných mužů, které znám. Bohužel také věří na pověry. Styděl se mi přiznat, že jej Mohammed trápil příběhy o kletbách a duších. Ne, věřím, že on přijde, pokud se mu podaří překonat strach a přesvědčit posádku. Ale počítat s tím nemůžeme. A pak je tu ještě posádka lordovy lodě. Co když jim zaplatil, aby zmařili jakýkoli záchranný pokus? Ne, Peabodyová, máme-li se odtud dostat včas, musíme si pomoct sami. A myslím, že bychom se do toho raději měli dát.”

“Ale jak…?”

“Na prahu jsou oblázky a kaménky. Až vám dám znamení, začnete je valit dolů. Já se zatím odplížím opačným směrem a pokusím se dostat za ním.”

“To je nerozum,” strachovala jsem se. “Určitě vás uvidí nebo uslyší.”

“Zezdola má malou šanci mě zasáhnout, když se budu držet nízko u země. Musíte přehlušit zvuky mého pohybu a pokud možno jej přimět k tomu, aby vyprázdnil zásobník své pistole. No tak, Peabodyová, jestli máte nějaký praktičtější návrh, rád si ho poslechnu. Nikdy jsem neměl nutkání stát se hrdinou. Ale musíme něco udělat, a brzy.”

Neměla jsem co říct tedy nic praktického. Chtělo se mi říct spoustu věcí. Chtělo se mi je říct tak naléhavě, že jsem musela zabořit zuby do dolního rtu, aby se mi z úst nedrala slova. Odvrátila jsem hlavu.

Emerson mě vzal za rameno a převalil mě. Zvedl se na loktech. Já jsem ležela mezi nimi jako nešťastná myška v kocouřích tlapách. Jeho tvář byla tak blízko, že jsem viděla štětiny jeho vousů.

“Vypadá to, že dnešní noc bychom nemuseli přežít,” poznamenal. “Nerad bych umřel, aniž bych… Sakra! Udělám to, i když riskuju, že přežiju a budu muset čelit následkům!”

Načež sklonil hlavu a dlouze mne políbil na ústa.

Zpočátku jsem byla překvapením tak ohromená, že jsem nemohla nic dělat. A potom jsem prostě byla úplně omámená. Nebylo to poprvé, co mne někdo políbil. Několik nápadníků, kteří se objevili potom, co jsem zdědila otcovy peníze, si trouflo… No, mám-li být upřímná… Vyzvala jsem je, aby mne políbili. Byla jsem moc zvědavá, jaké to je. Ve všech případech mi to připadalo hrozně nudné. Brzy poté, co mne začal líbat Emerson, mne napadlo, že předchozí zkušenosti v této oblasti nejsou vždy spolehlivým vodítkem.

V určitém okamžiku jsem musela zavřít oči, i když jsem si neuvědomovala, že to dělám. Nechala jsem je zavřené i potom, co zvedl hlavu, takže jsem ho neviděla odcházet. Myslím, že byl také trochu ohromený, jinak by počkal na mne, až začnu provádět úkol, který mi stanovil. Všimla jsem si, že odešel, teprve když vchod zasáhla kulka a můj obličej postříkala sprška bodavých úlomků skály.

Převalila jsem se, popadla jsem hrst oblázků a hodila jsem je dolů z cesty. Dělaly dost velký rámus, ale mým napjatým uším se zdálo, že Emersonův pohyb způsobuje daleko větší hluk. Začala jsem vyhazovat všechno, co mi přišlo pod ruku. Krabice, knihy, láhve a Emersonovy holínky se válely dolů, následované konzervami hrášku a broskvového kompotu, zrcadlem a něčí miskou na holení. Nedokázala jsem si představit, co si Lukáš o tomto mém výstupu může myslet. Musel dojít k závěru, že jsme přišli o rozum. Zvláště zrcadlo se rozkřáplo velmi působivě.

Mé řádění dosáhlo toho, več jsme doufali. Lukáš znervózněl a spustil celou kanonádu výstřelu. Žádný z nich se nepřiblížil k ústí hrobky, takže jsem usoudila, že střílí na zrcadlo, na konzervy a na boty. Následovala chvíle ticha. Chtěla jsem počítat rány, ale zapomněla jsem na to. Stejně by to nemělo žádný velký význam, protože jsem neměla nejmenší ponětí, kolik kulek taková zbraň má. Mohla jsem jen doufat, že když přestal střílet, znamená to, že vyprázdnil zásobník a teď jej znovu láduje nebo nabíjí, nebo jak se tomu říká, a že se Emersonovi podařilo bez nehody slézt z útesu.

Podařilo se! Křik, dusot a hluk divoké rvačky mi prozradil, že náš plán jako zázrakem vyšel. Vyskočila jsem a utíkala jsem se zapojit do šarvátky. Doufala jsem, že si budu také moci praštit. Měla jsem nutkání do něčeho bušit sevřenými pěstmi, nejraději do Lukáše.

Když jsem se blížila k místu zápasu, zjistila jsem, že Emerson má proti sobě dva protivníky, nebo to tak aspoň vypadalo. V dlouhé bílé suknici jsem v jednom z nich rozpoznala ztraceného Abdulláha.

Emerson byl v zápase hozen na zem. Lukáš o něco ustoupil, zvedl pušku k rameni a zamířil na Emersonovu nekrytou hruď.

Byla jsem odtud několik metrů. Příliš daleko, abych mohla dělat něco jiného než zakřičet, což jsem pochopitelně také udělala. Byl to hrůzný pocit. Připadala jsem si jako na šlapacím mlýně, který se točí zpět stejně rychle, jako já utíkám kupředu, takže se vůbec nehýbám z místa. Zavřískla jsem ještě jednou a běžela jsem ještě rychleji. Věděla jsem, že už je možná pozdě…

A vtom Abdulláh vyskočil a vytrhl zbraň Lukášovi z rukou. Ten zlosyn měl prst na spoušti a kulka vylétla do vzduchu.

Nezdržovala jsem se přemýšlením, co změnilo Abdulláhův postoj, a vrhla jsem se přímo na Lukáše. Ještě se třesu, když si jen pomyslím, co jsem mohla způsobit, kdyby mne Emerson nepředešel. Zvedl se, popadl toho mizeru za hrdlo a třásl s ním, dokud neochabl.

“Uklidněte se,” zasípal a odsunul mě ramenem. “Nemůžeme toho ničemu zabít, dokud nám nepoví, co chceme vědět.” Pak se obrátil ke svému bývalému předákovi: “Budeš se muset rozhodnout, na čí straně jsi. Váhavost není dobrá vlastnost. Jsem ochoten zapomenout na tvé prohřešky, když budeš spolupracovat.”

“Ale já jsem nevěděl,” mumlal Abdulláh. Držel v rukou pušku, jako by ho pálila do prstů. “Říkal, že chtít jen svá žena, že ona být jeho. Co být žena, že nám způsobovat taková potíž?”

“Vpravdě muslimská filozofie,” poznamenal Emerson suše. “Abdulláhu, jak vidíš, tak lhal. Chystal se zabíjeta ty, Abdulláhu, bys myslím byl jednou z jeho obětí. Nemohl by jen tak propustit svědky svého činu. A teď…”

Stále ještě držel Lukáše, jehož obličej už neslušivě zfialověl. Ještě jednou s ním notně zatřásl.

“A teď mluvte, vaše lordstvo. Kam zmizeli? Prosím vás, neříkejte mi, že nevíte, protože očekávání této informace je to jediné, co mi brání vám hned teď zakroutit krkem.”

Mluvil takřka žoviálním tónem a rty měl zvlněné do slabého úsměvu. Ale Lukáše neoklamal.

“Dobrá,” zamumlal. “Šli do královské hrobky. Řekl jsem mu, aby ji tam vzal “

“Jestli lžete…” Emerson přitlačil.

Lukáš strašlivě zaklokotal. Když zase popadl dech, lapal po vzduchu.

“Ne, ne, je to pravda! A teď mě necháte jít? Už vám nemůžu uškodit…”

“Urážíte mou inteligenci,” řekl Emerson a mrštil jím o zem. Jednou nohou přišlápl Lukášovi záda a obrátil se na mne. “Peabodyová, musíte obětovat další spodničku. Ale rychle, už jsme ztratili spoustu času.”

Nechali jsme Lukáše se svázanýma nohama a rukama ležet na místě. Nesvázali jsme ho spodničkou, protože jsem samozřejmě žádnou neměla. Abdulláh mi zdvořile nabídl nůž, s )<moz pomocí jsem utrhla dlouhé sukně svého županu, rozpárala jsem je po celé délce a přivázala jsem si je k nohám. Bylo úžasné, jak báječný pocit volnosti jsem tím získala. Přísahala jsem, že si co nejdřív nechám ušít kalhoty.

Abdulláh zůstal u Lukáše, aby ho hlídal. Emerson jako by ve svého předáka opět nabyl důvěru. Vysvětlil mi, že Abdulláh nebojoval proti němu, ale že se oba muže snažil od sebe odtrhnout. Myslím, že Egypťanův postoj byl pochopitelný, uvážíme-li jeho pohlaví a národnost.

Kdyby nás nehryzala taková úzkost, byla by procházka v měsíčním svitu nádherným zážitkem. S jakou lehkostí jsem ve svých provizorních kalhotách klouzala po písku! Jak překrásný byl kontrast stínu a stříbřitého světla na kamenech navalených ve vádí! Bylo také o čem přemýšlet. Dnešní večer přinesl spoustu událostí. Náš skvělý triumf ve chvíli, kdy se již katastrofa zdála být nevyhnutelná, si zasloužil skromnou gratulaci. Naděje mi začala pomalu zvedat hlavu. Jestli ten mumifikovaný lump odnesl Evelyn tak daleko, nezamýšlí ji usmrtit hned. Možná se nám ji ještě podaří zachránit.

Emerson nasadil takové tempo, že mi na nějaké mluvení už nezbývalo dechu. Ostatně myslím, že bych se do žádného hovoru nepustila, ani kdyby mi nějaký dech zbyl. Nechť si čtenář nemyslí, že jsem zapomněla na tu drzost, na ten smělý čin krátce řečeno, na ten polibek. Nedokázala jsem se rozhodnout, zda mám tu věc jednou provždy přejít ledovým mlčením, nebo Emersona až na to bude vhodná chvílezpražit nějakou dobře mířenou jedovatostí. Když jsem si zrovna nepředstavovala Evelyn v různých nepříjemných situacích, obírala jsem se vymýšlením jedovatých poznámek.

S takovým rozptýlením mi cesta ubíhala rychleji, než jsem očekávala. Byla to však únavná a nepohodlná chůze, nebo spíš běh. Než jsme se dostali do té části úzkého kaňonu, ve které se hrobka nacházela, byla jsem úplně bez dechu.

Tehdy Emerson poprvé promluvil. Byla to jen strohá pobídka ke klidu a opatrnosti. Dolezli jsme k ústí hrobky po čtyřech. Obezřetnost však nebylanutná. Pošetilá mumie si zřejmě byla jistá Lukášovým vítězstvím a u vchodu nehlíd-kovala. Když jsem nahlédla dovnitř, zahlédla jsem kdesi daleko v černých v hlubinách malilinké světýlko.

teď, když už jsme byli téměř u cíle. vystřídala radostnou náladu, která mě přivedla na místo, horečná netrpělivost. Už už jsem tam chtěla vtrhnout. Měla jsem obavy nejen o Evelyn, ale i o Waltera. Buďto se ztratil v poušti, nebo jej potkal nějaký strašlivý osud, protože kdyby se mu podařilo vyrvat Evelyn jejímu nekromantickému obdivovateli, potkali bychom ho po cestě. Emerson měl stejně velké obavy jako já, ale když jsem se chtěla prudce vrhnout do hrobky, zadržel mě železnou rukou. Nepromluvil, jen zavrtěl hlavou a naznačil pomalý, přehnaně opatrný krok. Tak jsme se jako spiklenci na jevišti plížili kolem spadlých kamenů, které tu zůstaly po padající lavině, a razili jsme si cestu dlouhou, strmou chodbou.

Nebylo možné se pohybovat v naprosté tichosti, protože pod nohama jsme měli spoustu kamení. Naštěstí v hrobce dělal hluk ještě někdo jiný. Říkám naštěstí, ale nemyslím to vážně. Raději bych se vystavila nebezpečí, že mne někdo uslyší, než se prodírat oponou netopýrů. Hrobka jich byla plná a právě se probouzeli k nočnímu životu.

Jak jsme se přibližovali, světlo nabývalo na síle. Zanedlouho jsme uslyšeli hlas, který se rozléhal v dlouhém monologu a do značné míry nám pomohl zamaskovat hluk, který jsme neúmyslně dělali. Byl to mužský hlas a jeho tón mi byl podivně známý, ale Walterův hlas to nebyl. Postupně jsem začínala rozeznávat slova. Ta slova i jejich samolibý domýšlivý tón mne naplňovaly úžasem. Kdo to může tak bezstarostně klábosit v hrobce v egyptské poušti?

Emerson byl v čele. Zastavil mne u vchodu do postranní komnaty, odkud zářilo světlo. Skrčili jsme se a poslouchali jsme. Postupně nám začínalo svítat. Jaký jsem to byla blázen. Spiknutí mi teď připadalo tak jasné, že jsem měla pocit, že by je odhalilo i dítě.

“… A tak vidíš, drahoušku, že bratranec Luigi a já jsme chytří hoši, co? Řekneš, že to bylo štěstí, že jsem si získal tvoje srdce, ale ne, nebylo to štěstí, bylo to moje kouzlo, moje hezká tvář a také to bylo tím, že ti ten starý blázen nedovolil pohlédnout na žádného muže. Když jsme utekli, Luigi přijel k dědečkovi. Kdyby dědeček nebyl hodný a neudělal by z Luigiho boháče, Luigi by napsal novou závěť sám! Luigi umí psát jako každý jiný. Napsal na univerzitě spoustu krásných šeků, než ho chytili a poslali ho domů. Luigi je chytrý chlapík, skoro tak chytrý jako já. Když starý pán napsal novou vůli, schoval ji do skříňky a poslal pryč, přišel Luigi za mnou s novým plánem. Hledal jsem v tvém pokoji v Káhiře, převlečený za starého Egypťana, ale skříňka tam nebyla. Museli jsme vymyslet něco jiného. No řekni, nebyl jsem skvělá mumie? Jsem dobrý herec, všechny jsem vás pěkně poděsil. A byl jsem to já, kdo řekl Luigimu o tomhle mladém bláznovi. Když jsi poznala mladého pana Waltera, byl jsem také v muzeu převlečený za Araba. Dívala ses na něj tak, jako ses kdysi dívala na mne, a já vím…”

Jeho zdlouhavé chvástání přerušil Evelynin rozhořčený výkřik. Málem jsem se zhroutila úlevou, že slyším její hlas, i když byl velice slabý.

“Kdyby nebyl zraněný a přiotrávený, nikdy bys ho nepře-mohl,” vykřikla. “Co jsi s ním provedl? Leží tak tiše… Prosím tě, dovol mi, abych se podívala, jaké má rány. Pokudach, proboha, pokud není ne, nemůže být “

Emersonovo rameno, přitlačené k mému, se křečovitě zachvělo. Jinak se nepohnul.

“Ne, ne,” odtušil Evelynin trýznitel v ohavné parodii soucitu. “Ten statečný mladý hrdina není mrtev. Ale proč ho lituješ? Brzy budete mrtví oba. Zemřete společně jako Aida a Radames v té krásné opeře siňora Verdiho. Děkuj svému geniálnímu krajanovi za tenhle nápad je tak romantický! Zemřete společně, v hrobce, jeden druhému v náručí.” Hlas se mu náhle změnil. Mluvil teď jako vzdorovitý chlapec. “Luigi říkal, že tě mám zabít. Já a zabít? Špatnou práci nechá vždycky na mně. Luigi je moc velký džentlmen, než aby si špinil ruce. Takže já vás tady nechám. Já jsem také džentlmen. Nezabíjím ženy. Aspoň ne často. A už vůbec ne ženy, které jsem kdysi svíral “

To už bylo na Emersona moc. Třásl se jako kotel, který má každou chvíli vybuchnout. S řevem se vřítil do osvětlené kobky. Nemusím ani dodávat, že jsem mu byla v patách.

První věc, kterou jsem spatřila, byla Evelynina bledá tvář, potřísněná slzami a prachem. Oči jí málem vyskočily z důlků, když mne uviděla. S radostným výkřikem “Amélie!” se úlevou svalila v mdlobách k zemi.

To ubohé dítě leželo schoulené na špinavé podlaze s rukama svázanýma za zády, krásné vlasy zcuchané a zaprášené. Zvedla jsem ji a s uspokojením jsem pozorovala, jak Emerson škrtí dusícího se Alberta. Ano, ona mumie, onen Lukášův spojenec a Evelynin únosce nebyl nikdo jiný než její někdejší milenec. Jeho vztah k pletichářskému bratranci byl teď díky jeho vychloubání jasný. Myslím, že on byl z těch dvou horší. Neměla jsem nejmenší potřebu nějak zasahovat, když mu začal rudnout obličej a divoce kolem sebe bijící ruce počaly ochabovat.

Emerson jej nechal s žuchnutím spadnout a obrátil se ke svému bratrovi. Walter ležel v protějším rohu se svázanýma rukama a nohama. Byl v bezvědomí a tmavnoucí škrábanec na čele prozrazoval, jak jej ten zlosyn umlčel. Evelyn se probrala právě včas, aby uslyšela, jak Emerson zvonivým hlasem oznamoval: “Je živý! Zranění není vážné!” Po těch slovech omdlela znovu a mně trvalo dost dlouho, než se mi ji podařilo zase přivést k vědomí.

Cesta zpátky byla zdlouhavá a náročná, ale nám to ani nepřišlo. Naše srdce byla zaplavena štěstím, jež ještě umocňovalo vědomí, že jsme nechali svázaného Alberta s roubíkem v ústech v hrobce, kde se chystal pohřbít Hvelyn a Waltera. Vzpomínám si, že poslední, co jsem zahlédla, byl kostým mumie, který ležel neškodně a ochable na podlaze. Když jsem se na něj podívala zblízka, připadalo mi absurdní, že mohl někoho polekat. Maska hlavy byla samostatná, spoje byly zakryté pruhy obvazu. A samotný oblek se vepředu zapínal na roztomilé knoflíčky.

II

Od chvil, které jsem tu popsala, uplynuly dva roky. Dva báječné roky, plné napínavých osobních i historických událostí. Emersonovy obavy o chrabrého Gordona byly bohužel opodstatněné. V lednu byl ohavně zavražděn, ještě předtím, než dorazily posily. Cíl, pro nějž zemřel, však nebyl ztracen. Šílený Mahdí zemřel ještě téhož roku a naše jednotky už opět vítězí nad povstalci. Můj přítel Maspero z Památkového úřadu odešel. teď jej spravuje pan Grebaut, kterého Emerson nesnáší ještě víc než Maspera. A pokud jde o Emersona samotného…

Sedím a píšu tyto řádky na římse nad známou a milovanou plání v Amárně. Když zvednu oči od papíru, vidím činorodé skupiny dělníků, roztroušené na světlém písku jako hloučky černých mravenců, jak odhalují pozůstatky Achnatonova města. Můj samozvaný Kritik na chvíli odešel, aby dohlédl na odkrývání nějaké sochařské dílny. Našlo se už několik nádherných byst. Není to nutné, protože Abdulláh je skvělý předák, spolehlivý a šikovný. Jak říká Emerson, není nad kapku vyděračství a člověk pak pracuje, jak nejlépe dovede. Abdulláh se nikdy o událostech před dvěma lety nezmiňuje.

Vybavuji si všechno překvapivě jasně a živě, jako by se to stalo včera. Nikdy v životě jsem se tak dobře nebavila. Ano, jistě, občas se vyskytly i velmi nepříjemné chvíle, ale s odstupem času se mi po dobrodružství, nebezpečí a riziku docela stýská.

Museli jsme vykopávky na několik týdnů přerušit. K Emersonově veliké nelibosti jsme museli dopravit zajatce do Káhiry a vysvětlit tamějším úřadům, co se přihodilo. Navrhovala jsem, abychom Alberta nechali v hrobce. Připadalo mi to jako příhodný trest, ale můj nápad se setkal s Evelyniným zděšeným protestem.

Takže jsme se za východu slunce vrátili k naší dáhabíji. Emerson pronesl ke shromážděné posádce skvělou řeč. Muži seděli na bobku na palubě a civěli na něj udivenýma kulatýma černýma očima, když jim vysvětloval, že mumie byla pouhý podvod, že žádná kletba neexistuje a že za celou věcí byla obyčejná lidská bytost. Ve vhodnou chvíli předvedl svého sklíčeného, třesoucího se zajatce. Myslím, že tím, že jim ukázal v poutech Angličana, představitele vládnoucí rasy, vystaveného pohrdání, jako by to byl obyčejný zločinec, si získal jejich oddané spojenectví víc než čímkoli jiným. Lukášova posádka nám nedělala žádné problémy. On si jejich věrnost koupil penězi, a jakmile pramen bohatství vyschl, oddanost vyprchala. Ihned jsme poslali výpravu do tábora. Přivedli žíznivého Alberta a přinesli naše zavazadla a veškeré vybavení. Za mého dohledu přenášeli ubohého Michaela na nosítkách. Ihned jsme vypluli do Káhiry.

Byla to radostná cesta. Velkou plachtu jsme měli svinutou a nechali jsme se unášet po proudu dolů. Měli jsme také několik nehod. Párkrát jsme uvízli na písčině a jednou jsme narazili do jiné dáhabíje, která při srážce přišla o druhý čelen. Vyneslo nám to spoustu kleteb od jejích amerických cestujících. Byly to však nehody, které jsou při plavbě po Nilu na denním pořádku. Jinak se věci ani nemohly vyvíjet lépe. Michael se k mé veliké úlevě začal docela dobře zotavovat. Posádka se překonávala v laskavostech. Kuchař vařil báječná jídla, rozmazlovali nás jako princezny a Reis Has-san poslechl můj sebemenší rozkaz. Na cestu nám svítil měsíc v úplňku a kolem mírně plynula řeka… A Emerson nepromluvil ani slovo.

Čekala jsem od něj nějakou zmínku, ne-li omluvu za jeho ostudné chování za to, že si troufl zkrátka za to, že mne políbil. Ale on nejen že nic neříkal, ale vyhýbal se mi s důsledností, která nebyla zrovna příjemná. V prostorách lodi bychom měli být více pohromadě, ale kdykoli jsem vešla do salonu, zdálo se, že Emerson právě odchází, a když jsem se procházela po palubě a obdivovala stříbřité vlnky měsíčního světla na vodě, Emerson zmizel do podpalubí. Walter nebyl k ničemu. Strávil celou dobu s Evelyn. Nemluvili, jen seděli, drželi se za ruce a přihlouple civěli jeden druhému do očí. Walter byl rozumný chlap. Evelynin majetek mu ve štěstí nezabrání. Je možné, že by Emerson…?

Po dvou dnech jsem se rozhodla, že nemohu déle čekat. Doufám, že mezi své ctnosti mohu počítat i trpělivost, ale když odkladem nelze nic získat, není nerozhodné váhání žádná ctnost. A tak jsem Emersona jedné noci vehnala do úzkých. Doslova jsem ho dostrkala do rohu. Stál namáčknu-tý na zábradlí, které ohraničovalo horní palubu, a já jsem se k němu pomalu blížila. Podle výrazu jeho tváře by člověk řekl, že jsem nějaký krokodýl, který se ho chystá sežrat i s botami.

Udělali jsme si slavnostní večeři. Měla jsem na sobě svou karmínovou róbu a dala jsem si trochu práce s účesem. Když jsem se toho večera na sebe podívala do zrcadla, připadalo mi, že vypadám dobře. Možná ty Evelyniny lichotky přece jen nebyly falešné. Když jsem se blížila k Emersonovi, uvědomovala jsem si, jak mi příjemně šustí sukně a jak se mi u krku vlní volánky.

“Ne,” řekla jsem, když se chtěl Emerson dát na ústup stranou jako krab. “Nepokoušejte se mi utéct, Emersone, nijak zvlášť by vám to nepomohlo, protože vám hodlám říci svůj názor, i kdybych za vámi měla běžet a křičet za vámi. Sedněte si, nebo stůjte, mne si nevšímejte. Já budu stát, protože se mi lépe uvažuje vestoje.”

Emerson narovnal ramena.

“Postojím. Cítím se lépe na nohou. Pokračujte tedy, Peabodyová. Vím, že není radno si s vámi zahrávat, když jste v takovéhle náladě.”

“Chci vám udělat obchodní nabídku,” začala jsem. “Je to prosté. Mám nějaké prostředky. Nejsem sice bohatá jako Evelyn, ale mám víc, než potřebuji, a jsem zcela bez závazků. Chtěla jsem peníze odkázat Britskému muzeu. teď se mi zdá, že bych jich dobře mohla využít ke stejně užitečným účelům za svého života a přitom si také něco užít. Tak bych zabila dvě mouchy jednou ranou. Slečna Amélie B. Edwardsová založila společnost pro výzkum egyptských památek. Já udělám totéž. Chtěla bych vás najmout jako vrchního archeologa. Mám jen jedinou podmínku…”

Musela jsem se nadechnout. Bylo to obtížnější, než jsem předpokládala.

“Jakou?” zeptal se Emerson podivným hlasem. “Jakou podmínku?”

Zhluboka jsem se nadechla.

“Trvám na tom, abych se směla zúčastnit vykopávek. Koneckonců, proč by si měli užívat zábavy jenom muži?”

“Zábavy?” opakoval Emerson. “Být spálený sluncem, odřený pískem, krmit se jídlem, které by nejedl ani žebrák, nechat se uštknout hady a rozmáčknout padajícími kameny? Vaše pojetí zábavy je dost zvláštní, Peabodyová.”

“Zvláštní nezvláštní, aleje to tak. Proč jinak byste vy sám vedl takový život, kdyby vám to nedělalo radost? Nemluvte mi tu o povinnosti, vy muži máte vždycky nějaké vznešené výmluvy pro to, abyste mohli hovět svým zálibám. Touláte se po světě, šplháte po horách, hledáte prameny Nilu a čekáte, že ženy budou tupě sedět doma a vyšívat. Já vyšívám moc špatně. Myslím, že bych daleko lépe odkrývala vykopávky. Jestli chcete, vyjmenuji vám své přednosti “

“Ne,” pípl Emerson přiškrceným hlasem. “Já si až moc dobře uvědomuju, jaké máte přednosti.”

A popadl mě do náruče, div mi nezpřelámal žebra.

“Nechte toho,” odstrčila jsem ho. “Tohle jsem vůbec neměla na mysli. Přestaňte, Emersone, uvádíte mne do rozpaků. Já nechci”

“Nechcete?” otázal se Emerson, vzal mne za bradu a otočil si mou tvář k sobě.

“Chci!” zvolala jsem a vrhla jsem se mu kolem krku.

O hodnou chvíli později Emerson poznamenal: “Uvědomte si, Peabodyová, že přijímám vaši nabídku k sňatku, protože to je jediný praktický způsob, jak se mohu dostat k vašim penězům. Nemůžete se mnou pracovat na vykopávkách, pokud nebudeme manželé. Všichni Evropané v Egyptě by byli pobouřeni, od Baringa po Maspera. Paní Masperová by určitě přinutila manžela, aby mi sebral koncesi.”

“To plně chápu,” řekla jsem. “A kdybyste mě teď laskavě přestal tolik mačkat… Nemohu dýchat.”

“Dýchat se musí,” přisvědčil Emerson.

Po další pauze jsem byla opět na řadě já.

“A vy chápete, že i já přijímám vaši nabídku k sňatku, protože to je jediný způsob, jakým mohu dosáhnout svého cíle. Je to moc nespravedlivé další příklad toho, jak jsou ženy diskriminovány. Jaká škoda, že jsem se nenarodila o sto let později! To bych se nemusela vdávat za nějakého hlučného arogantního hrubce, abych mohla pracovat jako archeolog.”

Emerson mi zase zmáčkl žebra, takže se mi dál nedostávalo dechu.

“Našel jsem skvělý způsob, jak vás umlčet,” poznamenal.

Ale potom mu z tváře zmizel smích a jeho oči náhle změnily výraz. Měla jsem z toho podivný pocit, jako by se mé vnitřní orgány rozpouštěly v nějakou beztvarou, lepkavou hmotu.

“Peabodyová, mohla byste se také dozvědět pravdu. Jsem do vás blázen! Od toho dne, co jste vkročila do mé hrobky a začala nás všechny dirigovat, jsem věděl, že jste žena pro mne. Proč myslíte, že jsem byl nevrlý a vyhýbal jsem se vám od té doby, co jsme opustili Amárnu? Přemýšlel jsem

0 tom, jaký to bude život bez vás, jaká to bude smutná a neradostná existence, až se na mne vaše veliké, jasné oči nebudou mračit a až mne nebude plísnit váš rázný hlas. A ta vaše báječná figura, která kráčí sem tam a strká nos všude,

1 tam, kde nemá co dělat… Řekl vám někdo, Peabodyová, jakou máte postavu? Věděl jsem, že to nesnesu! Kdybyste dnes večer nepromluvila, musel bych si vypůjčit Albertův kostým a odnést vás do pouště! Tak, a je to venku. Zdolala jste mé hradby. Jste se svým vítězstvím spokojená?”

Neodpověděla jsem slovy, ale myslím, že odpověď byla dostačující. Když Emerson opět nabral dech, srdečně se rozesmál.

“Archeologie je báječná věc, ale člověk koneckonců nemůže pracovat ve dne v noci… Peabodyová, moje milá Peabodyová, bude nám spolu krásně!”

Emerson měl jako obvykle pravdu. Je nám spolu krásně. Příští rok chceme pracovat v Gize. Tady máme ještě hodně práce, ale z jistých praktických důvodů chceme raději být blíže Káhiry. Chápu, že Petrie tady chce pracovat. Je to jeden z mála archeologů, jimž by to Emerson byl ochoten dovolit. Ne že by ti dva spolu nějak zvlášť vycházeli. Když jsme se loni v Londýně s panem Petriem setkali, začali s Emersonem tím, že nadávali na Památkový úřad, a skončili tím, že nadávali sobě navzájem a pohádali se kvůli keramickým střepům. Petrie je pohledný mladík, ale s keramikou si opravdu neví rady.

Praktické důvody, které nás vedou k tomu, abychom se přesunuli blíž ke Káhiře, jsou stejné jako ty, které mne nutí sedět tady na mé židli, místo abych dohlížela na dělníky, jako to obvykle dělám. Emerson je přehnaně opatrný, cítím se naprosto skvěle. Říká se, že mít v mém věku první dítě nebývá pro ženu lehké. Emerson je z toho ze všeho hodně nervózní, ale já žádné potíže nemám. Nehodlám o nic z toho, co se děje, přijít. Všechno jsem si pečlivě naplánovala, abych nenarušila zimní archeologickou sezonu. V klidu stihnu porodit dítě mezi sezonami a v listopadu budu opět v Káhiře připravená k práci.

Čekáme teď zprávu od Evelyn. Každou chvíli se jim má narodit druhé dítě. Je už matkou roztomilého blonďatého chlapečka, který se nesmírně rád hrabe v bahnitých kalužích. Tuto zálibu dozajista zdědil po svých příbuzných archeolozích. Jsem jeho kmotra, takže možná mám svůj podíl na jeho kráse, chytrosti a roztomilosti, i když já taková nejsem.

Walter s námi tuhle sezonu není. Studuje v Anglii hieroglyfy a zdá se, že bude jedním z nejlepších vědců naší doby. Jeho knihovna na zámku v Ellesmeru je plná knih a rukopisů. Když tam jezdíme na léto a na podzim na návštěvu, dlouhé hodiny se s Emersonem hádají o překladech.

A Lukáš? Jeho současné působiště nám není známé. Bez peněz, kterými by podepřel svůj titul, nemohl v Anglii důstojně žít. Chtěla jsem toho ničemu zažalovat, jak by zasluhoval, ale Baring mne od toho zrazoval. Když jsme dorazili do Káhiry s naším nákladem zločinců, byl nám všemožně nápomocen. Byl také svědkem významného okamžiku, kdy Evelyn otevřela své kufry a mezi knihami a deníky našla obálku, ve které byl rukopis nejnovější závěti jejího dědečka. To byl konečný důkaz Lukášova padoušství, ale jak zdůrazňoval Baring, soud by nám všem vynesl nežádoucí proslulost, zejména Evelyn. A Lukáš již pro ni nepředstavuje žádné nebezpečí. Myslím, že vede pochybný život někde na kontinentě, a pokud se brzy neupije k smrti, nějaký rozzuřený manžel nebo otec jej určitě zastřelí.

Alberta navštěvuji vždycky, když projíždím Káhirou. Udělala jsem si z toho takové pravidlo. Jak jsem ho kdysi varovala, jsou egyptská vězení značně nepohodlná, a život mi dal za pravdu.

Michael právě zazvonil k obědu a já vidím, jak ke mně jde Emerson. Musím si s ním něco vyřídit. Myslím, že nesprávně identifikoval jednu z nalezených byst. Podle něj se jedná o hlavu kacířského faraóna. Já si myslím, že má představovat mladého Tutanchámona, což byl Achnatonův zeť.

Musím dodat ještě spoustu věcí. Často si vzpomínám na onen nevlídný den v Římě, kdy jsem se vydala zachránit mladou anglickou dívku, která omdlela na Fóru. Jak málo jsem si tehdy uvědomovala, jak podivně se naše osudy budou proplétat a že tento prostý akt křesťanské lásky mne odmění darem, o němž se mi nesnilo ani v těch nejdivočejších snech. Získala jsem přítelkyni a sestru, život plný pilné, fascinující práce, a také…

Evelyn měla pravdu. Se správným člověkem za správných okolností je to naprosto úžasné!