Zázrak svaté Winifredy

Ellis Peters

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Detektivky historické

První z případů středověkého detektiva, benediktinského mnicha Cadfaela, začíná v den, kdy Robert, převor kláštera v Shrewsbury, zatouží získat ostatky velšské mučednice Winifredy – vlastnictví předmětů tak posvátných prý opatství přinese slávu. Sám velí výpravě, která se za tímto účelem vydá do velšského Gwytherinu, kde je Winifred pohřbena. Když však vznese na ostatky nárok, tvrdě narazí na odpor místního lidu, vedeného velmožem Rhisiartem. Napětí se ještě vyostří, když se Robert neúspěšně pokusí Rhisiarta podplatit. Prchlivého šlechtice se podaří umluvit k dalšímu vyjednávání, Rhisiart se ale na schůzku nedostaví – ukáže se, že byl zákeřně zavražděn. Podezření okamžitě padne na jeho anglického pohůnka Engelarda, který s ním byl v dlouhé rozepři o jeho dceru Sioned, kterou mu Rhisiart jako cizinci odmítal dát. Cadfael záhy přijde na to, že mladík je nevinný, a navíc odhalí, že celý zločin byl spáchán úplně jinak, než se původně zdálo.

Ellis PETERSOVÁ

Zázrak svaté Winifredy

Z anglického originálu

A Morbid Taste for Bones

vydaného nakladatelstvím

Macmillan v Londýně 1977

přeložila Zuzana Ceplová

Vydala MLADÁ FRONTA

jako svou 5586. publikaci

Praha 1995

Vydání první

© Ellis Peters 1977

Translation © Zuzana Ceplová, 1977

ISBN 80-204-0513-5

[ I ]

Jednoho krásného jasného rána na začátku máje, kdy vlastně začal případ s gwytherinskými ostatky, byl bratr Cadfael vzhůru už dávno před jitřní mší a už před rozedněním přepichoval sazeničky zelí, mysle přitom na zrození, růst a plodnost, vůbec ne na hroby, relikviáře a násilnou smrt, ať už svatých, hříšníků nebo obyčejných chybujících lidí, jako byl on sám. Netrápilo ho nic než nutnost vrátit se dovnitř na mši a následující půlhodinku shromáždění kapituly, která se ještě může o deset minut protáhnout. Bylo mu líto času, který by raději věnoval tady venku zelenině, ale povinnosti se vyhnout nemohl. Vybral si konec konců život v klášteře dobrovolně, takže si nemohl stěžovat na ty části, které ho tolik netěšily. Vcelku byl spokojen, jako právě teď, když se narovnal a rozhlédl se kolem sebe.

Jestlipak mají v celém království lepší benediktinskou zahradu, říkal si, tak plnou bylin ať už na kořenění masa, nebo na léčení. Hlavní sady a pole opatství svatého Petra a Pavla v Shrewsbury ležely na severní straně silnice, mimo zdi kláštera, ale zde v ohrazené zahradě, blízko opatských rybníků a potoka, který poháněl opatský mlýn, vládl nerušeně bratr Cadfael. Zvláště si zakládal na své bylinkářské zahradě, kterou pěstoval už patnáct let a v níž šlechtil i exotické rostliny, dovezené z dobrodružných cest mládí, kdy se dostal až do Benátek, na Kypr a do Svaté země. Bratr Cadfael totiž přijal řeholní život až k stáru, jako když otlučená bitevní loď konečně zamíří do klidného přístavu. Dobře věděl, že za prvních let si na něj novicové a laičtí služebníci ukazovali a s úctou si šeptali: „Vidíš toho bratra, co pracuje tamhle v zahradě? Toho pořízka, co se kolíbá jako námořník? To bys neřek, že byl v mládí u křižáků? Byl s Godfreyem z Bouillonu v Antiochii, odkud vyhnali Saracény. A když jeruzalémský král vládl celému pobřeží Svaté země, stal se Cadfael na moři kapitánem a deset let bojoval s korzáry! To by člověk nevěřil, co?“

Bratru Cadfaelovi samotnému nepřipadalo na jeho pestrém životě nic divného, nic z něho nezapomněl a ničeho nelitoval. Neviděl žádný rozpor v tom, že kdysi měl potěšení z boje a dobrodružství, a nyní je nachází v životě v ústraní. Nepohrdl, pravda, kořením čtveráctví, když bylo k mání, stejně jako měl rád kořeněné pokrmy; přece však byl jako loď zakotvená v přístavu. Také si o něm asi ti mladíci myslí, když po něm tak pokukují, že musel ve svém dřívějším životě jistě potkat mnoho žen a kdovíjak se k nim choval, a jaký tedy je on mnich?

S těmi ženami měli pravdu. Kromě Richildis, kterou po deseti letech přirozeně omrzelo čekat, až se vrátí, a vdala se za poctivého svobodného sedláka s dobrými vyhlídkami v hrabství a bez nejmenšího úmyslu utéci jí taky do války, byly tu i jiné dámy z různých zemí, s nimiž si mile užil, aniž by se to někoho z nich dotklo. Byla tu Bianca, jež nabírala vodu u studně v Benátkách, řecká veslařka Arianna, Mariam, saracénská vdova, která prodávala koření a ovoce v Antiochii a jíž na chvíli nahradil ztraceného muže. Setkání lehká a vážná, a z žádného nepovstala zlá vůle. Považoval to za uspokojivý výsledek. Tyto zážitky přispívaly k harmonické rovnováze, s níž přijímal klidný, kontemplativní život, a dodávaly mu trpělivost s prostými klášterníky, kteří na sebe vzali benediktinské roucho jako životní cíl, zatímco pro něj to byl včasný odchod do penze. Když už jste zažili kdeco, pěstovat klášterní zahradu s bylinami je věc nesmírně uspokojující. Nedovedl si představit, že by se byl mohl spokojit s touto nehybností, kdyby předtím nezažil nic jiného.

Za chvilku si bude muset umýt ruce a připravit se na mši. Užil té chvíle, aby se prošel kolem svého bledě kvetoucího voňavého královstvíčka, kde bratr Jan a bratr Columbanus, dva mladíci, kteří nosili tonzuru sotva rok, pilně pleli a rovnali okraje záhonů. Lesklé a plstnaté, olejnaté a chlupaté listí předvádělo všechny odstíny zeleně. Kvítky byly většinou malé a nenápadné, šeříkové, modravé a žlutavé, skoro neviditelné v jemných lomených barvách, protože na nich nezáleželo; měly jen opatřit potřebné semeno. Routa, šalvěj, rozmarýna, hvozdík, kamejka, zázvor, máta, tymián, orlíček, dobromysl, saturejka, hořčice, všemožné byliny tu rostly, fenykl, řebříček, bazalka a kopr, petržel, kerblík a majoránka. Naučil všechny své pomocníky užívat i ty nejméně známé a vysvětlil jim také, jak mohou být nebezpečné, neboť dobrodiní bylin je v jejich správném množství a přehnat dávkování může být horší než sama nemoc. Malé růstem, skromného zbarvení, přikrčené a bázlivé, jeho bylinky na sebe upozorňovaly jenom vůní, kterou šířily, když na ně zasvitlo slunce. Ale za jejich ustrašenými šiky povstávaly rostliny větší a nápadnější, záhon pivoněk pěstovaných pro jejich kořenná semena a vznešené rozvíjející se máky s bledými listy, zatím ukazující jen trochu z bílých nebo purpurových okvětních plátků v pevném zavinutí. Dorůstaly velikosti menšího muže a pocházely z východního Středomoří, odkud Cadfael přinesl kdysi semínka jejich předků, a pak je pěstoval a křížil ve vlastní zahrádce, než je zasadil zde, zdokonalené jako lék na bolest, hlavní nepřítelkyni lidí. Na bolest a nedostatek spánku, který je nejlepším lékem proti bolesti.

Oba mladíci s podkasanými hábity se právě narovnali a oprašovali si ruce, protože i oni věděli, kolik je hodin. Bratr Columbanus by za nic nezanedbal sebemenší ze svých povinností, ani by nepřipustil, aby to udělal některý z jeho bratří. Pěkný, urostlý, rovný mladík to byl, s kulatou velkolepou normanskou hlavou, neboť pocházel z velkolepé normanské šlechtické rodiny. Byl mladším synem, jenž byl poslán do kláštera, aby tu udělal kariéru, protože půda se na něj nedostala. Měl rovné tuhé světlé vlasy a velké modré oči a jeho skromné chování a bledost zakrývaly, jakou má svalnatou postavu. Nebyl příjemným společníkem, bratr Columbanus, protože přes své skvělé tělo byl velice citlivý a už několikrát projevil sklon k duchovním krizím, záchvatům svědomí a apokalyptickým vizím, jaké by v jeho pevné lebce nikdo nehledal. Ale takoví mladí idealisté časem ze svých zmatků vyrostou. Bratr Cadfael s ním už pracoval několik měsíců a doufal pro něj v to nejlepší. Columbanus měl dobrou vůli, energii a až příliš velkou snahu zalíbit se. Možná že se cítil být zavázán svému šlechtickému domu a bál se, aby mu neudělal hanbu. Nemůžete být vznešené normanské krve, a nevynikat přitom! Bratr Cadfael měl pro tyto oběti rodových zákonů pochopení. Sám pocházel ze staré velšské rodiny, která si však o sobě nemyslela bůhvíco, a snášel tedy bratra Columbana trpělivě a léčil filosoficky jeho občasné úlety. Šťáva pohanských máků ho nejednou uklidnila, když upadl do nábožného blouznění.

To s jeho druhem naštěstí takové problémy nebyly. Bratr Jan byl prostý a praktický jako jeho jméno, hranatý mladý muž s ohrnutým nosem a nepoddajnými zrzavými kudrnami kolem tonzury. Měl pořád hlad, a hlavní jeho zájem na rostlinách v zahradě spočíval v tom, jestli jsou k jídlu. Na podzim se jistě nějak vloudí do sadů. Zatím se spokojil s tím, že pomáhal bratru Cadfaelovi sklízet raný salát a čekal, až dozrají jahody. Byl to hezký, veselý dobrák, který jako by zabloudil do klášterního života jakousi náhodou a stále ještě nepochopil, že je na nepravém místě. Bratr Cadfael v něm vytušil čtveráctví podobné vlastnímu, které se ještě ve světě nemohlo rozvinout, a s jistotou čekal, že tento rudohlavý ptáček jednou uletí. Zatím si Jan hledal zábavu, kde to jen šlo, a nacházel ji občas na nečekaných místech.

„Musím si pospíšit,“ řekl, když si spustil kutnu a vesele si oprášil na zadku ruce. „Tenhle týden předčítám.“ Je to tak, vzpomněl si Cadfael, a věděl, že ať mu najdou v refektáři sebenudnější pasáže a sebebezvýznamnější svaté, jež má při kapitulním čtení oslavit, Jan jim dodá zajímavosti a dramatu z vlastních zásob. A kdybyste ho nechali číst o popravě svatého Jana Křtitele, bude se klášter otřásat v základech.

„Předčítání je na oslavu Boha a svatých, bratře,“ připomněl mu Columbanus s láskyplnou výčitkou a poněkud vtíravou pokorou, „ne pro tvou vlastní slávu!“ Což ukazovalo, jak málo o tom ví, nebo jak je falešný – jedno nebo druhé.

„Nikdy na jejich slávu nezapomínám,“ odvětil Jan s nepotlačitelným gustem, mrkl na Cadfaela za druhovými zády a vydal se čile podél řad záhonů k opatově bráně a k velkému nádvoří. Následovali ho pomaleji, štíhlý světlovlasý energický mladík a pomenší sedmapadesátiletý veterán s širokou hrudí a bočitýma nohama. Byl jsem já někdy takhle mladý a vážný? ptal se sám sebe Cadfael, když se kolébal námořnickým krokem vedle dlouhých, pružných kroků mladíkových. Dalo mu práci uvědomit si, že Columbanovi je už vlastně pětadvacet a že je ratolestí vzdělaného a ctižádostivého rodu, jehož sláva jistě nebyla založena jen na zbožnosti.

Tato třetí denní mše nebyla určena obci a byla krátká, a po ní se benediktinští bratři kláštera v Shrewsbury seřadili do průvodu od chóru ke kapitule, kde zaujali předem určená místa v lavicích, jako první opat Heribert. Opat byl starý a povolný, jemný šedovlasý asketa, který měl kolem sebe rád mír a klid. Postavu neměl nijak zvláštní, ale tvář upoutávala pozornost svou ustrašenou vlídností. Novicové a žáci se v jeho společnosti cítili dobře, pokud se k němu dostali. Mezi opatem a jimi se obvykle tyčila velebná postava převora Roberta.

Převor Robert Pennant byl ze smíšeného velšsko-anglického rodu, hubený a elegantní padesátník přes šest stop vysoký, šedostříbrných vlasů, pobledlé krásné tváře s aristokratickými rysy a vysokým mramorovým čelem. V hrabstvích střední Anglie by se nenašel nikdo, komu by lépe slušela mitra: síla a autorita z něho přímo vyzařovaly. Nikdo v celé Anglii si toho nebyl více vědom než on sám, a nikdo nebyl více odhodlán prokázat to při nejbližší příležitosti. Když plul kapitulní síní ke své lavici, jako by se už připravoval na pontifikát.

Za ním šel podpřevor bratr Richard, úplný jeho opak, velký, nepořádný, přátelský dobrák, který měl dobrou hlavu, ale byl duševně líný. Bylo pochybné, stane-li se někdy převorem, až dosáhne Robert svého cíle, když bylo kolem tolik ctižádostivých a pilných mladších mužů, odhodlaných o tuto funkci bojovat.

Za Richardem kráčeli všichni další podle hierarchie. Sakristán bratr Benedikt, předzpěvák bratr Anselm, sklepník bratr Matouš, špitálník bratr Denis, správce nemocnice bratr Edmund, almužník bratr Osvald, převorův písař bratr Jeroným a bratr Pavel, dozorce nad novici. Za nimi následovali ostatní klášterní bratři, a byl jich úctyhodný počet. Bratr Cadfael se kolébal mezi posledními na své oblíbené místo, hodně vzadu a spíše ve tmě, napůl v skrytu za jedním pilířem. Neměl žádný nepříjemný úřad spojený s papírováním, a tak nebylo pravděpodobné, že by musel vystoupit a mluvit o různých záležitostech kláštera. Když ty záležitosti byly navíc nudné, měl ve zvyku využít času tak, že usnul, a dlouhým cvikem to ve svém temném koutě dokázal i vstoje. Měl šestý smysl, který ho okamžitě varoval, takže se dokázal hned a nenápadně vzbudit. Dokonce se o něm říkalo, že jednou dokázal správně odpovědět na otázku, kterou mu položili, když ještě spal.

Tohoto květnového rána zůstal vzhůru aspoň tak dlouho, aby si poslechl, jak bratr Jan předčítá o jakémsi obskurním svatém, který měl mít nazítří svátek, a snaží se i z jeho života vyždímat drobet zajímavosti. Když však sklepník začal vykládat o složité záležitosti dědictví určeného částečně pro oltář Panny Marie a částečně pro nemocnici, uvelebil se Cadfael ke spánku. Konec konců věděl, že většinu zbývajícího času, až se vypořádají s drobnými přestupky, zabere úsilí převora Roberta sehnat pro klášter za patrona nějakého mocného svatého a jeho ostatky. Posledních několik měsíců se skoro o ničem jiném nemluvilo. Převor to nosil v hlavě už od doby, kdy v clunyjském klášteře ve Wenlocku objevili s velkou slávou a radostí hrob své původní zakladatelky svaté Milburgy a uložili její kosti triumfálně na oltář. Cizí převorství, pár mil vzdálené, a má svou svatou, která dělá zázraky, zatímco velký benediktinský dům v Shrewsbury nemá ani vlastní kůstku! To nemohl převor Robert snést.

Už přes rok kroužil po hranici a sháněl nějakého zbylého svatého, přičemž s nadějí pokukoval po Walesu, o němž se vědělo, že tam bývalo svatých jak hub po dešti a byl o ně asi stejný zájem. Bratr Cadfael nestál o to, poslouchat jeho další stížnosti a povzbuzování. Usnul.

Od vyhlazených plošek bledé rozpálené skály se odrážely sluneční paprsky a žhnuly mu do tváře, zatímco suchý prach ve vzduchu ho pálil v hrdle. Z úkrytu, kde se krčil se svými druhy, viděl na vršek dlouhé zdi a na přilby hlídek na věžičkách, blýskající se v prudkém slunci. Krajina vytesaná z červenavého kamene a ohně, samé propasti a útesy, jejichž strohost nezjemňoval jediný zelený lístek, a před ním cíl jeho putování, Jeruzalém korunovaný věžemi a kupolemi v bílých zdech. Ve vzduchu visel prach bitvy a zahaloval opevnění i bránu a v uších mu zněl chraptivý křik a řinčení zbraní. Čekal, až zazní signál trubky ke konečnému útoku, a držel se přitom opatrně v úkrytu, protože se naučil respektovat dostřel krátkých saracénských luků. Uviděl vlajky, vynořující se z úkrytu a rozvinující se ve žhavém vzduchu. Spatřil blýsknutí zdvižené trubky a připravil se na její zatroubení.

Hluk, který ho vzbudil, takže nadskočil, byl dost hlasitý a burcující, nebyl to ale kovový zvuk trubky, ani se neútočilo na Jeruzalém. Byl zpátky v lavici v tmavém koutě kapitulní síně a vyskočil na nohy stejně bystře a vylekaně jako ostatní. Výkřik, který ho probudil, tichl teď do zoufalého kvílení a sténání, jež mohlo být způsobeno bolestí stejně jako náboženským vytržením. Na volném prostranství uprostřed kapituly ležel tváří k zemi bratr Columbanus, třásl se a škubal sebou v křeči jako lapená ryba, tloukl čelem a dlaněmi do dlaždic, kopal dlouhýma bílýma nohama, které se mu odhalily při tom zmítání až po kolena, a vyrážel podivné výkřiky vzrušení, zatímco nejbližší bratři byli celí strnulí bezmocným úlekem a převor Robert ho zaklínal a uklidňoval vztaženýma rukama.

Bratr Cadfael a správce nemocnice bratr Edmund byli u něho současně, klekli si nad ním každý na jedné straně a drželi ho, aby si nerozbil hlavu o kameny nebo nevykloubil v křečích údy. „Padoucí nemoc!“ prohodil krátce bratr Edmund a vrazil Columbanovi šňůru, kterou měl kolem pasu, mezi zuby spolu s kouskem kutny, aby si nepřekousl jazyk.

Cadfael si diagnózou nebyl tak jist, protože tohle nevypadalo jako bezmocné sténání epileptika, spíš jako hysterický záchvat ženy. Naštěstí zákrok aspoň napůl zdusil to rámusení a dokonce trochu utišil křeče, třebaže ty nastaly znovu, sotva ho pustili.

„Ubohý chlapec!“ vykřikoval opat Heribert v pozadí. „Tak náhle ho to popadlo! Zacházejte s ním opatrně! Odneste ho do nemocnice. Musíme se modlit, aby se zase uzdravil.“

V kapitule nastal zmatek. S pomocí bratra Jana a dalších praktičtějších bratrů zabalili Columbana pevně, ale pohodlně do prostěradla, aby sebou nemohl škubat, mezi zuby mu dali kousek dřeva místo látky, kterou by se mohl udusit, a odnesli ho na nosítkách do nemocnice. Pořád ještě kvílel a házel sebou, ale slaběji, a když mu nalili do úst makový odvar bratra Cadfaela, už jen uboze mumlal a přestal se téměř bránit.

„Starejte se o něj pečlivě,“ mračil se převor Robert ustaraně nad mladíkovým lůžkem. „Myslím, že by u něho měl pořád někdo být, kdyby se záchvat opakoval. Máte tady další nemocné a nemůžete o něj pečovat ve dne v noci. Bratře Jeronýme, svěřuji trpitele do tvé péče, a dokud tě bude potřebovat, uvolňuji tě od všech dalších povinností.“

„Rád!“ odvětil bratr Jeroným. „Budu se za něj modlit.“ Byl nejbližším spolupracovníkem a nohsledem převora Roberta a vždycky byl vybrán, když byla zapotřebí naprostá poslušnost a přesné informace. Docela dobře to mohl být tento případ, o němž by se dalo při zlé vůli venku říci, že se jeden bratr zbláznil.

„Buď u něho obzvláště v noci,“ nakazoval převor, „protože právě v noci obrana člověka slábne a zlo nad ním může zvítězit. Pokud bude klidně spát, můžeš spát také, ale zůstaň nablízku pro případ, že by tě potřeboval.“

„Za hodinu usne,“ řekl Cadfael s jistotou, „a než nastane noc, bude spát úplně zdravě. Dá-li Bůh, do rána se z toho dostane.“

Jeho mínění bylo, že bratru Columbanovi schází dostatek práce pro tělo i ducha a to se mu mstí těmito záchvaty napůl podvědomými, napůl vědomými, za něž by zasluhoval soucit i pokárání. Zachoval si však tolik opatrnosti, aby i o tomto názoru pochyboval. Nebyl si jist, že zná své adoptované bratry natolik, aby je mohl soudit s jistotou. Až na bratra Jana – toho snad ano. Ale ať uvnitř, nebo vně zdí kláštera, tak veselých a přímých lidí jako bratr Jan je jako šafránu.

Bratr Jeroným se objevil příštího rána na kapitulním shromáždění se vzrušeným výrazem, tváře se, jako že nese důležité zprávy. Když mu opat Heribert jemně vyčetl, že opustil pacienta bez dovolení, založil Jeroným pokorně ruce a sklonil hlavu, ale neztratil nic ze své nadšené jistoty.

„Otče, posílá mě sem jiná povinnost, která se mi zdála ještě naléhavější. Bratr Columbanus spí, třebaže neklidně. Hází sebou i ve spaní. Ale hlídají ho dva laičtí bratři. Jestliže jsem pochybil, rád se kaji.“

„Copak našemu bratrovi není lépe?“ zeptal se opat úzkostlivě.

„Pořád se trápí, a když se vzbudí, tak mluví z cesty. Nesu však, otče, tuto zprávu: je pro něj naděje! Ve snu jsem měl zázračné vidění. Přicházím vám říci, co jsem se z boží milosti dověděl. Otče, po půlnoci jsem si zdříml u postele bratra Columbana a měl jsem krásný sen.“

Nyní už si vynutil pozornost všech, i bratra Cadfaela. „Cože, už zase? Nákaza se šíří!“ pošeptal mu bratr Jan zlomyslně do ucha.

„Otče, zdálo se mi, že se zeď místnosti otevřela a dovnitř proudilo jasné světlo, a tím světlem, které sama kolem sebe šířila; přišla ke mně krásná mladá panna, stála vedle bratrova lože a mluvila ke mně. Řekla mi, že se jmenuje Winifred a že ve Walesu je svatý pramen, který vytryskl tam, kde zemřela mučednickou smrtí. A řekla mi, že když se bratr Columbanus vykoupá ve vodě toho pramene, jistě se uzdraví a nabude opět smyslů. Pak požehnala našemu domu, zmizela v záři světla a já se probudil.“

Kapitulou zněl rozčilený šepot mnichů a do něho zazněl v nábožném nadšení převorův hlas: „Bratře opate, to je znamení! Máme vytrvat ve svém hledání svatých ostatků!“

„Winifred…“ řekl opat s pochybami. „Na tuto světici se nemohu upomenout. Ve Walesu je tolik svatých! Jistěže bychom měli poslat bratra Columbana k jejímu prameni, takové znamení zanedbat by byl nevděk. Ale kde se ten pramen vlastně nachází?“

Převor Robert se ohlédl po hrstce Velšanů mezi bratry, přičemž rychle přešel bratra Cadfaela, jenž nikdy nebyl jeho oblíbencem; snad kvůli jakési jiskře v očích, a také kvůli příliš světské minulosti. Raději se zadíval na starého bratra Rhyse, téměř senilního, ale co do víry spolehlivého. Ten měl nesmírnou, i když nejistou paměť starců. „Bratře, můžeš nám povědět historii téhle svaté a kde se nalézá její pramen?“

Stařec si pomalu uvědomil, že se stal středem pozornosti. Byl seschlý a bezzubý jako ptáček a byl zvyklý, že ho každý dobromyslně přehlíží. Začal váhavě, ale když viděl, že jsou na něj upřeny všechny oči, rozehřál se.

„Svatá Winifred, povídáš, otče? Každý ví o svaté Winifredě. Její pramen najdete podle jména, které dali tomu místu, Holywell, není to daleko od Chesteru. Ale tam ona není. U Holywellu její hrob nenajdeš.“

„Řekni nám o ní,“ naléhal převor Robert téměř pokorně, jak byl dychtivý. „Vyprávěj nám její příběh.“

Stařec vychutnával svou chvilkovou slávu. „Svatá Winifred,“ začal přednášet, „byla jediným dítětem rytíře jménem Tevyth, který žil ještě v době pohanské. Ale rytíř i celá jeho domácnost byli obráceni na víru svatým Beunem, jemuž nechali postavit kostel a ubytovali ho ve svém domě. Dívka byla ještě oddanější víře než její rodiče. Zaslíbila se panenskému životu a chodila každý den na mši. Ale jedné neděle se stalo, že onemocněla a zůstala doma, když všichni ostatní šli do kostela. A tu přišel ke dveřím princ té země, Cradoc, královský syn, který se do ní na dálku zamiloval. Neboť dívka byla velmi krásná. Velmi krásná!“ zdůraznil bratr Rhys a mlaskl. Převor Robert se nad tím viditelně zarazil, ale raději nepřerušoval tok vyprávění. „Tvrdil, že je unaven a žíznivý z honu,“ pokračoval bratr Rhys temně. „Žádal o vodu, a dívka ho pustila dovnitř a dala mu napít. A tu,“ vykřikl Rhys, nahrbil se ve své objemné sutaně a pojednou se vztyčil s energií, kterou by od něho nikdo nečekal, „jí začal dobývat a popadl ji do náručí. Takhle!“ Úsilí, s kterým to předváděl, ho zmohlo, a navíc převor se na něj díval poplašeně; takže se důstojně uklidnil. „Čistá panna ho odmítla jemnými slovy a prchla do vedlejší místnosti, tam vylezla na okno, seskočila dolů a utíkala ke kostelu. Ale princ Cradoc, když zjistil, že mu dívka unikla, skočil na koně a jel za ní. Dohnal ji těsně před kostelem a protože se bál, že prozradí jeho zločin, usekl jí mečem hlavu.“

Počkal si na projevy zděšení, soucitu a hněvu, a také se mu jich dostalo. Ruce se spínaly v modlitbě a oči byly vyvalené vzrušením.

„A takhle přišla ke své smrti a slávě?“ protahoval bratr Jeroným s nadšením.

„Vůbec ne!“ vyštěkl bratr Rhys. Bratra Jeronýma neměl nikdy rád. „Svatý Beuno a celá obec právě vycházeli z kostela a viděli, co se stalo. Světec vraha strašlivě proklel, a ten klesl k zemi a začal tát jako vosk v ohni, až zmizel v trávě. Pak svatý Beuno přiložil uťatou hlavu k dívčinu tělu a maso srostlo. Panna vstala živá a zdravá, a na tom místě vytryskl pramen.“

Čekali očarovaně, co bude dál, ale Rhyse to po její smrti přestalo zajímat.

„A co bylo potom? Co udělala svatá se svým novým životem?“

„Vydala se na pouť do Říma,“ pokračoval bratr Rhys lhostejně, „a tam se zúčastnila velkého synodu svatých a byla ustanovena za převorku obce svatých panen v Gwytherinu u Llanrwstu. A tam žila mnoho let a způsobila za života mnoho zázraků. Jestli to ovšem byl život? Vždyť už byla jednou mrtvá. Když umřela podruhé, bylo to tam.“ Tenhle zbytek života ho už nezajímal, pokrčil nad tím rameny. Dívka mohla mít prince Cradoka a nechala ho, zřejmě se hodila jen za převorku pro hrstku panen, a nic dalšího se o ní nedalo říci.

„A tam v Gwytherinu je pohřbená?“ vyptával se dále převor. „A děly se po její smrti další zázraky?“

„Říkalo se to. Ale už je to dávno, co jsem o ní neslyšel. A taky jsem tam už dlouho nebyl.“

Převor Robert se tyčil ve slunečních paprscích, které pronikaly mezi pilíři kapitulního domu, a obracel zářící tvář k opatu Heribertovi.

„Otče opate, nezdá se vám, že naše zbožné hledání patrona velké moci a svatosti je řízeno vyšší mocí? Tato něžná svatá nás navštívila osobně, ve snu bratra Jeronýma, a kyne nám, abychom jí přivedli k uzdravení nemocného bratra. Nemůžeme snad doufat, že povede další naše kroky? Přijme-li opravdu naše modlitby a uzdraví bratra Columbana na duchu i na těle, cožpak nemůžeme doufat, že přijde osobně mezi nás a zůstane mezi námi? Nemůžeme snad pokorně prosit církev o dovolení přenést její ostatky, abychom je vhodně umístili tady v Shrewsbury? K velké slávě a lesku našeho domu!“

„A převora Roberta!“ šeptl bratr Jan Cadfaelovi do ucha.

„Zdá se opravdu, že nám prokázala přízeň,“ připustil opat Heribert.

„Takže, otče, dovolíte mi poslat bratra Columbana s bezpečným doprovodem do Holywellu? Hned dnes?“

„Udělej to,“ svolil opat, „a my se všichni budeme za něj modlit, aby se vrátil jako posel svaté Winifredy, zdráv a vděčný.“

A tak se vydali na cestu. Postižený mladík, který dosud mluvil z cesty a blábolil nesrozumitelně pro sebe, byl vyvezen z brány hned po obědě na mule s vysokým ochranným sedlem, aby nespadl, kdyby ho znovu popadl záchvat, a s bratrem Jeronýmem a svalnatým laickým bratrem po obou stranách, aby ho v případě potřeby podepřeli. Columbanus se rozhlížel velkýma dojemnýma dětinskýma očima a zdálo se, že nikoho nepoznává, třebaže se nechává důvěřivě vést.

„Docela rád bych se byl podíval do Walesu,“ řekl bratr Jan toužebně, dívaje se za nimi, když zahnuli za roh a zmizeli u mostu přes Severn. „Jenomže já bych asi neměl to pravé vidění. Jeroným na tohle bude lepší.“

„Hochu, hochu, z tebe se stává každý den větší bezvěrec,“ poznamenal bratr Cadfael dobromyslně.

„Vůbec ne! Na svatost té dívky a její zázraky věřím jako každý druhý. Je známo, že svatí mají moc pomáhat nám a žehnat, a jistě mají také dobrou vůli. Ale když má ten správný sen věrný pes převora Roberta, tak mě nutíte, abych věřil na jeho svatost, ne její! A ostatně, není její přízeň dostatečným požehnáním? Nevím, proč chtějí ještě vykopávat její ubohé kosti. To mi připadá jako v márnici, ne v kostele. A navíc – vy si myslíte přesně totéž,“ dodal pevně a hleděl staršímu bratrovi do očí.

„Kdybych chtěl slyšet svou ozvěnu,“ odvětil bratr Cadfael, „aspoň promluvím první. Pojď raději zrýt ten dolní záhon, abychom tam zasadili kapustu.“

Výprava do Holywellu byla pryč pět dní a vrátila se k večeru v pěkné spršce deště a celá rozzářená. Když vjížděli na nádvoří, všichni se hlasitě modlili. Uprostřed jel bratr Columbanus, vzpřímený, ušlechtilý a při vší pokoře rozradostněný. Tvář měl jasnou a čistou a oči plné údivu a pochopení. Jakživ nikdo nevypadal rozumněji nebo zdravěji, o padoucí nemoci opravdu nemohlo být ani řeči. Šel hned do kostela a poděkoval na kolenou Bohu a svaté Winifredě. Od oltáře šli všichni tři do opatova příbytku ohlásit se, jak jim velela povinnost, a také u převora a podpřevora.

„Otče,“ začal bratr Columbanus dychtivě a radostně, „nedokážu správně říci, co se se mnou stalo, protože o tom vím méně než tihle dva, kteří o mě pečovali, když jsem blouznil. Vím jen, že mě odvedli jako ve zlém snu, nevěděl jsem, co se se mnou děje nebo co mám dělat. A najednou jako když se vzbudím z noční můry do jasného rána a do jarního světa, stál jsem nahý v trávě vedle studně a tito dobří bratři na mě lili vodu, která mě při dotyku uzdravovala. Poznal jsem sebe i je, a jen jsem se divil, kde to jsem a jak jsem se tam dostal. Což mi rádi řekli. A pak jsme všichni šli s lidmi z vesnice zpívat mši v malém kostelíku, který stál nedaleko studně. Nyní vím, že za své uzdravení vděčím zásahu svaté Winifredy a ctím ji a děkuji jí z celého srdce, stejně jako Bohu, který způsobil, že se nade mnou smilovala. Zbytek vám řeknou tito bratři.“

Laický bratr byl velký, mlčenlivý a unaveným – to on zastal během cesty všecku práci – a teď už měl té záležitosti pomalu dost. Kde bylo vhodné, přisvědčoval ostatním, ale vlastní vyprávění ponechal v obratné péči bratra Jeronýma, který se do toho s chutí dal. Vykládal, jak přivezli pacienta do vsi Holywellu a poprosili vesničany o pomoc a radu, a jak ti jim ukázali, kde povstala svatá po svém mučednictví ze země. Na tom místě pak vytryskl stříbrný pramen, který je tam dodnes, nyní opatřen kamennou nádržkou, zachycující svatou vodu. Tam zavedli blouznícího Columbana, svlékli ho z kutny, košile a spodků a nalili na něj posvátnou vodu. Columbanus se okamžitě narovnal, zvedl ruce v modlitbě a děkoval za navrácení rozumu. Potom se jich udiveně ptal, jak se tam dostal a co se s ním stalo, a byl velmi pokořen a potěšen tím vším a vděčný své zachránkyni, jejíž zásluhou nabyl zase zdraví.

„A otče, ti lidé tam nám řekli, že svatá je opravdu pohřbená v Gwytherinu, kde zemřela po dokončení svého zbožného poslání, a že tam, kde leží, se událo mnoho zázraků. Ale říkali také, že její hrob je po té dlouhé době zanedbaný a málo se o něm ví, a je docela možné, že ona sama touží po větší pozornosti; že by chtěla být někde, kam by chodili poutníci, kde by si jí vážili a kde by měla víc možnosti rozdávat svou milost a požehnání lidem v nouzi.“

„Mluvíš moudře, protože jsi byl přítomen zázraku,“ odpověděl převor Robert, plný síly a moci, ve chvíli, kdy se mu splnil sen. „Mluvíš tak, jak to cítím sám, když tě poslouchám. Svatá Winifred nás jistě volá ke své záchraně, stejně jako ona zachránila bratra Columbana. Mnozí mají zapotřebí její dobroty jako my, a nevědí o ní. V našich rukách by byla povýšena, jak si zaslouží, a ti, kteří ji potřebují, by věděli, kde ji hledat. Modlím se za to, abychom se mohli dát na tu zbožnou výpravu, k níž nás povolává. Otče opate, dejte mi souhlas, abych požádal církev o dovolení a přivezl tu blaženou paní k nám domů, aby spočívala mezi námi a byla naší největší pýchou. Neboť já věřím, že je to její vůle a že nám to přikazuje.“

„Ve jménu Božím,“ řekl opat Heribert zbožně, „souhlasím s tímto plánem a prosím nebe o požehnání!“

„On to měl všecko připravené napřed,“ poznamenal bratr Jan nad záhonem máty, napůl závistivě a napůl uštěpačně. „To bylo jenom na oko, všechen ten údiv a nadšení, a ty otázky, kdo to je svatá Winifred a kde ji hledat. Všecko to dávno věděl. Předem si ji vybral ze zapomenutých svatých ve Walesu, protože se mu nejspíš zdálo, že ta bude nejlehčeji k mání a že s ní dojde největší slávy. Ale muselo se to stát zázračným způsobem. Zázraky se budou dít stále znova, dokud je bude potřebovat, aby mu uhladily cestu, než to děvče dostane bezpečně sem, a získá tím věhlas. Je to velký podnik a on s ním chce vyšplhat vysoko. Takže začal s viděním a zázračným uzdravením a s boží milostí, která vede jeho kroky. Je to jasné jak nos mezi očima.“

„To chceš říci,“ namítl bratr Cadfael mírně, „že je v tom bratr Columbanus zapleten stejně jako bratr Jeroným a že ten záchvat byl taky podvod? To bych si musel být moc jistý odměnou v nebi, abych si kvůli tomu rozbíjel čelo o dlažbu, jen abych převoru Robertovi opatřil zázrak.“

Bratr Jan nad tím vážně a zamračeně uvažoval. „Ne, to bych neřekl. Víme všichni, jak je naše hodná bílá ovečka náchylná k hrůzám nad odbytým pokáním a k extázi nad půstem nebo bděním, a nalít na něj v Holywellu ledovou vodu bylo právě to, co ho zřejmě přivedlo k rozumu. Zrovna tak jsme ho mohli hodit tady do rybníka. On ale samozřejmě věřil tomu, co mu řekli, a přičítal to světici. Bodejť ne! Ne, neřekl bych, že v tom byl také, aspoň ne vědomě. Ale dal jim příležitost vidět nádherný výjev milosti. Všiml jste si, že ho na starost přes noc dostal právě Jeroným? Svatého vidění se nedostane každému – musí to být ten pravý!“ Smutně mnul větvičku s mladým zeleným listím mezi prsty a vůně se linula vzduchem časného jitra. „A ten pravý taky půjde s převorem Robertem do Walesu,“ dodal s jistotou. „Uvidíte!“

Nebylo o tom pochyby, tenhle mladík měl chuť uvidět zase kus světa a nadechnout se vzduchu venku za klášterními zdmi. Bratr Cadfael se zamyslel, a to nejen kvůli svému mladému pomocníkovi, ale i kvůli sobě. Taková událost v klidném klášterním životě by se neměla propást. Také jeho to začalo lákat.

„Pravda,“ řekl zamyšleně. „Asi bychom s věcmi měli trochu pohnout. Aby si ve Walesu nemysleli, že Jeroným je to nejlepší, co může Shrewsbury nabídnout!“

„Vy máte asi tolik naděje, že vás pozvou s sebou, jako já,“ řekl bratr Jan se svou obvyklou přímostí. „Jeroným půjde jistě, převor Robert musí mít s sebou svou pravou ruku. A nevinný blázen Columbanus byl nástrojem milosti, a k něčemu podobnému se může hodit znovu. Bratra podpřevora musí vzít, aby se neřeklo. Ale jak bychom se mezi ně vloudili my? Vyrazit na cestu mohou až za několik dní, protože truhláři a řezbáři ještě pilně pracují na té nádherné ostatkové rakvi, kterou vezmou s sebou pro dámu. Ale to jim bude ještě nějakou dobu trvat. Dejte se do toho, bratře, a vymyslete něco! Není nic, co byste nedokázal, když se do toho vložíte! Převor nepřevor!“

„No no, řekl jsem, že nemáš žádnou víru?“ řekl bratr Cadfael potěšeně a odzbrojeně. „Já bych se mezi ně možná vecpal, to by snad šlo, ale co s tebou, ty rošťáku? Co umíš, abys byl na takové výpravě k něčemu?“

„Umím to s mulami,“ řekl bratr Jan s nadějí, „a přece si nemyslíte, že by šel převor Robert pěšky. Nebo že ty muly bude sám hřebelcovat a krmit a napájet. Natož po nich uklízet. Potřebují někoho, kdo zastane všechnu těžkou práci a kdo se o ně bude starat. Proč bych to nemohl být já?“

To bylo opravdu něco, na co nikdo zatím nepomyslel. A proč brát laického bratra, když je tu bratr z kláštera, který krásně zpívá při mši, a navíc chce dělat těžkou práci? Hoch si výlet zaslouží, když si ho chce takhle těžce odpracovat. Ostatně, může být užitečný. Jestli ne převoru Robertovi, určitě bratru Cadfaelovi.

„Uvidíme,“ řekl bylinkář a s tím hnal zase svého rebela do práce. Ale po večeři, v ospalé půlhodince, kdy starci spí a novici si hrají, zašel za opatem Heribertem do jeho pracovny.

„Otče opate, zdá se mi, že jsme si tuhle výpravu do Gwytherinu pořádně nerozmysleli. Nejdřív musíme dát vědět biskupovi v Bangoru, v jehož diecézi Gwytherin leží, protože bez jeho souhlasu nemůžeme začít. Tam nepotřebujeme mluvčího, který umí velšsky, protože biskup jistě umí latinsky. Ale každý kněz farnosti ve Walesu latinsky neumí, a my se s gwytherinským knězem domluvit musíme, pokud nám biskup dá své svolení. Ale hlavně, diecéze bangorská je v moci gwyneddského krále a jeho souhlas a dobrá vůle jsou zrovna tak důležité jako souhlas církve. Princové Gwyneddu mluví jen velšsky, třebaže mají učené písaře. Otec převor jistě trochu velšsky umí, ale…“

„To máš pravdu,“ vylekal se opat Heribert. „Opravdu umí jen trochu. A králův souhlas je velice důležitý. Bratře Cadfaele, pro tebe je přece velština mateřským jazykem, takže ji umíš dokonale. Nemohl bys…? Já vím, zahrada… Ale s tvou pomocí by to všechno šlo lépe.“

„V zahradě je všechno v pořádku,“ ujistil ho bratr Cadfael, „a deset nebo více dní to beze mě vydrží. Rád budu dělat tlumočníka a pomohu i v Gwytherinu.“

„Tak dobrá!“ vydechl si opat s úlevou. „Pojedeš s převorem Robertem a budeš naším hlasem ve Walesu. Sám tvému konání požehnám a budeš moci jednat mým jménem.“

Opat byl starý a mírný a dobrotivý, zatímco ctižádostí, sebevědomím a rozhodností nevynikal. Ohledně věci bratra Jana se na něj dalo jít dvojím způsobem, a Cadfael si vybral ten jednodušší a poctivější.

„Otče opate, je tu jeden mladý bratr, o jehož dobré vůli nemám pochyby, ale zato o tom, jestli se k nám opravdu hodí. Mám ho rád a chtěl bych, aby našel svou pravou cestu, protože jestli ji najde, už ji neopustí. Naše cesta to však možná nebude. Prosím tě, abych ho mohl vzít s sebou, aby nám po cestě sekal dříví a vážil vodu, a měl tak čas na rozmyšlenou.“

Opat Heribert se tvářil trochu zklamaně a nešťastně, ale chápavě. Možná že si vzpomínal na dávné doby, kdy také on měl pochybnosti.

„Nerad bych odpíral komukoli, kdo se může lépe hodit k jiné Boží službě. Kdo z nás může říci, že se nikdy neohlédl přes rameno? S převorem Robertem jsi o tomhle nemluvil?“ tázal se opatrně s nevinnou tváří, třebaže mu to dělalo starosti.

„Ne, otče opate,“ odpověděl Cadfael a zatvářil se ctnostně. „Nechtěl jsem ho s takovou maličkostí zatěžovat, když má tolik starostí.“

„Velmi správně!“ souhlasil opat srdečně. „Bylo by nevhodné odvracet jeho mysl od jeho velkého úkolu. Raději bych mu důvod, proč bereš toho mladíka na výpravu, nevysvětloval. Převor Robert by se ve své neotřesitelné jistotě mohl dívat přísně na někoho, kdo se ohlíží, když má přiložit ruku k rádlu.“

„Jenže, otče, všichni se za pluh nehodíme. Někteří se možná hodí k jiné práci.“

„Pravda!“ odvětil opat a lehce se usmál, když si připomněl, že sám bratr Cadfael je záhadou, která se mu stále znovu vrací, třebaže pak na ni zase vždycky zapomene. „Musím se přiznat, že jsem si často myslel… Ale na tom konečně nezáleží. Dobrá, řekni mi, jak se ten mladý bratr jmenuje, a budeš ho mít.“

[ II ]

Převorova krásná ledová tvář se mimoděk zachmuřila a zatvářil se podezíravě, když uslyšel, o koho se jeho výprava má rozrůst. Nepříjemná nezávislost bratra Cadfaela, hledícího přitom na něj tak nevinně, ho dráždila, aniž by k tomu měl nějaký důvod, jako by samotná jeho důstojnost byla nějak ohrožována. O bratru Janovi nevěděl nic špatného, jenom měl až příliš červené vlasy i tváře a četl o dávných mučednících s takovou chutí, že zrovna ožívali před očima. To všechno jaksi uráželo převorův vkus. Nicméně, když opat ve vší nevinnosti poručil, aby se přidali k výpravě, a konečně nedalo se popřít, že tlumočníka asi budou potřebovat, převor se nevzpíral a podrobil se.

Vyrazili hned, jen co byl krásný relikviář pro ostatky světice hotov; byl z leštěného dubu zdobeného stříbrem, aby bylo vidět, jakou čest budou prokazovat Winifredě v jejím novém sídle. V třetím týdnu května dorazili do Bangoru a vyprávěli svůj příběh biskupu Davidovi, který je přijal vlídně a souhlasil s navrhovaným přenesením, bude-li souhlasit také princ Owain, toho času regent Gwyneddu, protože starý král, jeho otec, byl nemocen. Prince dostihli v Aberu. I on souhlasil, a nejen to, poslal s nimi svého jediného písaře a kaplana, který uměl anglicky, aby jim ukázal nejrychlejší a nejlepší cestu do Gwytherinu a aby je doporučil tamějšímu farnímu knězi. S biskupským a královským požehnáním vedl tedy převor Robert výpravu na poslední úsek cesty, až příliš lehce přesvědčen, že je vede Boží vůle a že je dovede až k triumfálnímu konci.

Z conwayského údolí se obrátili k Llanrwstu a začali šplhat od řeky do zalesněného úbočí. U vodopádu minuli řeku Elwy, ještě mladou a malou, a jeli pomalu na jihovýchod hustými lesy, přes další úbočí, za nímž opět sestoupili do náhorního údolí malé říčky, na jejíž březích se

rozkládaly bahnité luhy. Vedle těchto šťavnatých pastvin se táhl úzký pruh zoraných polí, svažitých a kamenitých, ale chráněných lesy. Zalesněná úbočí po obou stranách ubíhala do strany a v nich se skrývaly roztroušené usedlosti. Pole byla už osázená a tu a tam kvetly sady. Pod nimi, kde lesy ustupovaly a ponechávaly zelené prostranství, stál zářivě obílený kamenný kostelík a vedle něho dřevěný domek.

„Vidíte cíl své cesty,“ řekl kaplan Urien. Byl to pomenší, čistě oholený muž, dobře oblečený a na pěkném koni, spíš vyslanec než písař.

„To je Gwytherin?“ zeptal se převor Robert.

„Tamhle je kostel a knězův dům. Farnost se táhne na mnoho mil kolem říčního údolí a po obou březích skoro ke Cledwenu. My se neshromažďujeme ve vesnicích jako vy Angličané. Dobré země k lovu je spousta, ale málo orné půdy. Každý žije tam, kde mu to vyhovuje, aby mohl orat své lány a pečovat o svou zvěř.“

„Je to krásné místo,“ řekl podpřevor a myslel to upřímně, protože jeden zalesněný vrch za druhým předváděly jarní krásu ve všech odstínech zeleně a říční louky ležely jako náhrdelník smaragdů podél náhrdelníku stříbrného a azurového.

„Pěkně se na to kouká, těžko se tu pracuje,“ odvětil Urien prakticky. „Podívejte se na to volské spřežení tamhle na druhé straně, jak orají novou půdu, když už ostatní lány jsou osázené. Vidíte tu námahu, a představíte si, jak těžká je ta náhorní půda.“

Přes řeku, trochu pod nimi a dosti vzdálená, táhla se křivka nových brázd mezi zoranými poli a přiklánějícími se stromy jako tmavohnědé písmo na svahu, a ve vyšší brázdě ještě nedokončené se opírali voli do svého jha a oráč za nimi tlačil těžkou radlici. Před párem volů šel pozpátku muž, mával lehce rukama a prutem, který sloužil k povzbuzování, ne k trestání, a čistým, vysokým hlasem volal na voly, povzbuzoval je a chválil. Ti k němu natahovali krky a táhli ze všech sil. Za radlicí ležela nově obrácená země, šedohnědá a vazká, vlhká a vonící.

„Tvrdá země,“ řekl Urien, ne jako by si stěžoval, jenom potvrzoval fakt, a pobídl koně dolů ke kostelu. „Pojeďte, představím vás otci Huwovi a postarám se, abyste byli dobře přijati.“

Jeli za ním po zelené stezce, vinoucí se z vrchů, a brzy ztratili výhled do údolí mezi tu a tam kvetoucími stromy. Mezi lesy bylo občas vidět dřevěné stavení, obklopené malou zahrádkou, a zase jim zmizelo z očí.

„Viděl jste?“ zašeptal bratr Jan Cadfaelovi do ucha, když kráčel vedle jeho soumara. „Viděl jste, jak voli táhli za tím chlapíkem, tam kam chtěl, jenom aby se mu zalíbili? A taková těžká práce! Tohle bych chtěl umět!“

„Je to těžká práce pro člověka jako pro zvíře,“ řekl bratr Cadfael.

„Ale oni to dělali rádi! Chtěli jít za ním, dělat to, co on chce. Dokázali by oddaní žáci více, bratře? Nemyslíte, že taková práce musí člověka těšit?“

„Člověka i Boha to těší, když vidí své věrné, jak mu rádi slouží,“ řekl bratr Cadfael trpělivě a opatrně. „Ale tiše teď, sotva jsme dojeli. Ještě bude čas se tady porozhlédnout.“

Dostali se na malé travnaté prostranství se zeleninovými zahrádkami. Kamenný kostelík s malou věžičkou a ještě menším zvonem, který byl vidět uvnitř, svítil bělobou až do modra proti vší té zeleni. Z kapustového záhonu, který právě osázel za dřevěnou chalupou, vstal pomenší muž v hnědé kutně vykasané ke kolenům, s bytelnýma opálenýma nohama a s houštinou kudrnatých tmavohnědých vlasů a vousů skrývajících opálenou širokou tvář s udiveným výrazem ve velkých tmavomodrých očích. Spěšně se blížil a otíral si ruce do podolku. Zblízka byly jeho oči ještě modřejší, větší a udivenější, a vylekané jako oči srny.

„Dobrý den, otče Huwe,“ pozdravil Urien a přitáhl otěže. „Přivedl jsem vám vzácné hosty z Anglie s důležitým nábožným posláním, a s požehnáním prince i biskupa.“

Když vjeli na prostranství, kněz tam byl sám, ale než Urien skončil své uvítání, sběhly se bůhvíodkud tiché pozorné postavy a zvědavě se shlukly kolem svého faráře. Z roztěkaného pohledu otce Huwa se dalo vyčíst, že vylekaně počítá, kolik cizinců se vejde do jeho skromného příbytku, kam dá ty ostatní, jak je všechny uživí ze své spíže a kde by nejlépe sehnal další jídlo. Ale neuvítat je nepřicházelo v úvahu. Hosté jsou svatosvatí, a nikdo se jich nesmí ani zeptat, jak dlouho hodlají zůstat, ani kdyby ho měli úplně zruinovat.

„Moje ubohá domácnost je vám celá k službám, ctihodní otcové, a já taky. Přicházíte rovnou z Aberu?“

„Z Aberu,“ potvrdil Urien, „od prince Owaina, k němuž se musím zase večer vrátit. Jsem jen ohlašovatel těchto benediktinských bratří, přicházejících za svatým posláním, a až vám vysvětlím, oč jde, nechám je ve vašich rukách.“ Představil je všechny jménem, prvního převora Roberta. „A nebojte se, že se s nimi nedomluvíte, až odejdu, protože tady bratr Cadfael pochází z Gwyneddu a mluví velšsky zrovna tak dobře jako vy.“

Huw se okamžitě přestal tvářit tak ustaraně a vylekaně, ale pro případ, že by měl nějaké pochybnosti, pozdravil ho Cadfael ve slíbeném jazyce, což zase k jeho potěše vyvolalo stejnou nedůvěru a nejistotu v šedých očích převora Roberta, obyčejně tak sebejistých.

„Jste vítáni v našem chudém domě, který jste poctili návštěvou,“ řekl Huw, přelétl očima koně, muly a jejich náklad a pak bez váhání zavolal přes rameno několik jmen. V odpověď přiběhli vlasatý starší muž a opálený, asi desetiletý chlapec. „Ianto, pomoz dobrému bratrovi napojit zvířata a zaveď je do malé ohrady, aby se napásla, než vymyslíme, jak je ustájíme. Edwine, zaběhni k Marared, že máme hosty, a pomoz jí donést vodu a víno.“

Běželi vykonat jeho rozkazy a několik dalších, kteří se tu shromáždili, opálených bosých mužů, štíhlých tmavovlasých žen a polonahých dětí, se stáhlo do kruhu a polohlasně se radilo. Pak ženy odběhly ke svým ohňům a pecím, aby odtud přinesly nějaké dobroty a aby se o Gwytherinu neřeklo, že je nepohostinný.

„Když je tak hezky a teplo,“ Huw se postavil stranou a pohybem je zval do malé zahrádky, „v sadě se vám asi bude sedět nejlépe. Mám tam lavice a stůl. Přes léto bydlím většinou venku. Jít dovnitř a zapálit oheň, na to je času dost, až se dny zkrátí a nastane chladno.“

Jeho obročí bylo maličké a žil dost nuzně, ale o ovocné stromy se staral dobře a byl to pilný zahradník, jak pozoroval s uznáním bratr Cadfael. A vzhledem k tomu, že byl zřejmě jako výjimka mezi keltskými kněžími svobodný, a přitom docela šťastný, udržoval svůj chudý domek a pozemek v pořádku a dokázal ze svých zásob nebo z majetku farníků vykouzlit i čisté dřevěné podnosy a dobrý chléb na ně, a prosté, ale docela pěkné rohy na pití trpkého červeného vína. Všechny hostitelské obřady prováděl se skromnou důstojností. Chlapec Edwin se vrátil s čipernou stařenkou, Huwovou sousedkou, která nesla jídlo a pití. A zatímco návštěvníci seděli na sluníčku, leckdo z gwytherinských sousedů si našel příležitost přijít i z větší dálky v té roztahané farnosti a pečlivě, ale nenápadně se na hosty podívat zpoza proutěného plotu. Taková návštěva je nepoctila každý den, ba ani každý rok. Každičký člen farnosti bude do večera vědět nejenom, že v Huwově domě jsou na návštěvě mniši ze Shrewsbury, ale také kolik jich je, jak vypadají, jaké mají pěkné koně a muly, a docela možná i to, proč přišli. Ale okukování a naslouchání se dělo naprosto nenápadně a zdvořile.

„A teď, protože mistr Urien se musí vrátit do Aberu,“ začal Huw, když se najedli a odpočinuli si, „bylo by dobře, kdyby mi řekl, čím mohu sloužit bratřím ze Shrewsbury, aby věděl, že se domluvíme, než od nás odejde. A bude-li to v mých silách, vyhovím mu.“

Urien mu vyprávěl příběh, jak jej sám slyšel, a převor Robert jej pak opakoval ještě jednou podrobněji, takže se bratr Jan začal nudit a pozoroval proto kolemjdoucí, jak jdou podél plotu, jak bystře naslouchají a plaše, ale ostře pozorují. Jeho zvědavost a zájem byly očividnější než jejich. A že tu mají hezká děvčata! Zrovna tahle, jak jde kolem plotu, pěkně pomalu – ví, že se na ni dívá! – a ten dlouhý, těžký cop přes rameno, barvy leštěného dubu, hedvábně lesklý, dokonce se stříbřitými vlákny, jako jsou léta dubu…

„A biskup s vaší nabídkou souhlasil?“ zeptal se Huw po dlouhém tichu a hlasem, který prozrazoval údiv a pochybnost.

„Biskup i princ souhlasili.“ Převora Roberta vyvedl z míry i náznak nesouhlasu. „Doufám, že nás znamení nemýlila? Žila tu svatá Winifred po svém vzkříšení a je tady pohřbená?“

Huw přisvědčil, ale tak nedůvěřivě a zdráhavě, že si Cadfael pomyslel, jestli vůbec ví, kde je pohřbená a v jakém stavu je její hrob po té dlouhé době, kdy si na ni naposled vzpomněl.

„Leží tady na hřbitově?“ Bílý kostelík zářil provokativně na slunci.

„Ne, tady ne.“ Teď byla slyšet jasně úleva, že se odhalení hrobu oddálí. „Tenhle kostel je příliš nový. Její hrob najdete na starém pohřebišti u dřevěné kaple na kopci, asi tak míli odsud. Tam se už dlouho nepohřbívá. Ano, znamení jistě přejí vašim plánům, a svatá leží opravdu tady v Gwytherinu. Ale…“

„Ale?“ zeptal se převor Robert s nevolí. „Biskup i princ nám dali požehnání a doporučili nás vaší přízni. Navíc jsme slyšeli, a oni s tím souhlasili, že se tady o světici nikdo nestará a že se možná chce přestěhovat tam, kde bude více ctěna.“

„Nikdy jsem neslyšel,“ namítl Huw pokorně, „že by svatí stáli o čest sami pro sebe víc než o slávu Boží. Takže nevím, co si svatá Winifred sama přeje. Že jí chcete vy a váš klášter prokázat čest, to je jen správné. Ale… Naše svatá panna prožila svůj znovuvzkříšený život tady a nikde jinde. Zde zemřela podruhé a je zde pohřbena, a i když ji moji lidé třeba zanedbávali, protože chybovat je lidské, vždycky věděli, že je tady mezi nimi a že kdyby bylo potřeba, že se na ni mohou vždycky spolehnout. U velšské svaté to znamená mnoho. Princ a biskup – které oba velmi ctím – možná nechápou, jak bude mým ovečkám, když jejich nejsvětější panna bude vyzvednuta z hrobu a převezena do Anglie. Koruně a berli to může být jedno, svatá je svatá, ať její ostatky leží kdekoli. Ale já vám řeknu rovnou, že lidem v Gwytherinu se to líbit nebude!“

Bratr Cadfael, kterého nad touto domáckou řečí popadlo velšské vlastenectví, si vzal na tomto místě od Uriena slovo a začal překládat s intonací barda.

Když byl v nejlepším, obrátil se od tváří, jež ho svým výrazem vyrušovaly, k jiné, která ho zarazila ještě víc. Dívka se světle dubovým nádechem na vlasech procházela opět kolem plotu a byla tak okouzlena tím, co slyšela a jak to bylo řečeno, že na chvíli zapomněla jít dál a stála tu a hleděla, tvář jako jabloňový květ jí zářila a růžové rty se smály. A stejně okouzleně, jako hleděla na Cadfaela, díval se bratr Jan na ni. Cadfael to všecko viděl a jen na ně oba zíral. Ale dívka se najednou lekla, krásně se zarděla a prchla. Bratr Jan se za ní dlouho díval.

„Na tom snad přece nezáleží,“ pronesl převor Robert zlověstně mírným hlasem. „Váš biskup a princ se vyjádřili jasně. Farníků se nikdo ptát nemusí.“

I to Cadfael přeložil, přičemž Urien raději mlčel. „Vyloučeno!“ řekl Huw pevně, jist si sám sebou. „Jde-li o takhle vážnou záležitost, která se dotýká celé farnosti, musí se svolat shromáždění svobodných sedláků a věc se jim musí v úplnosti veřejně předložit. Zajisté, že převáží vůle prince a biskupa, ale i to se musí lidu oznámit, aby mohl říct ano, nebo ne. Svolám je hned zítra. Vaší žádosti může být vyhověno jen tak, že bude obecně přijata.“

„Pravdu dí,“ potvrdil Urien, dívaje se do přísných a napůl uražených očí převorových. „Uděláte moudře, když získáte dobrou vůli Gwytherinu, ať máte povolení sebevíce. Svého biskupa si váží a s králem a jeho syny jsou docela spokojeni, takže vás to ani příliš nezdrží.“

Převor Robert přijal varování i ujištění a pochopil, že potřebuje čas na rozmyšlenou a na stanovení nové strategie. Když Urien vstal a měl se k odchodu, neboť jeho poslání bylo přesně splněno, zvedl se také převor, o půl hlavy vyšší než všichni okolo, a složil dlouhé bílé ruce v pokorné rezignaci.

„Máme víc než dvě hodiny do nešporů,“ řekl s pohledem na slunce. „Rád bych odešel do vašeho kostela a strávil nějaký čas v meditaci a v modlitbě, aby nás Pán v této věci dobře vedl. Bratře Cadfaele, ty zůstaň raději s otcem Huwem a pomoz mu s přípravami, a ty, bratře Jane, dohlédni na ustájení koní. Ostatní pojďte se mnou pomodlit se za to, abychom provedli svůj podnik správně.“

Odplul ve své stříbrovlasé výšce a majestátnosti, a musel sehnout hlavu, aby prošel pod nízkým obloukem kostelního vchodu. Bratři Richard, Jeroným a Columbanus zmizeli za ním. Jistě nevyužijí všechen čas k modlitbě. Budou vymýšlet důvody nebo hrozby, které by nejvíc zapůsobily na shromáždění farníků otce Huwa.

Bratr Jan hleděl za vznešenou stříbrnou hlavou, která se sehnula přesně a důstojně pod kamenný oblouk, a pak se mu z úst vydralo něco mezi povzdechem a zdušeným smíchem, jako by se byl těšil na nehodu. Po té cestě a pobytu na čerstvém vzduchu vypadal ještě červeněji a zdravěji než kdy dříve.

„Celou cestu se těším, že se dostanu na toho šedého grošáka,“ řekl. „Richard na něm sedí jak pytel brambor. Doufám, že stáj otce Huwa je aspoň míli daleko.“

Otec Huw si zřejmě zajistil pomoc dvou nejbližších mohovitých sousedů, ale ani ti nebydleli v té roztroušené farnosti nijak blízko.

„Sám ubytuji samozřejmě převora a podpřevora,“ řekl. „Budu spát v přístěnku nad kravskou stájí. Pro zvířata tu mám málo pastvy a nemám je kam dát, ale kovář Bened má dobrou ohradu nad říčními lukami a má taky ustájení se seníkem, jestli tomuhle mladému bratrovi nebude vadit, že bude skoro míli od svých přátel. A pro tebe a tvé dva druhy, bratře Cadfaele, je tu Cadwallonův dům, asi půl míle mezi lesy. Je to tady největší panství.“

Bratr Cadfael viděl, že mu hrozí bydlení s Jeronýmem a Columbanem, a nechtělo se mu do toho. „Já jsem tady jediný, kdo umí dobře velšsky,“ vysvětlil diplomaticky, „a tak bych měl zůstat blízko převora Roberta. Jestli ti to nevadí, Huwe, rád bych bydlel s tebou v tom přístěnku nad krávou, byl bych tam docela spokojen.“

„Jestli si to přeješ,“ řekl Huw prostě, „budu rád, když mi budeš dělat společnost. A teď musím ukázat tomuhle mladíkovi cestu ke kovárně.“

„A já,“ dodal Cadfael, ‚jestli mě nepotřebuješ – a tamhleten mladík rozumí každé řeči, nebo taky žádné! – já bych kousek doprovodil Uriena. A když se seznámím ještě s některou tvou ovečkou, tím lépe, protože se mi líbí stejně jako tohle údolí.“

Bratr Jan vyšel z maličké ohrady s dvěma vysokými koňmi, za nimiž na otěžích následovaly muly. Huw za nimi hleděl skoro stejně nadšeně jako Jan a laskal očima hladké linie krků a plecí.

„Jak dávno jsem nejel na dobrém koni!“ řekl toužebně. „Tak pojďte, otče,“ vyzval ho bratr Jan, jenž rozuměl jeho pohledu, když ne slovům. „Vzhůru! Pomohu vám na strakáče, jestli chcete. A jeďte první!“ Nastavil knězi pod nohu dlaň a zdvihl ho, celého omámeného nadšením, do sedla. Vyskočil sám na šedého grošáka a jel vedle něho, kdyby starší muž potřeboval pomoc; ale snědá kolena tiskla koně pevně. Kněz jezdecké umění ještě nezapomněl. „Výborně!“ smál se Jan. „Půjde nám to, nakonec si ještě dáme závody!“

Urien zastavil svého koně a díval se za nimi, jak vyjíždějí z údolí. „Tady jedou dva šťastní lidé,“ řekl zamyšleně.

„Já se jen divím,“ řekl Cadfael, ‚jak se ten mladík vůbec dostal do kláštera.“

„A jak vy?“ zeptal se Urien s nohou ve třmenu. „Pojďte, jestli si to tu chcete prohlédnout, vezmeme to trochu údolím a já se pak odpojím a pojedu do kopců.“

Rozloučili se na vrcholu úžlabiny mezi stromy, odkud viděli přes terénní vlnu, jak volské spřežení na úbočí nad úrodnější půdou pořád ještě oře druhou brázdu v řadě nad první. Dvě takové brázdy za den znamenaly ohromný kus práce.

„Váš převor udělá dobře,“ řekl Urien na rozloučenou, „když si vezme příklad tamhle z toho mladíka. Chválit a pobízet se u nás vyplatí lépe než poroučet. Ale to vám nemusím vykládat – však jste Velšan jako já.“

Cadfael ho pozoroval, jak mizí pomalu po vysekané cestě, až se ztratil mezi stromy. Pak se obrátil zpátky ke Gwytherinu, ale šel po svahu dolů k řece a díval se zpod zeleného stínu velkého dubu přes sluncem ozářená luka a stříbrnou stuhu řeky, jak se spřežení lopotí s posledním úsekem brázdy. Nebylo teď od něho daleko, a viděl zřetelně pot lesknoucí se na srsti zvířat a těžkou prsť, jak odpadá od radlice. Oráč byl tmavý, rozložitý a silný a rozcuchané kudrny měl postříkané šedí, ale poháněč byl vysoký a štíhlý a jeho kadeřavé vlasy, vinoucí se po krku a padající do zpoceného čela, byly světlé jako len. Šel pozpátku popaměti, lehce a jistě a bez ohlížení, jako by měl oči na patách. Jeho hlas už byl po dlouhé námaze ochraptělý a unavený, ale pořád čistý a veselý, účinnější než pohánění, když povzbuzoval unavená zvířata na posledním úseku, volal je, lákal a chválil, že toho udělali spoustu a teď že si odpočinou a dostanou krmení, hned že půjdou domů a že je na ně pyšný a má je rád. Zrovna jako kdyby mluvil ke křesťanským duším. A zvířata táhla a namáhala se ve svém jhu a pořád se na něj dívala a zřejmě by udělala cokoli, aby se mu zavděčila. Když se pluh na konci brázdy zastavil a z volů se kouřilo a stáli se svěšenou hlavou, mladík šel a objal vedoucího vola kolem krku a druhého drbal v kudrnaté srsti. Cadfael řekl nahlas: „Výborně! Ale jak ty ses, kamaráde, dostal do Walesu?“

Něco malého, kulatého a tvrdého spadlo najednou z listí nad ním a udeřilo ho rovnou do opálené tonzury. Sáhl si rukou na hlavu a zamumlal něco nekřesťanského. Ale byl to jen loňský žalud, ztvrdlý na vzduchu jako kamínek. Vzhlédl do listí nahoru. Už bylo husté a přecházelo ze žluti do tmavozelena, a zdálo se mu, že se nějak divně chvěje na to, aby ten žalud spadl náhodně. Chvění se rychle ztišilo a i to ztišení bylo nápadné a opatrné. Cadfael poodešel několik yardů, jako kdyby chtěl jít dál, a otočil se u další skupiny keřů, jestli se návnada zasekne.

Malá nahá nožka, trochu umazaná od mechu a kůry, spustila se z větví na oporu na kmeni. Druhá štíhlá nožka se k ní připojila, jak se hoch připravil ke skoku. Bratr Cadfael, zaujat, náhle odvrátil oči a obrátil se zády. Usmíval se, a místo aby odešel, vydal se kolem keře a vyšel nevinně na druhé straně, přímo před ptáčkem, který teď vylétl z hnízda. Žádný hoch, jak se domníval, ale dívka, a to velice hezká, stála slušně na zemi se spuštěnými sukněmi, že jí nebyly vidět ani prsty u nohou.

Stáli a hleděli jeden na druhého s netajenou zvědavostí, žádného z nich setkání nevyvedlo z míry. Jí mohlo být osmnáct nebo devatenáct, možná méně, protože měla jakousi vzpřímenou sebejistotu, která jí dodávala dospělou důstojnost, třebaže zrovna seskočila s dubu. A i když měla bosé nohy a rozpuštěné vlasy, nebyla to prostá vesničanka. Bylo vidět, že zná svou cenu. Její šaty byly z jemné ručně tkané vlny nabarvené světle modře, a u krku a na rukávech byly vyšívané. A byla nepochybně krásná. Tvář byla oválná a pevných rysů, vlasy, které se jí divoce vlnily po zádech, byly skoro černé, ale hrály v nich červenavé jiskérky, kde se jich dotklo světlo, a velké oči s černými řasami, pozorující bratra Cadfaela s upřímným zájmem, byly skoro téže barvy, temné jako slíva, jasné jako záblesk slídy v říčním kaménku.

„Vy jste jeden z těch mnichů ze Shrewsbury,“ řekla s jistotou. A k jeho překvapení mluvila plynnou lehkou angličtinou.

„Jsem,“ přisvědčil Cadfael. „Ale jak ses o nás dověděla tak brzo? Myslím, žes nebyla mezi těmi, kdo se schválně promenovali kolem Huwovy zahrady, když jsme tam hovořili. Byla tam jedna hezká dívka, to se pamatuji, ale ne tmavovláska jako ty.“

Usmála se. Měla krásný úsměv, náhlý a zářivý. „Ach, to byla jistě Annest. Ale v Gwytherinu ví už o vás každý a všichni vědí, proč jste přišli. Otec Huw má pravdu,“ řekla vážně, „lidem se to vůbec nezamlouvá. Proč nám chcete odvézt svatou Winifredu? Když tu už je tak dlouho a nikdo si jí předtím nevšiml? To mi nepřipadá sousedské ani poctivé.“

Mluvila neobyčejně přesně a správně, a nestačil se divit, kde přišla Velšanka k takové angličtině. Jako by to byl její rodný jazyk – ledaže se jí naučila z lásky.

„Abych pravdu řekl, sám si tím nejsem jistý,“ přiznal nerad. „Když mluvil otec Huw za svou farnost, téměř jsem s ním souhlasil.“

Tu se na něj podívala ostřeji a opatrněji a zamračila se nad nějakou vlastní pochybností. Někdo ji informoval opravdu přesně, co se dělo v zahradě otce Huwa. Chvíli váhala a pak na něj spustila velšsky: „Vy musíte být ten, kdo mluví naším jazykem, ten, co překládal slova otce Huwa.“ Vypadalo to, že ji to trápí. „Vy umíte velšsky! Vy mi rozumíte právě teď, když na vás mluvím!“

„Já jsem stejný Velšan jako ty, dítě,“ připustil mírně, „obyčejný benediktin středního věku, který ještě nezapomněl mateřskou řeč. Ale nestačím se divit, jak ty umíš anglicky, tady uprostřed Rhosu.“

„Ne ne, já umím jen trošku,“ bránila se. „Začala jsem anglicky kvůli vám, protože jsem myslela, že jste Angličan. Jak jsem měla vědět, že jste právě tamten?“ Proč ji jeho umění tak vyvádí z míry? A proč se pořád ohlíží k řece, blýskající se mezi stromy? Náhle také on zahlédl stejně rychle jako ona štíhlého světlovlasého mladíka, jenž nebyl Velšan, ale zato byl jistě nejlepším poháněčem volů v Gwyneddu, jak opustil svoje klidně pijící spřežení, ponořil se po stehna do řeky a brodil se vodní tříští zrovna k tomuhle vysokému dubu. A dívka seděla právě na něm, zřejmě aby dobře viděla na jeho orání. A slezla hned, jak skončil! „Stydím se za svou angličtinu!“ řekla prosebně. „Nikomu o ní neříkejte!“

Přála si, aby zmizel, a přitom ho prosila o diskrétnost. Jeho přítomnost jí vadí, to je jisté.

„Taky jsem měl potíže,“ řekl klidně, „když jsem to poprvé zkoušel s angličtinou. Není pochyby, že je to těžké. A teď už abych šel domů, nebo přijdu pozdě na nešpory.“

„Bůh s vámi, otče,“ řekla celá rozzářená, jak se jí ulevilo. „A s tebou, dítě.“

Odešel pečlivě vybraným směrem, aby se nesrazil se světlovlasým mladíkem. Dlouho se za ním dívala, než se radostně obrátila k poháněči volů, který už cákal na mělčině a pak vyšplhal na břeh. Cadfael tušil, že dívka ví o tom, co vypozoroval a pochopil a že je potěšená tím, že mlčí. Potěšená a uklidněná. Velšanka dobrého rodu s vyšíváním na lemu šatů musí být hodně opatrná, když se schází s cizincem, člověkem bez majetku a kořenů zde v klanové společnosti, kde nemít místo v rodu znamená nemít prostředky k obživě. A přitom je to takový příjemný hezký mladík, šikovný a hodný ke svým zvířatům. Cadfael se ohlédl, když věděl, že ho zakrývají keře, a viděl, jak přistupují tiše a radostně k sobě, aniž by se dotkli jeden druhého, téměř plaše. Už se neohlížel.

Koho bych tady potřeboval, uvažoval po cestě ke gwytherinskému kostelu, by byl nějaký dobrý přítel, který by znal každého muže, ženu i dítě ve farnosti, aniž by se musel starat o jejich duše. Nějaký rozumný společník u vína, to by bylo ono.

[ III ]

Přání se mu splnilo ne jednou, ale trojnásobně, když za soumraku po večerní mši provázel bratra Jana ke kovárně. Převor Robert a bratr Richard odešli už spát do Huwova domu, Jeroným s Columbanem se vydali na cestu do lesů na Cadwallonovo panství, a kdo by se staral, zda bratr Cadfael odešel také na své lůžko v knězově seníku, nebo sbírá po Gwytherinu klepy? Jeho ubytování se mu zatím velice vyplatilo. V tuto soumračnou hodinu se mu vůbec nechtělo spát, a na půlnoční je tu také nikdo nebude budit. Bratr Jan se už těšil, jak ho představí v kovárně, a otec Huw s tím souhlasil ze svých vlastních důvodů. Bylo by dobře, kdyby také jiní promluvili v zájmu farnosti, a kovář Bened je vážený muž, jako všichni jeho řemesla, a jeho slovo něco platí.

Na Benedově zápraží seděli při jejich příchodu tři muži a medovina kolovala stejně rychle jako řeč. Když Cadfael s Janem přišli, všechny hlavy se zvedly a okamžité ticho ukázalo solidaritu místních lidí. Ale bratra Jana už zřejmě přijali mezi sebe a Cadfael je pozdravil velšsky, jako když rybář hází návnadu, a hned byl přivítán s větší vřelostí, než by projevili Angličanovi. Annest se světle hnědými vlasy prozářenými sluncem zřejmě rozšířila zprávu o jeho velšském původu na všechny strany. Vytáhli hned další lavici a rohy na pití začaly kolovat v širším kruhu. Za řekou světlo haslo, soumrak byl zelenavý barvami louky a lesa a protkaný stříbrem řeky.

Bened byl svalnatý podsaditý člověk středního věku s hnědými vlasy a vousy. Mladší z jeho společníků byl ten oráč, který šel toho dne za voly, a nebylo divu, že měl po takové práci žízeň. A třetí byl šedovlasý starší muž s dlouhou udržovanou bradou a jemnýma žilnatýma rukama, oblečený do širokého obleku z domácího sukna,který býval kdysi pěkný, možná na jiném vlastníkovi. Muž se nesl vznešeně a všichni mu prokazovali úctu.

„Tady Padrig je dobrý básník a harfeník,“ představil ho Bened, „a pro Gwytherin je to čest, že mezi námi na chvíli pobývá v Rhisiartově domě. To je tamhle za Cadwallonovým statkem na lesní mýtině, ale Rhisiart má půdu také na druhé straně řeky. Je to největší vlastník tady v okolí. Není tu mnoho lidí, kteří by směli mít doma harfu, jinak bychom byli poctěni návštěvami bardů jako Padrig častěji. Mám také malou harfu – já smím – ale Rhisiartova je prý také v užívání. Hraje na ní jeho dcera.“

„Ženy nemohou být bardy,“ prohlásil Padrig s mírným pohrdáním. „Ale musím říci, že ji má dobře naladěnou a v pořádku. A její otec se stará o umění, a štědře. Žádný bard od něho neodejde s prázdnou, a každého nutí, aby zůstal. Je to dobrá domácnost!“

„A tohle je Cai, Rhisiartův oráč. Jistě jsi ho viděl obracet novou půdu, když jste dneska přicházeli přes vrch.“

„Viděl jsem ho a obdivoval,“ souhlasil srdečně Cadfael.“Nikdy jsem neviděl lepší práci. A máš také dobrého poháněče.“

„Toho nejlepšího,“ přisvědčil Cai bez váhání. „Pracoval jsem už s mnohými, ale jakživ jsem neviděl, aby to někdo takhle uměl se zvířaty jako Engelard. Šli by za ním do pekla. A stejně dobrý je se vším dobytkem, ať se krávy telí nebo jsou nemocné nebo co já vím. Rhisiart by moc litoval, kdyby o něj někdy přišel. Jo, dnes jsme udělali kus práce.“

„Asi vám už otec Huw řekl,“ řekl Cadfael, „že se svolávají všichni svobodní sedláci do kostela zítra po mši, aby si poslechli, co navrhuje náš převor. Tehdy asi uvidíme také Rhisiarta.“

„Uvidíte a uslyšíte,“ usmál se Cai. „Řekne vám to od plic. Je to srdečný, upřímný člověk, ale pruďas; hned svůj hněv zapomene, ale zkuste s ním hnout, když se už rozhodl! To byste spíš hnuli samotným Snowdonem.“

„No, člověk nemůže než držet se toho, čemu věří, a toho by si měl vážit i jeho protivník. A to se jeho synové nezajímají o hudbu, že nechávají harfu sestře?“

„On žádné syny nemá,“ odvětil Bened. „Žena mu umřela a on by si nikdy nevzal jinou, a tak má jen tu jednu dceru.“

„A v příbuzenstvu není mužský dědic? Dcera bývá zřídka dědičkou.“

„Z jeho strany žádný, a je to škoda,“ řekl Cai. „Jediný příbuzný je matčin bratr, a ten na to nemá právo a navíc je starý. Sioned je nejbohatší nevěsta široko daleko a chlapci se za ní táhnou jako vosy na med. Ale dá-li Bůh, bude z ní dobrá žena se synem na klíně dlouho předtím, než Rhisiart odejde ke svým otcům.“

„Co si může kterýkoli velmož přát víc než vnuka od dobrého zetě,“ poznamenal Padrig, vyprázdnil džbán s medovinou a plný roh poslal dokola. „Nevykládej si to špatně, já sám nejsem z Gwytherinu a nemám právo vám do toho mluvit. Ale jestli mohu říci slovo tam, kde přátelé musí mlčet – ty máš povinnost k převorovi, Cai ke svému pánovi a já jen ke svému umění a patronům – nemyslete si, že to budete mít lehké, a nezlobte se, jestli vám to neprojde. Nic proti tobě osobně! Ale kde svobodní sedláci z Walesu nevidí poctivé jednání, nebudou to nazývat poctivým jménem a nenechají si to líbit.“

„Ani by se mi nelíbilo, kdyby nechali,“ řekl Cadfael. „Co mě se týče, nic než poctivé jednání nechci, ne aby někdo přišel ke škodě. A které další pány můžeme čekat? O Cadwallonovi jsem slyšel, dva z našich bratrů se těší jeho pohostinství. A to je Rhisiartův soused?“

„Je to ještě kus za Rhisiartovým domem, dále v lese. Ale jsou to sousedi, jejich pozemky jsou vedle sebe, a přátelí se spolu od mládí. Cadwallon je klidný muž, má rád své pohodlí a lov. Ten řekne ano na všechno, co mu biskup a princ doporučí, ale taky vždycky přitaká všemu, co řekne Rhisiart. Ostatně,“ a Bened vyprázdnil poslední kapku z rohu, „nevím o nic víc než vy, jak se oba rozhodnou. Třeba přijmou vaše znamení a požehnají vašemu úmyslu. Jestli se svobodní sedláci nechají přesvědčit vaším převorem, pak poputuje svatá Winifred s vámi domů a bude konec řečí.“

Konec byl taky s medovinou, aspoň pro ten večer.

„Přespi tady,“ nabídl Bened Padrigovi, když se hosté začali zvedat k odchodu, „dáme si ještě trochu hudby, když budeš zítra muset odejít. Moje harfička potřebuje, aby se na ni hrálo, tak jsem ti ji připravil.“

„Dobrá, když budeš tak laskav,“ odvětil Padrig a odporoučel se se svým hostitelem dovnitř. Cai a bratr Cadfael šli spolu bok po boku k domku otce Huwa a pak ze zdvořilosti ještě Cadfael doprovodil Caie kousek směrem k Rhisiartovi.

„Nechtěl jsem mluvit před Benedem,“ řekl Cai důvěrně, „taky ne před Padrigem, třebaže je to dobrý brach – to jsou nakonec oba! – ale on chodí světem, není odtud. Tahle Sioned, Rhisiartova dcera… Pravda je, že Bened si na ni myslí sám, a je to hodný, poctivý člověk, děvče by se nemělo špatně. Ale je vdovec, chudák, a o moc starší než ona, takže nemá velké vyhlídky. Ale tys to děvče neviděl!“

Bratr Cadfael se začínal domnívat, že asi viděl, že vůbec stačil vidět víc, než bylo dovoleno. Neřekl však nic.

„Holka jako veverka! Stejně rychlá a hbitá, stejně červená a černá. Kdyby neměla nic, stejně by se za ní táhli ze všech stran, a přitom zdědí pozemků, že by o ně stál každý, i kdyby šilhala! A tady chudák Bened pořád mlčí a doufá. Konečně, kováře si váží všude. Ale abych mu nekřivdil, on nestojí o její dědictví. Stojí o ni samotnou. Kdybys ji viděl, tak bys to pochopil. V každém případě,“ povzdychl Cai kvůli svému příteli, „otec už má nápadníka odedávna připraveného. Cadwallonův hoch je odmalička v Rhisiartově domě jako doma a jeho sluhové a sokoli a koně mu byli vždycky k službám, jen co se naučil běhat. A s dívkou vyrůstali spolu. On je taky jediný dědic vedlejšího panství, a co může být pro oba otce lepšího? Už před lety se na tom dohodli. A děti vypadají, že se k sobě výborně hodí, jako bratr a sestra.“

„To se mi nezdá být pro manželství nejlepší,“ poznamenal Cadfael.

„Myslím, že Sioned je stejného názoru,“ řekl Cai suše. „Peredura nechce a nechce. A přitom je to veselý, hezký, živý mladík, samozřejmě rozmazlený, vždyť je to jedináček, ale ukaž mi tady kolem dívku, která by nepřiběhla, kdyby kývl prstem! Jen tahleta ne. To se ví, má ho docela ráda, ale to je celé. Zatím nechce o svatbě ani slyšet a tváří se, že je stále bezstarostným dítětem.“

„A co na to Rhisiart?“ zeptal se Cadfael opatrně.

„Toho taky neznáš. Nesmírně ji miluje, bodejť ne, a ona jeho, což je taky přirozené. Ale co z toho? On ji nechce k ničemu nutit. Každou chvíli jí připomíná, jaký je Peredur chlapík, a ona to nepopírá. Otec doufá, že když počká, přijde dcera k rozumu.“

„A přijde?“ zeptal se bratr Cadfael jemně, protože v oráčově hlase něco postřehl.

„Kdopak ví, co má holka v hlavě,“ řekl Cai pomalu. „Třeba má jiné plány. Má kuráž, je chytrá a trpělivá a obyčejně dosáhne svého. Ale co to je? Vím já? Ví to vůbec někdo?“

„Někdo možná ano,“ řekl bratr Cadfael s předstíraným nezájmem.

Kdyby se Cai nechytil na tuto léčku, Cadfael by ho byl nechal, protože mu do dívčina tajemství nic nebylo, stejně na ně přišel jen náhodou. Ale nebyl vůbec překvapen, když se k němu oráč přitočil a dloubl ho významně do žeber. Člověk, který pracoval s mladým poháněčem, si přece musel něčeho všimnout. Jak se dnes pustil rovnou čarou přes louky a přes vodu k jistému vzrostlému dubu, to přece muselo každého pozorného člověka trknout. A že o tom mlčí, znamená, že má svého spolupracovníka rád.

„Bratře Cadfaele, snad nejsi žádný mluvka, a v našich hádkách nejsi na ničí straně. Proč bych ti to konečně neřekl. Abys tedy věděl, ona si opravdu na někoho myslí, a ten o ni stojí ještě víc než Bened a má ještě menší naději. Pamatuješ se, jak jsme mluvili o Engelardovi, mém pomocníkovi? Umí to s dobytkem, má pro svého pána velkou cenu, a Rhisiart to ví a váží si ho. Jenže ten hoch je alltud – cizinec!“

„Sas?“ zeptal se Cadfael.

„Bělohlávek. Ano, dnes jsi ho viděl. Taky jak je dlouhý a hubený. Ano, je z Cheshiru, tam kde hraničí s Maelorem, a utekl před rychtáři hraběte Ranulfa z Chesteru. Ne, žádnou vraždu nebo loupež na svědomí nemá! Ale hoch byl prostě nejhorší pytlák v Cheshiru. Je to mistr krátkého luku a vždycky lovil pěšky a sám. Rychtář ho měl na mušce, a když ho zahnali do pasti na hranicích, nezbývalo mu než utéci do Gwyneddu. A pořád se neodvažuje vrátit se, a víš, jaké to je pro cizince, chtít se živit ve Walesu.“

Cadfael to opravdu věděl. V zemi, kde měl každý domácí své místo v klanovém společenství a kde bylo základem všech vztahů spojení s půdou, ať byl člověk svobodný pán nebo poddaný ve vesnické obci, postrádal člověk zvenčí, nevlastnící žádnou půdu a nikam nepatřící, všechny prostředky k obživě. Jeho jediná možnost byla najít si nějakého pána, se kterým by uzavřel smlouvu, který by ho ubytoval a zaměstnal ho pro nějaké jeho umění. Po tři generace se dala tato smlouva vypovědět a cizinec mohl odejít za slušnou cenu, že se s pánem rozdělí o plody své práce, neboť to byl pán, kdo mu umožnil jich nabýt.

„Já vím. Takže Rhisiart vzal mladíka do služeb a ubytoval ho v přístěnku?“

„Ano. Už je to přes dva roky a nikdo z nich toho zatím nelitoval. Rhisiart je spravedlivý pán a ocení dobrou práci. Ale ať ho cení sebevíc, dovedeš si představit velšského lorda, který by dal svou dceru alltudovi?“

„Nikdy!“ odpověděl Cadfael rozhodně. „Nemá nejmenší naději! To by bylo proti všemu právu a zvykům a proti jeho svědomí. Vlastní příbuzenstvo by mu to nikdy neodpustilo.“

„Pravda, jako že dýchám!“ vzdychl Cai smutně. „Ale zkus to říci pyšnému paličákovi, jako je Engelard, který má svoje vlastní práva v jiné zemi, kde je jeho otec pánem pěkného hradu a má tam stejnou váhu jako Rhisiart tady.“

„To chceš říci, že o ni opravdu Rhisiarta požádal?“ divil se Cadfael překvapeně a uznale.

„To se ví, a dovedeš si představit, jakou dostal odpověď.

Rhisiart mu to nemá za zlé, ale žádnou naději mu nedal. Ano, a on přece stál na svém a hádal se dál. A vrací se k tomu pokaždé, když je příležitost, aby Rhisiart viděl, že se nevzdal a že se nikdy nevzdá. Já ti řeknu, ti dva se hledali, oba jsou horkokrevní paličáci, ale upřímní a poctiví, abys pohledal, a jeden ctí druhého, takže je ani tahle hádka nerozkmotří. Jenže pokaždé, když to přijde na přetřes, začnou lítat hromy a blesky. Rhisiart dokonce jednou Engelarda praštil, když ho moc štval, a hoch mu to div neoplatil. Co by z toho mohlo být? Jak je to s alltudem, nevím, ale když poddaný uhodí svobodného sedláka, přijde o ruku, která to udělala. Naštěstí se zastavil včas, věděl, že není v právu. A co na to Rhisiart? Ani ne za půl hodiny přišel zpátky a omluvil se mu! Řekl mu, že je zatracený cizí drzoun, ale že ho praštit neměl. Mezi nimi je pořád boj a nikdo s tím nepřestane, ale ať si zkusí někdo říct slovo proti Rhisiartovi, když je Engelard u toho, a dostane ránu, že se bude divit. A když se jeden sluha snažil seřvat Engelarda, protože myslel, že se Rhisiartovi zalíbí, ten mu hned řekl, že alltud je poctivý muž a dobrý pracovník, který stojí za deset takových pochlebníků. Takhle to vypadá! A nevidím tomu konce.“

„A co tomu říká ta dívka?“ zeptal se Cadfael.

„Mluví o tom málo a tiše. Nejdřív se možná hádala a prosila, ale to bylo s otcem mezi čtyřma očima. Teď čeká a drží ty dva od sebe, jak jen může.“

A setkává se s milencem u dubu, pomyslel si Cadfael, nebo na jiném z určených tajných míst, kam se Engelard při práci dostane. Tak se za ty dva roky naučila anglicky, zatímco Sas se od ní učil velšsky, a proto sice byla ochotná mluvit s mnichem na návštěvě jeho vlastním jazykem, ale najednou se vyplašila, že cizinec mluví velšsky a že může nevědomky její tajemství prozradit. Pokud čeká na svou příležitost a snaží se držet otce a milence od sebe, než je nějak zvládne, nejspíš nebude stát o to, aby se o schůzkách s Engelardem někdo dověděl. A kdo ví, kdo z těch tří povolí první, když nikdo z nich nechce ustoupit?

„Zdá se, že máte tady v Gwytherinu své vlastní starosti, a my vám ještě přidáváme další,“ řekl Cadfael, když se s Caiem loučil.

„Bůh to nějak rozřeší,“ řekl Cai filosoficky a odešel do tmy. A Cadfael se vydal po cestičce zpátky s nepříjemným pocitem, že Bůh potřebuje, aby mu lidé trochu pomáhali, a ne aby mu stavěli překážky.

Všichni svobodní muži Gwytherinu se dostavili příštího dne na shromáždění a jejich ženy a nevolníci se shromáždili už předtím na mši. Otec Huw ukázal nenápadně Cadfaelovi jejich vůdce. Zřídkakdy měl v kostele tolik lidí.

„Tamhle je Rhisiart se svou dcerou a správcem a s její komornou.“

Rhisiart byl velký, drsný, zdravě vypadající padesátník s červenými tvářemi a černými vlasy, s černou vlnitou bradou a odvážnou tváří, která mohla být veselá nebo vzteklá, divoká nebo srdečná, ale byla příliš výmluvná, aby dokázala něco tajit nebo být zlá. Kráčel rychle dlouhými kroky a na každého se při pozdravu usmíval. Šaty ho nijak neodlišovaly od svobodných sousedů, byly jen z dobré látky. Podle jeho jasné tváře bylo vidět, že přišel bez předsudku, chce poslouchat, a přes své zkřížené rodinné plány vypadal dokonale šťastně, jako muž, který svou dceru miluje a je na ni hrdý.

Co se týče dívky, ta šla skromně za ním se vztyčenou hlavou a klidnýma očima. Pro tuto příležitost si vzala boty a její vlasy byly učesané do červenavě tmavého uzlu na krku a přikryté plachetkou, ale Cadfael ji stejně poznal. Tohle byla uličnice od dubu, a přitom největší dědička a nejžádanější nevěsta v širém okolí.

Správce byl starší muž s šedými řídnoucími vlasy a jemnou humornou tváří. „Je to příbuzný Rhisiartovy ženy,“ šeptal otec Huw, „její starší bratr.“

„A ta druhá dívka je Sionedina komorná?“ Nemusel ji ani jmenovat, jméno už Cadfael věděl. Dívka s dolíčky, která s úsměvem následovala přítelkyni drobnými krůčky do kostela, byla Annest, jejíž světlé vlasy zaplavovalo slunce pablesky stříbra.

„To je kovářova neteř,“ vysvětloval Huw. „Je to hodná dívka, navštěvuje ho často od té doby, co pochoval ženu, a peče pro něj.“

„Benedova neteř?“ Bratr Jan nastavil uši a pohlédl za štíhlým pasem a zářícími vlasy nadšenýma očima, doufaje nepochybně, že se u kováře bude péci, než on bude muset opustit Gwytherin. To ubytování se opravdu povedlo, ač nebylo jisté, jestli to zařídil anděl nebo ďábel.

„Skloň oči, bratře,“ pokáral ho Jeroným. „Na ženy se nemá hledět takhle přímo.“

„A jakpak věděl, že tu jdou nějaké ženy,“ šeptal bratr Jan vzpurně, „když měl oči sklopené?“

Aspoň bratr Columbanus stál tak, jak se před ženami má, bledé ruce sepjaté k modlitbě a hrdé oči upřené na trávník.

„A tady jde Cadwallon,“ oznámil otec Huw. „Dobří bratři ho už ovšem znají. Jeho paní. A syn Peredur.“

Takže tenhle mladík, kráčející dlouhým pružným srnčím krokem za rodiči, má být ten Sionedin nápadník, chlapec, kterého má docela ráda a kterého zná odmalička. Cadfaelovi, který se zatím nikoho nezeptal, jak se na celou věc dívá dotyčný nápadník, stačilo se na něj podívat, když Peredur zahlédl Sioned, a hned mu bylo všechno jasné. Tady to bude složité. Dívka už vyčerpala všechnu svou náklonnost k němu, ale on ne. Při pohledu na ni mu tváře zbledly a oči zazářily.

Rodiče byli docela obyčejní, ztloustlí pohodlným životem a očekávající, že všechno půjde pořád hladce jako vždycky. Cadwallon měl kulatou, zavalitou usměvavou tvář, jeho žena byla světlovlasá, také tlustá a hádavá. Chlapec byl po nějakém nebezpečnějším předkovi. Na jeho pružný krok byla radost pohledět. Byl jen střední výšky, ale tak pěkné postavy, že vypadal vyšší. Tmavé vlasy byly nakrátko přistřižené a kroutily se mu po celé hlavě. Měl bezvousou, ostře řezanou elegantní tvář živého zbarvení, nazlátlou od slunce na vysokých lícních kostech, a rudé, odvážné, umíněné rty. Takový mladík to jistě těžce nese, že před ním byla dána přednost jinému, a navíc cizinci. Na každém jeho pohybu a pohledu bylo vidět, že až doteď všechno šlo podle jeho přání.

V pravou chvíli, když byl kostel plný, vyšel převor Robert z maličké sakristie v celé své výšce a důstojnosti, pečlivě oblečen, a všichni bratři ze Shrewsbury se seřadili za ním. Mše začala.

V rozhodování svobodného shromáždění farnosti ovšem ženy neměly účast. Ani poddaní, kteří působili jenom nepřímo přes své svobodné přátele. Takže zatímco svobodní farníci po mši postávali a čekali, ostatní se s pomalou důstojností rozešli, třebaže nepříliš daleko, jen tak, aby byli z doslechu, ale přitom mohli odhadnout, co se ujednalo, a pak si to potvrdit přímo.

Svobodní obyvatelé se shromáždili venku před kostelem. Slunce už bylo vysoko, do oběda scházelo přes hodinu. Otec Huw se postavil před shromážděné a vysvětlil jim, o co jde, tak jak se to sám dověděl. Byl otcem svého stáda a byl jim dlužen pravdu, ale měl také závazek ke své církvi. Řekl tedy, co odpověděli princ a biskup na uctivou a mnoha důkazy doloženou žádost Shrewsbury. Na převoru Robertovi pak nechal, aby o těch důkazech promluvil.

Převor vypadal, že jednou jistě dojde svatořečení sám. Vždycky měl cit pro takové příležitosti a byl to asi on, kdo navrhl, aby se shromáždění konalo takto venku, kde může slunce zářit na jeho nezemskou krásu a pozlatit ji. Cadfael nezaujatě usoudil, že promluvil docela dobře a bez přehánění. Obyčejně používal až moc syté barvy, ale tentokrát to podal správně, nebo aspoň tak správně, jak se dala poněkud pochybná věc podat.

„Moc se jim to nelíbí!“ šeptal Cadfaelovi bratr Jan do ucha, a nezdálo se, že by ho to mrzelo. Někdy taky dokázal být škodolibý. A opravdu, ty velšské tváře okolo nevypadaly, že by je přesvědčily všechny anglické zázraky, prováděné jejich velšskou světicí. Robert své posluchačstvo nijak nepřesvědčil.

Vrtěli se a šeptali si a hleděli jeden na druhého a pak se k němu zase otočili jako jeden muž.

„Jestli si to přeje Owain ap Griffith a biskup tomu taky žehná,“ začal Cadwallon váhavě, „tak my jako věrní synové církve a praví muži Gwyneddu sotva můžeme…“

„Princ i biskup našemu poslání požehnali,“ řekl převor povýšeně.

„Ale to děvče leží tady, v Gwytherinu,“ ozval se náhle Rhisiart. Měl hlas, jaký se od něho dal očekávat, silný, melodický a hluboký, který vyzpívá, co cítí, a teprve pak nechá rozum dojít k úplně stejnému závěru. „Je naše, ne biskupa Davida! Ani Owaina ap Griffitha! Tady u nás žila a jakživa se nezmínila, že by nás chtěla opustit. A že by to najednou chtěla po tak dlouhé době? Proč nám to nikdy neřekla? Proč?“

„Sdělila to nám,“ odpověděl převor, „vyjádřila to jasně, jak jsem vám vyprávěl.“

„Ale proč ne nám?“ křičel Rhisiart vzrušeně. „Je to slušnost? Máme tohle věřit o panně, která si mezi námi našla domov?“

Byli na jeho straně, jeho přesvědčení povzbudilo jejich vzrůstající neochotu. Křičeli teď z několika stran najednou, že svatá Winifred patří do Gwytherinu a nikam jinam.

„Odvažujete se mi tvrdit,“ zaútočil převor Robert jasným hlasem, „že jste ji navštěvovali? Že jste jí svěřovali své modlitby? Že jste tu svatou pannu prosili o pomoc a ctili ji? Víte o nějakém důvodu, proč by chtěla nadále setrvat mezi vámi? Copak jste nezanedbali i její hrob?“

„A i kdyby,“ stál na svém Rhisiart, „myslíte, že to děvčeti vadí? Nežil jste tady mezi námi. Ona ano. Vy jste Angličan, ona byla Velšanka, znala nás, a nikdy se proti nám nepostavila. My víme, že tam je, a nemusíme s tím nadělat moc řečí. Když něco potřebujeme, ona to pozná a nechce po nás, abychom za ní chodili s prosbami a slzami a padali před ní na kolena. Kdyby po nás chtěla trochu toho býlí, dala by nám vědět. Nám, ne nějakému benediktinskému opatství kdesi v Anglii!“

Na tuto řeč se ozval veselý halas místo předešlého mumlání. Ten muž mluví jako básník nebo kazatel, i Angličané jsou na něj krátcí! Bratra Cadfaela to taky potěšilo a jeho bardská krev se rozproudila. Nejen proto, že převor Robert kameněl zlobou pod velšským útokem. Ale proto, že to byl velšský hlas, který volal do útoku.

Převor Robert se vztyčil v celé své asketické výšce. „Vy tedy popíráte pravdu těch znamení a zázraků, o nichž jsem vám vyprávěl a které nás sem dovedly?“

„Ne, nikdy jsem nepochyboval o tom, že se nějaké zázraky staly a že jim věříte. Ale znamení a zázraky mohou pocházet jak od andělů, tak od ďáblů. Kdyby byly z nebe, proč jsme se o nich nedověděli také my? Naše malá svatá je tady, ne v Anglii. Měla by se k nám chovat jako krajanka. Copak se z ní stala zrádkyně? Copak tu není velšská církev, keltská jako ta, které sama sloužila? Copak ona ví o vaší církvi? Nevěřím, že by promluvila k vám, a ne k nám. Ďábel vás oklamal! Winifred neřekla ani slovo!“

Tucet hlasů ho podpořilo a volalo na souhlas svému nejvýmluvnějšímu řečníkovi, který nejlépe vyjádřil jejich pochybnosti. Samotný systém biskupství zlobil věřící staré svaté keltské církve, která se nestarala o svět ani o trůn, spíš se od něho vzdalovala do zbožné samoty a modliteb. Polohlasné mumlání narostlo do hukotu, do řevu. Převor Robert se nepříliš moudře pokusil překřiknout je svým velitelským hlasem.

„Neřekla vám ani slovo, protože jste ji nechali zapomenutou a bez poct. Obrátila se o uznání k nám, když ho nemohla získat od vás.“

„To není pravda, přestože tomu ve své nevědomosti můžete věřit. Svatá je dobrá Velšanka a zná své krajany. My si na pocty moc nepotrpíme, nehrbíme se před nikým, kdo se chce nad nás vynášet. I naše chvály jsou bez poníženosti. Čeho si ceníme, toho si ceníme v srdci, a naše Velšanka to ví. Nenechala by nás bez ochrany, i kdybychom jí nekladli cetky na hrob. Záleží nám na jejím ochranném duchu, který cítíme. Ale kosti, za nimiž se vy ženete, jsou také její. Ne naše, ani vaše! Dokud nám neřekne, že je chce odstěhovat, nikdo s nimi hýbat nebude! Jinak by nás stihlo prokletí!“

Bylo nejtěžší ranou pro převora Roberta, že ho tady porazil ve výmluvnosti a argumentaci pouhý polobarbarský velšský zemánek, v němž viděli velkého pána jenom jeho sousedé, ne však hrdý Norman. Rozdíl mezi nimi byl v tom, že Robertův svět spočíval v hierarchii, kdežto Rhisiartův v krevním příbuzenství, kde vysoký a nízký byli jedné mysli a jedné krve, a nikdo z nich se necítil být horší, věděl však, kde je jeho místo v rodu.

Shromáždění teď začalo burácet jednohlasně, sebejistě a s důrazem, a celou tu bouři způsobil jediný muž. Převor Robert, jenž věděl, že má proti sobě jediného protivníka, ovládl svůj hněv a zvolil holubičí mírnost a jemné soubojové prostředky. Zvedl své dlouhé elegantní ruce, z nichž volně spadaly široké rukávy jeho roucha, a usmál se otcovsky na shromáždění, obzvláště na Rhisiarta.

„Pojď, bratře Cadfaele, a řekni za mě lordu Rhisiartovi, že třebaže máme v srdci stejnou zbožnost, můžeme se rozcházet ve způsobech jejího projevu. Bude lépe, když si promluvíme mezi čtyřma očima, a vyhneme se tak zlosti, která je jen na škodu. Lorde Rhisiarte, prosím vás, abyste se se mnou odebral do ústraní a probral tam se mnou celou záležitost v klidu, a pak můžete promluvit, jak uznáte za vhodné. A já, až vám sdělím svůj názor, nebudu už ovlivňovat, co řeknete svým lidem.“

„To je spravedlivé a čestné,“ řekl na tuto nabídku Rhisiart, a s chutí vystoupil z davu, který mu udělal místo.

„Nebudeme přenášet ani stín neshody do kostela,“ řekl převor. „Půjdete s námi do domu otce Huwa?“ Všechny ty chytré, nedůvěřivé, vzrušené oči je následovaly nízkým vchodem a čekaly pak, až se zase vynoří. Ani jeden Velšan se nehnul z místa. Věřili muži, který za ně mluvil dosud, že za ně bude mluvit dál.

V malé místnosti vonící dřevem byla po tom slunečním jasu venku tma. Převor Robert hleděl na svého protivníka s klidem a přehledem.

„Mluvil jste dobře,“ řekl, „a vaše víra vás šlechtí, stejně jako vaše vysoké ocenění svaté, kterou také my ceníme vysoko. A věříme, že jsme přišli na její vlastní přání, jenom abychom jí sloužili. Církev i stát jsou v tom s námi zajedno, a vy víte lépe než já, jaké povinnosti má vůči nim velšský šlechtic. Ale nerad bych opustil Gwytherin s tím, že by se po našem odchodu cítil ochuzen, protože vím, co pro vás ztráta svaté Winifredy znamená. To přiznávám, a proto bych vás chtěl za tu ztrátu odškodnit.“

„Odškodnit Gwytherin? Nechápu jak,“ řekl Rhisiart, když mu to bylo přeloženo.

„A vás, Rhisiarte,“ dodal Robert tiše a věcně, „pokud se vzdáte svého odporu. Protože jsem si jist, že pak vaši krajané udělají totéž a rozumně přijmou, co jim nařizuje biskup a princ.“

Když Cadfael tohle překládal, pochopil ještě předtím, než převor začal pomalu a významně sahat do záňadří, že teď udělá největší chybu ve svém životě. Ale Rhisiart se tvářil nadále pochybovačně a nezávazně, vůbec nechápaje, oč jde, až převor vytáhl měkký kožený váček, svázaný šňůrkou. Položil jej na stůl a jemně jej přistrčil k Rhisiartově pravici. Při posunování po hrubých prknech váček lehce cinkal. Rhisiart na něj podezřívavě hleděl a pak nechápavě zvedl zrak k převorovi. „Já vám nerozumím. Co to má být?“

„To je vaše,“ řekl převor. „Když přesvědčíte farnost, aby se vzdala světice.“

Příliš pozdě pocítil neuvěřitelný chlad v místnosti a pochopil, jaké hrozné chyby se dopustil. Spěšně se snažil dobýt nazpět ztracenou půdu. „Abyste to použil co nejlépe ve prospěch Gwytherinu – je to velká suma…“ Bylo to marné. Cadfael to nechal odeznít do ticha.

„Peníze!“ vyhrkl Rhisiart podivným tónem, současně udiveným, pohrdavým a znechuceným. Věděl ovšem o penězích a chápal, k čemu jsou, ale považoval je za škodlivé pro mezilidské vztahy. Ve venkovských částech Walesu, což byl ve skutečnosti téměř celý Wales, se skoro neužívaly; také nebyly potřebné. Zboží a služby se vyměňovaly a nikdo nebyl tak chudý, aby se neuživil; žebrota byla neznámá. Rod se postaral o své bezmocné členy a každý dům byl otevřen příchozím. Kovové mince, které se dostaly přes hranici, byly pokládány za nesmyslnou výstřednost. Až po minutě pohrdavého údivu došlo Rhisiartovi, že v tomto případě znamenají také smrtelnou urážku. Uškubl rukou od urážlivého doteku a temně zrudl až po bělma očí.

„Peníze? Vy se odvažujete naši svatou kupovat? Nebo mě? Nebyl jsem si jist, co si mám o vás myslet nebo co mám dělat, ale teď, chvála Bohu, to vím! Měli jste svoje znamení. Já mám teď také své!“

„To je nedorozumění!“ vykřikl převor, kulhaje za svou chybou, která mu stále víc unikala. „Svaté věci se kupovat nedají, já jsem jen chtěl nabídnout Gwytherinu dar jako odškodnění za tu oběť –“

„Říkal jste, že je to moje,“ připomněl mu Rhisiart, měděně rudý nad tou urážkou. „Moje, jestli přesvědčím…! Žádný dar, ale úplatek! Tahle hloupá věc, které si ceníte víc než své pověsti – nemyslete si, že si s ní koupíte mé svědomí. Teď vím, že jsem vás podezíral právem. Řekl jste své, a já teď řeknu své lidem venku, neboť jste mi slíbil, že mi v tom nebudete zabraňovat.“

„Ne, počkejte!“ Převor byl tak vzrušený, že chytil svého protivníka za rukáv. „Ne tak zhurta! Nepochopil jste, co jsem měl na mysli, a jestli mi zazlíváte, že jsem chtěl nabídnout Gwytherinu almužnu, tedy lituji. Ale neříkejte tomu –“

Rhisiart se mu zlobně vytrhl a přerušil jeho protesty, obraceje se na Cadfaela. „Řekněte mu, že se nemusí obávat. Styděl bych se říct svým lidem, že převor ze Shrewsbury se mě snažil podplatit. Takhle já nebojuji. Ale svůj názor jim řeknu, a vám taky.“ Odkráčel z místnosti a otec Huw jim naznačil rukou, aby se ho nikdo nepokoušel zastavit.

„Teď ne! Je moc rozčilený. Zítra se mohu pokusit s ním promluvit, ale ne teď. Musíte ho nechat, aby řekl, co chce.“

„Zachovejme tedy aspoň důstojnost,“ řekl převor ve snaze vznešeně sesbírat střepy toho, co způsobil. Odplul na světlo a postavil se ke dveřím kostela, následován všemi svými mnichy, a tak tam stál se vztyčenou hlavou a složenýma rukama, klidně, na očích všem, zatímco Rhisiart hřměl na své krajany.

„Vyslechl jsem, co tito lidé ze Shrewsbury měli na srdci a udělal jsem si podle toho úsudek, který vám teď řeknu. Místo abych změnil mínění, tisíckrát jsem se upevnil v tom, že jsem měl pravdu, když jsem se vzpíral té svatokrádeži. Trvám na tom, že místo svaté Winifredy je tady mezi námi, kam vždycky patřila, a že by byl smrtelný hřích nechat ji odtud odstěhovat do ciziny, kde by nerozuměla ani modlitbám a kde by ji obklopovali jen nehodní cizinci. Budu se tomu vzpírat až do smrti; nenechám nikoho hýbat jejími kostmi a ukládám vám stejnou povinnost. A tím je naše shromáždění u konce.“

To řekl a to platilo. Nic se na tom nedalo protahovat. Převor byl nucen stát s mramorovou tváří a nečinnýma rukama, zatímco Rhisiart rázoval k lesní cestě a celé shromáždění se v zaraženém a významném tichu rozplynulo tajemně na všecky strany za ním, takže za pár minut bylo celé zdupané zelené prostranství prázdné.

[ IV ]

„Měl jste mi svěřit, co zamýšlíte,“ řekl otec Huw s bázlivou výčitkou. „Mohl jsem vás varovat, že je to čiré šílenství. Jakou myslíte, že mají peníze pro Rhisiarta cenu? I kdyby byl na prodej, jako že není, byl byste musel najít jiný způsob. Myslel jsem, že jste ho odhadl a že chcete prosit za ubohé anglické poutníky, kteří nemají žádné svoje mocné přímluvce a nutně je potřebují. Byl by možná přístupnější, kdybyste se dovolával jeho velkomyslnosti.“

„Přišel jsem s požehnáním církve a panovníka,“ odsekl převor, třebaže už ani jemu ten argument stálým opakováním nezněl patřičně důrazně. „Vůle místního šlechtice mě nemůže zastrašit. Copak můj řád tady ve Walesu nemá žádnou váhu?“

„Velmi malou,“ řekl Cadfael zpříma. „Moji lidé mají přirozenou úctu k poustevníkům, ne ke klášterům.“

Rozčilená debata pokračovala až do nešpor a otrávila i ty, protože převor Robert pronesl strašné kázání o znameních, jimiž Winifred dává najevo, že si přeje být přenesena do Shrewsbury, a jak sešle prokletí na všechny, kdo by se tomu protivili. Takhle převor Robert přistupoval k usmíření s Rhisiartem. A třebaže se Cadfael snažil při překladu všechny hrozby zmírnit, někteří ze shromážděných rozuměli anglicky natolik, aby kázání pochopili. Poznal to podle jejich uzavřených mlčenlivých tváří. Teď půjdou a rozhlásí po celém Gwytherinu, že jim převor připomínal osud prince Cradoka, jehož tělo roztálo a vsáklo se do země jako voda. A co se prý stalo s duší, hrůza pomyslet. Totéž se může stát těm, kdo se teď staví proti Winifredině vůli.

Otec Huw se ustaraně snažil všechny usmířit. Zabralo mu skoro celý večer, než přiměl převora, aby ho začal poslouchat, ale nakonec u všech převládla únava a uklidnili se.

„Rhisiart není málo zbožný –“

„Málo zbožný!“ kvílel bratr Jeroným. „Lidé byli exkomunikováni za méně!“

„Pak tedy byli exkomunikováni pro nic za nic,“ odporoval Huw, „a někdy mi to tak připadá. Ne, povídám, že je to slušný, zbožný člověk, štědrý a spravedlivý, a měl právo se rozzlobit, když byl nepochopen a uražen. Jestli má ustoupit, budete to muset být vy, otče převore, kdo se zkusí mu přiblížit, a to docela jiným způsobem. Zpočátku ne osobně, to bych ani nedoporučoval. Ale kdybych za ním zašel já, dejme tomu tady s bratrem Cadfaelem, o kterém se ví, že je dobrý Velšan, a kdybych ho požádal, aby zapomněl na všecko, co bylo řečeno, a zkusil jednat bez předsudků znovu, myslím, že by to neodmítl. Navíc už to, že za ním jdeme sami, by ho odzbrojilo, protože je šlechetného srdce. Možná, že názor nezmění – to bude záležet na tom, jak se s ním bude jednat tentokrát – ale určitě nás vyslechne.“

„Chraň Bůh,“ řekl převor Robert povzneseně, „abych bránil nějaké duši v záchraně. Nic zlého tomu muži nepřeji, pokud přestane s urážkami. Není ponižující sehnout se k hříšníkovi.“

„Ó jaké milosrdenství!“ zapěl bratr Jeroným. „Svatá trpělivost s nešlechetníkem!“

Bratr Jan po něm bleskl pohledem a hnul nohou, jako by ho chtěl kopnout. Ale zoufalý otec Huw, jenž se pokoušel zachovat mír s princem, biskupem, převorem i se svými lidmi, k němu vyslal varovný pohled a začal znovu: „Půjdu za Rhisiartem dnes večer a pozvu ho na zítra k obědu. A jestli se pak nějak dohodneme, můžeme svolat nové shromáždění, aby všichni věděli, že je znovu mír.“

„Dobrá tedy!“ souhlasil převor, když si to rozmyslel. Takhle nebude muset přiznat žádnou vinu nebo se omlouvat, ani nebude muset zkoumat, co otec Huw na jeho obhajobu řekl. „Nuže dobrá, a doufám, že uspějete.“

„Myslím, že by bylo vhodné,“ navrhl bratr Cadfael vážně, „kdyby poslové jeli na koni. Zdůraznilo by to vaše postavení. Ještě není tma a trochu pohybu koním udělá dobře.“

„Pravda,“ připustil převor, mírně uchlácholen. „Bylo by to v souladu s naší důstojností a propůjčilo by to poslání váhu. Dobrá, ať bratr Jan přivede koně.“

„To bylo od vás kamarádské!“ veselil se bratr Jan, když seděli všichni tři v sedle a byli bezpečně na cestě v šeřícím se lese. Otec Huw a bratr Jan jeli na vysokých koních a bratr Cadfael na nejlepší mule. „Ještě chvíli a byl bych si vysloužil trest nejmíň na měsíc nebo na víc, a zatím jsme tady pěkně pospolu, jedeme za rozumnou věcí a večer je takový pěkný a tichý.“

„Říkal jsem snad něco o tom, že s námi pojedeš ty?“ ozval se bratr Cadfael lišácky. „Říkal jsem jen, že koně dodají tomu poslání lesku, a ne že ho dodáš ty.“

„Já patřím ke koním. Slyšel jste někdy o vyslanci bez štolby? Budu se při vašem jednání držet stranou a budu dělat uctivého sluhu. A mimochodem, dnes tam bude na návštěvě Bened. S pozváním k pití se střídají, a teď je řada na Caiovi.“

„A jakpak jsi se to všecko dověděl,“ divil se Cadfael, „když neumíš slovo velšsky?“

„Vždycky to do mě nějak natlučou, a já zas do nich. Ostatně pár slov velšsky už umím, a kdybychom tu zůstali déle a já si stačil oblomit jazyk, naučil bych se ještě víc. Taky bych se naučil kovářskému řemeslu. Dnes ráno jsem v kovárně pomáhal.“

„To je čest. Ve Walesu každý kovářem být nemůže.“ Huw jim ukázal na plot, který se zjevil po jejich pravici. „To je Cadwallonův pozemek. K Rhisiartovi to máme ještě míli lesem.“

Pořád ještě nenastala úplná tma. Vyjeli na velkou mýtinu se zoranými a osázenými pruhy kolem dlouhé kolové ohrady. Ve vzduchu byl cítit kouř ze dřeva a v otevřených dveřích sídla se mihotalo světlo pochodní. Stáje a sýpky a kůlny se tulily zevnitř k ohradě a muži a ženy pobíhali za různými úkoly, kterých je v tak velké domácnosti vždycky plno.

„Ale ale!“ ozval se hlas oráče Caie, sedícího na lavici pod střechou kravína. „Tvůj nos ti prozradil, kde je dnes večer medovina, bratře Cadfaele.“ A pohostinně se posunul směrem k Benedovi, aby udělal místo. „Padrig uvnitř skládá, a co jsem tak slyšel, může to být válečný pochod, ale za chvíli se k nám připojí. Jen si k nám sedni a buď vítán. Tebe za nepřítele nikdo nepokládá.“

Ve společnosti byl ještě třetí muž. Seděl ve stínu, dlouhé nohy pohodlně natažené, a vlasy mu i ve tmě svítily barvou petrklíčů. Mladý dlouhán, Engelard, se také hnul, aby udělal místo. Rychle a upřímně se usmál bílými zuby.

„My jsme tady schválně kvůli tomu, abychom válku zastavili,“ řekl bratr Cadfael. Když sesedli, přiběhl k nim podkoní a převzal jejich uzdy. „Mír má na starosti tady otec Huw, já jsem jen svědek, že je všecko po právu. A bohužel nás ve vesnici očekávají hned zpátky, jen co promluvíme s vaším pánem. Ale když se ujmete bratra Jana, než to dojednáme, bude rád. Může s Engelardem mluvit anglicky, člověk má cvičit vlastní jazyk, když může.“

Jenomže bratr Jan v té chvíli zřejmě ztratil nad jazykem vládu v jakékoli řeči, protože stál a zíral a nechal si vzít otěže z ruky jako ve snu. Nehleděl také na Engelarda, ale do otevřených dveří domu, z nichž vyšla dívčí postava a vesele kráčela k pijákům pod krovy, v každé ruce džbán. Živé hnědé oči přeběhly po návštěvnících, přátelsky po bratru Cadfaelovi a knězi, a doširoka se otevřely při pohledu na bratra Jana; stojícího tu jako socha s rozcuchanými zrzavými vlasy, opálenými tvářemi a divokýma obdivnýma očima. Cadfael s uznáním pohlédl na prostého urostlého pořízka, o nějaké tři roky staršího než ona. Jeho benediktinská kutna, podkasaná při jízdě ke kolenům a zapomenutá tak, vypadala jako pracovní velšská halena, zatímco tonzura, o které oba museli vědět, zůstala skrytá v ohnivých kudrnách.

„Máte jistě žízeň,“ prohodila Annest, pokukujíc pořád po bratru Janovi, a postavila džbán vedle Caie, načež si k němu s mávnutím sukní a světlehnědých vlasů přisedla a přijala od Beneda roh. Bratr Jan stál dál celý okouzlený.

„Tak pojď, chlapče,“ řekl Bened a udělal mu místo mezi sebou a Caiem, nedaleko od dívky, upíjející vedle. A bratr Jan kráčel jako náměsíčník k nabízenému místu.

„To jsou mi věci,“ řekl si bratr Cadfael pro sebe,pak ale přenechal neřešitelný problém věčnému řešiteli a odešel s otcem Huwem dovnitř.

„Já přijdu,“ řekl Rhisiart, sedící s návštěvníky v malém pokojíku. „Samozřejmě přijdu. Nikdo nemůže druhému odmítnout, aby řekl, co má na srdci. Nikdo si nemůže být jistý, že neudělá chybu, a Bůh chraň, abych na to nebral ohled a neposkytl mu druhou šanci. Sám jsem často promluvil ve spěchu a pak jsem toho litoval a omluvil se, jak to teď udělal váš převor.“ Samozřejmě že to neudělal a Huw to ani netvrdil, spíš se omlouval a styděl sám, ale když to Rhisiart chápal jinak, Huw neměl sílu mu to vymlouvat. „Ale řeknu vám, moc si od toho setkání neslibuji. My dva si rozumět nebudeme. Vám mohu říci, co jsem neřekl nikomu, kdo tam nebyl, protože se stydím. Ten člověk mi nabídl peníze. Teď říká, že je nabídl Gwytherinu, ale jak je to možné? Copak já jsem Gwytherin? Jsem člověk jako jiní, dělám na svém místě, co můžu, ale pořád jsem to jen já. Ne, on ten váček nabídl mně, abych odvolal, co jsem řekl. Abych přesvědčil své lidi, aby mu vyhověli. Chápu jeho touhu, aby se mnou promluvil znovu a vyložil mi, jak to vidí on. Ale já nemohu zapomenout, že to pokládal za něco, co může koupit za peníze. Jestli chce, abych změnil názor, musí nejdříve změnit tohle, a ukázat, že se to změnilo. A co se týče jeho hrozeb protože hrozby to byly a já jsem rád, že jste to věrně přeložil – ty mě nijak nezajímají. Moje úcta k naší malé světici je stejná jako jeho nebo kohokoli jiného. Myslíte, že ona to neví?“

„Jistě to ví,“ odpověděl otec Huw.

„A jestli ji chtějí uctívat a klanět se jí, proč to nemohou udělat tady, kde leží? Třeba jí i ozdobit hrob, když je trápí, že my jsme to zanedbali?“

„To je dobrá otázka. To jsem se ptal taky,“ řekl bratr Cadfael. „Spánek svatých by měl být neporušenější a světější než spánek obyčejných lidí.“

Rhisiart na něj pohlédl svýma odvážnýma očima, o trochu světlejšíma, než měla jeho dcera, a usmál se. „Budiž tedy, přijdu. A děkuji, že se tolik staráte. O polednách nebo trochu později se dostavím na faru k obědu a trpělivě vyslechnu, co mi chce říci.“

Na lavici pod krovy bylo plno smíchu a bylo lákavé přidat se k nim aspoň na pár doušků, jak je Cai zval. Bened vstal, aby naplnil ze džbánu roh, a bratr Jan se octl celý zardělý a šťastný vedle dívky. Tiše tu seděl, až se jim rukávy téměř dotýkaly a dívčina kadeř mu padala na rameno, když se zvědavě naklonila blíže.

„Tak jak jste dopadli?“ zeptal se Cai, když jim naléval medovinu. „Přijde a domluví se s vaším převorem?“

„Přijde,“ řekl Cadfael. „Jestli se domluví s převorem, o tom pochybuji. Je pořád hluboce uražený. Ale na oběd přijde, a to už je něco.“

„Celá farnost to bude vědět, ještě než dojdete k faře,“ poznamenal Cai. „Novinky se tu šíří rychleji než vítr a po dnešním ránu všichni spoléhají na Rhisiarta. Povídám vám, kdyby byl změnil názor a řekl amen, udělali by totéž. Ne že by neměli svoje pochybnosti, ale protože mu věří. Zaujal stanovisko a oni vědí, že je nezmění, leda by měl dobrý důvod. Obměkčete ho, a bude po vašem.“

„Ne po mém,“ namítl Cadfael. „Nechápu, proč by člověk nemohl ctít svého oblíbeného svatého, aniž by se musel mazlit s jeho kostmi. Ale v dnešní době je po ostatcích sháňka ve všech opatstvích. Tohle je dobrá medovina, Cai.“

„Tu vařila naše Annest,“ pochlubil se Bened, pyšný na svou neteř, a poplácal ji láskyplně po rameni. „A ona toho umí víc! Bude pravým pokladem pro muže, který ji dostane, ale pro mě to bude ztráta.“

„A co když ti přivedu do domu kováře?“ usmála se dívka, až se jí udělaly dolíčky. „Jakápak potom ztráta?“

Setmělo se úplně, a třebaže se jim nechtělo, museli se vrátit. Huw byl celý na jehlách, když si představil převora Roberta, jak je asi netrpělivý, obchází zahradu a vyhlíží své posly. „Musíme domů. Bude po nás sháňka. Pojď, bratře, rozluč se.“

Bratr Jan vstal nerad, ale poslušně. Podkoní jim přivedl koně, z nichž každého držel za uzdu pod prohnutou šíjí. Bratr Jan se s klidnou tváří, ale zářícíma očima se všemi rozloučil a všem požehnal, a to pečlivou, ale hlasitou velštinou!

Ozvěna smíchu a dobré vůle zněla až k vratům, dívčin veselý hlásek mezi ostatními, a Engelard řekl hlasitě anglicky: „Bůh s vámi!“, aby byla mezi jazyky rovnováha.

„A kdopak tě to za tu chvíli naučil?“ zeptal se Cadfael se zájmem, když vjeli do zeleného stínu pod stromy. „Bened nebo Cai?“

„Ani jeden, ani druhý,“ odpověděl bratr Jan s hlubokým vnitřním uspokojením.

Nemělo smysl vyptávat se, jak mu tu větu dokázala natlouci do hlavy, když neuměla anglicky a on velšsky. Byl tu jakýsi společný jazyk, který nepotřeboval tlumočníky.

„No pro tebe to nebyl ztracený den, zdá se,“ uznal Cadfael velkomyslně, „když ses v něm něco naučil. A dověděl ses ještě něco?“

„Ano,“ zářil bratr Jan. „Pozítří se u Beneda bude péct.“

„Můžete jít klidně spát, otče převore,“ řekl otec Huw, na jehož snědou tvář shlížela z výšky bledá převorova. „Rhisiart slíbil, že přijde a vyslechne vás. Choval se slušně a rozumně. Bude tu zítra v poledne nebo brzo po poledni.“

Nebylo pochyb, že převor Robert opravdu zdušeně vydechl úlevou. Ale než všichni půjdou spát, chtěl ještě slyšet podrobnosti. Vedle něho stál bratr Richard, veliký, hodný a ustaraný.

„A je si vědom, že ve své tvrdohlavosti nemá pravdu? Vzdá se svého vzdoru?“

V šeru, kam sotva dosahovalo světlo svíčky, se třásli bratři Jeroným a Columbanus, protože věděli, že dokud se to nerozhodne, nemohou jít ke Cadwallonovi spát. Jejich ustarané oči odrážely světlo svíčky.

Otec Huw začal kličkovat, protože chtěl taky jít spát: „Nabízí přátelský zájem a spravedlivý úsudek. O víc jsem nežádal.“

Bratr Cadfael řekl rovnou: „Budete muset mluvit velmi přesvědčivě a upřímně. On upřímný je. Vůbec si nejsem jist, že se dá lehce přesvědčit.“ Už ho nebavilo chlácholit pořád uraženou ješitnost, a tak řekl, co si opravdu myslel. „Otče převore, dnes ráno jste udělal chybu. Něco se bude muset změnit, u vás nebo u něho, aby se ta chyba napravila.“

Převor Robert začal hned po mši příštího rána setkání připravovat.

„U stolu bude jenom bratr podpřevor a já s otcem Huwem a bratrem Cadfaelem jako tlumočníkem. Ty, bratře Jane, budeš pomáhat kuchařkám a co bude zapotřebí, a můžeš také dohlédnout na dobytek otce Huwa a na kuřata. A pro vás dva, bratře Jeronýme a Columbane, mám zvláštní poslání. Protože jde o svatou Winifredu, budete se modlit a rozjímat, zatímco my budeme jednat, a budete ji prosit, aby zatvrzelé přiměla k rozumu a přála naší výpravě úspěch. Ne však tady v kostele, ale v její kapli u starého hřbitova, kde je pohřbená. Vezměte s sebou jídlo a víno a jděte. Ten hoch Edwin vám ukáže cestu. Jestli Rhisiarta přesvědčíme – a s její pomocí myslím, že ano – pošlu pro vás. Ale pokračujte v modlitbách, dokud vám nedám vědět.“

Poslušně se rozešli, Jan šel docela vesele pomáhat Marared s ohněm a dělat, co mu nařídí. Stařenka, už dlouho ovdovělá a s dětmi odrostlými, se hned začala pyšnit, že má takového mladého pomocníka, a Cadfael si pomyslel, že Jan jistě dostane nejlepší kousky ještě před obědem.

Jeronýma a Columbana viděl, jak odcházejí s chlapcem, chléb a maso měli zabalené do ubrousku v záňadří a Columbanus nesl čutoru s jejich přídělem vína pro Jeronýma. Pro sebe nesl malou lahvičku s pramenitou vodou.

„Je to malá oběť,“ řekl pokorně, „ale slíbil jsem, že se nedotknu vína, dokud naše věc nezvítězí.“

„Blázen,“ poznamenal bratr Jan bez okolků, „to se už možná vína v životě nenapije!“

Bylo krásné jarní jitro, ale proměnlivé, jak umí květen být. Převor Robert seděl se svými mnichy v zahradě, ale půlhodinová ostrá sprška je zahnala posléze dovnitř. To už bylo skoro poledne, hodina, kdy měl Rhisiart přijít. Bude to mít mokrou cestu lesní zkratkou. Nebo možná čeká, až se vyčasí, u Cadwallona, což má na cestě. Proto je příliš nepřekvapilo, když se neobjevil ani po půlhodině. Ale když uplynula hodina, a pořád po něm nebylo ani stopy, převor Robert se začal tvářit chmurně a triumfálně.

„Slyšel o mém kázání proti hříchu, a teď se bojí přijít mi na oči,“ řekl.

„To asi slyšel, ale žádný strach jsem na něm nepozoroval,“ odvětil otec Huw vážně. „Mluvil velmi pevně a klidně. A slíbil přijít. Tomuhle nerozumím, není mu to podobné.“

„Najíme se, ale lehce,“ rozhodl převor, „aby měl možnost dodržet slib, jestli ho něco zdrželo. To se konečně může stát každému. Počkáme až do nešporů.“

„Půjdu mu naproti ke Cadwallonovu domu,“ nabídl se Richard, „protože až tam vede jedna cesta, a uvidím, jestli ho nepotkám nebo se o něm něco nedovím.“

Byl pryč hodinu a půl a vrátil se sám. „Šel jsem ještě kousek dál, ale neviděl jsem ho. Na zpáteční cestě jsem se zeptal u Cadwallonových vrat, ale nikdo ho neviděl jít okolo. Bál jsem se, že to vzal zkratkou, zatímco já byl na cestě.“

„Počkáme na něj do nešporů, ale déle ne,“ rozhodl převor. Začínal mít v hlase chmurnou jistotu, protože teď už nečekal, že host přijde. A udělá-li nepřítel chybu, bude to jeho, převorova výhoda. Čekali tedy do nešporů, což bylo pět hodin po určené hodině. Lidé z Gwytherinu mohou sotva říci, že byl Rhisiart odepsán příliš lehce.

„Tím to končí,“ oznámil převor, vstal a otřepal své roucho jako člověk, který setřásá pochybnost nebo zlého ducha. „Vzdal to a jeho odpor teď nebude mít u nikoho váhu. Pojďme!“

Slunce stálo ještě vysoko a svítilo šikmo na zelenou prohlubeň, kde stál kostel a kde se shromažďovali lidé na mši. A z hlubokého zeleného stínu, kde začínala lesní cesta, vystoupila postava. Nebyl to Rhisiart, ale jeho dcera, která vyšla hrdě v zelených šatech, divoké vlasy učesané a zapletené a zakryté rouškou. Sioned byla oblečená do kostela, s Peredurem v patách. Ten ji držel majetnicky za loket, ale ona si toho příliš nevšímala. Viděla všechny, jak vycházejí z Huwovy branky, a sledovala jednoho po druhém, zastavila se na okamžik u Cadfaela, jenž šel poslední, ale zase se odvrátila s lehkým zamračením, jako by někoho ve společnosti postrádala.

„Kde je otec?“ zeptala se a v rozšířených očích měla spíš překvapení, než obavy. „On už šel domů? To jsme se asi minuli? Jela jsem až ke Cadwallonovu domu a on šel pěšky, takže jestli vyšel před hodinou, mohl by už být doma. Přišla jsem, abych mu dělala společnost v kostele a doprovodila ho domů.“

Převor Robert na ni pohlížel překvapeně a jeho chřípí se zachvělo nepříjemnou předtuchou. „Co to říká? Že lord Rhisiart se opravdu vydal za námi?“

„Samozřejmě!“ řekla Sioned překvapeně. „Povídal mi to.“

„Jenže on nepřišel,“ namítl Robert. „Čekáme na něj od poledne a není po něm potuchy. Bratr podpřevor mu šel kus cesty naproti, ale také ho nepotkal. Prostě nepřišel.“

Pochopila to i bez Cadfaelova překládání. Její oči přebíhaly od jedné tváře ke druhé nedůvěřivě a zlostně. „Mluvíte pravdu? Nebo jste ho někde zavřeli, abyste mohli vykopat Winifredu z hrobu a odvézt ji do Shrewsbury? On vám v tom jediný překážel! A vyhrožovali jste mu!“

Peredur jí stiskl rameno a přitáhl ji k sobě. „Tíše, takové věci nesmíš říkat. Tihle bratři by ti nelhali.“

„V kterou hodinu tvůj otec ráno vyrazil?“ zeptal se Cadfael.

Pohlédla na něj a trochu se uklidnila. Mlčenlivé obecenstvo se přiblížilo a pozorně poslouchalo, kdyby potřebovala pomoc.

„Dobrou hodinu před polednem. Namířil si to do polí na mýtině, takže by přišel zkratkou; nadešel by si čtvrt míle lesem. Měl spoustu času být tady před polednem. Až na mýtinu s ním šel Engelard, ten šel ke kravínům za kopcem. Telí se tam dvě krávy.“

„My ti nelžeme, dítě,“ odpověděl jí otec Huw stejně vážným a starostlivým tónem, jako byl její. „Čekali jsme na něj, a nepřišel.“

„Co se mu mohlo stát? Kde je?“

„Asi jsme se s ním minuli, a on zatím šel domů,“ uklidňoval ji Peredur, který stál nešťastně vedle ní. „Pojedeme zpátky, jistě už bude doma.“

„Ne! Proč by se vracel a nešel vůbec na ten oběd? A kdyby, proč tak pozdě? Byl by doma dávno před tím, než jsem si učesala vlasy a vyšla mu naproti, kdyby byl změnil úmysl. A vůbec, proč by to dělal?“

„Myslím,“ řekl otec Huw, „že celá moje farnost má na tom zájem, takže raději všechno odložíme, dokonce i bohoslužby, dokud nenajdeme Rhisiarta a neujistíme se, že se mu nic nestalo. Opravdu to může být jen řetěz nedorozumění a omylů, ale nejdřív to rozřešme, a pak se tomu můžeme teprve divit. Je nás tu dost. Vyšleme skupiny pátračů po všech cestách, po nichž mohl jít, a Sioned nám ukáže tu zkratku od polí na cestu. V těchhle lesích těžko mohl potkat nějaká nebezpečná zvířata, ale mohl upadnout nebo se nějak poranit, což by ho zastavilo nebo zdrželo. Otče převore, půjdete s námi?“

„Z celého srdce,“ odpověděl převor, „půjdeme všichni.“

Ti méně pohybliví dostali za úkol postupovat po obou stranách silnice a pročesat okolí, ti rychlejší se vydali po úzké cestičce za Cadwallonovou hradbou. Tamní lesy ještě nebyly tak husté, pod stromy byla pružná tráva jako koberec, nikde žádný podrost. Roztáhli se do půlkruhu, na pár kroků jeden od druhého, první Sioned se sevřenými ústy a upřeným pohledem, za ní Peredur s pohledem plným zoufalé lásky. Šeptal jí slova útěchy, která vůbec neposlouchala. Ať už svým ujišťováním sám věřil nebo ne, v každém případě to byl mladík zamilovaný po uši a připravený udělat pro ni cokoli, zatímco ona v něm viděla jen chlapce ze sousedství, který je spíš na obtíž.

Byli asi půl míle za Cadwallonovými pozemky, když otec Huw najednou zatahal bratra Cadfaela za rukáv.

„My jsme zapomněli na bratra Jeronýma a Columbana! Ten vršek, kde je kaple, je kousek odtud napravo, není to daleko. Zeptej se převora Roberta, zda bychom neměli pro ně poslat, aby se k nám připojili?“

„Já jsem na ně opravdu zapomněl,“ přiznal se převor. „Ano, jistě, pošlete pro ně někoho. Snad některého z vašich farníků, znají to tu nejlépe.“

Jeden z mladíků zahnul poslušně napravo a rozběhl se mezi stromy. Pomalu se pohybující kosa lidí se zakousla do hlubšího lesa.

„Asi tady měl sejít z mýtiny,“ řekla Sioned. „Když půjdeme obloukem doprava a zase se rozejdeme jako předtím, dostaneme se na cestu, kterou musel jít.“

Půda začala stoupat, stromy rostly blíže k sobě, podrost byl hustší. Procházeli houštím, které je rozdělovalo a působilo, že se chvilkami jeden druhému ztráceli. Šli takto jenom kousek, když tu kovář Bened, prodírající se křovím nalevo od Cadfaela, najednou zoufale vykřikl. Všichni se vylekali a rojnice se zastavila.

Cadfael se vrhl do trnitého křoví za výkřikem a dostal se na oválné prostranství obklopené ze všech stran houštinou, jíž procházela podél stezička v šíři mužských ramenou. Tam, kde měl vyjít na mýtinu, ležel na zádech Rhisiart, pravý bok zabořený do trávy, ramena přitisknutá k zemi a ruce rozhozené. Nohy měl pokrčené v kolenou a levou překříženou přes pravou. Krátká hrdá bradka trčela k nebi. Stejně tak a v podobném úhlu trčel mu z prsou opeřený šíp.

[ V ]

Na kovářovo volání přiběhli ze všech stran, vybíhali z křoví jako vyplašené stádo zvěře, až se zděšeně zastavili na mýtince, kde leželo tělo. Cadfael poklekl a pátral po náznaku dechu z otevřených úst, po pulsu na hrdle nebo po jakémkoli pohybu probodených prsou, ale nedočkal se. V první chvíli byl jediným, kdo se na mýtinku odvážil, a své zkoumání prováděl v napjatém tichu, jako by všichni kolem něho zadržovali dech.

Pak najednou tu bylo plno rámusu a zmatku. Sioned se prodrala kruhem přihlížejících a uviděla otcovo tělo, načež strašně vykřikla, jakoby spíš hněvem než smutkem. Pak se vrhla vpřed. Peredur ji popadl za zápěstí a stáhl ji do náručí. Jednou rukou jí zakrýval tvář, ale vykřikla znovu, udeřila ho ze všech sil, a když se osvobodila, padla na kolena naproti Cadfaelovi a natáhla se, aby otce objala. Cadfael se naklonil, aby jí v tom zabránil, a zabořil ruku do trávy pod Rhisiartovou pravou paží.

„Ne! Nedotýkej se ho! Ještě ne! Může nám ještě leccos říci.“

Bystrost myšlení ji neopustila ani v této chvíli, a tak ho instinktivně poslechla a teprve pak pochopila. Její rozšířené oči se ho ptaly a pomalu si sedla do trávy, ruce složené do klína. Opakovala po něm tiše: „Leccos říci.“ Pohlédla z jeho tváře na tvář mrtvého muže. Věděla, že je mrtev. Věděla také, že mrtví mohou mluvit, často hromovým hlasem. A byla z pyšné velšské rodiny, jíž byla svatým zákonem krevní msta, povinnost překonávající i bolest.

Když se okolostojící přiblížili a jeden se chtěl mrtvého dotknout, zaštítila tělo paží a řekla: „Ne! Nech ho!“

Cadfael stáhl ruku a přemýšlel, co je mu divné na dlani, kterou zvedl z trávy vedle Rhisiartových prsou. Tam, kde klečel, byla tráva navlhlá z ranní spršky – když pohnul kolenem, cítil, jak se vlhkost lepí. Ale pod nataženou mrtvou paží byla tráva suchá, jeho ruka žádnou stopu deště nenašla. Dotkl se Rhisiarta znovu, přejížděl rukou podél jeho pravého boku. Dostal se až ke kolenu, teprve tam ucítil vláhu a vůni mokré trávy. Sáhl na druhou stranu těla a ucítil totéž. Divné! Velmi divné! Zapsal si to do paměti, protože musí prošetřit ještě jiné věci a protože různé lidi teď čekají různá nebezpečí.

Vysoká postava za ním, chladná a bez pohybu, to musí být převor Robert, a vypadá omráčeně, skoro jako tuhle bratr Columbanus. Vysoký napjatý hlas se otázal ve strašném tichu Sionedina bezhlesého nářku: „Je mrtev?“

„Mrtev,“ přitakal Cadfael prostě a pohlédl Sionedě do velkých očí bez slz a sliboval jim něco zatím nedefinovaného. Ať to bylo cokoli, rozuměla tomu a trochu ji to uklidnilo, protože on je také Velšan a ví o krevní mstě. A ona je jediná dědička, jediná blízká příbuzná zavražděného. Má důležitější úkoly než lítost.

Převorův hlas se náhle vznesl v posvátné hrůze a nadšení. „Vizte pomstu světice! Neřekl jsem, že její hněv padne na každého, kdo se zprotiví jejímu přání? Přelož jim, co říkám! Řekni jim, aby si dobře všimli splnění mého proroctví, a ať si ostatní zatvrzelá srdce dají pozor. Svatá Winifred ukázala svou moc a svou nelibost.“

Nebylo ani třeba překládat, vcelku tomu už rozuměli. Tucet okolostojících opatrně couvlo, tucet hlasů se spěšně poddávalo vůli svaté. Zanic by se jí nechtěli zprotivit.

„Bezbožník sklízí, co zasel,“ kázal Robert. „Rhisiart byl varován, a nedbal toho.“

Nejbázlivější mezitím padli na kolena, celí vyděšení a zhrození. Svatá Winifred pro ně do té doby mnoho neznamenala, dokud o ni nezačal stát někdo jiný a Rhisiart nevznesl přednostní právo farnosti. A Rhisiart zemřel násilnou, neuvěřitelnou smrtí, zastřelen ve vlastním lese.

Sioned hleděla Cadfaelovi do očí nad proklátým otcovým srdcem. Byla to dívka statečná, neřekla ani slovo, ačkoli se v ní slova hromadila, jen je vyslovit, nebo spíše vyplivnout do bledé, aristokratické, alabastrové tváře převora Roberta. Nebyla to ona, kdo náhle promluvil. Byl to Peredur.

„Já tomu nevěřím!“ Pod větvemi zazněl jeho jasný, horlivý hlas. „Cože, taková něžná panna, aby se mstila dobrému člověku? Ano, byl to dobrý člověk, ať se třeba mýlil! Kdyby byla tak nemilosrdná, že by chtěla vraždit – a já tomu nevěřím! – nač by potřebovala šíp a luk? Oheň z nebe by jí posloužil stejně, a její moc by ukázal ještě lépe. Díváte se na zavražděného, otče převore. Lidská ruka zamířila ten šíp, lidská ruka napnula luk, a z lidských důvodů. Musel tu být ještě někdo, kdo neměl Rhisiarta rád, komu zkřížil Rhisiart plány, kromě svaté Winifredy. Proč tu vraždu svádět na ni?“

Tuto řeč zdravého velšského rozumu přeložil Cadfael převorovi do angličtiny. Ten rozuměl jejímu odporujícímu tónu, ne ale obsahu. „A ten mladík má pravdu. Tenhle šíp nikdy nebyl vystřelen z nebe. Podívejte se na jeho úhel, jak mu prošel žebry do srdce. Spíš od země! Muž s krátkým lukem klečící mezi keři? Pravda, svažuje se to tady, on mohl být dokonce níž než Rhisiart, ale i tak…“

„Svatí mohou při své mstě použít také lidské nástroje,“ stál na svém Robert.

„Ten nástroj by byl stejně vrahem,“ poznamenal Cadfael. „I ve Walesu panuje právo. Budeme muset vzkázat princovu rychtářovi.“

Bened celou tu dobu stál a díval se na mrtvolu, na tenký pramínek krve kolem rány, na trčící ratiště s péry kolem. Pak řekl pomalu: „Já ten šíp znám. Znám majitele, nebo při nejmenším muže, jehož značku nese. Kde žijí mladíci v jedné domácnosti, značí si šípy, aby nebyly žádné hádky. Podívejte se na to péro po straně, nabarvené namodro.“ Bylo to, jak říkal, a hned několik lidí těžce vzdychlo, protože znali tu značku stejně dobře jako on.

„Je Engelardův,“ řekl Bened přímo, a několik tichých hlasů mu přisvědčovalo.

Sioned zvedla zoufalou tvář, jejíž zledovělý klid náhle roztál do hrůzy a hněvu. Rhisiart je mrtev a ona pro něj nemůže dělat nic než naříkat a čekat, ale Engelard je naživu a zranitelný, cizinec bez příbuzenstva, které by se ho zastalo. Náhle vstala, štíhlá a rovná, a šlehala očima kolem sebe.

„Engelard je nejspolehlivější z otcových lidí, a raději by si usekl sám ruku, než by na něj namířil. Kdo se odvažuje říci, že to byl on?“

„Já to neříkám,“ odpověděl Bened rozumně. „Říkám jen, že ten šíp nese jeho značku. Engelard je nejlepší střelec široko daleko.“

„A všichni v Gwytherinu vědí,“ promluvil jeden z Velšanů, ne jako by chtěl obviňovat, jen ukázat na fakta, „že se s Rhisiartem často hádal o jistou věc.“

„O mě,“ řekla Sioned drsně. „Říkejte si, co chcete, já ze všech lidí znám pravdu nejlépe. Lépe než vy! Ano, hádali se dost často o tuhle věc, a jenom o ni, a byli by jistě pokračovali, ale přesto si ti dva rozuměli a ani jeden z nich by druhému neuškodil. Myslíte, že ten, o koho se bojuje, neví o vlastním riziku ani o riziku soupeřů? Bojovali spolu, ale smýšleli jeden o druhém lépe, než by kdokoli z vás mohl posoudit, a právem.“

„Kdo ale může říci,“ pravil Peredur tiše, „nakolik může člověk překročit hranice vlastní povahy kvůli lásce?“

Obrátila se a pohlédla na něj s opovržením. „Myslela jsem, že jsi jeho přítel!“

„To také jsem,“ zbledl Peredur, ale stál na svém. „Mluvím i za sebe, nejen za něj.“

„Kdo je to ten Engelard?“ zeptal se převor Robert, na kterého se při této rozmluvě zapomnělo. „Řekni mi, co to povídají.“ Cadfael mu všechno co nejstručněji zopakoval a převor hned začal přebírat autoritu, na niž tady neměl právo: „Ten mladík přinejmenším bude muset vysvětlit, co dnes dělal. Možná že s ním někdo byl, a může mu to dosvědčit. Ale jestli ne…“

„Vyšel dnes ráno s tvým otcem,“ řekl Huw, smutně pohlížeje na dívčinu rozhodnou a bojovnou tvář. „Říkalas nám to. Došli spolu až k zoraným polím. Pak se tvůj otec obrátil a šel k nám dolů, zatímco Engelard měl ještě míli ke kravínům, kde se telily krávy. Musíme se poptat, jestli někdo viděl tvého otce, když se s Engelardem rozešel. Neviděl ho někdo z vás?“

Bylo ticho. Dav se ponenáhlu zvětšoval. Teprve teď dorazili od silnice někteří pomalejší pátrači, kteří o ničem nevěděli, a teď spatřili hrozný výsledek pátrání. Jiní, kteří se doslechli o ztraceném muži, přišli z vesnice. Posel otce Huwa přišel z kaple s bratry Columbanem a Jeronýmem. Ale nikdo se nepřihlásil, že by toho dne viděl Rhisiarta. Nikdo také neviděl Engelarda.

„Musíme ho vyslechnout,“ řekl převor Robert, „a jestli jeho vysvětlení nebude uspokojivé, musí být zadržen a předán rychtářovi. Protože z toho, co bylo řečeno, je jasné, že tenhle člověk měl opravdu důvod odstranit Rhisiarta z cesty.“

„Důvod?“ vykřikla Sioned, která se najednou rozzlobila, jako když se malý ohýnek prudce rozhoří. Instinktivně se uchýlila k velštině, ačkoli už ukázala, jak dobře rozumí angličtině, a hlavní příčina její zdrženlivosti byla nyní krutě odhalena. „Ne takový důvod, jako jste měl vy, otče převore! Každičký v naší farnosti ví, jak vám záleželo na tom, abyste si od nás odvezl svatou Winifredu, jaká sláva to bude pro vaše opatství a především pro vás samotného. A kdo jiný vám stál v cestě, než můj otec? Ve vaší cestě, ne v cestě světice! Ukažte mi lepší důvod pro jeho odstranění! Copak proti němu někdo chtěl zvednout ruku, celá ta léta? Až jste přišli vy se svým pátráním po Winifrediných ostatcích. Engelardovo nedorozumění s otcem bylo staré a známé, vaše bylo nové a spěchalo. My jsme mohli čekat, jsme mladí. Vy jste čekat nemohl. A kdo lépe než vy věděl, že můj otec půjde lesem do Gwytherinu? Nebo že stojí pořád na svém?“

Otec Huw vztáhl ruku, aby ji zarazil, dlouho předtím, než skončila, ale ona se zarazit nedala. „Dítě, dítě, takhle nemůžeš obviňovat velebného převora, to je smrtelný hřích.“

„Říkám jen pravdu, a ta mluví za sebe,“ odsekla Sioned. „Jaký je v tom hřích? Převor Robert může ukázat na fakta, která se hodí jemu, já ukazuji na jiná, která se mu tolik nehodí. Můj otec byl jedinou překážkou na jeho cestě, a můj otec byl odstraněn.“

„Dítě, vždyť ti povídám, že každý v údolí věděl o tom, že tvůj otec má ke mně přijít na návštěvu, a věděli dokonce i hodinu jeho příchodu, a mnozí znají všechny možné cesty mnohem lépe než bratři ze Shrewsbury. Příležitost se mohla hodit jinému nenávistníku. A musíš vědět, že převor Robert byl se mnou a tady s bratrem Richardem a Cadfaelem už od ranní mše.“ A otec Huw se obrátil v zoufalé prosbě k převorovi, spínaje ruce. „Otče převore, prosím vás, nemějte to dívce za zlé, že mluví tak bláznivě. Má velký zármutek – přišla o otce… Nemůžete se divit, když se obrátí proti nám všem.“

„Nekárám ji,“ řekl převor, třebaže chladně. „Pokud rozumím, obviňuje mě a mé společníky, ale jistě jste jí odpověděl. Řekněte té mladé ženě mým jménem, že vy i ostatní se za mě můžete zaručit, protože jste mě celý den měli na očích.“

Huw byl vděčný aspoň za tuto jistotu a otočil se opět k dívce a všechno jí opakoval. Ale ona pohrdla vším tlumočením ve své snaze postavit se převorovi tváří v tvář, a vybuchla anglicky: „To je možné, otče převore, ostatně nevypadáte na dobrého lučištníka. Ale člověk, který chtěl koupit mého otce, by jistě byl schopen koupit povolnější osobu, aby za něj udělala tohle dílo. Svůj váček jste měl pořád! Rhisiart jím pohrdl!“

„Dej si pozor!“ zahřměl Robert, který náhle ztratil svou pracně ovládanou trpělivost. „Tvoje duše je v nebezpečí! Zatím jsem s tebou měl strpení, protože máš takový žal, ale po této cestě dál nechoď!“

Zírali na sebe jako soupeři mezi šraňky, než začne turnaj, on vysoký a ztuhlý a ledový, ona malá a divoká a krásná. Roušku ztratila někde mezi keři a černé kadeře jí splývaly po zádech. A v té chvíli, než mohla začít další útok nebo on nové hrozby a kletby, uslyšeli všichni hlasy přibližující se odshora z lesa, mužský a dívčí, jak se rozčileně dohadují a přibližují se rychle s praskotem větviček. Jako by příchozí zaslechli zvýšené hlasy mnoha lidí, tak nepravděpodobné v hloubi lesa, a spěchali blíž, aby se podívali, co se děje.

Oba protivníci je zaslechli a vyrušilo je to. Sioned hlasy poznala a přes tvář jí přeběhl záchvěv strachu a zoufalství. Divoce se rozhlédla, ale neviděla žádnou pomoc. Dívčí ruka rozhrnula křoví a Annest vyšla a překvapeně stanula, hledíc na nevysvětlitelný dav okolo sebe.

Cestička byla úzká, spíš vyšlapaná zvěří v trávě, a Annest se zastavila tak náhle, že to dalo Sioned příležitost zasáhnout. Hrdinně se jí chopila. „Běž domů, Annest,“ poručila. „Vedu ti společnost. Připrav uvítání, rychle, je málo času.“ Mluvila hlasitě a s důrazem. Annest ještě nepohlédla k zemi a tráva a stín zakrývaly Rhisiartovo tělo.

Úsilí bylo promarněno. Jiná ruka, velká a jemná, se položila Annest na rameno, zatímco váhala, a odstrčila ji. „Společnost je nějaká rozhádaná,“ řekl jasný mužský hlas, „takže půjdeme raději s tebou, Sioned, jestli dovolíš.“

Engelard dívku bratrsky odstrčil a pak vešel na mýtinku.

Měl oči jen pro Sioned, kráčel vlastnicky rovnou k ní, a když se přiblížil, zaznamenal její strnulý vzpřímený postoj a zkamenělou tvář plnou ohně, ledu a zoufalství, a jeho vlastní tvář to hned odrážela. Obočí se mu stáhlo, strnulý úsměv zmizel, modré oči plály jako chrpy. Přešel kolem převora Roberta, jako by tam nebyl, nebo jako by byl suchým stromem podle cesty. Vztáhl ruce a Sioned do nich vložila své a na okamžik zavřela oči. Odehnat ho už nemohla, byl tady uprostřed nich bezbranný. Kruh, ne zrovna nepřátelský, ale rozhodně tísnivý, se uzavíral.

Ještě ji držel za ruce, když spatřil Rhisiartovo tělo.

Pohled jím otřásl, jako musel šíp projet Rhisiartovým tělem, takže se zarazil. Cadfael ho měl na očích a viděl, jak jeho rty bezhlesně zašeptaly: „Kristepane!“ Co následovalo, bylo výmluvné. Saský mladík s láskou pomalu sevřel ruku kolem obou dívčiných dlaní a druhou ji hladil po vlasech, po spánku a tváři a po bradě, s takovou ovládanou vášní, že ji to uklidnilo, zatímco on sám se dosud třásl.

Přivinul ji k sobě a pomalu se rozhlédl po tvářích okolo, které se na něj dívaly, a pak shlédl pomalu dolů na tělo svého pána.

„Kdo to udělal?“

Hleděl kolem sebe, hledaje někoho, kdo by mohl mluvit za ostatní, a váhaje mezi převorem Robertem, který si přisvojoval autoritu všude, kam přišel, a mezi otcem Huwem, který byl vážen a ctěn tady. Opakoval otázku anglicky, ale nikdo z těch dvou mu neodpověděl, a dlouho nepromluvil ani nikdo jiný. Pak řekla Sioned varovně: „Někteří tady říkají, žes to udělal ty.“

„Já?“ vykřikl spíš překvapeně a pohrdavě, než znepokojeně, a podíval se jí pátravě do tváře, napjaté a vzrušené.

Její rty tiše zašeptaly: „Běž! Chtějí tě obvinit!“

Více toho udělat nemohla, ale on jí rozuměl, protože mezi nimi stačil pouhý pohled. Rychle se rozhlédl, kolik tu má možných nepřátel a jak jsou daleko, ale nehýbal se. „Kdo mě obviňuje? A proč? Podezřelí mi připadáte spíš vy všichni, kdo stojíte nad mrtvým tělem mého pána, zatímco já byl celý den u krav za Brynem. Když jsem přišel domů, Annest měla starost, protože se Sioned dosud nevrátila a pastýřův hoch jí řekl, že se v kostele nesloužily nešpory. Tak jsme se po tobě šli podívat a našli jsme tě podle hluku, který tady tropíte. A znovu se ptám, a nepřestanu se ptát, protože to musím vědět: kdo to udělal?“

„To se ptáme všichni,“ odvětil otec Huw. „Synu, nikdo tě tady neobviňuje. Ale jsou tu věci, které nám dávají právo se tě tázat, a muž, který má čisté svědomí, nemusí se bát nebo stydět odpovídat na otázky. Podíval ses už pozorně na šíp, který Rhisiarta srazil? Udělej to tedy!“

Engelard zamračeně přistoupil blíže a pohlédl vážně a nešťastně na zavražděného, teprve potom na šíp. Spatřil chvějící se tmavě modré peří, a zalapal po dechu.

„Ten je můj!“ Pohlédl na ně všecky s podezřením. „Buď to, nebo někdo udělal značku podle mé. Ale ne, tenhle je můj, poznávám svou práci, dělal jsem to asi před týdnem.“

„Řekl, že je jeho?“ zeptal se Robert, který se snažil sledovat, o čem se mluví. „Přiznává se?“

„Že se přiznávám?“ vybuchl Engelard anglicky. „Jaképak přiznávání? Říkám, jak to je! Jak se sem šíp dostal a kdo jej vypustil, o tom nevím o nic víc než vy, ale poznávám jej, je můj. Rány boží!“ vykřikl zlostně, „myslíte, že kdybych v tom zločinu měl prsty, nechal bych v ráně svou značku? Máte mě za hlupáka, když jsem cizinec? A myslíte, že bych dokázal ublížit Rhisiartovi? Člověku, který mi byl přítelem a dal mi tady práci, když jsem pro pytláctví musel z Cheshiru?“

„Nechtěl tě uznat za nápadníka své dcery,“ řekl Bened skoro proti své vůli, „i když ti udělal mnoho dobrého.“

„To nechtěl, a ze svého hlediska měl pravdu. Já to vím, a třeba bych tím trpěl, tolik jsem se naučil o Walesu, že jsem chápal, že má obyčeje a rozum na své straně. Nikdy mi neudělal nic nespravedlivého. Spíš si se mnou někdy užil on, to musím uznat. Nikoho z Gwyneddu jsem neměl raději. Spíš bych si podřízl hrdlo, než bych Rhisiartovi ublížil.“

„On to věděl a ví,“ řekla Sioned, „a já zrovna tak.“

„Jenomže ten šíp je tvůj,“ řekl Huw nešťastně. „A na to, abys ho sebral nebo skryl, jsi možná při útěku neměl čas.“

„Kdybych něco takového měl v úmyslu,“ odpověděl Engelard, „třebaže Bůh chraň aby mě něco tak hnusného napadlo, mohl bych stejně tak udělat, co teď ďábel udělal mně, a použít šíp někoho jiného.“

„Ale synu,“ pokračoval smutně kněz, „bylo by spíš v tvé povaze provést něco takového bez rozmýšlení, tvým vlastním lukem a šípy. Nový pokus o rozmluvu, nová hádka, a náhlý vztek! Nikdo nepředpokládá, že tohle bylo předem připraveno.“

„Celý den jsem neměl luk s sebou. Měl jsem práci s dobytkem, co bych dělal s lukem?“

„To bude muset rozhodnout královský rychtář,“ ujal se opět převor Robert vedení. „Ten se bude muset tohoto mladíka zeptat, kde byl celý den, co dělal a s kým.“

„S nikým. Kravíny za Brynem jsou na opuštěném místě, je to dobrá pastvina, ale daleko od užívaných cest. Dvě krávy se dnes otelily, jedna kolem poledne, druhá až k večeru, a byl to těžký porod, se kterým jsem měl spoustu práce. Ale telata jsou živá a běhají tam, aby mi dosvědčila, co jsem dělal.“

„Opustil jsi Rhisiarta na cestě v polích?“

„Ano. Šel jsem rovnou po své práci. Od té doby jsem ho neviděl, až teď.“

„A nemluvil jsi s někým u kravínů? Mohl by ti někdo dosvědčit, kde jsi celý den byl?“ Nikdo se teď ani nepokoušel převzít od Roberta velení. Engelard se opět rychle rozhlédl, aby zvážil, jaké má šance. Annest tiše přistoupila blíže a postavila se vedle Sioned. Bratr Jan ji sledoval vzrušeným zrakem a ocenil její věrnost, kterou nemohla jinak vyjádřit.

„Engelard přišel domů až před půl hodinou,“ řekla pevně.

„Dítě,“ vysvětloval otec Huw nešťastně, „to, že říká, kde byl, nic nepotvrzuje. Obě telata se mohla narodit mnohem rychleji, jak to můžeme vědět, když jsme tam nebyli? Pak by měl čas zaběhnout sem a udělat tuhle věc a zase se vrátit k dobytku, a nikdo by nic nevěděl. Pokud nenajdeme někoho, kdo mu dosvědčí, že ho viděl někde jinde v tu dobu, kdy byl čin spáchán, pak se obávám, že bychom měli Engelarda zadržet, dokud záležitost nepřevezme princův rychtář.“

Muži z Gwytherinu postávali a hlučeli, některé to přesvědčilo, jiní se zlobili, protože Rhisiarta měl každý rád. Někteří váhali, ale uznávali, že by se měl cizinec zadržet, dokud se nezjistí, zda je nevinen, nebo zda se prokáže jeho vina. Přesunovali se stále blíže k sobě, až se nakonec kruh uzavřel.

„Je to spravedlivé,“ řekl Bened a dav zahučel na souhlas.

„Jeden osamělý Angličan zády ke zdi,“ šeptal bratr Jan rozzlobeně Cadfaelovi do ucha, „a jakpak to s ním může dopadnout, když mu nikdo jeho slova nedosvědčí? A přitom určitě nelže! Copak snad jedná nebo mluví jako vrah?“

Peredur stál celou dobu nehnutě a nespouštěl z Engelarda oči, leda aby se vážně a nešťastně zadíval na Sioned. Když převor Robert velitelsky ukázal na Engelarda a celé shromáždění se poslušně hnulo směrem k němu, aby jej zadrželo, Peredur naopak začal couvat k lesnímu okraji a Cadfael viděl, jak zachytil Sionedin pohled a vytřeštěně, divoce na ni pohlédl a kývl. Vzchopila se ze svého vyčerpání a zoufalství a blýskla na něj očima a pak něco rychle zašeptala Engelardovi do ucha.

„Splňte svou povinnost k zákonu, k princi a k církvi, a chopte se ho!“ zavelel Robert.

Nastal okamžik ticha, a pak se všichni vrhli doprostřed, jediná mezeza v kruhu byla tam, kde stál Peredur. Engelard odskočil od Sioned, jako by se chtěl vrhnout do nejhustšího křoví, a pak místo toho popadl suchý klacek, ležící v trávě, a zatočil jím kolem sebe, že srazil dva nepozorné staříky, a ostatní se rozprchli z dosahu. Než se stačili znovu shromáždit, změnil směr, skočil přes jednoho ležícího a proběhl kruhem pronásledovatelů, přičemž odzbrojil jediného, který ho už téměř měl, a běžel rovnou k mezeře, kterou mu uvolnil Peredur. Otec Huw rozčileně zavolal na Peredura, aby ho chytil, a Peredur se za ním vrhl. Jak se mohlo stát, že už skoro držel Engelarda za rukáv, a tu uklouzl na shnilé větvi a upadl, o tom měl jakousi představu jen bratr Cadfael. Jako by Peredur ztratil dech, protože zůstal ležet, až ho Engelard minul a byl pryč.

Ještě neměl vyhráno, protože nejbližší pronásledovatelé teď viděli, kudy běží, a rozběhli se za ním jako zajíci na kraj lesa. Zleva dlouhonohý Cadwallonův poddaný skákal jako chrt, zprava bratr Jan, až mu kutna vlála a nohy v sandálech mocně dupaly. To bylo snad poprvé, co si bratr Jan zasloužil upřímné uznání převora Roberta. Jistě to však bylo naposled.

Teď už běželi jenom ti tři, a třebaže byl Engelard hbitý, zdálo se, že než stačí zmizet, dlouhonohý chlapík se s ním jistě srazí. Vypadalo to, že do sebe vrazí dokonce všichni tři. Nevolník natáhl ruce, které byly stejně hrozivě dlouhé jako jeho nohy. Rovněž bratr Jan napřáhl ruce. Dlouhá ruka sevřela z jedné strany Engelardovu tenkou halenu. Bratr Jan čile přiskočil z druhé strany. Převor si ulehčeně oddechl, očekávaje, že zajatce sevřou oba dva. Ale bratr Jan popadl Cadwallonova poddaného kolem kolenou a podtrhl mu je, takže se oba svalili na zem. Engelard uvolnil halenu z nepřítelova sevření a skočil do křoví, kde zmizel za vzdalujícího se praštění větviček, až se za ním rozhostilo ticho a klid.

Polovina pronásledovatelů se vrhla do lesa za ním, spíš z probuzené lovecké vášně než z nepřátelství, ale mnoho nadějí už neměli. Ani ho snad už nechtěli chytit, jenom ze setrvačnosti sledovali stopu. Pravé drama zůstalo vzadu na mýtince. Tam aspoň zbyl spravedlnosti jeden chycený hříšník.

Bratr Jan uvolnil své oběti kolena, sedl si do trávy a klidně odrazil slabou ránu, kterou na něj poddaný mířil. Řekl mu prostě, ale anglicky, takže tomu nerozuměl: „Ach, nech toho, chlapče! Co ti tamten vlastně udělal? Jenom je mi líto, že jsi sebou tak plácnul. Jestli mi to vyčítáš, uklidni se, protože za to zaplatím hůř než ty.“

Klidně se rozhlédl, vyškrábal se na nohy a očistil si listí a větvičky z kutny. Tady stál převor Robert, ještě celý zkamenělý nevěřícím zklamáním, vysoký, ztuhlý a šedý, normanský pán, uvažující, jak ztrestat tak hroznou zradu. Stála tu však také Sioned, unavená, zoufalá, ale se zábleskem nové naděje v očích, a po jejím boku Annest, která ji objímala kolem pasu, ale květinovou tvář obracela k Janovi. Robert na něj může hartusit, jak chce, pokud ona se takhle usmívá a kvete, záříc vděčností a obdivem.

Bratr Richard a bratr Jeroným přistoupili k Janovi z obou stran jako poslové zkázy. „Bratře Jane, jsi obeslán. Dopustil ses velkého provinění.“

Odevzdaně šel s nimi. Přes všechny hrozby se ještě nikdy necítil tak volně. Protože neměl, co ztratit, než sebeúctu, byl pevně odhodlán ji neobětovat.

„Nevěrný a nectný bratře,“ syčel převor Robert, tyčící se v hrozivém hněvu, „cos to udělal? Nezapírej, co jsme všichni viděli. Nejen že jsi pomohl zločinci k útěku, ale překazil jsi pokus věrného služebníka, aby ho zajal. Ty jsi toho dobrého muže schválně porazil, aby Engelard mohl utéci. Zrádče proti církvi a právu, tím jsi překročil všechny meze. Máš-li něco na obranu, řekni to teď.“

„Zdálo se mi, že ten hoch je nerozumně obviňován na velice chabých základech,“ spustil bratr Jan odvážně. „Já jsem s Engelardem mluvil, a mám na něj svůj názor. Je to slušný, poctivý hoch, který by nebyl schopný vraždit potajmu, natož Rhisiarta, kterého měl rád a vážil si ho. Nevěřím, že měl na téhle smrti podíl, a co víc, nevěřím, že uteče daleko, naopak bude vraha sám hledat, a až zločince najde, pak mu pomoz Bůh! Tak jsem mu dal šanci a přeju mu štěstí!“

Obě dívky, hlavy blízko u sebe, překládaly si tón řeči, pokud nerozuměly slovům, a tiše zářily. Převor Robert byl bezmocný, i když to nevěděl. Bratr Cadfael to věděl velmi dobře.

„Nestoudníku!“ hřměl Robert, celý naježený urážkou. „Sám ses odsoudil, jsi hanbou celého řádu. Nemám tady žádnou pravomoc, panuje tu velšské právo. Ten zločin, který volá po trestu, musí rozřešit královský rychtář. Ale co se týče mých podřízených, kteří porušili zákon země, v níž jsme hosty, tady ti hrozí dvojí trest, bratře Jane. Do pravomoci Gwyneddu mluvit nemohu. Ale za svůj pořádek odpovídám, a to dodržím. Žádný církevní trest není pro tebe dost velký. Uvrhnu tě do přísné vazby, dokud se neporadím se světskou vrchností, a navíc ti upírám všechnu útěchu církve.“ Rozhlédl se kolem a přemýšlel. Otec Huw stál jako hromádka neštěstí, celý ztracený v tom moři stížností a obviňování. „Bratře Cadfaele, zeptej se otce Huwa, kde je tady bezpečné vězení, abychom ho tam umístili.“

To bylo víc, než s čím bratr Jan počítal, a třebaže ničeho nelitoval, jako praktický člověk se začal rozhlížet, kudy by mohl uniknout následkům. Posuzoval skuliny v kruhu jako předtím Engelard, rozkročíl své pevné nohy a pokusně nahrbil ramena, jako by měl v plánu praštit bratra Richarda do břicha, podrazit nohy Jeronýmovi a vrhnout se na svobodu. Právě včas se však zarazil, když uslyšel, jak bratr Cadfael klidně říká: „Podle otce Huwa je tu jediné vhodné místo. Jestli Sioned dovolí, aby se k tomu užil její dům, zajatec tam bude docela bezpečný.“

V té chvíli bratr Jan kupodivu ztratil zájem o útěk.

„Můj dům je převoru Robertovi k službám,“ řekla Sioned velšsky s příslušným odstupem, ale okamžitě. Dávala si už pozor, aby zase neupadla do angličtiny. „Jsou tu stodoly a stáje, chceš-li je použít. Slibuji, že se k zajatci nepřiblížím, ani nebudu držet klíč k jeho vězení. Otec převor si může z mých lidí vybrat strážného, jak se mu bude hodit. Moje domácnost bude vězně živit, ale i to svěřím někomu jinému. Kdybych se toho ujala sama, asi by se pochybovalo o mé nestrannosti po tom, co se stalo.“

Šikovné děvče, myslel si Cadfael, když to překládal spíš pro potřebu bratra Jana než pro převora. Je tak chytrá, že obejde s rozhodností opravdové lži, a třebaže ji takhle pronásleduje neštěstí za neštěstím, je tak velkomyslná, že uvažuje o potřebách a přáních ostatních. Ten někdo jiný, kdo se bude starat o blaho bratra Jana, stojí právě vedle své paní, světlá hlava vedle tmavé. To je páreček! Ale tuhle slibnou cestičku by nenašly, nebýt nevinnosti panického farního kněze.

„To je asi nejlepší řešení,“ schválil převor Robert chladně, ale zdvořile, „a děkuji ti, že tak pečlivě plníš své povinnosti, dcero. Drž ho zkrátka, jen co potřebuje k životu, ne víc. Jeho duše je ve velkém nebezpečí, proto by tělo mohlo trochu pykat. Jestli dovolíš, půjdeme napřed a bezpečně ho tam dovedeme a vysvětlíme tvému strýci, co se stalo, aby pro tebe poslal. Nebudu v domě smutku déle překážet.“

„Ukážu vám cestu,“ nabídla se skromně Annest a učinila krok vpřed.

„Držte ho pevně!“ varoval převor, když se řadili, aby ji následovali do zalesněné stráně. Mohl ovšem vidět sám, kdyby se podíval pozorněji, že zajatcova povolnost se velice podobá spokojenosti a že stoupá stejně energicky jako jeho stráže, jen aby neztratil z dohledu štíhlý pas Annest a její pružná ramena. Chraňbůh, aby myslel na útěk.

Dobrá, pomyslel si Cadfael, když je nechal jít a otočil se k Sioned, Bůh to nějak rozřeší! Stejně jako to činil vždycky a bude činit navěky!

Muži z Gwytherinu nařezali mladé větve a udělali z nich zelená nosítka, aby odnesli Rhisiartovo tělo domů. Pod mrtvolou, když ji zvedli, bylo mnohem více krve než kolem rány vpředu, třebaže hrot šípu sotva protkl kůži a oděv. Cadfael by byl rád prozkoumal lépe halenu a tu ránu, ale nechal toho, protože Sioned tu stála zkamenělá žalem a v její přítomnosti nebylo možno jednat jinak než obřadně a slavnostně. Navíc se brzy dostavili všichni sluhové z Rhisiartovy domácnosti, aby donesli pána domů, zatímco správce čekal u brány s bardy a plačkami, aby ho naposled uvítal. Nyní už nešlo o pátrání po vině, ale o první z obřadů velkolepého pohřbu, při němž by jakékoli další zkoumání bylo neslušností. Dnes už nic nepořídí. I převor Robert pochopil, že musí se svými bratry opustit truchlící obec, v níž jsou pouhými cizinci.

Když došlo na zvednutí nosítek s mrtvolou, nyní s pěkně narovnanýma nohama a s rukama složenýma podél těla, Sioned se ohlédla ještě po někom, komu chtěla svěřit čestnou roli nosiče. Ale nenašla ho.

„Kde je Peredur? Co se s ním stalo?“

Ačkoli ho nikdo neviděl odejít, byl pryč. Poté, co bratr Jan dokončil Peredurovo dílo, nikdo si už mladíka nevšímal. Ztratil se beze slova, jako by udělal něco, zač se stydí, zač může očekávat spíš hanu než chválu. Sioned tím byla i ve svém neštěstí trochu uražena.

„Myslela jsem, že by mi rád pomohl donést otce domů. Otec ho měl ze všech nejraději. Od dětství byl u nás pořád jako doma.“

„Možná že zapochyboval o tvé přízni po tom, co řekl o Engelardovi,“ mínil bratr Cadfael.

„A, poté, co to dokonale odčinil?“ zašeptala mu do ucha. Nemusí každý vědět, že je jí jasné, jak pomohl jejímu milenci k útěku. „Ne, stejně tomu nerozumím, proč se takhle beze slova ztratil.“ Ale víc o tom nemluvila, jen ho pohledem poprosila, aby šel s ní za nosítky. Kráčeli nějakou dobu mlčky. Pak řekla, aniž by na něj pohlédla: „Povědělo vám otcovo tělo to, co jste od něho očekával?“

„Něco,“ odpověděl Cadfael. „Ne všecko.“

„Je něco, co bych měla udělat já, nebo co bych dělat neměla? Potřebuji to vědět. Dnes večer ho musíme připravit.“ Zítra bude tělo ztuhlé, a ona to věděla. „Jestli ode mě něco potřebujete, řekněte mi to.“

„Schovej mi šaty, které má na sobě, až je svlékneš, a všimni si, kde jsou vlhké od ranního deště a kde jsou suché. Zpozoruješ-li něco neobvyklého, pamatuj si to. Zítra přijdu, jak jen budu moci.“

„Musím se dovědět pravdu,“ řekla. „Víte proč.“

„Ano, vím. Ale dnes zpívej a pij na jeho počest a nepochybuj, že to uslyší.“

„Ano,“ řekla a ulehčeně vzdychla. „Jste dobrý člověk. Jsem ráda, že tu jste. Vy si nemyslíte, že to udělal Engelard.“

„Skoro určitě ne. Zaprvé, a to je nejdůležitější, není takový. Chlapci jako Engelard mohou udeřit ze vzteku, ale pěstí, ne zbraní. Zadruhé, i kdyby takový byl, udělal by to lépe. Viděla jsi ten úhel šípu. Engelard, řekl bych, je o tři prsty vyšší, než byl tvůj otec. Jak by tedy mohl střelit zespodu do žeber muže, který je menší než on, i kdyby stál níže? I kdyby si třeba klekl nebo se shrbil v křoví, aby ho překvapil, myslím, že by to nebylo možné. A proč by to také zkoušel? Ne, to je bláznovství. Že by nejlepší střelec široko daleko nedokázal prostřelit člověka z jakékoli vzdálenosti, kde ho mohl vidět? Tady však nikde není přehled na víc jak padesát yardů. A ještě horší bláznovství, proč by si dobrý lučištník našel takové nepřehledné zarostlé místo? Nerozhlédli se kolem sebe, jinak by nemohli tvrdit takovou hloupost. Ale zaprvé a naposled a hlavně: ten tvůj mladík je příliš otevřený a poctivý, aby někoho zabil ze zálohy, i kdyby to byl muž, kterého nenávidí. A on měl Rhisiarta rád. Nemusíš mi to říkat, já to vím.“

Leccos z toho, co jí vykládal, ji mohlo ranit, ale neranilo. Kráčela po jeho boku a její křehké dívčí srdce se radovalo, že má mnich o jejím milém tak dobré mínění.

„Ani jste se nedivil, že nemám víc starostí o to, co se s Engelardem stalo a kam se ztratil.“

„Ne,“ usmál se Cadfael. „Víš, kde je a jak se k němu dostat, až bude potřeba. Myslím, že vy dva máte ještě víc úkrytů, a lepších, než je ten dub, a v jednom z nich se teď Engelard skrývá, nebo brzo bude. Myslím si, že se o něj nebojíš. Nic mi neříkej, ledaže budeš potřebovat posla nebo pomoc.“

„Mohl byste pro mě jednu zprávu předat, ale někomu jinému,“ odpověděla. Vycházeli právě z lesa na kraji Rhisiartových pozemků. Převor Robert tu stál vysoký a zachmuřený a nemluvný se svými společníky nevtíravě seřazenými vzadu. Jeho ruce, hlava, výraz vyjadřovaly úctu ke smrti a soucit s pozůstalými, aniž by na něm bylo vidět odpuštění mrtvému. Jeho zajatec byl bezpečně zavřený, takže čekal jen na poslední zbloudilou ovečku, aby se důstojně rozloučil. „Řekněte Peredurovi,“ pokračovala Sioned, „že mi scházel mezi těmi, které by můj otec byl rád viděl ve svém smutečním průvodu. Řekněte mu, že to, co udělal, bylo šlechetné, a že jsem mu vděčná. Je mi líto, že o tom mohl pochybovat.“

Blížili se k bráně a správce, strýc Meurice, jim vyšel naproti. Jeho vlídná měkká tvář byla zkřivená a zbrázděná žalem.

„A zítra přijďte,“ dodala Sioned téměř neslyšně a už se vzdalovala, aby vstoupila do brány za tělem svého otce.

[ VI ]

Sionedin vzkaz by nebyl doručen tak brzo, protože nebylo tak jednoduché zaběhnout do Cadwallonova domu bez dovolení převora Roberta; ale v šeru lesa kousek za domem zahlédl Cadfael vzdalující se postavu, asi padesát yardů daleko, a poznal Peredura. Ten zřejmě neočekával, že za ním někdo půjde, protože se vzdálil jen natolik, aby ho nepotkal někdo na cestě, a sedl si tam zachmuřeně na padlý kmen, zády se opřel o mladý kmínek, který se pod ním prohýbal, a kopal do loňského listí. Cadfael neváhal a šel za ním.

Peredur vzhlédl, když uslyšel šustění bukvic, a vstal, jako by se chtěl vzdálit ještě víc, aby nemusel s nikým mluvit. Pak toho nechal a nevlídně a mlčky čekal.

„Mám pro tebe vzkaz od Sioned,“ začal mírně Cadfael. „Prosila mě, abych ti vyřídil, že tě postrádala. Přála si, abys nesl s ostatními nosítka jejího otce. Vzkazuje ti, že to, cos udělal, bylo šlechetné a že je ti vděčná.“

Peredur šoupl rozpačitě nohama a stáhl se ještě víc do stínu.

„Měla tam spoustu vlastních lidí,“ namítl po pomlce, jako by spíš nevěděl, co říci, než že by nechtěl mluvit. „Nepotřebovala mě.“

„Ach, rukou se nabízelo dost, i ramenou,“ souhlasil Cadfael, „ale stejně jsi jí scházel. Zdá se mi, že zaujímáš mezi jejími blízkými přední místo. Byl jsi jí od dětství bratrem, a bratra by teď velmi potřebovala.“

Peredurovo tělo vypadalo ztuhle i v lesním šeru, a stejně tak byl ztuhlý jeho jazyk. „Chtěl jsem jí být něčím jiným než bratrem,“ vypravil ze sebe s úsměškem.

„Jistě, chápu. Ale když na to přišlo, zachoval ses jako bratr k ní i k Engelardovi.“

Co ho mělo utěšit a polichotit mu, místo toho bolelo. Peredur se stáhl hlouběji do podmračeného mlčení. „Takže ona cítí, že má ke mně dluh, a chce ho splatit. Ale to není kvůli mně. O mě zájem nemá.“

„Nu,“ odpověděl Cadfael klidně, „vzkaz jsem vyřídil, a kdybys za ní zašel, vysvětlí ti to lépe než já. Byl tam ještě někdo, kdo by tě byl rád měl u sebe, jenže nemohl mluvit.“

„Ach, mlčte,“ škubl Peredur bolestně hlavou, „neříkejte už nic!“

„Ne, promiň, vím, že je to pro tebe bolestné stejně jako pro ni. ‚Otec ho měl ze všech nejraději,‘ říkala…“

Chlapec ostře vdechl, otočil se a klopýtal rychle pryč mezi stromy, hlouběji do lesa. Bratr Cadfael se zamyšleně vrátil ke svým společníkům, cítě pořád pod svými zkoumajícími prsty to nesnesitelně citlivé místo.

„Dneska budeme pít spolu sami, příteli,“ přivítal Cadfaela u kovárny Bened, když ho po večerní přišel navštívit. „Huw se ještě z Rhisiartova domu nevrátil a Padrig bude mrtvému zpívat až přes půlnoc. Dobře, že tady zrovna je. Člověku je dobře, když mu na cestu do hrobu zpívá schopný básník a harfeník, a děti mají aspoň na co vzpomínat. A Cai – Caie tady taky nějakou dobu neuvidíme, dokud si pro jeho zajatce nepřijede rychtář.“

„To chceš říci, že bratra Jana hlídá Cai?“ rozsvítilo se Cadfaelovi.

„Sám se k tomu přihlásil. Asi že ho k tomu přemlouvala ta moje holka, ale myslím, že moc přemlouvání nepotřeboval. Ti dva se o něj jistě dobře postarají, nemusíš mít strach.“

„To mě taky ani nenapadlo,“ řekl Cadfael. „A Cai má klíč od jeho vězení?“

„To se ví. A když je teď princ Owain někde na jihu, jak jsem slyšel, pochybuji, že bude mít soudce nebo rychtář moc času na nějaký přestupek proti poslušnosti v Gwytherinu.“ Bened těžce vzdychl nad svým rohem, naplněným teď trpkým červeným vínem. „Teď mě mrzí, že jsem vůbec mluvil o tom modrém opeření na šípu, aspoň před děvčetem. Jenomže někdo by to byl stejně řekl. A je pravda, že teď, když ji opatruje jen strýc Meurice, může si dělat, co chce. Má ho otočeného kolem prstu, ten jí v cestě stát nebude. Jenže mně se začíná zdát, že nikdo by nebyl takový hlupák, aby nechal svou značku na mrtvole, aby ji každý viděl. Leda že by byl vyrušen a musel utíkat. Ale bylo by stačilo to peří useknout. Jak dlouho to trvá, když má člověk u sebe nůž? Ne, je tomu těžko uvěřit. A přece to tak mohlo být!“

Příčina Benedových chmur byla hlubší. Zřejmě v něm hlodaly pochybnosti, jestli nepromluvil před Sioned kvůli tomu, aby se zbavil svého největšího soupeře, a měl sám větší naději. Smutně potřásl hlavou. „Byl jsem rád, že utekl, ale byl bych ještě radši, kdyby se vrátil do Cheshiru. Nechce se mi však věřit, že by to byl vrah.“

„Můžeme se nad tím trochu zamyslet, jestli chceš,“ řekl Cadfael, „protože znáš zdejší lidi líp než já. Přiznejme si – dívčino podezření, které vyslovila před převorem Robertem, to si tady asi leckdo myslí, i kdyby to neřekli nahlas. My si tady přijdeme a rozdmýcháme hádku zrovna s tímto šlechticem – přitom můžeme vynechat, kdo má pravdu – a on jediný překáží tomu, pro co jsme přišli – a najednou je zavražděn. Co je přirozenější než ukázat prstem na nás, na nás všechny?“

„Taková opovážlivost, vůbec uvažovat o podezření proti ctihodným bratrům,“ děsil se Bened.

„Králové a opati jsou taky lidé, a mohou podlehnout pokušení. Takže jak si stojíme vzhledem k tomu, co se dnes stalo? Všech nás šest bylo pořád spolu nebo na dohled až do konce mše. Pak jsme, převor Robert, bratr Richard a já, byli s otcem Huwem, nejdřív v zahradě, a když začalo pršet, půl hodiny před obědem, šli jsme dovnitř. Nikdo z nás čtyř nemohl odejít do lesa. Bratr Jan byl také uvnitř domu a okolo, Marared mu to může dosvědčit stejně jako my. Jediný, kdo nás opustil, než jsme všichni vyšli na nešpory a pak se dali do hledání Rhisiarta, byl bratr Richard, který se nabídl, že se po něm podívá a poptá, a ten byl pryč asi hodinu a půl a pak se vrátil sám. Byl pryč od hodiny po poledni, sám v lese, kde prý s nikým nemluvil, až na cestě zpátky u Cadwallonovy brány, což mohlo být tak v půl třetí. Musím si promluvit s vrátným, jestli to dosvědčí. Zbývají dva z nás, ale o těch se ví, co dělali. Bratr Jeroným a Columbanus byli posláni, aby bděli v kapli svaté Winifredy a modlili se za klidné urovnání sporu. Všichni jsme je viděli odcházet, a museli být v kapli a na kolenou dlouho předtím, než Rhisiart vyšel na cestu. A tam zůstali, než pro ně zase přišel posel, aby se k nám přidali. Vzájemně si to mohou dosvědčit.“

„Však jsem to říkal,“ uklidnil se Bened. „Svatí mužové nevraždí.“

„Člověče,“ přesvědčoval ho vážně Cadfael, „svatí lidé jsou stejně tak mimo řád jako v něm, a mám-li mluvit pravdu, dobří lidé jsou i mimo křesťanskou víru, stejně jako v ní. Ve Svaté zemi jsem potkal Saracény, kterým bych věřil spíš než většině křižáků, čestné muže, zdvořilé a velkomyslné, jimž by se hnusilo hádat se o místo a obchod, jako to dělali mnozí z našich spojenců. Přistupuj ke každému nezaujatě, vždyť jsme všichni stejní pod svými kutnami, hávy nebo hadry. Někteří vypadají lépe a někteří si žijí lépe, ale nakonec jsou všichni na jedno brdo. Ale takhle to je. Co já vím, jen jeden z nás, bratr Richard, měl možnost být někde okolo, když byl Rhisiart zabit, ale zrovna on se mi jako vrah vůbec nezdá. Takže se musíme poohlédnout po někom dalším, pro něhož byla svatá Winifred pouhou záminkou. Neměl Rhisiart kolem Gwytherinu nějaké nepřátele? Někoho, kdo by proti němu nic nepodnikl, kdybychom nebyli přišli my a nerozvířili události, což ho přivedlo do pokušení?“

Bened o tom vážně uvažoval, drže roh vína v dlaních. „Řekl bych, že každý má někoho, kdo se na něj zlobí, ale to ještě neznamená vraždu. Jednou se s Rhisiartem pohádal o kus půdy dokonce sám otec Huw a bylo z toho plno křiku, ale dohodli se po právu pomocí sousedů, kteří jim svědčili, a žádný hněv z toho pak nezbyl. A soudy tu taky byly – slyšel jsi už někdy o velšském šlechtici, který by se nesoudil? Jeden byl s Rhysem ap Cynanem o nějakou mez, jiný o zatoulaný dobytek. Ale žádná trvalá nevůle. U nás je soudů! Jedna věc je jasná – s tím poplachem, který jste vyvolali, celé okolí vědělo, že má Rhisiart přijít o polednách na Huwovu faru. Takže ho na cestě mohl přepadnout úplně kdokoli.“

A dál se spolu nedostali. Možností bylo pořád mnoho, přece jen to mohl být i Engelard, ať se to Cadfaelovi zdálo jakkoli nemožné. Mohli to být i sousedé jako Cadwallon, poddaní z vesnice, služebnictvo.

Ale co ten podivný mladík, přemýšlel Cadfael, ubíraje se v zelenavém a voňavém šeru k Huwovu seníku, jehož měl Rhisiart rád a dával mu přednost a který byl u nich jako doma od dětství? Mladík, který řekl o Engelardovi i o sobě, že člověk dokáže překročit svou vlastní povahu pro lásku, a pak, snad taky pro lásku, otevřel Engelardovi cestu k útěku, jak Cadfael viděl na vlastní oči. A který se teď vyhýbal Sionedině vděčnosti a sympatii, buď proto, že to není láska, a láska je jediné, co od ní chtěl, nebo z nějakého temnějšího důvodu. Když tiše uprchl do lesa, vypadal, jako když ho pronásleduje ďábel. Ale tamten ďábel? Nejenže mladíkovi Rhisiartova smrt nijak nepomohla, zbavila ho naopak nejvěrnějšího spojence, který trpělivě čekal a pořád se pokoušel přesvědčit dceru, aby si ho vzala. Ne, ať se na něj člověk dívá jakkoli, Peredur zůstává tajemnou a znepokojující postavou.

Otec Huw se té noci z Rhisiartova domu nevrátil. Bratr Cadfael ležel v seníku sám. Jelikož věděl, že bratr Jan je zamčen někde v Sionedině stodole a není nikoho, kdo by udělal snídani, vstal sám včas a připravil ji. Potom se vypravil k Benedově ohradě, aby dohlédl na koně, kteří také zůstali bez podkoního. Stejně byl po ránu raději na čerstvém vzduchu venku, než být zavřen s převorem Robertem. Musel se však vrátit na kapitulní shromáždění, které tady drželi stejně jako doma, třebaže tu nebylo mnoho záležitostí k vyřízení.

Všech pět se sešlo v zahradě, převor Robert předsedal stejně slavnostně jako jindy. Bratr Richard přečetl svaté, kteří se měli toho dne a nazítří oslavit. Bratr Jeroným zkroutil svou šlachovitou postavu do obvyklé přehnané zbožnosti a správně odpovídal na patřičných místech. Ale bratr Columbanus vypadal ustaraně a bloudil myšlenkami, velké modré oči zamlžené. Kontrast mezi jeho atletickou postavou s jemnou pyšnou hlavou a výrazem snaživé oddanosti byl vždycky matoucí, ale dnes ráno ho sžírala nějaká vnitřní krize z opravdového nebo smyšleného hříchu, až bylo bolestné na něj pohledět. Bratr Cadfael vzdychl, očekávaje další záchvat jako ten, který způsobil celou jejich výpravu. Kdopak ví, co tenhle napůl svatý, napůl blázen vyvede příště?

„Máme před sebou jen jednu záležitost,“ řekl převor Robert pevně, „a tu dovedeme do konce, jak je naší povinností. Chci se ještě víc zasadit, aby nám bylo přiznáno právo odnést si ostatky světice do Shrewsbury. Musíme si však přiznat, že do této chvíle se nám nepodařilo místní lidi přesvědčit. Včera jsem už myslel, že se všecko v dobré obrátí. Velmi zbožně jsme se připravili, abychom si úspěch zasloužili…“

V této chvíli ho přerušil hlasitý vzlyk bratra Columbana, načež se všichni k mladíkovi obrátili. Celý roztřesený a zkroušený povstal, složil pokorně ruce a obrátil se na Roberta.

„Otče převore, běda! Mea culpa! To jsem zavinil já! Porušil jsem slib a chci se vyzpovídat. Přišel jsem do kapituly, abych se přiznal a přijal trest, protože náš neúspěch jsem zavinil já svou nepozorností. Mohu mluvit?“

Já věděl, že se něco chystá, pomyslel si rezignovaně a znechuceně bratr Cadfael. Aspoň se ale tentokrát neválí po zemi a nekouše trávu!

„Jen mluv,“ řekl převor docela vlídně. „Nikdy jsi se ze svých prohřešků nevykrucoval, takže se nemusíš bát příliš přísného odsouzení. Většinou jsi byl sám svým nejpřísnějším soudcem.“ Což byla pravda, ale tímto způsobem se může člověk ze svých hříchů nejlépe vykroutit.

Bratr Columbanus padl na kolena do trávy. A vypadá přitom velmi pěkně a aristokraticky, přiznával Cadfael, znovu obdivuje sílu a pružnost jeho postavy a pohybů.

„Otče, poslal jste mě včera s bratrem Jeronýmem, abychom bděli v kapli a modlili se upřímně za zdar naší věci, v míru a přátelství. Přišli jsme tam včas, tak před jedenáctou, a když jsme se najedli, vešli jsme dovnitř a zaujali jsme svá místa. Jsou tam klekátka a oltář je čistý a v pořádku. Ach, otče, měl jsem dobrou vůli bdít, ale tělo bylo slabé. Klečel jsem sotva půl hodiny a modlil se, když jsem ke své nekonečné hanbě usnul s rukama na lavici. Není mi omluvou, že jsem od té doby, co tu jsme, spal špatně a mnoho přemýšlel. Modlitba měla povznést a očistit mysl. Spal jsem, a naše věc se oslabila. Asi jsem prospal celé odpoledne, protože si vzpomínám až na to, jak mnou bratr Jeroným třese za rameno a říká mi, že pro nás přišel posel, abychom šli s ním.“

Nadechl se a po jeho odvážné normanské tváři stekla horká slza. „Ach, nehleďte káravě na bratra Jeronýma, vždyť on jistě nevěděl, že jsem usnul, a nemůžete mu vyčítat, že nezpozoroval a neohlásil můj přestupek. Vzbudil jsem se, když se mě dotkl, vstal jsem a šel s ním. Myslel si, že jsem se modlil stejně vážně jako on, a o ničem nevěděl.“

Nikoho do té chvíle ani nenapadlo káravě pohlédnout na bratra Jeronýma, ale bratr Cadfael byl nejpozornější a jediný si všiml, jak podivně ustrašeně se bratr Jeroným tváří a jak se pozvolna zase uklidňuje. Jeroným neuvažoval jako Cadfael, jinak by se tak snadno neuklidnil. Neboť bratr Columbanus ve své sebestředné nevinnosti právě zrušil všechnu jistotu, že Jeroným strávil předešlé poledne a odpoledne v modlitbách v kapli svaté Winifredy. Mohl klidně odběhnout, kam chtěl.

„Synu,“ řekl převor Robert tak shovívavě, jak by jistě nemluvil s bratrem Janem, „tvoje chyba je lidská, a křehkost je v naší povaze. A odčiňuješ vlastní chybu, když se tak zastáváš bratra. Proč jsi nám o tom ale neřekl včera?“

„Jak jsem mohl, otče? Nebyla k tomu příležitost, než jsme se dověděli o Rhisiartově smrti. A když vám přibyla tahle starost, jak jsem vám mohl přidávat další? Nechal jsem si to tedy pro dnešní kapitulu jako pro vhodné místo, kde chybující bratři mohou obdržet svůj trest a kde se mohou kát. Jako se kaji já, hříšník nehodný svého poslání. Vyslovte svůj rozsudek, neboť si přeji být potrestán.“

Převor už otvíral ústa, aby vyslovil rozsudek, a to docela mírný, protože taková zbožná poddajnost a kajícnost ho odzbrojovala. Náhle však klapla zahradní branka a blížil se k nim otec Huw, rozcuchanější než kdy jindy, oči unavené nevyspáním. Ale tvář měl rozhodnou a klidnou.

„Otče převore,“ zastavil se před nimi, „právě jsem se radil s Cadwallonem, Rhysem a Meuricem a se všemi významnými lidmi farnosti. Byla to nejlepší příležitost, třebaže mě zarmucuje, proč se tu shromáždili. Přišli oplakávat Rhisiarta. Každý tady ví, jak byl sražen k zemi a jak to celé bylo předpověděno…“

„Bůh chraň,“ řekl převor Robert spěšně, „abych hrozil komukoli smrtí. Jen jsem řekl, že svatá Winifred se pomstí svým způsobem na člověku, který jí stojí v cestě a uráží ji. Nemluvil jsem vůbec o zabíjení.“

„Ale když byl zabit, prohlásil jste, že to byla pomsta světice. Každý tady to slyšel a většina tomu uvěřila. Proto jsem využil této příležitosti a znovu jsem o tom s nimi promluvil. Nepřejí si dělat něco proti vůli nebes nebo urazit benediktinský řád a opatství v Shrewsbury. Nezdá se jim správné, po tom, co se stalo, vystavit muže, ženy a děti Gwytherinu takovému nebezpečí. Byl jsem pověřen, otče převore, abych vám oznámil, že se vzdávají odporu proti vašemu plánu. Můžete si ostatky svaté Winifredy odvézt.“

Převor Robert se vítězně a radostně nadechl a okamžitě ho opustila jakákoli chuť trestat. Splnil se mu jeho sen. Bratr Columbanus, který stále klečel, pozvedl zářící oči k nebesům a sepjal vděčně ruce, přičemž jaksi dokázal vypadat, že je to jeho zásluha a odměna za jeho pokání. Bratr Jeroným byl zrovna tak odhodlán zaujmout převora a kněze svou zbožností, a zvedl tedy ruce k nebi a pronesl latinsky poděkování Bohu a svatým.

„Jsem si jist,“ řekl převor Robert velkomyslně, „že gwytherinský lid nás nikdy nechtěl urazit a že se teď zachoval správně a moudře. Jsem rád kvůli nim i kvůli svému opatství, že můžeme tady dokončit svou práci a přátelsky se rozloučit. A vám, otče Huwe, jsme všichni vděčni za vaši zásluhu na tomto šťastném zakončení. Zachoval jste se ke své farnosti a lidu správně.“

„Musím říci,“ dodal Huw poctivě, „že nejsou vůbec rádi, že ztrácejí svou svatou. Ale nikdo vám nebude zabraňovat v provedení vašeho přání. Chcete-li, hned dnes vás dovedeme na hřbitov.“

„Půjdeme tam v procesí po příští mši,“ rozhodl převor, jehož přísné rysy oživly, když bylo takto po jeho. „A nedotkneme se jídla, dokud nepoklekneme u oltáře svaté Winifredy a nepoděkujeme jí.“ Jeho oči padly na bratra Columbana, který tu stále trpělivě klečel a upíral na něj psí oči s otázkou, co bude s jeho trestem. Robert vypadal trochu překvapeně, jako by na mladíka mezitím zapomněl. „Vstaň, bratře, a buď dobré mysli, protože vidíš, že tu panuje všeobecné odpuštění. Nebudeš zbaven potěšení navštívit svatou a vzdát jí čest.“

„A co můj trest?“ nedal se nenapravitelný kajícník. V mírnosti bratra Columbana byla také železná vůle.

„Za trest na tebe padnou povinnosti bratra Jana a do návratu domů budeš sloužit bratřím a jejich zvířatům. Ale budeš se podílet na slávě tohoto dne a pomůžeš nést relikviář určený na kosti světice. Vezmeme jej s sebou a položíme před oltář. Chci, aby panna všem našim činům požehnala veřejně, před očima všech.“

„A otevřete hrob dnes?“ zeptal se otec Huw unaveně. Už by měl jistě rád celou tu historii za sebou, aby na ni mohl zapomenout a jich všech se zbavit. V Gwytherinu by zase nastal klid k práci, třebaže jim jeden dobrý člověk bude scházet.

„Ne,“ řekl převor Robert po rozmyšlení. „Chci ukázat naši touhu dát se řídit vyšší mocí a pravdu toho, co jsme tvrdili – totiž že naše poslání nám vnukla sama svatá Winifred. Rozhodl jsem tedy, že budeme po tři noci bdít a modlit se u jejího oltáře v kapli, než uhodíme poprvé motykou, aby se opravdu potvrdilo, že vše, co děláme, je správné a požehnané. Jestliže se k nám připojíte, otče Huwe, bude nás šest. Po dvou budeme bdít každou noc v kapli a modlit se, aby nás v našem konání vedl Pán.“

Vzali rakev vykládanou stříbrem, vyrobenou s důvěrou ve zdar výpravy v Shrewsbury, a nesli ji v procesí vzhůru lesem a kolem Cadwallonova domu, cestou napravo. Ta je odvedla od místa Rhisiartovy smrti, až přišli k malé mýtině na úbočí vrchu, obklopené ze tří stran vysokými, hustými hlohy, které právě sněhobíle kvetly. Kaple byla dřevěná, ztmavlá stářím, uvnitř malá a stinná, nad vchodem se nakláněla zvonička beze zvonu. Kolem se rozkládal starý hřbitov jako zelená nařasená sukně, plný bylin, křovin a vysoké trávy. Než sem došli, doprovázel je už tichý, stále se rozrůstající dav vesničanů, zvědavý, pokorný, ve střehu. Nebylo poznat, jsou-li ještě v nepřátelské náladě. Jejich oči hleděly pevně, pozorně a bezvýrazně, nic jim neušlo a nic neprozradily.

U nahnuté dřevěné branky se převor Robert zastavil a vážně se pokřižoval. „Tady počkejte!“ řekl, když ho chtěl Huw vést dále. „Modlil jsem se, aby Winifred sama vedla mé kroky. Uvidíme, zda se modlitba vyplní. Neukazujte mi její hrob. Ukážu vám ho sám.“

Poslušně se zastavili a hleděli za jeho vysokou postavou, jak jde odměřeně, jako by ohledával cestu, cípem sutany rozhrnuje trávu a květiny. Bez váhání a beze spěchu se blížil k malému zarostlému pahrbku po východní straně kaple a klesl tam na kolena.

„Svatá Winifred leží tady,“ řekl.

Cadfael o tom přemýšlel celou cestu, když šel toho odpoledne do Rhisiartova domu. Dalo se počítat s tím, že převor Robert vymyslí něco působivého, ale tenhle malý zázrak, to byl mistrovský kousek. Ještě měl v uších to bezhlesé ticho a pak rostoucí šepot údivu a hrůzy. Je jisté, že v nejvzdálenější poddanské chatě a na nejchudším statku farnosti se už o té novince mluví. Mniši ze Shrewsbury měli pravdu. Svatá vzala jejich převora za ruku a dovedla ho ke svému hrobu. Ne, jakživ předtím tam nebyl a hrob také nebyl nijak označen, třeba opožděnou snahou prosekat na něm ostružiní. Byl pořád stejný jako vždycky, a přece ho převor hned rozeznal.

Nemělo smysl vysvětlovat davu zmítanému citem, že jestli převor Robert nikdy předtím v kapli nebyl, bratři Jeroným a Columbanus, jeho nejvěrnější následovníci, tam byli zrovna předešlého dne. Dovedl je tam chlapec Edwin, a co přirozenějšího, než že se ho zeptali, kde leží dívka, pro kterou přišli z takové dálky.

A nyní, když tento triumf potvrdil jeho nárok, Robert si vyhradil tři celé dny a noci odkladu, v nichž se mohou dostavit jiné podobné zázraky, aby mu jej potvrdily ještě víc. Je to odvážný krok, ale Robert byl vždycky odvážný a důmyslný muž, docela schopný toho, aby vsadil svou šanci na další zázraky proti riziku neúspěchu, který by všechno zhatil. Chtěl opustit Gwytherin s tím, pro co přišel, ale zůstavit jeho obyvatele buď úplně uspokojené, nebo aspoň navždycky vystrašené. Nebude s kostmi prchat, jako by se pořád bál, že mu je upřou.

Jenže Rhisiarta zabít nemohl, tím si byl Cadfael jist. Mohl jít tak daleko, že by podplatil…? Poctivě nad tou možností uvažoval, nakonec ji zavrhl. Roberta rád neměl, ale snášel ho a jistým způsobem i obdivoval. Když byl ve věku bratra Jana, byl by ho nenáviděl, ale bratr Cadfael byl starý, zkušený a dosáhl už jisté smířlivosti.

Přišel k vrátnici Rhisiartova pozemku, což byla proutěná chata vklíněná do rohu palisády. Muž si jej od včerejška pamatoval a klidně ho pustil dál. Cai mu vyšel přes uzavřené nádvoří s úsměvem naproti. Všechny úsměvy tady byly poněkud pohaslé, ale trocha uličnictví přece jen přežívala.

„Přišel jsi zachránit kamaráda?“ zeptal se Cai. „Myslím, že by ti nepoděkoval, není mu tu zle, krmí ho jako kohouta na zápasy a žádný strach z rychtáře zatím nehrozí. Ona neřekne slovo, to je jisté, a otec Huw taky nespěchá. Počítám, že nám zbývá pár dní, ledaže se do toho začne plést váš převor, kterému do toho nic není. A jestli ano, máme venku hochy, kteří nás upozorní, kdyby přijížděl nějaký jezdec. Bratr Jan je v dobrých rukou.“

Takto promluvil Engelardův spolupracovník, člověk, který ho znal nejlépe z celého statku. Bratr Jan se zřejmě se svým žalářníkem spřátelil a Caiův úkol byl spíš bránit ho před nepřátelským světem, než bránit mu v útěku. Až bude zapotřebí klíč, jistě se objeví.

„Dej pozor na vlastní hlavu,“ varoval ho Cadfael, třebaže bez velké starosti. Tady vědí, co dělají. „Váš princ může mít právnický rozum a chtít udržovat dobré vztahy s benediktiny podél hranic.“

„Ale žádný strach! Za uprchlého zločince nikdo nemůže. Kdo ho chytí, ten ho má! Nehonil ses nikdy pilně po něčem, cos nechtěl chytit, a nehledal to na všech místech, kde to nemohlo být?“

„Už mi nic neříkej, nebo si budu muset zacpat uši. A řekni tomu hochovi, že jsem se po něm ani neptal, protože vím, že to není zapotřebí.“

„Nechceš si s ním popovídat?“ nabízel Cai ochotně. „Bydlí tamhle v té malé stáji, je tam čisto a prázdno, a jídlo má pravidelně, to ti povídám!“

„Radši mi nic neříkej, protože by se mě mohli ptát,“ zamítl nabídku Cadfael. „Někdy se hodí slepé oko a hluché ucho. Brzo si s tebou přijdu popovídat, ale teď musím mluvit s ní. Máme spolu něco ujednáno.“

Sioned nebyla v hlavní místnosti, ale v malém pokojíku, odděleném na konci záclonou, což byla Rhisiartova soukromá komnata. A Rhisiart tam byl sám se svou dcerou, natažen tiše na kožešinách rozprostřených na stole s podpěrami, pod bílým prostěradlem. Dívka seděla vedle něho a čekala slavnostně oblečená, s vlasy přísně vyčesanými. Vypadala starší a vyšší, stala se paní domu. Ale vstala a uvítala Cadfaela s jasným, smutným úsměvem dítěte, které se těší z toho, že mu někdo poradí.

„Už vás čekám dlouho. To nevadí, jen když jste tady. Mám pro vás jeho šaty. Nesložila jsem je, to by vlhkost prosákla stejnoměrně do látky, kdežto teď, i když už trochu uschly, uvidíte ten rozdíl.“ Přinesla mu kalhoty, halenu a košili, a on bral kusy jeden po druhém a zkoumal prsty látku. „Vidím, že víte, kam sáhnout,“ řekla.

Rhisiartovy kalhoty, i když byly částečně chráněny halenou, byly stále ještě vlhké vzadu na stehnech a lýtkách, ale vpředu suché, třebaže vlhkost prolínala vlákny tak, že zmenšila suché skvrny jen na několik palců. Halena byla vlhká vzadu až dolů, přičemž ramena se obtiskla v tmavé křídlaté skvrně, ale celá prsní strana s tmavým otvorem po šípu byla suchá. Totéž, i když méně zřetelně, bylo vidět na košili. Přední strana rukávů byla suchá, zadní vlhká. Kde zela na zádech rána po vycházejícím šípu, byly košile i halena plné zaschlých skvrn od krve.

„Pamatuješ se, jak ležel, když jsme ho našli?“ zeptal se Cadfael.

„To si budu pamatovat do smrti. Od stehen nahoru ležel rovně na zádech, ale pravé stehno měl otočené do trávy a nohy zkřížené, jako…“ Sioned se zamračila a zaváhala, než našla správný výraz: „Jako člověk, který ležel na břiše a ve spaní se převrátí na záda a spí dál.“

„Nebo jako člověk,“ řekl Cadfael, „kterého vzali za levé rameno, když ležel na břiše, a obrátili ho na záda. Když už tvrdě spal!“

Pevně na něj hleděla s očima temnýma a hlubokýma jako rány. „Co tím chcete říct? Já to potřebuji vědět. Já to musím vědět.“

„Zaprvé tedy,“ vysvětloval Cadfael, „všimni si místa, kde se to stalo. Husté zarostlé uzavřené místo, zakryté spoustou keřů, ale na všechny strany není vidět víc než na padesát kroků. Je to místo pro lučištníka? Řekl bych, že ne. I kdyby si přál, aby tělo zůstalo skryté v lesích, aby je několik hodin nenašli, vybral by si přece spousty vhodnějších míst. Dobrý lučištník nepotřebuje přiblížit se k oběti, ale potřebuje místo na to, aby mohl zamířit na cíl a držet ho v dohledu dost dlouho, aby se trefil.“

„Ano,“ přisvědčila Sioned. „I kdyby byl Engelard schopný někoho zabít, tohle udělat nemohl.“

„Nejenom Engelard, žádný dobrý lučištník. A kdyby to byl někdo tak neschopný, že by musel střílet zblízka, nevěřím, že by se mu to povedlo. Ten šíp se mi nelíbí, nemá tu co dělat, a přece tu je. Má jediný zřejmý účel: svést vinu na Engelarda. Ale nemohu se zbavit dojmu, že má ještě nějaký jiný cíl.“

„Zabíjet!“ řekla Sioned temně.

„Ani to není jisté, třebaže to zní nesmyslně. Podívej se na ten úhel, kterým vešel a vyšel. A pak si všimni, jak je všechna krev vzadu, a ne tam, kde se šíp zabodl. A vzpomeň si na všechno, co jsme říkali o jeho šatech, jak byly vlhké vzadu, třebaže ležel na zádech. A jak ty sama jsi řekla, že vypadal jako člověk, který ležel na břiše a pak se obrátil. A včera jsem zjistil ještě jednu věc, když jsem vedle něho klečel. Ta hustá tráva pod ním byla mokrá. Ale po jeho pravé straně od ramene přes boky a podél celého těla byla úplně suchá. Včera dopoledne asi půl hodiny pršelo. Když déšť začal, tvůj otec ležel na břiše, neboť už byl mrtev. Jak jinak mohl ten kus trávy zůstat suchý, než že byl chráněn jeho tělem?“

„A pak,“ pokračovala Sioned tiše, ale zřetelně, „jak říkáte, někdo přišel a převrátil ho na záda. Když spal. Hluboce spal!“

„Takhle si to představuji!“

„Ale šíp ho trefil do prsou,“ řekla. „Jak tedy mohl padnout na tvář?“

„To musíme zjistit. Taky proč krvácel vzadu a ne vpředu. Ale na tváři opravdu ležel, a to od té doby, než začalo pršet, až do doby, kdy přestalo, jinak by tráva pod ním nemohla být suchá. To bylo půlhodinu před polednem, kdy padly první kapky, až do pár minut po poledni, kdy zase vyšlo slunce. Sioned, mohl bych se ve vší úctě znovu na jeho tělo podívat?“

„Nevím, jak lépe projevit mrtvému úctu, než se snažit všemi prostředky najít vraha a čin pomstít,“ řekla divoce. „Ano, prohlédněte si ho, když to musí být. Pomohu vám.Nikdo jiný! Aspoň my dva se nebojíme, že by po našem doteku začal krvácet a obvinil nás,“ dodala s hořkým úsměvem.

Cadfael se zarazil, když stahoval prostěradlo, zakrývající Rhisiartovo tělo, jako by mu vnukla nový slibný nápad. „Pravda! Tomu božímu soudu tady věří asi skoro každý. Myslíš, že na to opravdu věří všichni?“

„Copak vaši lidé tomu nevěří? Vy také ne?“ Byla celá zaražená. Vyvalila dětsky oči.

„Mí klášterní bratři… Ano, já myslím, že většina z nich tomu věří. A já? Dítě, já už viděl tolik zabitých, znovu a znovu osahávaných po bitvě těmi, kteří je dobíjeli, a jakživ nikdo nezačal znovu krvácet, když už byl mrtev. Ale na co já věřím nebo nevěřím, na tom nezáleží. Může záležet na tom, co si myslí vrah. Ne, tys už toho vytrpěla dost. Nech ho teď mně.“

Ona však neodvrátila oči, když Cadfael stáhl prostěradlo, které mrtvého zakrývalo. Zřejmě předpokládala, že tělo bude potřeba ještě prohlédnout, protože zatím je nechala nahé, bez rubáše. Smyla z něho jen krev. Mocné tělo leželo klidně, opálené do pasu, dole světlejší. Rána pod žebry teď ošklivě zela roztrhanými namodralými okraji, třebaže se snažili rozervané maso uhladit.

„Musím ho obrátit,“ řekl Cadfael. „Abych viděl tu druhou ránu.“

Nezaváhala, ale s něžností spíš mateřskou než dceřinou podložila otci ruku pod rameno a druhou vklouzla z druhé strany dospod a obrátila ztuhlé tělo, až leželo na pravém boku s hlavou v její dlani. Cadfael mu narovnal nohy a nahnul se, aby se podíval zblízka na ránu vysoko na levé straně zad.

„Asi nebylo lehké vytáhnout ten šíp. Museli jste to udělat zepředu.“

„Ano.“ Zachvěla se, protože to bylo nejhorší ze všeho. „Špička sotva vzadu porušila kůži, nešlo ji odříznout. Bylo to hrozné, takhle s ním zacházet, ale co jsme měli dělat? A přitom té krve!“

Ocelový hrot opravdu sotva protkl kůži, takže na ní zůstala malá černá skvrnka s namodralým okrajem. Bylo tu však ještě něco jiného. Přes černou skvrnku byla vidět hnědá čárka další rány, trochu delší, spíš nad rankou po šípu než pod ní, zdéli asi Cadfaelova palce a trochu pohmožděna na obou koncích, kde porušila kůži. Všechna ta krev – nebylo jí vlastně tak mnoho, i když s sebou vzala Rhisiartův život – vytekla touto tenkou rankou, a ne velkou ranou na prsou, třebaže ta vypadala mnohem nápadněji, a tato byla skrytá a uzavřená.

„To mi stačí,“ řekl Cadfael jemně a pomohl jí otce znovu uložit. Když mu srovnali i hustou hřívu vlasů, uctivě ho zase zakryli. Pak jí Cadfael vysvětlil, co zpozoroval. Dívala se na něj rozšířenýma očima a nějakou chvíli tiše uvažovala. Pak řekla: „Všimla jsem si té ranky, o které mluvíte. Nevěděla jsem, co to je. Vy to víte?“

„Tudy mu odešel s krví život,“ řekl Cadfael. „Ne tou ranou, kterou udělal šíp, ale tou předešlou. Ta byla způsobena podle mého dlouhou dýkou, velmi ostrou a tenkou, nebyl to žádný obyčejný nůž. Když byla vytažena, rána se skoro zavřela. Nicméně ostří tělem projelo skrznaskrz. Neboť bylo možné najít ránu na druhé straně a velmi přesně ji zopakovat odtamtud. Co jsme považovali za ránu po šípu z těla vycházejícím, byla naopak rána, kudy zbraň vešla. Někdo do něho vrazil šíp zepředu, aby zakryl, že byl zabit zezadu. A proto byl přepaden v takovém hustém křoví, v takovém nepřehledném místě. Proto padl na tvář a potom byl obrácen na záda. Proto byl úhel šípu takový divný. Protože nebyl nikdy vystřelen z luku. Vrazit do někoho šíp je těžká práce. Nabere totiž rychlost, když letí vzduchem. Já myslím, že rána byla nejdřív otevřena dýkou.“

„Toutéž, která ho udeřila zezadu,“ řekla, celá bílá a průsvitná jako plamen.

„Vypadá to tak. A potom byl do rány vražen šíp. Ani tak se ho nepodařilo zasadit příliš hluboko. Mně se ten šíp od začátku nezdál. Engelard by byl dokázal na tu vzdálenost prostřelit několik dubových prken. Stejně tak každý slušný lučištník. Ale vrazit šíp dovnitř rukou – na to bylo zapotřebí silné odhodlané paže, aby to dokázala i takhle zhruba. Aspoň trefila slušně ten úhel. Dobré oko, citlivá ruka.“

„Ďáblovo srdce,“ doplnila Sioned, „a Engelardův šíp! Byl to někdo, kdo ví, kde jeho šípy hledat, a také že jejich majitel nebude doma.“ Ale přes všechno trápení to Sioned pořád jasně myslelo. „Mám ještě jednu otázku. Proč trvalo vrahovi tak dlouho od vraždy, zakrýt, co spáchal? Můj otec byl mrtev už předtím, než začalo pršet. To jste mi jasně dokázal. Ale teprve až po dešti byl obrácen na záda, aby do něho byl vražen Engelardův šíp. Víc než za půl hodiny. Proč? Vyrušil někdo vraha? Čekal pak v křoví, aby se ujistil, že je otec opravdu mrtev, než se ho odváží znovu dotknout? Nebo vraha ten ďábelský trik napadl až později, a musel jít kvůli tomu pro šíp? Proč mu to tak dlouho trvalo?“

„To nevím,“ přiznal Cadfael poctivě.

„Co vůbec víme? Že ať to byl kdokoli, chtěl to svést na Engelarda. Byl to celý důvod k vraždě? Byl snad můj otec pouhou záminkou, aby se někdo zbavil Engelarda? Léčkou, do níž se měl chytit někdo jiný? Anebo chtěl někdo odstranit mého otce, a až dodatečně ho napadlo, jak lehce se může zbavit taky Engelarda?“

„Nevím o tom víc než ty,“ řekl Cadfael, kterým to také otřáslo. Neboť si nerad vzpomněl na toho mladíka, který nešťastně šoupal nohama mezi listím a který se vyhýbal Sionedinu vděku jako moru. „Možná že ten, kdo to udělal, utekl, a teprve pak ho napadlo, jak lehce by mohl od sebe odvrátit podezření, a tak to šel udělat. Všechno, co o tom víme, je tohle, a chvála Bohu za to. Engelard měl být obětován za jiného, a za nic nemůže. Tohle zachovej v srdci a čekej.“

„A ať najdeme pravého vraha nebo ne, zastanete se Engelarda, kdyby to bylo nutné?“

„To víš, že ano, ze srdce rád. Ale zatím o tom nikomu neříkej, protože jsme tady pořád my, rušitelé míru Gwytherinu, a nemysli si, že nás považuji za nedotknutelné. Pokud neznáme viníka, neznáme taky nevinného.“

„Neberu zpátky nic, co jsem řekla o vašem převorovi,“ řekla Sioned pevně.

„Jenže on to udělat nemohl. Měl jsem ho pořád na očích.“

„Ne, to je pravda. Ale dovede si lidi koupit a je pevně rozhodnut dostat svou světici. Teď se mu to konečně podařilo, jak jsem slyšela. Takže důvod měl. A nezapomínejte, že i Velšané, jako Angličané, mohou být na prodej. Nemnozí, ale někteří přece.“

„Já na to nezapomínám,“ odvětil Cadfael.

„Kdo jen to mohl udělat? Kdo? Věděl, kudy chodí můj otec. Věděl, kde má Engelard šípy. Bůhvíco si slibuje od otcovy smrti, ale v každém případě to chce svést na Engelarda. Bratře Cadfaele, kdo to je, ten člověk?“

„To spolu s Boží pomocí zjistíme. Ale v této chvíli nevím vůbec nic, jsem v úplné temnotě. Co se stalo, to vidím, ale proč a kdo to udělal, to nevím stejně jako ty. Připomněla jsi mi ale to, jak prý mrtví nesnášejí dotek svých vrahů. A když už nám Rhisiart řekl tak mnoho, možná že nám řekne i to.“

Pak jí pověděl o tom, že převor Robert nařídil tři noci modliteb a bdění a jak se o tu povinnost budou dělit všichni mniši a otec Huw. Neřekl jí však, jak Columbanus ve své nevinné prostotě a starosti o vlastní svědomí přidal dalšího podezřelého k těm, kteří měli příležitost počkat si na jejího otce v lese. Neřekl jí také, a sotva to připustil sám sobě, že to, co spolu objevili, vypadá ve světle Columbanova vyznání podezřele. Že by Jeroným honil někoho s šípem a lukem, bylo velmi nepravděpodobné, ovšem Jeroným, který se za někým plíží houštím s ostrou dýkou…

Cadfael myšlenku zavrhl, ale nedokázal to úplně. Bylo na ní něco velmi pravděpodobného, co se mu vůbec nelíbilo.

„Dnes a ještě po dvě noci budou dva z nás hlídat v kapli od večerní mše po ranní. Všech šest může podstoupit stejnou zkoušku a nikdo nesmí být vynechán. A potom uvidíme. Musíš tedy udělat tohle…“

[ VII ]

Po večerní mši, v měkkém večerním světle, kdy sklánějící se slunce prosvítalo jarně zelenými lístky, odešlo všech šest k dřevěné kapli na osamělém hřbitově, kde měla první dvojice zahájit vigilie. A tam, na mýtině před brankou, potkali jiné procesí, osm lidí z Rhisiartovy domácnosti vycházejících z lesa a nesoucích na ramenou máry se svým pánem, a jeho dceru, jež se nyní sama stala jejich paní. Kráčela vzpřímeně a důstojně před nimi v tmavých šatech a s šedým závojem, pod nímž měla dlouhé vlasy smutečně rozpuštěné. Její tvář byla klidná a pevná, oči hleděly do dálky. Mohla čelit jakémukoli muži, třeba převorovi, který se před ní zarazil. Cadfael byl na ni hrdý.

Ona se převora nelekla, naopak kráčela teď bystřeji a s nadějí přímo k němu. Na tři kroky před ním se zastavila a stála tak tiše a klidně, že to mohl mít za poddajnost, kdyby byl tak hloupý. Ale on nebyl hloupý a také na ni tiše hleděl jako na ženu, ba pouhou dívku, která přišla změřit s ním síly, třebaže ještě nevěděl, že nad ním může zvítězit.

„Bratře Cadfaele,“ řekla, nespouštějíc oči z převora Roberta, „stůjte při mně a předložte moje slova ctihodnému převorovi, neboť k němu mám prosbu.“

Rhisiart ležel za ní na loži ze zelených větví na dřevěných márách, bez rakve, omotán jen bílým plátnem, takže tělo í tvář ostře vystupovaly pod staženými obaly. Všechny ty tmavé tajemné oči Velšanů, kteří ho nesli, zářily jako lampičky kolem katafalku, neprozrazovaly nic, a přece viděly všechno. A dívka byla tak mladá a osamělá. Převor Robert, třebaže tak sebejistý, zaváhal. Snad byl dokonce pohnut.

„Pros tedy, dcero.“

„Slyšela jsem, že chcete po tři noci bdít před svatou Winifredou, než ji odnesete s sebou. Jestliže se můj otec proti ní provinil, což neměl nikdy v úmyslu, prosím pro klid jeho duše, aby mohl po ty tři noci ležet před jejím oltářem v péči těch, kdo tam budou bdít. Prosím, aby věnovali jednu modlitbu za odpuštění a spásu jeho duše, jenom jednu za celou dlouhou noc modliteb. Je to příliš mnoho, co žádám?“

„Jako věrná dcera máš na to právo,“ odtušil Robert. Také on byl ze vznešené rodiny a cenil si pokrevních svazků, které i jemu byly svaté.

„Doufám ve znamení milosti, jestli se mnou souhlasíte.“

Takovou žádost jí nemohl odmítnout, tím spíše, že dodávala jeho pověsti lesku a slávy. Jediná dcera a dědička jeho protivníka ho přišla žádat o milost a ochranu. Byl více než uspokojen; byl okouzlen. Rád jí dal své svolení, věda, že ho kromě Rhisiartových nosičů pozorují mnohé další oči z Gwytherinu. Třebaže zdejší usedlosti ležely daleko od sebe, vzdáleny od poddanské vesnice, která hospodařila společně, cizince všude sledovaly oči místních obyvatel. Škoda že nehlídaly Rhisiarta tak pečlivě, když byl naživu!

Umístili jeho zelené máry na podpěry před oltářem, vedle rakve, určené pro kosti svaté Winifredy. Oltář byl malý a prostý a vedle těch már vypadal ještě menší. Dokonce i ranní slunce se těžce prodíralo úzkým východním oknem. Převor Robert s sebou přinesl oltářní přikrývky a těmi podpěry zakryli. Lidé z Rhisiartova panství zanechali svého pána v kapli a tiše se vydali domů.

„Ráno přijdu poděkovat těm, kdo se za mého otce v noci modlili,“ řekla Sioned. „A to budu dělat každé ráno až do pohřbu.“

Poklonila se před převorem Robertem a beze slova odešla, aniž by pod staženým závojem jen pohlédla na bratra Cadfaela.

Zatím šlo všechno dobře. Robertova ješitnost a sebevědomí, jestliže ne jeho soucit, daly jí příležitost. Teď se uvidí, co z toho bude. Robert sám, jen po poradě s otcem Huwem, rozhodl o pořadí vigilií. Otec Huw chtěl u svaté bdít první, aby jí otevřel své srdce, jestli ona ráčí dát najevo svou přítomnost. Jeho společníkem bude bratr Jeroným, jehož stálá uctivá pozornost převora poněkud unavovala. Cadfael byl vděčný za tu náhodu, protože se mu hodila. Aspoň toho prvního rána ještě nikdo nebude vědět, co má očekávat. Potom už budou ostatní varováni, ovšem stejně se nemohou zkoušce vyhnout.

Když přišli ráno do kaple, shromáždilo se tu už mnoho obyvatel Gwytherinu, třebaže se nevtíravě skrývali ve stínu lesa a voňavých hlohů. Až když převor vstoupil do kaple, vynořili se tiše z úkrytu a přiblížili se, první z nich Sioned s Annest po boku. Uvolnili jim cestu a dav se za nimi opět uzavřel, takže zastoupil vchod a zaclonil ranní světlo. Jenom svíčky na oltáři vrhaly bledou zář na nosítka s mrtvolou.

Otec Huw se namáhavě zvedl z pokleku, opíraje se o dřevěnou lavici, až si zase narovnal staré nohy. Z vedlejšího klekátka vstal bratr Jeroným mnohem pružněji. Cadfael si podezřívavě pomyslel něco o zbožném bdění, při němž se dá docela dobře schrupnout na složených loktech, ale na tom stejně nezáleželo. Sotva mohl čekat, že by se na Jeronýmovu žádost nebe otevřelo a seslalo dolů růže odpuštění.

„Bylo tu ticho a klid,“ řekl Huw. „Žádné zjevení jsem nezažil, ale to sotva může ubohý farní kněz očekávat. Modlili jsme se, dítě, a věřím, že modlitba byla vyslyšena.“

„Jsem vám vděčná,“ odpověděla Sioned. „Než půjdete, mohli byste mně a mým lidem udělat ještě jednu laskavost? Sami jste se také zúčastnili těchto svárů a zmatků. Prokážete nám svoje milosrdenství? Modlili jste se za něj, a teď vás prosím, abyste položili ruku na jeho srdce na znamení usmíření a odpuštění.“

Lidé z Gwytherinu stáli tiše a projevovali život jen svýma očima, jako projevuje strom život třepotavým listím.

„Rád!“ řekl otec Huw, přikročil k márám a jemně položil drsnou ruku na vychladlé srdce, přičemž bylo podle pohybu vousů vidět, že se opět tiše modlí. Všechny oči se obrátily k bratru Jeronýmovi, ale bratr Jeroným váhal.

Nevypadal ani tak vylekaně, jako vyhýbavě. Tvář, kterou obrátil k Sioned, byla blahovolná a povinně soucitná. Pak před dívkou skromně sklopil oči podle předpisu a obrátil se důvěřivě na převora Roberta.

„Otec Huw se stará o tuto farnost a má své povinnosti, ale já mám zase jiné. Lord Rhisiart jistě dodržoval, co mu náboženství ukládalo, a v tom ho ctím. Ale zemřel násilně bez rozhřešení, což nechává stav jeho duše v pochybách. Nemám právo v takovém případě rozhodovat. Modlil jsem se za něj, ale požehnání nemohu bez vyšší vůle rozdávat. Svolí-li převor Robert a uzná, že je to správné, rád udělám, o co mě žádáš.“

Cadfael ho sledoval na této točité stezce udiveně a váhavě. Jestli tu vraždu naplánoval převor a poslal svého člověka, aby ji provedl, nemohl Jeroným obrátit hrozbu zpátky na Roberta šikovněji. Na druhé straně, jak znal Jeronýma, může to stejně tak být jeho způsob lichocení a podkuřování, k němuž se hodí každá příležitost. A jestli Robert velkomyslně svolí, myslí si snad, že ho to ochrání jen proto, že přenesl vinu a hrozbu tam, kam patří, takže se bude moci své oběti beztrestně dotknout? Bylo by na tom záleželo méně, kdyby Cadfael sám pevně věřil, že zavražděný krvácí, když se ho vrah dotkne. Jenomže tak tomu nebylo, on prostě věřil, že je tato víra všeobecně rozšířená a že by mohla viníka přivést k tomu, že by se v hrůze přiznal. Taková hrůza a napětí by dokonce mohla způsobit trochu krvácení, třebaže o tom dost pochyboval. Začal si myslet, že Jeroným tomu nevěří o nic víc.

Pozorné oči davu opustily svou oběť a soustředily se teď na převora. Ten se zamračil a chvíli vážně uvažoval, než pronesl svůj soud. „Můžeš udělat, o co žádá, s dobrým svědomím. Prosí jen o odpuštění, jež může dát každý, ne o rozhřešení.“

Bratr Jeroným vděčně přijal poučení, ochotně přistoupil k márám a bez bázně položil ruku na srdce pod rouškou. Žádná krev se na ní neobjevila, aby ho obvinila. Klidně pak následoval převora Roberta z kaple a ostatní šli za nimi, zatímco tichý přihlížející dav ustoupil ode dveří a nechal je projít.

A co z toho tedy plyne? říkal si Cadfael. Je snad Jeroným tak zatvrzelý, nebo v ten soud vůbec nevěří? Nebo si myslí, že přesunul vinu na toho, komu patří, a sám je tedy mimo nebezpečí? Nebo s činem nemá nic společného, a tak zkouška neměla žádný smysl? Mohl dívce odmítnout laskavost, kdyby z toho nic neměl; malicherný je na to dost.

Nu, zítra uvidíme, pomyslel si Cadfael, co udělá Robert, až bude sám žádán o odpuštění, místo aby je rozdával za druhého.

Jenomže to nedopadlo, jak předpokládal. Převor Robert měl skutečně té noci převzít stráž s bratrem Richardem. Ale když byli ti dva na cestě do kaple a šli kolem Cadwallonova domu, zastavil převora vrátný a sám Cadwallon spěchal mu naproti se statným, dobře oblečeným Velšanem v krátkém jezdeckém kabátci.

Cadfael se o tom dověděl teprve, když převor vešel do Huwovy zahrady s cizincem po boku. V té době už měl klečet v tmavé, slabě osvětlené kapli, aby dělal celou noc společnost mrtvému. Z jejich vzájemného setkání ještě pořád mohl povstat důkaz. Ale už byl tady, zrovna ve chvíli, kdy si chtěl Cadfael zaskočit do kovárny k Benedovi pro novinky a na pohár vína. A vypadalo to, že ho ani nemrzí, že o noční vigilii přijde.

„Bratře Cadfaele, máme tu návštěvu, a já budu potřebovat tvoje služby. Tohle je Griffith ap Rhys, rychtář prince Owaina v Rhosu. Cadwallon pro něj poslal kvůli smrti lorda Rhisiarta a já musím před ním vypovídat a poradit se, co by se mělo dále dělat. Bude žádat svědectví ode všech, kdo mu mohou nějaké poskytnout, ale nejprve chce vyslechnout mě. Musel jsem bratra Richarda poslat do kaple samotného.“

Jeroným a Columbanus se také už chtěli odebrat na lože ke Cadwallonovi, ale teď poslušně setrvávali. „Půjdu místo vás, otče převore,“ nabídl se Jeroným, který si byl jist, že jeho služba bude zamítnuta.

„Ne, už jsi měl jednu bezesnou noc.“ (A měl opravdu? V té temné kapli si člověk nemohl být jist, i kdyby byl otec Huw podezíravější. Jeroným nebyl člověk, který by se unavoval pronic zanic). „Musíš si odpočinout.“

„Rád vás zastoupím, otče převore,“ nabízel se Columbanus stejně horlivě.

„Na tobě je řada zítra. Dej si pozor, bratře, abys na sebe nebral příliš mnoho, což by byla opovážlivost namísto pokory. Ne, bratr Richard bude dnes bdít sám. Můžete oba počkat, až bude na vás řada dosvědčit, co jste předevčírem viděli a slyšeli, a pak nás opustíte a půjdete oba spát.“

Bylo to dlouhé a nudné sezení a bratra Cadfaela zlobilo, že musel pravdu trochu upravovat, a to ne tak, že by přímo lhal, ale že přidal vlastní názor na události, které se staly v lese u Rhisiartova těla. Nevynechal nic, co Robert řekl, ale podle vlastního uvážení oddělil jasná fakta od domněnek, to, co opravdu viděli, od toho, čeho se jen domýšleli. A kdo tady kromě samotného Griffitha ap Rhyse umí natolik velšsky, aby ho mohl kontrolovat? A ten zkušený a skeptický důstojník se ukázal být nejen pozorným posluchačem, ale také kritickým posuzovatelem citů a motivů. Byl to konec konců Velšan od kosti, a velšské kosti byly vlastně u kořene celé záhady. Poté, co vyslechl Columbana a Jeronýma, věrné hlídače, z nichž jeden tak neomluvitelně zaspal (o čemž se ovšem nezmínili ani oni, ani převor Robert!), Cadfael si začínal být jist, že může spoléhat na rychtářův zdravý rozum a že před ním nemusí tajit vlastní domněnky a činy. Ale přece jen to bylo lepší, rozhodl se nakonec, protože co teď nejvíc potřebuje, je čas, a ten den dva, co bude Griffith shánět po okolí důkazy, pomohou jemu dokončit uspokojivě vlastní pátrání. Oficiální spravedlnost nekope příliš hluboko, spokojí se s tím, co je na povrchu, a z toho vychází. Sem tam nějaká pochybnost je cenou, kterou platí za rychlé nastolení pořádku a klid v zemi. Ale Cadfael nemínil připustit u Engelarda ani bratra Jana žádné pochybnosti. Ne, raději půjde až do konce podle svého a dokončí případ tak, aby jej mohl předat rychtářovi a princi.

Takže Sioned příštího rána mohla požádat jen bratra Richarda, toho velkého, hodného lenocha, který měl kolem sebe rád mír a klid, aby se slitoval nad jejím otcem a požehnal mu. Což jí rád a bezelstně splnil a odešel, aniž by tušil, co udělal a čeho byl zproštěn.

„Scházels mi,“ řekl Bened, když ho Cadfael krátce navštívil mezi večeří a mší. „Byl tu na chvíli Padrig a bavili jsme se o starých časech, když byl Rhisiart mladší. Padrig sem už chodí mnoho let. Všechny nás tu zná. Taky se po tobě ptal.“

„Řekni mu, že se spolu ještě někdy napijeme. A řekni, že se starám o Rhisiartovu věc, jestli ho to potěší.“

„Nějak jsme si na tebe zvykli,“ Bened se sklonil k ohni, u něhož se svalnatý chlapec opíral do měchů. „Měl bys tu zůstat, místo by tu bylo.“

„Já své místo mám,“ odpověděl Cadfael. „O mě se nestarej, zvolil jsem kutnu s otevřenýma očima.“

„Někteří vaši se ale k tobě nehodí,“ řekl Bened, drže nedodělanou podkovu.

„Nu co, převorové a bratři přicházejí a odcházejí, lepší a horší jako jiní lidé, ale klášter zůstává. Pravda je, že někteří si opravdu zmýlili cestu,“ uznal Cadfael. „Takoví mladí hlupáčci, co si spletli dívčí odmítnutí s koncem světa. Z některých by mohli být i dobří řemeslníci, kdyby z kláštera odešli. Kdyby byli volní a dostali se dejme tomu do kovárny…“

„Ten má dobrou ruku a zápěstí taky,“ uvažoval Bened nahlas, „a umí přiskočit a udělat, co se mu řekne, když ten, kdo poroučí, ví, co chce. To je půl řemesla. Nebýt toho, že pustil Rhisiartova vraha na svobodu, tak bych ho tady v kovárně viděl ze všech cizinců nejraději. Ale pořád nevím, jak to bylo, i když ta holka nešťastná tamhle na kopci si myslí, že ona to ví. Co když se plete? Víš o tom něco ty?“

„Ještě ne,“ připustil Cadfael. „Ale dej nám čas, a my na to přijdeme.“

Bratr Jan byl zavřený třetí den, a teprve teď ho začali pořádně hlídat. Proslýchalo se, že je ve farnosti rychtář a že se všude ptá po okolnostech Rhisiartovy smrti. Říkalo se, že mluvil dlouho na faře u otce Huwa s převorem, a ten ho jistě nabádal, aby udělal také něco ohledně zločinu bratra Jana. Ne že by si bratr Jan mohl stěžovat na ubytování, jídlo nebo společnost; dávno už se neměl tak dobře. Vždyť po celé dva dny kromě krátkých přestávek, kdy se zdála nutná opatrnost, chodil od rána do večera po statku, pomáhal s dobytkem, doplňoval zásobu dřeva, nosil, co bylo třeba, sázel na zahradě zeleninu, zkrátka byl k ruce a neměl čas ani chuť starat se, co s ním bude. Teď, když ho zavřeli, aby nebyl na očích, a musel sedět bez práce ve stáji, začal si dělat starosti i on. Přičemž neuměl velšsky a neměl tu bratra Cadfaela, a tak mu bylo hůře. Nevěděl, co mají Cadfael a Sioned za lubem, nevěděl, co je se svatou Winifredou, nebo s převorem Robertem a ostatními bratřími, a zejména nevěděl, kde je Engelard nebo jak se chce vymotat ze sítě podezření, která se kolem něho stahovala. Od svého pudového činu solidarity měl na Engelardovi majetnický zájem a chtěl, aby byl v bezpečí, zproštěn viny a šťastný se svou Sioned.

Ale Sioned byla věrná svému slovu a za Janem nepřišla, a na statku nebyl nikdo jiný, s kým by si mohl promluvit. O jednoduchých věcech se domluvil, ale na všecko, co chtěl a potřeboval vědět, se zeptat nemohl. Měl chuť pracovat, ale nešlo to, a tak se jen staral, co je s přáteli a jak by jim mohl pomoci.

Annest mu přinášela večeři a seděla u něho při jídle a také ji trápil nedostatek slov. Copak jednoduchá slova ho naučila tak, že sahala na předměty a říkala mu, jak se jmenují, jenže jak mu vylíčit, co se stalo v kapli a co si o tom mysleli ve vesnici? Pro tuto bezmocnost se jejich setkání odbývala téměř mlčky, ale někdy začali oba mluvit nahlas, on anglicky, ona velšsky, protože už prostě mlčet nedokázali. Až v budoucnu oba porozumí, co kdo z nich říkal. Teď snad aspoň tón hlasu snad dokáže druhému ukázat přátelství, jako opatrné pohlazení. A tak oba vedli samomluvu, která však byla také rozhovorem a útěchou.

Někdy si dokonce, aniž to věděli, odpovídali na vzájemné otázky.

„Copak asi byla zač,“ řekla Annest tiše a váhavě, „ta, co tě dohnala do kláštera? Sioned a já si s tím lámeme hlavu, jak hoch jako ty mohl udělat něco podobného.“ Jenže kdyby rozuměl velšsky, jakživa by něco takového nevyslovila.

„Jak jsem si mohl myslet,“ divil se Jan, „že je Margery nějaká kráska? A brát si to k srdci, když mi dala košem! Tehdy jsem nevěděl, co je to krása – vždyť jsem ještě nepotkal tebe!“

„Udělala nám všem zlou věc, když tě zahnala navždycky ze světa!“ vzdychla Annest.

„Bože můj,“ řekl Jan, „když si pomyslím, že jsem si ji chtěl vzít! Aspoň to dobré mi udělala svým odmítnutím. Mezi tebou a mnou žádná žena nestojí, dělí nás jen ta kutna.“ A tehdy poprvé ho napadla oslňující myšlenka, že by třeba z kláštera mohl odejít. Ten nápad ho donutil otočit hlavu a podívat se lépe na hezký obličej tak blízko vedle svého. Měla hladkou kulatou tvář jako jabloňový květ, jemně opálenou, a oči jako potoční voda, když poskakuje ve slunci přes kamínky, blýskavé, křišťálově jasné.

„Pořád se ti po ní stýská?“ šeptala Annest. „Po té nafoukané huse, která byla tak hloupá, že nerozeznala dobrého muže, když ho viděla?“ Opravdu, zavrhnout takového pěkně rostlého veselého mladíka s dlouhýma pevnýma nohama a šikovnýma rukama a s houštinou rezavých vlasů, to byla od té dívky nevídaná hloupost. „Já ji nenávidím!“ vykřikla Annest a neopatrně se k němu naklonila.

Rty, které ho trápily nesrozumitelnými slovy, se octly blízko u jeho. V zoufalství se utekl k jazyku, který nepotřebuje žádného tlumočníka. Po Margery, dceři obchodníka se suknem, která ho nechala, když se její otec stal v Shrewsbury rychtářem, žádnou dívku nepolíbil, ale zřejmě nezapomněl, jak se to dělá. A Annest mu roztála v náručí, kam se hodila až příliš dobře, navzdory tomu, co neuváženě slíbil.

„Ach Annest,“ vzdychl bratr Jan, který se jakživ necítil méně bratrsky, „já tě asi miluju!“

Bratr Cadfael kráčel s bratrem Columbanem lesem ke kapli, kde měli strávit třetí noc modliteb. Večer byl tichý a teplý, ale bylo zataženo a pod stromy bylo zelenavé šero. Až do posledního okamžiku se zdálo, že převor Robert, když přišel o určenou povinnou noc modliteb, by se mohl zúčastnit tentokrát, ale neřekl ani slovo a Cadfael začal pochybovat, zda to dlouhé sezení s rychtářem bylo vůbec nutné a zda je vlastně převor nepřivítal jako výmluvu, aby nemusel držet noční stráž a ráno čelit Sionedině prosbě. Nemuselo to ovšem znamenat přiznání viny, kromě té, že pořád nechtěl Rhisiartovi odpustit, což by tváří v tvář jeho dceři udělat musel. Neboť ať měl převor Robert jakékoli ctnosti, pokora ani velkomyslnost mezi nimi nebyly. Vždycky si byl jist, že má pravdu on, a kde se mu to upíralo, odpouštěl těžce.

„Tahle výprava a bdění, to je velká milost, bratře,“ kázal Columbanus, doháněje lehce svými dlouhými kroky námořnické kolébání Cadfaelovo. „V dějinách kláštera budou naše jména zaznamenána a bratři následujících pokolení nám budou závidět.“

„Už jsem slyšel,“ poznamenal bratr Cadfael suše, „že převor Robert chce napsat o životě svaté Winifredy a připojit k tomu vylíčení této výpravy i s přenesením ostatků do Shrewsbury. Myslíš si, že zaznamená jména všech svých společníků?“ Tvoje možná, pomyslel si, jako jméno ubohého nemocného bratra, který byl první poslán do Holywellu, aby se uzdravil. A Jeronýmovo, jako jméno bratra, který měl ten věštecký sen. Ale o mém se určitě nezmíní, a tím lépe!

Octli se u polorozpadlé branky, od níž se vinula stezička sotva znatelná v dlouhé trávě. „Cítím, jak ke mně vane posvátný vzduch,“ řekl mladý muž se zachvěním, pozvedaje bledou tvář. „Táhne mě to ke světlu. Cítím, že se blížíme zázraku milosti a blahoslavenství. Milost pro mne, který jsem zradil a usnul v její službě!“ A šel napřed k otevřeným dveřím, zrychluje v horlivosti své dlouhé kroky, s otevřenou náručí, jako by šel za milenkou, spíš než za svatou. Cadfael šel za ním zamračeně, ale rezignovaně, neboť byl na tyto nepříjemné výbuchy zvyklý. Na noc s Columbanem se však netěšil. Měl před sebou modlitby a přemýšlení, a s ním to bude mít těžké.

Uvnitř kaple voněl vzduch starým dřevem, kořením a kadidlem, jimiž bylo napuštěno sukno na márách s rakví, páchlo to tu však i prachem a zašlostí. Olejová lampička na oltáři svítila tmavě žlutým plamenem. Columbanus přistoupil a rozsvítil od ní dvě oltářní svíce, které postavil po stranách. Úzkým východním oknem přinášel vánek vůni odkvétajících hlohů, takže se plameny chvíli třásly. Slabá mihotavá záře tančila na všech blízkých předmětech, nedosáhla však na zdi, do koutů a ke stropu. Tam zůstaly jeskyňky hnědé temnoty vonící dřevem, zatímco v ohnisku bledého světla bylo vidět jen mrtvé tělo vedle rakve a nejasně tu vystupovaly obrysy dvou klekátek, stojících nedaleko katafalku. Rhisiart ležel blíže k nim a černo-stříbrný obrys ostatkové rakve ho stínil před oltářními světly jako nízká zídka.

Bratr Columbanus se pokorně poklonil před oltářem a zaujal místo na klekátku po pravé straně. Bratr Cadfael si klekl nalevo a našel hned zkušeně pohodlnou polohu pro svá kolena. Sneslo se na ně lehce ticho. Cadfael se připravil na dlouhé bdění a nejdřív odříkal modlitbu za Rhisiarta, což nebylo poprvé. Temnota kolem a neustálé slabé světlo, pomalé uplývání času od nenávratna do nenávratna, samota v kapli a ustaraný svět plný lidí venku, to všecko se zařadilo do svého věčného vzorce, rytmu stejné dokonalého jako spánek. Nemyslel už na Columbana, zapomněl vůbec, že existuje. Modlil se s rytmem dýchání, beze slov a bez zvláštních přání. Myslel na všechny ty lidi, zarmoucené kvůli téhle malé světici, a byl by je chtěl vyléčit jako poraněné ptáky, protože když se kvůli nim trápí on, jak teprve musí trpět ona?

Svíce jim vydrží celou noc. Podle toho, jak ubývaly, odhadoval, kolik je hodin a poznal, když se blížila půlnoc.

Myslel na Sioned, jíž může ráno nabídnout jen svoje služby, protože ten pobožnůstkář vedle je v podstatě k ničemu, a on sám na tom není o mnoho lépe. Tu uslyšel z klekátka napravo, kde se skláněl v nábožném vytržení Columbanus, podivné zvuky. Jeho tvář už nespočívala na sepjatých rukou, ale byla obrácena ke světlu, které k němu slabě dosahovalo a odráželo jeho profil bledou žlutí. Oči měl doširoka otevřené, zahleděné za zdi kaple a rty, pootevřené v extázi, tichoučce notovaly jako ve snu útržek latinské písně na oslavu panenství. A než si to Cadfael plně uvědomil, uviděl mladého muže, jak se vrhá vpřed, drže se desky klekátka, a vztyčuje se před oltářem. Zpěv ustal. Columbanus se pojednou narovnal v plné výši, zaklonil hlavu, jako by chtěl prohlédnout skrze střechu až do noci plné hvězd, a roztáhl ruce jako člověk na kříži. Beze slov vykřikl, současně bolestně a triumfálně, a padl na tvář na hliněnou podlahu, pořád s roztaženýma rukama, tělo napjaté od hlavy k patě. Zůstal zticha ležet, čelo na cípu oltářní pokrývky, která se sesunula zpod Rhisiartova těla.

Cadfael spěšně vstal a šel k němu se smíšenými pocity obav a strachu a znechucení. To se dalo od toho blázna čekat, myslel si rozzlobeně, zkoumaje na kolenou jeho čelo. Ještě lépe ho podložil pokrývkou, aby měl volný nos a ústa, a otočil ho na stranu, aby mohl dýchat. Jako bych to nevěděl! Jakživ nevynechá příležitost, aby upadl jako na objednávku do zbožného záchvatu nebo mystické extáze. Jednou se v tom svém světle ztratí a víckrát ho neuvidíme. Zajímavé, že umí padnout rovnou na tvář, aniž by se mu něco stalo, a zmítat se ve zbožném záchvatu nad svými viděními nebo hříchy, aniž by se zranil o něco ostrého nebo tvrdého. Ani do jazyka se nekousne. Stejná prozřetelnost, která dohlíží na opilce, stará se také o Columbana, když je u vytržení. A uštěpačně si řekl, že se různé výstřelky od sebe tolik neliší.

Tentokrát naštěstí nepřišly žádné křeče. Zřejmě pouze uviděl to, co myslel, že vidí, a padl před tím v uchvácení na zem. Cadfael zatřásl jeho ramenem, nejdříve jemně, pak silněji, ale Columbanus nereagoval. Byl celý ztuhlý, čelo měl chladné a hladké, tvář, třebaže ji Cadfael viděl jen mlhavě, vypadala klidně a vyrovnaně, dokonce snad radostně. Nebýt té ztuhlosti těla a údů a nepřirozené pozice, jako by ležel na kříži, mohlo se zdát, že spí. Cadfael mu mohl pomoci jen tím, že mu obrátil hlavu na pravou tvář, takže ležel na složených pokrývkách. Když se pokusil ohnout mu pravou ruku, aby ho mohl položit pohodlněji na bok, klouby tomu vzdorovaly, takže ho nechal tak.

A co mám dělat teď? pomyslel si. Mám opustit stráž a jít dolů pro převora a pro pomoc? Co pro něj mohou udělat víc než já tady? Když ho nedokážu vzbudit já, oni to nedokážou o nic víc. Vzbudí se sám, až přijde čas, a ne dříve. Nic si neudělal, dýchá zhluboka a pravidelně. Srdce mu bije silně, horečku nemá. Proč kazit člověku jeho podivné radosti, když mu neškodí? Zima tu není a mohu ho přikrýt oltářní přikrývkou, to by se mu jistě líbilo. Ne, přišli jsme sem spolu držet noční stráž, a to dodržíme, já tady na kolenou, jak se sluší, a on někde ve snách.

Přikryl Columbana a upravil mu ještě pohodlněji látku pod hlavou, a pak se vrátil ke svému klekátku. Ale jakkoli bylo pro Columbana zjevení možná blahodárné, Cadfaelovi zabránilo v jakémkoli přemýšlení a soustředění. Čím více se pokoušel buď se vrátit ke své povinnosti modliteb a meditace, nebo se rozmyslet, co se Sioned a co pro ni ještě může udělat, tím více ho to táhlo k nataženému tělu, aby se podíval, jestli ještě dýchá stejně pravidelně. Co mohlo být užitečnou nocí, obrátilo se v promarněný čas, a byla to nejdelší a nejnepříjemnější noc, jakou kdy zažil.

První jemná holubí šeď svítání ho potěšila, protože vysvobození bylo už na dosah. Úzký kousek nebe, který byl vidět oltářním oknem, se změnil ze šedé ve světlou, jasnou zelenou, zelená v šafránovou, šafránová ve zlatou bezmračného rána, a první sluneční paprsek pronikl úzkým oknem a padl na oltář, na rakev, na zahalené tělo. Pak projel jako meč celou kaplí, ponechávaje Columbana ve tmě. Ten ležel nadále ztuhlý, ale zhluboka a tiše dýchal a žádný dotek ani hlas nevnímal.

Byl pořád ve stejném stavu, když přišel převor Robert se svými druhy. Na konec třídenních vigilií se přišli podívat i Sioned s Annest a všichni lidé ze vsi i z okolních usedlostí, pozorní a tiší jako minule.

Sioned vešla první ještě před převorem a tma uvnitř po tom jasu venku ji na chvíli oslepila, takže se ve dveřích na chvíli zastavila, aby si oči přivykly. Náhle spatřila před sebou trčet podrážky Columbanových sandálů. Zrovna se jich dotklo slunce, zatímco zbytek jeho těla byl ještě ve tmě. Oči se jí rozšířily údivem a hrůzou, a než mohl Cadfael vstát, aby ji uklidnil, vykřikla: „Co to je? Je mrtvý?“

Převor ji rychle odstrčil a vstoupil dovnitř. Když šlápl na cíp Columbanovy kutny, prudce se zarazil.

„Co se to tu stalo? Columbane! Bratře!“ Nahnul se a položil mu ruku na pravé rameno. Columbanus spal a snil dál, nehybný a netečný. „Bratře Cadfaele, co to má znamenat? Co se mu stalo?“

Cadfael začal od toho nejdůležitějšího. „Není mrtvý, a také nemyslím, že je v nějakém nebezpečí. Dýchá jako člověk, který klidně spí. Barvu má dobrou, na dotek je chladný a nezranil se. Prostě o půlnoci vstal před oltářem, roztáhl ruce a padl v transu. Celou noc tu takhle ležel, ale v klidu, bez jakéhokoli rozruchu.“

„Měl jsi nás povolat na pomoc,“ řekl převor vyčítavě.

„Měl jsem ale také povinnost zůstat tady a bdít, jak mi bylo poručeno,“ odvětil Cadfael suše. „Co víc se pro něj dalo udělat, než jsem udělal já? Podložil jsem mu hlavu a přikryl ho, aby přes noc neprochladl. Myslím, že by nám nepoděkoval, kdybychom ho odnesli před vypršením lhůty. Takto hlídku věrně dodržel, a jestli ho nedokážeme vzbudit, můžeme ho odnést do postele, aniž bychom ranili jeho smysl pro povinnost.“

„Na tom něco je,“ řekl bratr Richard vážně, „vždyť víte, že bratr Columbanus byl několikrát navštíven zjeveními, a mohlo by být nesprávné odnést ho z místa, kde ho potkala taková milost. Možná by to i urazilo světici, jestli se mu ráčila ukázat. A jestli tomu tak je, vzbudí se sám, až nastane čas, a ta hodina by se neměla urychlovat. Mohlo by mu to uškodit.“

„To je pravda,“ uklidnil se trochu převor, „vypadá opravdu klidně a barvu má dobrou, a nezdá se, že by mu něco bylo. To je opravdu podivné. Je snad možné, že tento mladík bude prostředníkem dalšího zázraku, jako byl ten, který nás dovedl ke svaté Winifredě?“

„Byl nástrojem milosti jednou,“ řekl Richard, „a může jím být znovu. Raději ho doneseme na jeho lože v Cadwallonově domě, necháme ho tam v klidu a v teple a budeme čekat. Nebo že bychom ho vzali k otci Huwovi na faru, aby byl blíže ke kostelu? Možná že nejdříve ze všeho bude chtít vzdát díky.“

Vzali těžkou oltářní pokrývku a svoje opasky a udělali pro Columbana nosidla. Pak ho zvedli ze země, tuhého jako prkno, s nataženými pažemi, a položili ho na nosítka. Ani teď se nepohnul a nejevil známky života. Několik vesničanů z davu, dojatých tou podívanou, se nabídlo na pomoc a pomohli ho odnést dolů do Huwova domu. Cadfael je nechal jít a obrátil se k Sioned se stejně přemýšlivým pohledem, jaký vrhala ona na něj.

„Nu, já aspoň jsem při zdravém rozumu,“ řekl, „a mohu udělat, co jsi po mně ani nechtěla.“ Přistoupil k Rhisiartovi, položil ruku na srdce mrtvého a požehnal jeho čelo křížem.

Sioned se k němu připojila a šli spolu za pomalým procesím dolů do vesnice.

„Co ještě můžeme udělat? Jestli máte nějaký nápad, tak řekněte. Zatím jsme štěstí neměli. A dnes má mít pohřeb.“

„Já vím,“ řekl Cadfael a přemýšlel. „Nad tím, co se stalo v noci, jsem na pochybách. Skoro bych řekl, že to bylo naplánováno, aby se ta naše záležitost posílila dalším zázrakem, nebýt dvou věcí. Převorův údiv a soucit se mi zdály opravdové, ne hrané, ať na to pohlížím jakkoli. A Columbanus už tyto schopnosti prokázal vícekrát a zachvátí ho to vždycky tak náhle a nebezpečně, že je také k nevíře, že by to hrál. Kejklíř na pouti, hrající se svým tělem o život, by Columbana nepřekonal. Nejsem schopen to posoudit. Zdá se, že jsou lidé, kteří v duši žijí na ostří nože a občas se vrhnou prostě do vzduchu, ať si je vezme nebe nebo peklo.“

„Já vím jen to,“ řekla Sioned, zardělá do temna, „že můj milovaný otec je mrtev a já chci, aby byl viník spravedlivě potrestán. A žádné výkupné za Rhisiartovu krev nepřijmu.“

„Já vím, já vím, vždyť jsem také Velšan. Ale nech přesto dveře otevřené milosrdenství, kdoví, kdy je budeme sami potřebovat. A mluvila jsi s Engelardem? Je s ním všecko v pořádku?“

Zachvěla se, znovu se zarděla a ožila jako květina zasažená mrazem, kterou probudí jižní vítr. Ale neodpověděla. Nebylo toho třeba.

„Ach, ty budeš žít!“ uklidnil se bratr Cadfael. „A on by si to taky přál. I když ti v tom bránil jako pravý velšský pán. Nakonec bys stejně dosáhla svého, v tom jsi měla pravdu. A poslyš, teď mě napadly dvě věci, které ještě můžeš udělat. Musíme zkusit všechno. Domů teď nechoď. Ať tě Annest vezme k Benedovi do kovárny, aby sis odpočala, a pak přijďte obě na mši. Třeba se něco dovíme od toho našeho nepovedeného svatého, až se vzbudí. A potom, až bude mít tvůj otec pohřeb, přiměj Peredura, ať přijde se svým otcem také on. Může se pokoušet vyhnout se ti, když to dělal doteď, ale když mu o to řekneš sama, nemůže odmítnout. Mladý Peredur je pro mě pořád záhadou.“

[ VIII ]

Teprve bronzový zvonek, zvoucí na mši, přerušil posléze očarovaný spánek bratra Columbana. Ne že by ho úplně vzbudil, přiměl ho jen otevřít oči, zachvět se, pohnout rozmrazenými údy a přitisknout si oživlé ruce na prsa. Jeho tvář se ale nezměnila, ani, zdá se, nevěděl o těch, kdo se starostlivě skláněli kolem jeho postele. Jako by tu vůbec nebyli. Bratr Columbanus reagoval jen na zvuk zvonu, na volání k bohoslužbě. Pohnul se na posteli a sedl si. Vstal z postele a postavil se na nohy. Vypadal rozzářeně, ale pořád byl ještě obrácen do sebe a bez spojení s ostatními.

„Připravuje se, že zaujme místo mezi námi jako obvykle,“ řekl převor s pohnutím. „Pojďte a nebuďte ho ještě. Až vzdá u oltáře díky, vrátí se mezi nás a řekne nám, co se mu přihodilo.“

Odvedl je do kostela a bylo to tak, jak říkal. Columbanus zaujal své obvyklé místo jako nejmladší mezi bratry, teď, když byl Jan v nemilosti, a šel skromně vzadu a tam také skromně zůstal během bohoslužby, pořád jako ve snu.

Kostel byl plný do posledního místečka a lidé stáli i venku. Už se rozkřiklo, že se stalo něco podivuhodného v kapli svaté Winifredy a že se možná doví něco nového při mši.

Až do konce se s bratrem Columbanem nic nezměnilo. Ale když převor učinil první krok k odchodu, jako člověk, který odemyká klíčem a je si téměř jist, že vstoupí, najednou se Columbanus otřásl a lehce vykřikl, hledě na známé tváře kolem sebe. Jeho vlastní tvář ožila a usmála se. Vztáhl ruku, jako by chtěl převora zastavit, a řekl hlasitě: „Ach otče, dostalo se mi takového požehnání! Taková milost mě potkala! Jak jsem se sem dostal, když jsem byl jinde, a kdo mě přenesl z noční tmy do zářivého světla? A tohle je jistě svět, který jsem opustil! Svět docela pěkný, ale já viděl krásnější, jaký si sotva zasloužím. Ach, jak vám to vypovědět!“

Všichni mu viseli na rtech a čekali na jeho slova. Nikdo kostel neopustil, spíše se ti zvenku začali mačkat dovnitř.

„Synu,“ řekl převor Robert s neúmyslně blahovolnou úctou, „jsi zde mezi bratřími při bohoslužbě a není tu nic, čeho bys ses měl bát nebo čeho litovat, protože zjevení ti bylo jistě dáno proto, abys mohl jít bez bázně naším nedokonalým světem v naději na dokonalý svět příští. Držel jsi noční stráž s bratrem Cadfaelem u svaté Winifredy v kapli – pamatuješ se na to? V noci se přihodilo něco, co odvedlo na čas tvého ducha, ale ponechalo tvé tělo nepoškozené a v klidu jako spící děcko. Ještě duchem nepřítomného jsme tě sem donesli, ale nyní jsi zpátky mezi námi a všecko je v pořádku. Dostalo se ti velké milosti.“

„Ach, velké, větší, než si dovedete představit,“ chvěl se Columbanus a zářil jako bledá lucerna. „Jsem poslem takové dobroty, nástrojem usmíření a míru. Ach, otče převore… otče Huwe… bratři… nechte mě, ať to tady přede všemi vypovím, neboť se to týká každého z nás.“

Teď ho nic nezastaví, pomyslel si Cadfael, neboť jeho nebeské poselství překoná všechny námitky, které by mohl vznést pouhý převor. A převor se kupodivu podřídil této ztrátě autority. Buď věděl napřed, že hlas z nebe vysloví něco velmi příznivého jeho plánům a jeho slávě, nebo byl opravdu překonán a hodlal naklonit srdce a sluch stejně pobožně jako všichni ostatní.

„Jen mluv, bratře,“ pobídl jej, „ať s tebou sdílíme radost.“

„Otče, v hodinu půlnoci, když jsem klečel před oltářem, uslyšel jsem sladký hlas, volající mé jméno, a tak jsem vstal a šel jsem mu naproti. Co se stalo tehdy s mým tělem, to nevím. Říkáte, že leželo jako ve spánku, když jste přišel. Ale mně se zdálo, že před oltářem, když jsem k němu přistoupil, rozlilo se najednou měkké zlaté světlo a uprostřed toho světla plula krásná panna, pohybující se ve spršce bílých květů, a z jejích šatů a dlouhých vlasů vycházela sladká vůně. A tato vznešená bytost ke mně promluvila a řekla mi, že se jmenuje svatá Winifred a že přišla podpořit naše poslání a také prominout všem, kdo mu z nepochopení dosud odporovali. A pak, ach, jaká dobrota! Položila ruku Rhisiartovi na prsa, jak nás o to žádala jeho dcera. Ale ona mu dala božské rozhřešení místo lidského odpuštění, a to s takovou milostí, že to nemohu ani vypovědět.“

„Ach synu,“ řekl převor Robert uchváceně, přehlížeje slabé mumlání, přecházející kostelem jako vlnky na vodě, „promluvils o větším zázraku, než jsme se odvážili doufat. I ztraceným je odpuštěno!“

„Je to tak! A to není všechno, otče! Když na něj položila ruku, nakázala, abych vyřídil všem lidem tady, domácím i cizím, jako projev její milosrdné vůle, toto: kde vyjmeme její kosti ze země, tam zůstane otevřený hrob. ‚Co opouštím, to mohu věnovat,‘ řekla. ‚Pohřběte tam Rhisiarta, ať má zajištěný klid a ať se zjeví má vůle.‘“

„A co já mohu dělat jiného, než mu poděkovat za dobré služby, když přinesl božskou útěchu na ránu mého otce? Přece však mě to uráží, byla bych nejraději vstala a řekla, že jsem nikdy neměla nejmenší pochybnost o tom, že je můj otec v této chvíli v blahoslavenství, neboť byl dobrým mužem, který nikdy nikomu neublížil. A od svaté Winifredy je jistě laskavé, že mu poskytuje svůj uvolněný příbytek a laskavě mu odpouští – ale co mu vlastně odpouští? Za co mu dává rozhřešení? Spíš mu mohla poděkovat, když už byla u toho, a říci rovnou, že byl v právu. Ne že mu odpouští.“

„Ale poselství to bylo promyšlené,“ uznal Cadfael, „mělo nám zajistit to, pro co jsme přišli, uklidnit lidi z Gwytherinu, sjednat všude okolo mír –“

„– a odzbrojit mě a přimět mě, abych se vzdala pronásledování otcova vraha,“ řekla Sioned, „aby se tak pohřbil čin současně s obětí. Jenomže já neustanu, dokud se nedovím pravdu.“

„…a nechat trochu té slávy taky převoru Robertovi, chtěl jsem říci. To bych rád věděl, kdo si to celé vymyslel!“

Setkali se spěšně na pár minut v Benedově kovárně, kam si Cadfael přišel vypůjčit krumpáč a rýč k posvátné práci, k níž se teď chystali. I několik gwytherinských mužů přišlo a nabídlo se ke kopání ve svaté půdě, neboť třebaže se jim pořád nechtělo přijít o svou světici, nechtěli ji zdržovat, má-li v úmyslu odejít. Dějí se tu zázraky, a oni si chtějí vysloužit její požehnání raději než její šípy.

„Zdá se mi, že nejvíce slávy v poslední době sklízí bratr Columbanus,“ všimla si Sioned bystře. „A převor se tomu nebrání a ani se nepokouší o ni bojovat. To je jediná věc, která mě přesvědčuje, že tomu věří.“

Řekla něco, co Cadfaela zarazilo a přinutilo jej podívat se na ni pozorně a poškrábat se zamyšleně na nose. „Možná že máš pravdu. A tahle historka s námi jistě půjde do Shrewsbury a rozšíří se po všech okolních klášterech, až přijdeme vítězně domů. Ano, Columbanus si zajisté udělal v řádu jméno pro svou svatost a božskou přízeň.“

„Říká se, že ctižádostivý muž může v klášteře udělat velkou kariéru,“ odvětila. „Možná že jí právě klade základy, že udělal krok k tomu, aby se stal převorem, až bude Robert opatem. Nebo se stane sám opatem, přestože se o to tolik snaží Robert! Protože Robertovo jméno se neroznese po hrabstvích jako jméno vizionáře, jemuž zjevují svatí svou vůli!“

„To třeba ještě Roberta ani nenapadlo,“ přisvědčil Cadfael, „ale až ho přejde nadšení, asi na to přijde. A to on se zavázal, že napíše životopis svaté Winifredy současně s vyprávěním o téhle pouti. Pak se možná z Columbana stane pouhý neznámý bratr, jenž byl pověřen světicí předat zprávu převorovi. Kronikáři mohou jména vynechat stejně snadno, jako je vizionáři vytrubují do světa. Ale souhlasím s tebou, tenhle hoch pochází ze ctižádostivé normanské rodiny, která nenechá ani své mladší syny, aby v klášteře jenom zahradničili.“

„A my stojíme s pátráním na místě,“ postěžovala si Sioned hořce.

„To je pravda, ale ještě není všem dnům konec.“

„Jak já to vidím, tohle má být konec, který uzavře celý příběh ve všeobecném přátelství, jako by se už všechno vysvětlilo. Ale všecko se nevysvětlilo! Někde v téhle zemi je člověk, který bodl mého otce do zad, a my to máme přejít a zapomenout na to ve všeobecném sbratření. Ale já chci toho člověka najít a zbavit Engelarda podezření a pomstít otce, a neoddechnu si a nenechám také nikoho na pokoji, dokud nedosáhnu svého. A teď mi řekněte, co pro to mám udělat.“

„To, co jsem ti už radil. Svolej celou svou domácnost a přátele do kaple, aby se podívali na otevření hrobu, a zařiď, aby tam byl i Peredur.“

„Už jsem pro něj poslala Annest, aby ho o to požádala. A co dál? Co mu mám říci, nebo co s ním mám dělat?“

„Na krku nosíš křížek,“ řekl Cadfael. „Rozloučila by ses s ním, aby ses dověděla něco víc?“

„Nejen ten, ale všecky cennosti, které mám, bych dala. Vždyť to víte.“

„Pak uděláš tohle,“ začal vysvětlovat Cadfael.

Za zpěvu modliteb a žalmů donesli své nástroje na zarostlý hřbitov u kaple, odstranili z malého kopečku na Winifredině hrobě ostružiní, divoké kvítí a dlouhou trávu a uctivě se dali do kopání. Střídali se při té práci a každý se jí zúčastnil rád a považoval to za čest. Během dne se tam shromáždil skoro celý Gwytherin, všichni nechali práce na polích a v sýpkách, aby viděli, jak to dopadne. Neboť Sioned měla pravdu. Byla tu s celou svou domácností a všichni její služebníci tu byli ve smutku, připraveni přinést Rhisiartovo tělo, až nastane čas k pohřbu. Ale tato pohřební společnost byla zatím pouhou vedlejší věcí, odbočkou v příběhu svaté Winifredy, a navíc odbočkou ukončenou.

Byl tady Cadwallon, strýc Meurice a Bened a všichni ostatní sousedé. A vedle svého otce stál odtažitý a zamyšlený mladý Peredur, který vypadal, že by byl nejraději na tisíc mil odtud. Husté temné obočí měl stažené, jako by ho bolela hlava, a kamkoli jeho hnědé oči zabloudily, vždycky se Sioned vyhnuly. Připlížil se sem nerad na její výslovné přání, ale nemohl nebo nechtěl se na ni podívat. Odvážné rudé rty zbledly a ztuhly napětím, s jakým je svíral přes zuby. Hleděl do zvětšující se jámy v trávě a dýchal ztěžka a zhluboka, jako by ho něco bolelo. Dávno už nebyl tím rozmazleným mladíkem s dlouhým lehkým krokem a odvážným úsměvem, který si byl jist, že dostane všecko na světě. Nyní ho pronásledovali ďáblové.

Země byla vlhká, ale lehká, nebyla to těžká práce, ale hrob byl hluboký. Kopáči klesli postupně do hrobu po ramena, a bratr Cadfael, který z nich byl nejmenší, skoro zmizel z očí, když na něj jako posledního v půli odpoledne přišla řada. Nikdo se neodvážil pochybovat, jsou-li na správném místě, ale některé to určitě napadlo. Cadfael vůbec nepochyboval, ačkoli sám nevěděl, proč. Dívka tady je. Žila tu mnoho let jako abatyše po svém krátkém mučednictví a zázračném vzkříšení. On si ji ale představoval pořád jako zbožnou nezralou dívku, romanticky zamilovanou do svatosti a panenství, jež prchla před úklady prince Cradoka jako před samotným ďáblem. Jakýmsi podivným rozdvojením srdce cítil současně s ní i s jejím zoufalým milencem, tak nemilosrdně roztaveným. Zřejmě byla potrestána i jeho duše. Jestlipak se někdo někdy pomodlil i za něj? Potřeboval to jistě víc než Winifred. Nakonec možná jediný, kdo se za něj modlil, byla ona sama. Byla Velšanka, schopná odstupu a jemnosti. Možná že za něj ztratila slovo, aby se z jeho roztaveného těla opět stal muž. Asi napravený, ale jinak stejný jako dříve. I světici může dodatečně potěšit to, že po ní kdysi někdo toužil.

Rýč narazil v tmavé hebké prsti na něco, co nebylo jílem ani kamenem. Cadfael hned přestal kopat, protože to něco se zdálo být staré, suché a křehké. Nechal rýč ležet a sehnul se, aby odhrnul rukama chladnou, voňavou zem, která překážku skrývala. Temná hlína se mu sypala pod prsty ze štíhlé, jemné věci, holubičí šedi časného jitra s černými body. Byla to ramenní kost veliká sotva jako u dítěte. Očistil ji od země. Dole se objevily ostrůvky stejné barvy, volně poházené vedle sebe. Nechtěl žádnou kost poškodit; zvedl rýč a vyhodil jej z hrobu.

„Je tady. Našli jsme ji. Teď opatrně, nechte to na mně.“

Obličeje shlížely k němu dolů. Převor Robert byl celý rozrušený, jenjen se vrhnout dolů a popadnout kořist sám. Zarazilo ho jen to, jak je ta zem černá a jeho ruce bílé. Bratr Columbanus se tyčil na kraji a celý zářil, tvář obrácenou ne k zemi, kde ležely panenské kosti, ale k nebi, odkud k němu promlouvala její duchovní podstata. Bylo na něm vidět majetnictví, které zastínilo převora i podpřevora a osvěcovalo všechny okolo. Bratr Columbanus byl a chtěl být nezapomenutelným v této nezapomenutelné hodině.

Bratr Cadfael si klekl. Bylo možná příznačné, že v této chvíli klečel právě jen on. Usoudil, že je u nohou kostry. Byla tu několik set let, ale země jí nijak neublížila, zdálo se, že je víceméně vcelku. Nechtěl ji vyrušovat vůbec, ale když už musel, chtěl s ní zacházet co nejopatrněji. Odhrabával hlínu dlaní, aby ji nepoškodil. Byla postavy jen něco nadprůměrné, ale štíhlé jako sedmnáctiletá dívka. Něžně odhrnoval zemi, až našel lebku, sklonil se nad ní a očistil oční důlky. Podivoval se eleganci úzkých lícních kostí a výšce čela. Byla i ve smrti krásná. Naklonil se, aby ji zaštítil vlastním tělem, a bylo mu nad ní smutno.

„Dejte mi sem lněné plátno a nějaké popruhy, ať ji zvedneme bez obtíží. Nebudeme ji vyndávat kost po kosti, ale jako celou ženu, stejně, jako se dostala dolů.“

Podali mu plátno a on je rozprostřel vedle křehké kostry. S nekonečnou péčí ji oddělil od půdy a pomaloučku sesunul na lněné prostěradlo, přičemž uložil na své místo i uvolněnou ramenní kost. Na podložených popruzích ji zvedli na denní světlo a položili jemně do trávy vedle hrobu.

„Musíme její kosti umýt a znova je zabalit,“ řekl převor Robert, hledě uctivě na kořist, kterou získal tak těžce.

„Jsou velice suché a křehké,“ varoval ho bratr Cadfael netrpělivě. „Když přijde o svou velšskou půdu, možná že se sama rozpadne na velšský prach. A když ji necháte na slunci a na vzduchu moc dlouho, rozpadne se stejně. Chcete-li jednat moudře, otče převore, tak ji zabalíte tak, jak je, a co nejrychleji ji uložíte do rakve a zavřete co nejpevněji.“

To bylo rozumné a převor jednal podle rady, třebaže se mu zdála trochu neuctivě příkrá. Rychle, ale vroucně se pomodlili a přinesli pro světici nádhernou rakev, aby s ní nehýbali víc než nutno. Pruhy plátna svázali její kostičky a položili je do rakve. Bratři, kteří rakev vyráběli, věděli, že víko musí dokonale zapadnout, aby byl poklad patřičně chráněn, a vnitřek vyložili olovem. Než byla svatá Winifred odnesena do kaple, aby se nad ní odsloužila mše, bylo víko nad ní uzavřeno, západky zaklaply a po mši převor rakev ještě zapečetil vlastní pečetí. Měli teď Winifredu uvězněnou, aby ji odnesli do cizí země, která si přála její ochrany. Všichni Velšané, kteří se vešli do kaple nebo stáli venku, aby sledovali, co se děje, byli až nepřirozeně zticha. Jejich oči sledovaly každý krok, oči, které neprozrazovaly žádný odpor, ale už v té pozornosti byl nesouhlas, který se báli vyjádřit nahlas.

„Nyní, když máme tu svatou povinnost za sebou,“ řekl otec Huw, kterému se ulehčilo, i když mu zároveň bylo smutno, „musíme se věnovat druhé povinnosti, kterou nám svěřila sama světice, a pohřbít počestně Rhisiarta s plným rozhřešením do hrobu, který mu věnovala. A upozorňuji přitom, ať to všichni slyší, na velkou čest a požehnání, jehož se mu tím dostalo.“ To bylo nejblíže jeho vlastnímu názoru na Rhisiarta, jak jen se odvážil ho vyjádřit, a v tom s ním byl každý přítomný Velšan zajedno.

Pohřební obřad byl krátký a po něm šest nejvěrnějších a nejstarších Rhisiartových služebníků vzalo na ramena máry z větví, trochu už povadlých, ale dosud zelených, a odnesli je ke hrobu. Tytéž popruhy, které zvedly svatou Winifredu, čekaly na Rhisiarta, aby jej uložily do téhož lože.

Sioned stála vedle strýce a rozhlédla se po přátelích a sousedech kolem. Pak odepjala s krku stříbrný křížek. Postavila se tak, že měla Cadwallona a Peredura po pravé ruce, takže vypadalo zcela přirozeně, že se k nim obrátila. Peredur stál po celou dobu vzadu a odvažoval se na ni pohlédnout, jen když si byl jist, že se ona nedívá. Teď když se k němu náhle obrátila, nemohl couvnout.

„Chci dát otci poslední dar. A ráda bych, abys mu jej dal ty, Peredure. Byl jsi mu jako syn. Položíš mu tento křížek na prsa, kde ho proklál vrahův šíp? Chci, aby byl pohřben s ním. Bude to moje poslední sbohem, a chci, aby bylo také tvoje.“

Peredur zůstal celý zkoprnělý a hleděl od její tiché vyzývavé tváře k věcičce, kterou mu podávala před tolika svědky, kteří ho všichni znali a on znal je. Promluvila nahlas, aby ji všichni slyšeli. Všichni ho pozorovali a všichni viděli, třebaže tomu nerozuměli, jak mu krev pomalu vyprchala z obličeje a jak zděšeně se zatvářil. Nemohl jí odmítnout, o co jej žádala. Nemohl to udělat, aniž se dotkl mrtvého právě na místě, kde jej stihla smrt.

Jeho ruka se nesmírně váhavě natáhla a přijala od ní křížek. Nechat ji marně natahovat ruku prostě nesnesl. Nehleděl na křížek, ale zoufale na ni, a v její tváři zvídavý klid zbledl v hrůzu, protože nyní věřila, že ví vše, a bylo to horší, než co si dosud dokázala představit. Ale jako on nedokázal uniknout z pasti, kterou mu přichystala, stejně tak ona ho nedokázala pustit. Past sklapla a ať se z ní vymaní, jak může. Všichni okolo se už začali divit, proč se nehýbe, a šeptat si o tom navzájem.

Sebral křečovitou energii, která mu však vydržela jen na chvíli. Udělal několik nerozhodných kroků k márám a ke hrobu, a pak couvl jako plašící se kůň a znovu se zastavil. A to bylo horší, protože teď stál v kruhu svědků sám a nemohl ani dopředu, ani dozadu. Cadfael viděl, jak mu na čele a na rtu ve velkých krůpějích vyráží pot.

„Nu pojď, synu, a nenech mrtvého čekat,“ pobídl ho otec Huw vlídně, neboť on byl poslední, kdo by Peredura z něčeho podezíral. „A netruchli pro něj přespříliš, to by byl hřích. Já vím, Sioned měla pravdu, že ti byl druhým otcem. My ho všichni litujeme také.“

Peredur stál a třásl se, když slyšel Sionedino jméno a slova o otci, a snažil se k mrtvému přistoupit, ale nemohl. Nohy ho nenesly ani o krok blíže k zahalené postavě u otevřeného hrobu. Tížilo ho sluneční světlo, tížily ho všechny oči na něj upřené. Najednou klesl na kolena, křížek svíral v ruce a druhou si zakryl tvář.

„Nemůže!“ vykřikl chraptivě s dlaní na obličeji. „Nemůže mě obvinit! Nejsem vinen vraždou! Udělal jsem to, až když byl Rhisiart mrtev!“

Kolem se ozval vzdech jako závan větru nad otevřeným hrobem a pak nastalo hrobové ticho. Trvalo minutu, než promluvil otec Huw, neboť tohle byla jeho ovečka, ne převora Roberta, dítě z jeho stáda, které se dosud nacházelo v milosti, a nyní se obviňuje z jakéhosi ohavného nevysvětlitelného zločinu.

„Synu Peredure,“ řekl otec Huw pevně, „nikdo kromě tebe samého tě z ničeho neobviňuje. Čekáme jen, až uděláš, o co tě Sioned požádala, protože to byla pro tebe čest. Takže to udělej nebo nám vysvětli, a to jasně, proč nemůžeš.“

Peredur to slyšel a přestal se třást. Chvíli ještě klečel a sbíral pracně svou otřesenou sebedůvěru kolem sebe jako plášť. Pak odkryl tvář, jež byla bledá a zoufalá, ale klidnější; rozhodl se už, že nic nebude tajit. Byl to odvážný mladík. Povstal a zpříma se na všecky podíval.

„Otče, přišel jsem ke zpovědi nerad a proti své vůli a stydím se za to, z čeho se mám vyznat. Ale vražda to nebyla. Já jsem Rhisiarta nezabil. Našel jsem ho mrtvého.“

„Kdy to bylo?“ zeptal se Cadfael, který na to neměl žádné právo, ale nikdo mu v dotazování nebránil.

„Vyšel jsem, když přestalo pršet. Pamatujete se, že pršelo.“ Pamatovali se. Měli proč. „Bylo trochu po poledni. Šel jsem na pastviny na naší straně Brynu a našel jsem ho ležet na tváři na tom místě, kde jste ho potom všichni viděli. A byl mrtev, přísahám! A mě to zarmoutilo, ale taky jsem byl v pokušení, protože pro Rhisiarta jsem už nemohl nic udělat, kdežto pro sebe…“ Peredur polkl a vzdychl, postavil se však osudu a pokračoval. „Viděl jsem možnost, jak se zbavit soupeře. Soupeře, který dostal přede mnou přednost. Rhisiart svou dceru Engelardovi odmítl dát, ale Sioned neodmítla, a já dobře věděl, že pokud mezi námi stojí Engelard, pro mě tu není naděje, ať ji otec nutí jakkoli. Lidé by lehce uvěřili, že Engelard zabil Rhisiarta, kdyby – kdyby tu byl nějaký důkaz…“

„Ale tys tomu sám nevěřil,“ řekl Cadfael tak tiše, že si přerušení sotvakdo všiml a Peredur bez rozmýšlení odpověděl.

„Ne!“ řekl skoro pohrdavě. „Já ho znám, tohle by nikdy neudělal!“

„Ale chtěl jsi, aby ho zajali a obvinili. Nevadilo by ti, kdyby ho odstranila smrt, jen když by byl z cesty.“

„Ne!“ vykřikl Peredur hněvivě, ale věděl, že je obviněn právem. „Ne, tohle ne! Myslel jsem, že uteče, že se ztratí do Anglie a nechá nás tu samotné, Sioned a mě. Nic horšího jsem mu nepřál. Myslel jsem, že až bude pryč, dá se Sioned nakonec přemluvit a vezme si mě. Já bych byl čekal! Čekal bych celá léta…“

Neřekl – ale byli tu nejméně dva, kdo si na to vzpomněli v jeho prospěch – že uvolnil Engelardovi cestu z obklíčení, aby utekl, stejně jako to udělal bratr Jan, který to ale provedl s lepším svědomím.

Bratr Cadfael řekl přísně: „Ale zašel jsi tak daleko, že jsi tomu nešťastníkovi ukradl šíp, abys na něj každého upozornil.“

„Neukradl, třebaže jsem ho použil hanebně. Byl jsem s Engelardem na lovu ani ne před týdnem, s Rhisiartovým dovolením. Když jsme sbírali šípy, já vzal omylem jeden jeho. A pořád jsem ho ještě měl u sebe.“

Peredur narovnal ramena a vztyčil hlavu. Ruce mu volně visely podél těla, v pravici dosud držel Sionedin křížek. Tvář byla bledá, ale klidná. Toho nejhoršího, co měl na srdci, se už zbavil, a po tom, co zažíval v posledních dnech, bylo přiznání i trest ulehčením.

„Já vám to povím, co jsem provedl a co ze mě udělalo netvora i ve vlastních očích. Nebudu nic skrývat, bylo to hrozné. Rhisiart byl bodnut do zad a dýka byla pryč. Obrátil jsem ho na záda a bodl ho i zepředu, ještě teď mě od toho pálí ruce, ale udělal jsem to. Byl mrtev, nebolelo ho to. Probodl jsem vlastní tělo, ne jeho. Uhodl jsem, kudy rána šla, protože dýka prošla skrznaskrz, třebaže na prsou to moc nebylo vidět. Vzal jsem vlastní dýku a otevřel jsem cestu pro Engelardův šíp, ten jsem pak zabodl do rány a nechal jej tam jako svědectví. A od té doby, co jsem provedl tuhle malou ničemnost, neměl jsem už klidnou chvilku ve dne ani v noci,“ prohlásil Peredur, nežádaje soucitu, spíše rád, že už nemusí mlčet a skrývat svou vinu. „A teď jsem rád, že je to venku, ať se stane cokoli. A uznejte mi aspoň to, že jsem to nenarafičil tak, jako by Engelard střelil člověka do zad! Já ho znal! Žil jsem vedle něho po celou dobu, co sem přišel jako uprchlík. Byli jsme stejně staří, hodili jsme se k sobě. Měl jsem ho rád, lovil jsem s ním, zápasil, žárlil jsem na něj, dokonce jsem ho nenáviděl, protože byl milován, a já ne. Láska dělá s lidmi strašné věci, takže jsou schopni ublížit i přátelům,“ řekl Peredur ne omluvně, ale s podivem.

Nevědomky kolem sebe vytvořil napjaté ticho, ticho zděšení nad jeho hříchem, soucitu nad jeho neštěstím, údivu nad vlastní nevědomostí. Pravda uhodila jako blesk a všechny je překvapila. Rhisiart nebyl vůbec zastřelen šípem, ale zabit zezadu a zblízka, zbaběle ze zálohy. Takhle zrádně nezabíjejí svatí, ale lidé.

Otec Huw prolomil ticho. Ve vlastní farnosti, kde se mu cizí hodnostáři neodvážili odporovat, vyrostl najednou ve své milé, sousedské autoritě. Bylo tu hrubě znásilněno právo, hříšník musí učinit velké pokání, ale zaslouží si velkého soucitu.

„Synu Peredure,“ řekl, „učinil jsi strašnou nepravost, která se nedá omluvit. Takový hřích proti Božímu obrazu, takové zneužití čistého citu – protože vím, že takový byl mezi tebou a Rhisiartem – a taková zlovůle proti nevinnému – jak jsi sám nazval Engelarda – nemohou zůstat bez trestu.“

„Bůh chraň,“ řekl Peredur pokorně, „že bych se chtěl trestu vyhýbat. Já chci být potrestán! Nemohu sám se sebou bez trestu žít!“

„Dítě, jestli to myslíš vážně, svěř duchovní i světský trest do mých rukou. O tom druhém si promluvím s princovým rychtářem. Co do Božího trestu, sám jsem tvým zpovědníkem, takže vyčkej mého rozhodnutí.“

„To udělám,“ odpověděl Peredur. „Nechci žádnou nezaslouženou milost. Ochotně se podřídím trestu.“

„Pak nemusíš zoufat, že ti nebude odpuštěno. Jdi nyní domů a zůstaň tam, než pro tebe pošlu.“

„Ve všem vás poslechnu, ale mám ještě jednu prosbu.“ Pomalu se otočil a pohlédl na Sioned. Stála zcela tiše, přibitá hrůzou k zemi, rukama svírala tváře a hleděla upřeně a bolestně na chlapce, s kterým si kdysi hrávala. Ale už se začínala vzpamatovávat, protože i když se nazval netvorem, věděla, že to není pravda. „Mohu teď udělat, o co jsi mě žádala? Já už se nebojím. Byl vždycky spravedlivý. Nebude mě obviňovat z něčeho jiného, než co jsem opravdu vykonal.“

Žádal ji tím o odpuštění a loučil se současně s nadějí, že by ji mohl ještě získat; věděl, že jí ztratil navěky. A divné bylo, že se k ní teď mohl přiblížit i přes tu křivdu bez váhání, téměř bez žárlivosti. Ani její tvář nevyjadřovala nějakou hořkost. Byla jen zamyšlená a soustředěná.

„Ano,“ řekla, „pořád si to ještě přeji.“ Jestli mluvil celou pravdu, a ona věřila, že ano, měl právo, aby se odvolal k Rhisiartovi způsobem, který tady každý pochopí. Když se přiznal ke zločinu, který měl opravdu na svědomí, v mimosvětské spravedlnosti ho Rhisiartovo tělo může zbavit podezření z jiného zločinu, který nespáchal.

Peredur šel nyní pevně, klesl před Rhisiartem na kolena a položil nejprve ruku a pak křížek na srdce, které sám proklál. Žádná krev nevytekla. A jestli bylo něco jisté, bylo to, že on tomuto znamení opravdu věří. Chvilku zaváhal a pak se sehnul a políbil pravici, ležící tiše přes druhou ruku pod rubášem, spíše z vděčnosti za toto přijetí než z nějaké opožděné ukázky citů. Když to udělal, vstal a pevným krokem odcházel z kopce k otcovu domu. Lidé mu tiše ustupovali z cesty a Cadwallon se probral z nevěřícího úžasu a rozběhl se klopýtavě za synem.

[ IX ]

Když pohřbili Rhisiarta, snášel se večer a bylo příliš pozdě, aby se převor Robert se svými druhy vydali s ostatky na zpáteční cestu, a také by to po všech těchto událostech nebylo slušné. Obec je tu celou dobu hostila, třebaže ji přišli obrat, a bylo tedy vhodné rozloučit se aspoň trochu slavnostně.

„Ještě tuto noc zůstaneme a zazpíváme s vámi v kostele nešpory a večerní a poděkujeme,“ řekl převor. „A po večerní bude jeden z nás znovu bdít celou noc se svatou Winifredou, jak se to patří. A kdyby princův rychtář chtěl, abychom setrvali déle, vyhovíme mu. Je tu pořád ta záležitost s bratrem Janem, který k naší hanbě porušil zákon.“

„Rychtář teď má práci s Rhisiartovou vraždou,“ namítl otec Huw. „Sice jsme slyšeli o mnohých zjeveních, ale vlastně pořád nevíme, kdo je vinen. Co jsme dnes viděli, prokazuje jen nevinu toho hocha, ať už jinak udělal cokoli.“

„Obávám se,“ řekl převor Robert nečekaně pokorně, „že jsme vám tu neradi způsobili mnoho nepříjemností, a to mě mrzí. A je mi také líto rodičů toho provinilého mladíka, kteří trpí bez viny jistě mnohem víc než on.“

„Právě k nim jdu,“ oznámil Huw. „Mohl byste jít napřed, otče převore, a odzpívat za mě nešpory? Mně to možná bude trvat trochu déle. Musím pro tu nešťastnou domácnost udělat, co budu moci.“

Lidé z Gwytherinu se začali pomalu rozcházet různými cestičkami a mizeli v lese, aby roznesli zprávy o tom, co se toho dne přihodilo, do všech koutů farnosti. V dlouhé trávě hřbitova, zdupané nyní množstvím nohou, tvořil nově rozkopaný Rhisiartův hrob tmavou jizvu a dva jeho lidé ho zasypávali. Všechno bylo skončeno. Sioned se obrátila k brance a její lidé následovali.

Když mlčenlivý průvod zamířil do vesnice, Cadfael se připojil k dívce.

„Dobrá,“ řekl rezignovaně, „stálo to za pokus. A nedá se říci, že by z toho nic nebylo. Aspoň víme, kdo provedl ten menší zločin, i když s tím větším to není tak jasné. A také víme, proč byli zločinci dva, protože kdyby byl jen jeden, nedávalo by to smysl. V každém případě jsme toho chlapce zbavili noční můry. Jsi taky zhnusená tím, co udělal? Jako je on sám?“

„Kupodivu ani ne,“ odpověděla Sioned. „Byla jsem ohromená hrůzou tu chvíli, kdy jsem myslela, že je vrah. Když jsem poznala, že to neudělal, ulevilo se mi. Vždycky dostal to, co chtěl, chápete, dokud se mu nezachtělo mě.“

„Byla to opravdová vášeň,“ řekl Cadfael, vzpomínaje na své vlastní mládí. „Nevím, jestli se z toho někdy úplně vzpamatuje, i když věřím, že se šťastně ožení a bude mít stejně hezké děti, jako je sám, a tak bude docela spokojen. Dnes dospěl v muže, a ta, co ho dostane, nebude litovat. Ale Sioned to nebude.“

Její unavená, smutná, beznadějná tvář vedle něho změkla a ožila a najednou se usmívala, slabě, ale povzbudivě. „Jste dobrý člověk. Dovedete lidi potěšit. Ale mně to nemusíte vysvětlovat! Copak si myslíte, že jsem neviděla, jak se sem dnes nerad přiloudal a jak si potom vykračoval zpátky s hlavou vztyčenou, jako by se na svůj trest těšil? Nebýt Engelarda, možná bych se do něho trochu zamilovala. Ale jen trochu! Pochodí s jinou lépe.“

„Ty se mi líbíš,“ pochválil ji bratr Cadfael. „Potkat tě před třiceti lety, Engelard by se kvůli tobě zapotil. Peredur by za tebe měl být vděčný i jako za sestru. Jenže my pořád nejsme o nic blíže tomu, co potřebujeme vědět.“

„A máme ještě nějaké šípy na tětivě?“ zeptala se zamračeně. „Nějaké další pasti? Aspoň že jsme pustili ubohou duši z té poslední.“

Byl zticha a ponuře přemýšlel.

„A zítra,“ řekla smutně, „vezme převor Robert svou světici a všechny bratry včetně vás a vydá se domů. A já se tady nebudu mít ke komu obrátit. Otec Huw je skoro stejný světec, jako byla Winifred, i když je popleta. Ale mně není k ničemu. A strýc Meurice je hodný a dobře spravuje panství, ale nic jiného neumí a nechce mít žádné starosti a žádné namáhání. A Engelard se musí nadále skrývat, jak dobře víte. Peredurova léčka proti němu se nepodařila, to je jisté, ale jak to dokazuje, že mého otce nezabil, třeba ve zlosti?“

„Zezadu?“ ohradil se Cadfael.

Usmála se. „Je vidět, že ho začínáte znát! To každý tady neví. Někdo si právě teď možná myslí, že… třeba měl Peredur pravdu, aniž to věděl.“

Přemýšlel o tom a nerad musel přiznat, že na tom něco je. Opravdu, co to dokazuje, když se jiný snažil ho do toho namočit? Jistě ne to, že je nevinen. Bratr Cadfael si uvědomil svou dobrovolně převzatou zodpovědnost a rozhodl se, že jí dostojí.

„Také nesmíme zapomenout na bratra Jana,“ řekla Sioned. Možná že jí ho připomněla Annest, kráčející vzadu.

„Já jsem na bratra Jana nezapomněl,“ souhlasil Cadfael.

„Možná ale zapomněl rychtář. Asi by zavřel obě oči nebo se díval jinam, kdyby s vámi bratr Jan odešel do Shrewsbury. Má tady beztak starostí dost, co je mu do cizinců?“

„A stačilo by mu, kdyby bratr Jan zdánlivě odešel do Shrewsbury? A neptal by se na nic, kdyby se tady další cizinec dostal do panské ochrany?“

„Já vždycky věděla, že vám to myslí rychle,“ řekla Sioned, celá oživlá, opět ve své kůži. „Ale nepronásledoval by ho převor Robert dál, kdyby se dověděl, že uprchl? Nezdá se mi, že by dokázal odpouštět.“

„Ne, to nedokáže, ale co může tady dělat? Benediktinský řád nemá ve Walesu žádnou skutečnou moc. Ne, myslím, že by ho nechal být, když teď dostal, pro co si přišel. Více starostí mám o Engelarda. Dopřej mi ještě jednu noc, dítě, a udělej tohle! Pošli své lidi domů a přenocuj s Annest u Beneda, a jestli mi Bůh pomůže s nějakým novým nápadem – protože nezapomeň, že Bůh je mnohem víc uražen tímto zločinem než ty a já! – tak tam za tebou přijdu.“

„Tak to uděláme,“ souhlasila Sioned. „A vy jistě přijdete.“

Zpomalili krok, aby je průvod předešel a oni mohli hovořit v klidu. Blížili se k bráně Cadwallonova panství a převor Robert se svými společníky byli daleko vpředu za branou, protože pospíchali k nešporům. Tu vyběhl otec Huw a vypadalo to, že je rád, že našel pomoc v osobě pouhého bratra Cadfaela. V přítomnosti Sioned se zarazil a snažil se jít a mluvit klidně, ale zježené vlasy a vyjevený vzhled mluvily samy za sebe.

„Bratře Cadfaele, můžeš mi v téhle nešťastné domácnosti pomoci? Umíš to s léky, třeba bys mi poradil…“

„Jeho matka!“ zašeptala Sioned s pochopením. „Ona vždycky dostane z pláče záchvat, když se něco stane. Tohle jí muselo dodat. Chudák Peredur, trest na něj přišel brzy! Mám jít s vámi?“

„Raději ne,“ odpověděl stejně tiše Cadfael a šel za otcem Huwem. Sioned byla konec konců nevinnou příčinou Peredurova neštěstí, ta by asi byla tou poslední osobou, která by mohla jeho matku uklidnit. A Sioned tomu rozuměla a šla dále, ponechávajíc věc v jeho rukách, takže bylo jasné, že jí nepřikládá velkou důležitost. Znala Cadwallonovu ženu odedávna, takže se naučila přijímat její výbuchy stejně klidně, jako se bratr Cadfael smiřoval s Columbanovými výstřednostmi. Ani ten si nikdy při svých záchvatech neublížil!

„Paní Branwen je tak rozčilená,“ brebentil otec Huw vzrušeně, zatímco vedl Cadfaela spěšně do otevřených dveří síně. „Bojím se o její rozum. Viděl jsem ji už v takovém stavu často, a bylo to s ní těžké, ale tentokrát jde o její jediné dítě, a to je taková rána… Opravdu, ona si může ublížit, jestli jí nepomůžeme.“

Výkřiky paní Branwen k nim vskutku zaléhaly, ještě než vstoupili do pokojíku, kde se ji manžel a syn snažili utěšit v jejím hlučném žalu, takže je nebylo skoro ani slyšet. Paní to byla světlovlasá a tlustá a vypadala, že je stvořená pro klid a pohodlí. Poloseděla, pololežela na posteli a házela sebou v neutišitelném nářku, tu zakrývala svou hloupou hodnou tvář rukama, tu je rozhazovala v zoufalství a neustále přitom křičela. Po kulatých tvářích jí stékaly slzy a v tom vzlykání se její výkřiky ani na chvíli nezastavily. Cadwallon z jedné strany a Peredur z druhé ji marně utěšovali a hladili. Jen to s ní zkusil otec, hned se k němu obrátila s výčitkami, že nemá žádnou důvěru ve vlastního syna, jinak by takovou hroznou věc o něm vůbec neuvěřil, že byl Peredur jistě očarován, že jeho výpověď je celá falešná, že se ho měl zastat a zabránit, aby tomu lidé uvěřili, protože v tom musí být nějaké zlé kouzlo. A když se ji Peredur snažil přesvědčit, že mluvil pravdu, že to napraví a že mu musí věřit, vyjela zase na něj s čerstvým přívalem slz a ječela, že její jediný syn na ni uvalil takovou hanbu, jak jí vůbec může přijít na oči, že je netvor a ona už se nikdy nemůže podívat lidem do očí…

A když to s ní zkusil ubohý otec Huw, aby na ni zapůsobil duchovní autoritou a přiměl ji pokorně se podvolit pravdě, jako to udělal sám Peredur, když se přiznal a přijal trest, začala křičet, že celý život poslouchala Boha a zákon a vychovala syna také tak, a teď že nemůže přijmout jeho vinu, jako by za ni sama mohla.

„Matko,“ řekl Peredur, který byl otřesenější a zpocenější, než když čelil Rhisiartově mrtvole, „nikdo ti nic nevyčítá a vyčítat nebude. Co jsem udělal, to jsem udělal, a následky ponesu já, ne ty. Všechny ženy v Gwytherinu s tebou soucítí.“

Nato strašlivě zakvílela a vrhla se mu kolem krku a přísahala, že ho nenechá trpět, že je její chlapeček a že ho bude chránit. A když se vymanil s ubývající trpělivostí, vykřikovala, že ji chce zabít, necitelný ničema, a začala se pronikavě, vzlykavě smát.

Bratr Cadfael popadl Peredura za rukáv a odtáhl ho do kouta. „Měj rozum, hochu, a jdi jí z očí, přiléváš jen oleje do ohně. Kdyby si jí nikdo nevšímal, nechala by toho dávno, ale teď se dostala tak do ráže, že ani přestat nemůže. Zastavili se tu naši dva bratři, nebo šli s převorem, nevíš?“

Peredur se třásl a byl celý vyčerpaný, ale při tomto praktickém jednání ožil. „Nebyli tady, jinak bych je byl viděl. Museli jít do kostela.“

Samozřejmě ani Columbanus, ani Jeroným nemohli v takový památný den na nešporech scházet.

„Nevadí, ukážeš mi, kde bydlí. Columbanus s sebou přinesl trochu mého makového sirupu, kdyby ho bylo zapotřebí. Měl by tu lahvičku mít v tašce, s sebou ji asi nenosí. A pokud vím, dosud ji nepotřeboval, tady ve Walesu vyváděl umírněně. Teď se nám bude ten sirup hodit.“

„K čemu je?“ zeptal se Peredur vyjeveně.

„Uklidňuje vášně a zabíjí bolest – ducha i těla.“

„To bych potřeboval sám,“ řekl Peredur s hořkým úsměvem a vedl ho do malé chaty vedle opevnění. Hosté ze Shrewsbury dostali nejlepší ubytování, které v domě bylo, s dvěma nízkými lůžky, truhličkou a rákosovou loučí. Jejich věcí nezabíraly mnoho místa, oba měli koženou mošnu pověšenou na hřebíku v roubené zdi. Bratr Cadfael otevřel nejdřív jednu, pak druhou, a v té našel, co hledal.

Vytáhl a podržel proti světlu malou lahvičku ze zeleného skla. Ještě než se podíval na hladinu tekutiny uvnitř, zarazila ho malá váha lahvičky. Místo aby byla až k zátce plná hustého sladkého sirupu, byla ze tří čtvrtin prázdná.

Bratr Cadfael stál chvíli nehybně s lahvičkou v ruce a tiše na ni hleděl. Columbanus se mohl dostat do nějaké duševní krize, ale Cadfael si nemohl vzpomenout na nic podobného, ani že by někdy vypadal tak růžově a klidně jako po makovém odvaru. Z lahvičky ubylo tolik, že by to člověka uspalo natřikrát, nejméně na několik hodin. A když teď na to myslel, opravdu tu byla jedna příležitost, kdy člověk prospal celý den místo toho, aby hlídal. Toho dne, kdy zemřel Rhisiart, zanedbal Columbanus svou povinnost a se srdečnou kajícností se k tomu přiznal. Columbanus, který měl sirup na starosti a věděl, jak ho užívat…

„Co s tím?“ zeptal se Peredur, který byl zmatený tím tichem. „Jestli to chutná nepříjemně, matka se toho těžko napije.“

„Je to sladké.“ Ale mnoho toho nezbývalo, bude se to muset nastavit něčím, co příjemně chutná. „Jdi a sežeň mi číši silného vína a uvidíme, jak to půjde.“

Vzali si toho dne s sebou víno, vzpomněl si, příděl pro dva, když šli do kaple. Columbanus je natočil a nesl s sebou. Sám vzal pro sebe láhev vody, protože se zavázal, že víno nebude pít, dokud neskončí své poslání. Jeroným na tom vydělal, protože dostal dvojnásobný příděl.

Bratr Cadfael zanechal pádících myšlenek a věnoval se tomu, co měl na starosti teď. Peredur běžel obstarat to, co mu bylo poručeno, ale přinesl medovinu.

„Tohle vypije spíše, má medovinu radši. A je to silnější.“

„Dobře,“ pochválil ho Cadfael. „Lépe to taky skryje sirup. A teď odejdi někam do ústraní a nevšímej si žádného křiku, zacpi si uši a nechoď jí na oči, protože to je to nejlepší, co pro ni můžeš udělat, a ostatně pro sebe taky, po takovém dni. A už se netrap nad svými činy, ať jsou sebečernější, protože každý zpovědník v zemi slyšel mnohem horší věci, a vůbec to s ním nehnulo. Je skoro drzost myslet si, že nejsi hoden spasení.“

Sladký hustý nápoj se otáčel v číši a sirup se v něm rozpouštěl ve dlouhé spirále, až docela zmizel. Peredur se na to díval temnýma očima a byl zticha.

Po chvíli řekl tiše: „Je to divné! Jakživ bych nejednal tak špatně s někým, koho bych nenáviděl.“

„Na tom není nic divného,“ řekl Cadfael zpříma, míchaje nápojem. „Když je nám zle, jdeme tak daleko, jak se odvážíme, a s těmi, kdo nás mají rádi, se odvážíme velmi daleko, protože jsme si jisti odpuštěním.“

Peredur se kousl do rtu. „Je to jisté?“

„Jako že zítra vyjde slunce, dítě! A teď už běž a nech hloupých otázek. Otec Huw na tebe dnes nebude mít čas, má na práci něco důležitějšího.“

Peredur šel jako poslušné dítě, překvapeně a potěšeně, a opravdu se někam schoval tak, že už ho toho dne Cadfael neviděl. Byl to v jádru hodný hoch a toto vybočení do závisti a zla mu předvedlo takový obraz sebe sama, jaký se mu vůbec nelíbil. Ať mu uloží otec Huw sebevíc modliteb za pokání, bude se modlit horoucně, a ať dostane uloženou sebetěžší práci, provede ji tak, že přetrvá věky.

Cadfael vzal nápoj a vrátil se k paní Branwen, která se pořád třásla křečovitými vzlyky, tentokrát už úplně vyčerpaná, protože nemohla přestat. Využil její únavy a nabídl jí číši, jen k ní došel, a to s takovou autoritou, že ho bez odmlouvání poslechla.

„Vypijte tohle!“ A ona to vypila, půlku číše celá překvapená, druhou půlku proto, že zjistila, jak suché má hrdlo a že je to vlastně dobré. Už to napití přerušilo strašný rytmus vzdechů, které ji vyčerpávaly ještě víc než pláč. Otec Huw měl čas otřít si čelo do cípu rukávu, než se paní Branwen pustila do dalších nářků. Teď ale zněly mnohem slaběji.

„My ženy, my matky obětujeme život výchově dětí, a když vyrostou, tak nám přinesou jen hanbu. Co jsem jen udělala, že jsem si tohle zasloužila?“

„Ještě na něj budete hrdá,“ řekl Cadfael vesele. „Stůjte při něm v jeho pokání, ale neomlouvejte jeho čin, a on si vás za to bude vážit.“

Přešlo to kolem ní jako zavanutí větru, ale později si na to možná vzpomene. Její vyčítavý hlas zeslábl, stal se žalostným monologem v polosnu, pak se ospale uklidnil a nakonec utichl. Cadwallon se opatrně nadechl a podíval se na své rádce.

„Být vámi, tak svolám její společnice, aby ji odvedly do postele,“ radil Cadfael. „V noci se vyspí, a to jí udělá dobře.“ A vám ještě lépe, pomyslel si, ačkoli to neřekl nahlas. „Ať si váš syn taky odpočine a už o tom nemluvte, jen jako o obyčejné každodenní záležitosti, ledaže by o tom začal sám. Otec Huw se už o něj postará.“

„Postarám,“ řekl Huw. „Ten za tu námahu stojí.“

Paní Branwen šla mírně, kam ji vedli, a dům příjemně ztichl. Cadfael a Huw odešli společně, a až ke vratům je provázely Cadwallonovy zmatené díky. Když se vzdálili z panství a byli za opevněním, sneslo se na ně soumračné ticho, kdy oblak se jemně dotýkal oblaku.

„Je čas na večeři, když už ne k nešporám,“ řekl Huw unaveně. „Co bychom si bez tebe počali, bratře Cadfaele? Vůbec to s ženami neumím, jsem z nich celý popletený. A udivuje mě, jak to s nimi dokážeš ty, vždyť jsi klášterní bratr.“

Cadfael pomyslel na Bianku a Ariannu a Mariam a všecky ostatní, z nichž některé znal tak krátce, ale všecky dobře.

„Muži i ženy mají stejnou lidskou podstatu, Huwe. Všichni krvácíme, když se poraníme. Tohle je ubohá pošetilá žena, pravda, ale mohu ti ukázat spoustu ubohých pošetilých mužů. A jsou zase ženy tak silné jako my, a stejně schopné.“ Myslel na Mariam – nebo na Sioned? „Jdi na večeři, Huwe, a omluv mě tam. Jestli to stihnu před večerní, zajdu za tebou. Mám teď něco na práci v Benedově kovárně.“

Prázdná lahvička zatěžovala kapsu v pravém rukávu a upomínala ho. Přemýšlel o tom neustále. Než došel k Benedově kovárně, měl už rozmyšleno, co se musí udělat, ale nevěděl dosud, jak na to.

Cai s Benedem seděli na lavici pod krovy se džbánem selského vína mezi sebou. Nemluvili spolu, jen na něj čekali, až se objeví, a to mohlo mít jedině ten důvod, že jim ho Sioned ohlásila.

„Je to pěkný zmatek,“ potřásl Bened prošedivělou hlavou. „A ty teď odjedeš a necháš nás v tom. Já ti nic nevyčítám, musíš jít tam, kde je tvoje povinnost. Jenže co máme dělat s Rhisiartem, až odejdeš? Přes půl farnosti si myslí, že jste ho zabili vy, benediktini, a menší část se domnívá, že asi nějaký nepřítel vás využil, aby to na vás shodil, a pak se schoval. My jsme bývali mírumilovná společnost, než jste přišli vy. Nikdo by u nás vraždu nečekal.“

„Bůh ví, že jsme vraždu přivodit nechtěli,“ řekl Cadfael. „Ale máme ještě dnešní noc, než odejdeme, a já ještě nevystřílel všecky svoje šípy. Musím mluvit se Sioned. Máme spolu něco na práci a není na to moc času.“

„Dej si aspoň jednu číši, než za ní půjdeš,“ naléhal Cai. „To trvá jen chvilku a pomůže to přemýšlení.“

A tak tu ti tři prostí poctivci seděli a vína ve džbánu ubývalo, když tu se někdo objevil ve vratech, lehké nožky přeběhly po cestě, a před nimi stála Annest, sukně kolem ní zavířily a složily se jako křídla. Prudce oddechovala a v její tváři bylo vzrušení a zděšení. Hned se začala hněvat, když je tu viděla, jak si popíjejí.

„Hněte sebou, rychle,“ oddechovala celá rozčilená. „Byla jsem u otce Huwa, abych se podívala, co se děje – Marared a Edwin mi dali vědět. A víte, kdo si tam večeří s benediktiny? Griffith ap Rhys, rychtář! A víte, kam potom půjde? K nám domů, aby zatkl bratra Jana!“

Hned vyskočili, třebaže Bened tomu nechtěl věřit. „To není možné! Naposled byl ve mlýně, co jsem já slyšel.“

„To bylo dnes ráno, a povídám vám, že teď jí a pije s převorem Robertem a ostatními. Viděla jsem to na vlastní oči, tak mi nic nepovídejte. A vy si tady sedíte na zadku a popíjíte jakoby nic!“

„Ale proč tolik spěchá už teď navečer?“ trval na svém Bened. „Copak pro něj převor poslal, protože chce zítra odjet?“

„V tom byl sám čert! Rychtář přišel na nešpory jenom kvůli tomu, aby udělal otci Huwovi radost, a kdo tam neslouží mši místo Huwa? Převor Robert! A ten se hned chytil příležitosti a začal rychtáře nutit, aby bratra Jana zatkl hned večer, protože on nemůže klidně odjet, dokud Jana nedostane do rukou zákon. Říká, že by ho rychtář měl obžalovat za protivení se při chytání zločince, a až bude potrestán, tak ho poslat zpátky do Shrewsbury, aby se zodpovídal za neposlušnost. Jinak že pro něj převor pošle sám. A co mohl rychtář dělat, když se mu to postavilo takhle, než souhlasit? A vy si tady sedíte…!“

„Dobrá, dobrá, děvče,“ uklidňoval ji Cai. „Hned jdu a odvedu bratra Jana na bezpečné místo, než k nám rychtář dorazí. Půjčím si tvého poníka, Benede…“

„Osedlejte mi druhého,“ řekla Annest rozhodně. „Pojedu s vámi.“

Cai odběhl do ohrady a Annest si teď mohla vydechnout, když už to nejhorší vypověděla. Dopila po něm víno a prohlásila:

„Abychom se raději dali na cestu, protože ten mladý bratr, který teď dohlíží na koně, pro ně půjde hned po večeři. Převor chce být u toho, až budou Jana zatýkat. Říkal, že je na to před večerní ještě čas. Stěžoval si také, že by vás potřeboval k tlumočení, těžce se domlouvali pouze pomocí lámané latiny. Pane Bože, to byl den!“

A jaká to bude ještě noc, pomyslel si Cadfael. „A co se tam dělo dále?“ zeptal se. „Neslyšelas něco, co by mi pomohlo? Potřeboval bych nějakou stopu.“

„Mluvili o tom, kdo bude v noci hlídat v kapli. A tentýž světlovlasý mladík, ten co mívá vidění, prosil, aby to mohl být on. Řekl, že jednou hlídal špatně a že to chce napravit. A převor mu to dovolil. To jsem sama slyšela. Zdá se mi, že převor teď myslí jen na to, jak znepříjemnit Janovi život,“ zlobila se Annest, „protože jinak mohl poslat někoho jiného. Ten mladý bratr – jak mu říkáte?“

„Columbanus,“ řekl bratr Cadfael.

„To je on, Columbanus! Začíná se tvářit, jako by svatá Winifred byla jeho. Já vůbec nechci, aby od nás odcházela, ale když už, tak to přece jen byl převor, kdo to vymyslel. A teď se nějak jeho svatozář přenáší na toho druhého.“

Ani o tom nevěděla, ale opravdu poskytla Cadfaelovi stopu, a s každým jejím slovem ji viděl jasněji. „Tak on bude hlídat v noci před oltářem? A sám, říkáš?“

„To jsem slyšela.“ Mezitím přijel čilým poklusem z louky Cai s poníky. Annest bystře vstala a podkasala si šaty a převázala si je pásem přes boky. „Bratře Cadfaele, nemyslíte si, že je to špatné, když Jana miluji? Nebo že on miluje mě? Na ostatních mi nezáleží, ale kdybyste myslel vy, že děláme něco zlého, to by mě mrzelo.“

Cai se nezdržoval se sedlem pro sebe, ale jí jedno opatřil. Bratr Cadfael docela prostě a přirozeně nastavil dlaně, aby jí pomohl na poníkova široká záda, a čerstvá vůně jejího prádla a chladný dotek jejího kotníku při nasedání byly tím nejpříjemnějším dojmem z celého nesnesitelně dlouhého a zmateného dne. „Co budu živ, děvče,“ ujistil ji, „sotva potkám dvě stvoření méně zlá. On udělal chybu, a každý by měl mít možnost chybu napravit a začít aspoň jednou znova. Myslím, že teď už chybu nedělá.“

Díval se za ní, jak bystře odjíždí a Cai jak se dobromyslně přizpůsobuje jejímu tempu. Měli náskok, potrvá ještě deset minut, než půjde Columbanus pro koně, a i pak je musí nejdříve dovést na faru. Bylo by dobré, kdyby sám zachoval zdání a šel pokorně překládat Robertovy výlevy, a to pak musí také spěchat, protože si musí napřed promluvit se Sioned; dnešní noc se musí dobře naplánovat. Odešel za humna, jen co Annest s Caiem odjeli, a Sioned mu dychtivě vyšla ze stínu naproti.

„Čekala jsem, že tu bude Annest ještě před vámi. Šla se podívat, co se děje u otce Huwa. Myslela jsem si, že bude lepší, když se já nebudu ukazovat. Když si lidé budou myslet, že jsem doma, tím lépe. Neviděl jste Annest?“

„Viděl, a slyšel všechny její novinky,“ odpověděl Cadfael a vyprávěl jí o tom, kde Annest je. „O Jana neměj strach, mají velký náskok. My máme na práci něco jiného a máme na to málo času, protože já budu muset jet s převorem a taky bych tam raději byl, abych na všechno dohlédl. Jestli my dva zvládneme náš úkol tak dobře jako Cai a Annest jejich, budeme do rána vědět to, co chceme.“

„Vy jste na něco přišel,“ řekla Sioned s jistotou. „Změnil jste se. Vy něco víte!“

Vyprávěl jí stručně o všem, co se stalo v Cadwallonově domě, jak o tom přemítal bez užitku a jak mu Annest nevědomky ukázala, co má dělat. Pak jí řekl, co od ní potřebuje.

„Já vím, že umíš anglicky, a dnes toho musíš použít. Může to být nebezpečnější past, než kterákoli předtím, ale budu blízko u tebe. A můžeš přivolat taky Engelarda, když slíbí, že zůstane v úkrytu. Ale jestli máš nějaké pochybnosti, dítě, nebo se bojíš a raději by ses do toho nepouštěla, tak mi to řekni, a já pak vymyslím něco jiného.“

„Ne,“ řekla, ‚já se nebojím a žádné pochybnosti nemám. Dokážu všecko. Udělám všecko.“

„Tak si tady se mnou sedni a zapamatuj si, co máš dělat, nemáme na to moc času. A mohla bys mi k tomu přinést kousek chleba a sýra? Přišel jsem o večeři.“

Převor Robert a bratr Richard vjeli do Rhisiartova dvora s princovým rychtářem mezi sebou, s jeho dvěma pacholky a s bratrem Cadfaelem vzadu. Bylo kolem půl osmé za mírného soumraku a vypadalo to, že celá ta pomalá ceremonie práva závisí spíš na svatém Benediktovi než na Owainu Gwyneddovi. Rychtář se po pravdě řečeno zlobil, že tak nešťastně převora potkal, takže pak nemohl dělat nic jiného, než mu vyhovět. Bylo mu hlášeno porušení velšského práva, a on byl nucen to vyšetřit, zatímco by byl nejraději poslal celou benediktinskou delegaci zpátky do Shrewsbury a nechal je tam, ať si své problémy vyřídí sami a neobtěžují zaměstnaného člověka, který má spoustu důležitější práce. Bohužel Cadwallonův poddaný, dlouhonohý chlapík, kterého bratr Jan porazil, horlivě svědčil proti obviněnému, jinak se dalo lehčeji nad celou záležitosti mávnout rukou.

U brány nikdo nehlídal, což bylo zvláštní, a jak přijížděli, spousta lidí tu zmateně pobíhala, jako kdyby se něco neočekávaného stalo a ze všech stran se křížily protichůdné rozkazy. Ani žádný podkoní jim nepřispěchal vstříc. Převora Roberta se to dotklo. Griffitha ap Rhyse to začalo mírně zajímat. První, kdo si jich všiml, byla hezká dívka v zelených šatech, která přiběhla se sukněmi v hrsti a jíž se rozpustil světle hnědý cop po zádech.

„Ach pánové, musíte nám tenhle zmatek odpustit, my jsme z toho celí pryč! Vrátného povolali na pomoc a všichni podkoní jsou v lese… Ale stydím se, že jsme kvůli svým starostem tak nepohostinní. Moje paní odpočívá a nesmí být vyrušována, ale já jsem vám k službám. Sesednete laskavě? Mohu vám připravit ubytování?“

„My se nezdržíme,“ řekl Griffith ap Rhys, kterému už byla ta prostomyslná dobrá vůle podezřelá, i když se mu líbila. „Přišli jsme vás jen zbavit jistého mladého výtržníka, jehož tady vězníte. Ale zdá se, že se tu něco stalo, a my bychom neradi zvětšovali vaše starosti nebo vyrušovali vaši paní po tom smutném dni, který zažila.“

„Slečno,“ oslovil ji převor Robert s úřední vážností, „mluvíte s princovým rychtářem z Rhosu a já jsem převor ze shrewsburyského opatství. Vězníte tady jednoho našeho bratra, a rychtář vás přišel toho břemene zbavit.“

To všechno bratr Cadfael slavnostně překládal Annest, tváře se stejně nevinně jako ona.

„Ach, pane!“ Otevřela doširoka oči a poklonila se hluboce Griffithovi a zlehka převorovi, rozlišujíc své lidi od cizích. „To je pravda, že jsme měli takového bratra uvězněného…“

„Měli?“ vyštěkl Robert, který v jejích slovech postřehl minulý čas.

„Měli?“ zeptal se Griffith zamyšleně.

„Utekl, pane! Vidíte zmatek, co tady způsobil. Dnes večer, když mu strážce přinesl večeři, udeřil ho vězeň prknem, které vylomil z jeslí ve svém vězení, zavřel ho závorou a utekl. Musel asi přelézt ohradu, vidíte, že není tak vysoká. Teď ho tam venku v lese a všude kolem hledají naši lidé. Ale obávám se, že je nadobro pryč!“

V tu chvíli se jako na povel připotácel z jedné stodoly Cai, hlavu ovázanou bílou látkou, lehce potřenou něčím červeným.

„Chudák, ten ničema mu rozbil hlavu! Až za chvíli se hlídač doplížil ke dveřím a zabušil na ně, aby ho někdo venku slyšel. Bůhvíjak je vězeň už daleko, ale celá naše domácnost ho honí.“

Rychtář podle své povinnosti trochu vyslýchal Caie, ale dost krátce. Pak vyslechl také ostatní sluhy, kteří se snažili pomáhat s tím výsledkem, že tu bylo ještě více zmatku. Převor Robert planul pomstychtivostí a byl by je nutil k většímu úsilí, kdyby si neuvědomoval, že na to nemá v rychtářově přítomnosti právo a že už do večerní nezbývá moc času. V každém případě bylo jasné, že bratr Jan opravdu přelezl zeď a je pryč. Velmi ochotně všichni ukazovali chlév, kde byl zavřený, a jesle, z nichž vylomil prkno, a také dotyčné prkno, na jednom konci umělecky postříkané Caiovou krví, jestli to ovšem nebyla krev od řezníka.

„Vypadá to, že ten váš mladík nám vyklouzl,“ řekl Griffith s obdivuhodným klidem na to, že byl mužem práva, kterému utekl provinilec. „Tady se už nedá nic dělat. Nemohli ovšem čekat takovou divokost od benediktinského bratra, za to opravdu nemohou.“

Tohle malé rýpnutí Cadfael přeložil s velkou radostí. Ve výmluvných očích dívky v zeleném to zablýsklo a Griffithovi to neušlo. Ale něco říkat by bylo bláznovství. Jasné hnědé oči by se doširoka otevřely, že by se v jejich nevinnosti člověk utopil. „Necháme je raději, aby si spravili své jesle a hlavy, a poohlédneme se po uprchlíkovi jinde,“ rozhodl Griffith.

„Ten darebák vrší jeden zločin na druhý,“ řekl Robert vztekle. „Ale nemohu se ve svém poslání zdržovat jeho ničemností. Musím se zítra vydat domů a nechat jeho pronásledování vám.“

„Můžete mi věřit, že s ním naložím podle práva, jestli ho najdu.“ Zdůraznil-li trochu to „jestli“, všiml si toho jen Cadfael a Annest. Ta si už teď byla jistá, že se jí princův úředník líbí a že mu může věřit. Jistě se bude chovat rozumně a nebude se snažit dělat potíže nevinným lidem.

„A vrátíte ho našemu klášteru, až bude potrestán podle velšského práva?“

„Jestli bude potrestán,“ zdůraznil opět Griffith, „jistě ho dostanete zpátky.“

S tím se převor Robert musel spokojit, třebaže se jeho normanský duch vzpíral tomu, že je zbaven právoplatné oběti. A na zpáteční cestě ho vůbec neuklidnily Griffithovy řeči o spoustě lidí mimo zákon, kteří si tu klidně žijí po lesích, často se spřátelí s místními lidmi a nakonec bydlí dokonce spořádaně mezi nimi. Jeho smysl pro pořádek byl uražen tím, že se neposlušnost může časem zapomenout a odpustit. Když přišel do kostela otce Huwa, právě tak včas na večerní, nebyl zrovna v křesťanské náladě.

Byli tu všichni kromě bratra Jana – zbývajících pět bratří ze Shrewsbury a hodně lidí z Gwytherinu, a ti všichni se stali svědky Columbanova posledního extatického záchvatu, věnovaného nyní cele svaté Winifredě, jeho osobní patronce, která ho uzdravila ze šílenství, poctila ho svou přítomností ve snu a projevila skrze něj svou vůli ve věci Rhisiartova pohřbu. Na konci kompletáře totiž, když měl jít na stráž, na niž se sám přihlásil, obrátil se Columbanus k oltáři, zvedl ruce k nebesům a modlil se nahlas čistým, vysokým hlasem, aby ho panenská mučednice navštívila znovu v jeho svaté samotě v tichu noci a ukázala mu opět nevýslovnou blaženost, z níž se tak nerad vrátil na náš nedokonalý svět. A jestli ho uzná za hodného, ať ho vezme zaživa do toho světelného světa. Pokorně svolil zůstat tady dole a konat svou povinnost na místě, které je mu určeno, ale přesto v uchvácení vyslal k dřevěnému stropu prosbu, aby byl zbaven těla a vyzdvižen vzhůru, je-li toho hoden.

Všichni to slyšeli a třásli se nad takovou ctností. Všichni kromě bratra Cadfaela, který se nad lidskou drzostí už dávno netřásl a který kromě toho musel myslet na jiné věci, i když s touhle měly něco společného.

[ X ]

Bratr Columbanus vstoupil do malé temné kaple vonící dřevem a těžkým pachem staletí a tiše za sebou zavřel dveře, aniž by je zamkl na závoru. Dnes tady nesvítily svíce, jen malá olejová lampička na oltáři, jejíž dlouhý plamen na plovoucím knotu hořel bez hnutí. To malé ohnisko světla vrhalo kolem tiché stíny, a protože bylo skoro stejně vysoko jako máry svaté Winifredy, rozbíjelo se o ně a z rakve byl pouhý černý stín, tu a tam probleskující stříbrem.

Za tím měkkým zlatým světlem bylo všechno ve tmě, staleté a zaprášené. Do kaple se dalo vejít ještě z maličké sakristie, jež byla pouhým vchodem vedle oltáře, ale odtud nezavál ani vánek, jenž by pohnul plamenem lampičky. Této noci se tu neodehrávaly žádné bouře duchovní ani tělesné, ani nevanul vítr, ani živoucí dech tu nerozvířil ticho.

Bratr Columbanus se poklonil oltáři krátce a skoro zběžně. Nebyl tu nikdo, kdo by ho pozoroval, přišel sám, a ani na hřbitově nebo v okolních lesích nikoho nepotkal. Odtáhl jedno klekátko a druhé, které si vybral, postavil doprostřed kaple před oltář. Choval se mnohem praktičtěji a rozumněji, když ho tu nikdo neviděl, ale jinak celkem stejně. Přišel strávit noc na kolenou a byl k tomu ochoten, ale nemusel se přitom předvádět, na to bude čas ráno, až přijdou jeho druhové pro svatou Winifredu, aby ji odnesli ve zbožném procesí na první část její pouti. Columbanus si vystlal klekátko složenými záhyby vlastní sutany a udělal si pohodlí s rukama složenýma pod bradou. Hnědavá temnota voněla teple dřevem a venkovní noc také nebyla studená. Když si nevšímal maličkého sloupku světla a několika lesklých ploch, od nichž se světlo odráželo, začala se ho zmocňovat v pomalých, dlouhých vlnách ospalost, až se mu přelila přes hlavu a on usnul.

Zdálo se mu, že se vzbudil po krátké chvilce, jak to ve spánku bývá. Ve skutečnosti uběhly víc než tři hodiny a blížila se půlnoc. Začal ho budit zvláštní sen, v němž ho volá jakási žena jménem, tiše a jasně, znovu a znovu a pořád dokola: „Columbane… Columbane… Columbane…“ s nevyčerpatelnou a neotřesitelnou trpělivostí. A i ve spánku mu připadalo, že ta žena má k dispozici všechen čas světa a že ho může volat věčně, zatímco on čas nemá a musí se vzbudit a zbavit se jí.

Probudil se náhle, ztuhlý do konečků prstů, s ušima nastraženýma a očima vyvalenýma, ale jeskyňka měkké temnoty ho obklopovala dál a také rakev se octla ve tmě, jako by plamen lampičky zeslábl a byl teď napůl schovaný za oltářem. Zapomněl plamen zkontrolovat, i když věděl, že lampička byla po Rhisiartově pohřbu plná oleje, a to bylo jen před pár hodinami.

Zdálo se, že ze všech smyslů se mu sluch vrátil jako poslední, protože si teď uvědomil s mrazením v zádech, že hlas ze sna zní dále a zněl tak po celou cestu ze spánku do skutečnosti. Velmi tichý, měkký, rozhodný, nebyl to šepot, ale jasná nitka hlasu, současně vzdálená a blízká, neomylně naléhavá: „Columbane… Columbane… Columbane… cos to udělal?“

Hlas vycházel od rakve, ze světla, na něž hleděl v nevěřící hrůze, jak mu hasne před očima.

„Columbane, Columbane, můj falešný služebníku, který se protivíš mé vůli a vraždíš mé zastánce, co řekneš Winifredě na svou obranu? Myslíš, že mě můžeš oklamat, jako klameš převora a své bratry?“

Beze spěchu, bez hněvu vycházel hlas z temnějící apsidy oltáře, tak tenký, tak strašný, s podivnou ozvěnou té posvátné jeskyně.

„Ty, který jsi prohlašoval, že mě ctíš, ty jsi mě zradil jako zlý Cradoc a myslíš, že unikneš jeho konci. Nikdy jsem nechtěla opustit místo svého odpočinku tady v Gwytherinu. Kdo ti řekl něco jiného, než tvoje ďábelská ctižádost? Vložila jsem ruku na dobrého muže a poslala jsem jej, aby se mě zastal, a dnes tu leží pohřbený jako můj mučedník. Ten zločin je zaznamenán v nebi a pro tebe není úkrytu. Proč jsi zabil mého služebníka Rhisiarta?“ ptal se neúnavně chladný, hrozivý, tichý hlas.

Columbanus se snažil vstát, ale jako by měl kolena přibitá ke klekátku. Snažil se promluvit, ale ze sevřeného hrdla mu vyšlo jen zachrčení. Ona tu nemůže být, nikdo tu není! Jenže svatí si chodí, kam chtějí, a zjeví se, komu chtějí, a někdy je to strašné. Studené prsty se chopily klekátka a necítily nic. Jazyk mu trčel v ústech jako tříska a trhal mu patro, když chtěl promluvit.

„Není pro tebe naděje, než když se mi vyzpovídáš, Columbane, vrahu! Mluv! Přiznej se!“

„Ne!“ zachraptěl Columbanus, a v divokém spěchu ze sebe soukal slova. „Nikdy jsem se Rhisiarta nedotkl! Byl jsem tady ve tvé kapli celé odpoledne, svatá panno, jakpak jsem mu mohl ublížit? Zhřešil jsem proti tobě, byl jsem nevěrný a usnul jsem… přiznávám! Nepřičítej mi větší vinu…“

„To jsi nebyl ty, kdo usnul,“ vydechl hlas, trochu silněji, trochu hněvivěji, „ty lháři! Kdopak nesl víno? Kdo ho otrávil, takže nevinný zhřešil? To bratr Jeroným usnul, ne ty! Ty jsi vyšel do lesa a počkal sis tam na Rhisiarta a pak jsi jej probodl.“

„Ne… Ne, přísahám!“ Třásl se a potil a zarýval nehty do desky před sebou a nedokázal strnulýma rukama vzepřít se o ni, aby vstal a uprchl. Jak můžete uprchnout od bytostí, které jsou všude a všechno vidí? Neboť žádný smrtelník nemohl vědět, co věděla ona. „Ne, to je všechno špatně, křivdí se mi! Spal jsem tady, když pro nás přišel posel od otce Huwa. Jeroným se mnou třásl… Ten posel to dosvědčí…“

„Posel nikdy nepřekročil práh. Bratr Jeroným se zrovna začal probouzet z uspání a šel mu naproti. A ty jsi předstíral a lhal, zrovna jako předstíráš a lžeš teď. Kdopak to donesl makový sirup? Kdo věděl, jak se užívá? Předstíral jsi spánek, lhal jsi už, když jsi se zpovídal z toho, že jsi usnul, a Jeroným, který je stejně slabý, jako ty jsi zlý, byl docela rád, že ho nemůžeš obvinit. Nechápal, že ho obviňuješ z něčeho horšího, z toho, co jsi udělal sám, z vraždy! Nevěděl, že lžeš, a nemohl obvinit tebe. Ale já to vím a já tě obviňuji! A moje pomsta na Cradokovi může padnout i na tebe, jestli mi zalžeš ještě jednou!“

„Ne!“ zaječel a zakryl si tvář, jako by ho oslepila bleskem, třebaže mu pořád hrozil jen tenký, tichý, strašný hlas.

„Ne, ušetři mě! Já nelžu! Blahoslavená panno, já byl tvým věrným služebníkem… snažil jsem se provádět tvou vůli… já o tomhle nic nevím! Nikdy jsem Rhisiartovi neublížil! Nikdy jsem neotrávil Jeronýmovo víno!“

„Blázne!“ vykřikl hlas pojednou. „Myslíš, že mě oklameš? Co je tedy tohle?“

Náhle se před ním stříbrně zablesklo a něco dopadlo na zem a ozval se třeskot skla. Na kolena mu dopadly střípky a potřísnily je kapky něčeho lepkavého. V tu chvíli světlo lampy úplně zhaslo a nastala tma.

Roztřesený a nemocný strachem, plazil se Columbanus po udusané zemi a střepy mu praskaly pod rukama a zabodávaly se do nich, až krvácely. Zvedl s kňučením ruku k tváři a ucítil sladkou, přilnavou vůni makového sirupu; pochopil, že klečí mezi střepy lahvičky, kterou nechal schovanou ve své tašce v Cadwallonově domě.

Za chvíli se temnota trochu rozptýlila a za márami a oltářem se objevil malý podlouhlý oblouk okna, osvětleného hvězdnou oblohou bez měsíce. V kapli bylo nezřetelně vidět další tvary, vzbuzující znovu jeho hrůzu. Mezi ním a márami se rýsovala nehybná postava.

Trvalo mu chvíli, než si oči přivykly šeru a zachytily tyčící se ženský stín, který byl vidět jen k pasu, zbytek postavy se ztrácel ve tmě, ale horní část osvětlovalo okno s hvězdami. Neslyšel ji přicházet, neslyšel nic. Objevila se, když táhl pořezanou dlaň sklem a kvílel přitom bolestí. Štíhlá, tichá postava zavinutá od hlavy k patě, Winifred v rubáši, dávno obrácená v prach, tenký závoj jí zakrýval tvář a natažená paže ukazovala na něj.

Columbanus před ní couvl, zakrývaje si tvář, aby ji neviděl. Slzy se mu hrnuly z očí a slova ze rtů.

„To bylo kvůli tobě! Kvůli tobě a kvůli mému opatství! Udělal jsem to pro slávu našeho domu! Věřil jsem, že to schválíš – ty i nebe? On stál v cestě Boží vůli? Nechtěl tě pustit. Myslel jsem to dobře, když jsem udělal to, co jsem udělal!“

„Mluv jasně,“ nakazoval hlas, „řekni, co jsi udělal.“

„Dal jsem sirup Jeronýmovi do vína, a když usnul, vyplížil jsem se na lesní cestu a tam čekal na Rhisiarta. Šel jsem za ním a probodl ho… Ó svatá Winifredo, nenech mě zatratit za to, že jsem odstranil nepřítele, stojícího v cestě tvému požehnání…“

„Probodls ho zezadu!“ řekla světlá postava a náhlý závan větru pohnul jejím oděvem, nesl se kaplí a zmrazil Columbana až do kostí. Jako by se ho byla dotkla! A opravdu se o krok přiblížila, třebaže ji neviděl přicházet. „Probodls ho zezadu, jako to dělají zbabělci a zrádci! Přiznej to? Řekni to celé!“

„Zezadu,“ blábolil Columbanus, odtahuje se od ní jako zmučené zvíře, až se jeho ramena dotkla zdi a nemohl couvat dále. „Přiznávám to. Vyznávám se ze všeho! Ach, milosrdná světice, všechno víš, a já před tebou nic neskryji! Slituj se nade mnou? Nenič mě? Bylo to všechno pro tebe, já to udělal pro tebe!“

„Udělal jsi to pro sebe,“ obvinil ho hlas studenější než led a pálící jako oheň. „Ty, který jsi chtěl panovat všude, kam jsi vstoupil, ty se svou ctižádostí a plány, ty, který jsi chtěl na sebe stáhnout všechnu slávu za to, že bys mě vlastnil, prodrat se do středu všech úspěchů, ukázat se jako miláček nebes, vzor zbožnosti. Chtěl jsi vystrnadit bratra Richarda z jeho nástupnictví na převora, a kdybys to dokázal, převora z jeho nástupnictví na opata. Ty se svou žízní stát se nejmladší hlavou, která kdy nosila mitru v tomto království nebo v jakémkoli jiném! Znám tě a znám takové jako ty. Není pro vás cesta dost bezohledná, vede-li k moci.“

„Ne, ne!“ oddechoval, opíraje se o zeď, protože ona se mu dozajista přibližovala ve strašném tichém hněvu, hrozíc nataženými prsty. „To bylo všechno pro tebe, jenom pro tebe! Věřil jsem, že vykonávám tvou vůli!“

„Mou vůli páchat zlo?“ Hlas přerostl do pronikavého výkřiku, ostrého jako dýka. „Mou vůli vraždit?“

Udělala o krok více, než měla. Columbanus se v šíleném strachu u zdi vztyčil a ohnal se po ní oběma rukama, aby ji odstrčil, aby se ho nedotkla, a vydával přitom zmatené výkřiky. Levá ruka se zamotala do jejího rubáše a stáhla jí závoj s tváře. Tmavé vlasy se jí rozsypaly po ramenou. Jeho prsty se dotkly křivky hladké chladné tváře, chladné, ale ne studené, hladké jako mladá pevná pleť, tam, kde očekával v pomatené hrůze dutiny lebky.

Vydal výkřik, který začal v hrůze a skončil triumfálně. Ruka, která couvala před dotekem, se nyní natáhla a popadla silnými prsty změť vlasů. Columbanus byl rychlý. Stačilo mu na to nadechnutí, aby pochopil, že má na dosah ženu z masa a kostí, a jen o okamžik déle, aby věděl, kdo to musí být a co mu provedla, do jaké pasti ho chytila. A ještě nadechnutí a už věděl, že je tu sama a zřejmě tu past připravila sama, a jestli to přežije, je on ztracen. A jestli nepřežije, jestli zmizí – z noci zbývá ještě mnoho! – je on v bezpečí a pořád má celou výpravu v moci a celou slávu jen pro sebe.

Měl smůlu, že Sioned byla skoro stejně rychlá. Ve tmě, v níž na zraku příliš nezáleželo, uslyšela mocný vzdech, který ho osvobodil od strachu z nebe nebo pekla, a ucítila vlnu zvířecího vzteku, vycházejícího z něho jako zápach, skoro stejně hnusného, jako byl předtím jeho strach. Instinktivně od něho uskočila a pokračovala už vědomě, když se uvolnila ze sevření za cenu několika pramenů vlasů. Ale jeho ruka chňapla znovu a popadla plátěné prostěradlo, do něhož byla zavinuta, a to nepustilo tak lehce. Otočila se nalevo, aby byla co nejdál od jeho pravice, ale spatřila, jak sáhl do záňadří, odkud se krátce zablýskla ocel, když ruku vytáhl a sekl do tmy. Tatáž dýka, pomyslela si, uhýbajíc bodnutí, která zabila mého otce.

Někde se otevřely dveře do noci, protože kaplí najednou zavanul vítr a s ním se ozval dupot nohou v sandálech a sporá, rozložitá postava se hnala s větrem o závod. Zaznělo hlasité varování a bratr Cadfael vpadl dovnitř ze sakristie jako šíp z kuše, přímo doprostřed zápasu.

Columbanus právě chtěl udeřit podruhé, zatímco levou rukou pevně držel rubáš, ovinutý kolem Sionedina těla. Ale dívka se z něho už vymotávala a rána zamířená na její srdce bolestně zranila jen levé předloktí. Pak ji pustil a ona padla zpátky na zeď. Columbanus utíkal co nejrychleji ke dveřím, a byl pryč. Sioned se octla v medvědím objetí bratra Cadfaela, který ji rozčileně konejšil a otcovsky hladil.

„Proboha, bláznivá dcero, jak ses mu mohla dostat do rukou? Povídal jsem ti, abys měla mezi sebou a jím ty máry…!“

„Utíkejte za ním,“ vykřikla Sioned rozhořčeně, „chcete, aby nám unikl? Mně nic není, běžte za ním! Je to vrah mého otce!“

Hnali se ke dveřím spolu, ale Cadfael tam byl první. Dívka to byla silná, energická a pomstychtivá, Velšanka každým coulem, moc se jí toho nestalo. Vítr činu ji poháněl, žádnou bolest necítila, ani že jí teče krev, sama teď toužila po krvi. Byla mu v patách, když se hnal jako blesk úzkou stezičkou přes hřbitov k brance. Noc byla sametová, plná velkých hvězd, jejichž jemné světlo téměř nevrhalo stíny. Všechen ten tichý prostor přijal a zdusil hluk jejich běžících nohou.

Z keřů za hřbitovem vyrazila najednou postava muže, vysoká, štíhlá a rychlá, aby Columbanovi zahradila cestu k brance. Columbanus ho uviděl a na chvíli se zarazil, ale hnal se za ním Cadfael, takže se uprchlík rozmyslel a běžel přímo naproti stínu. Sioned, běžící za Cadfaelem, náhle vykřikla: „Dej pozor, Engelarde! Má dýku!“

Engelard ji slyšel a uhnul napravo zrovna ve chvíli, kdy se srazili, takže rána zamířená do jeho srdce utrhla jen poletující cár z jeho rukávu. Columbanus by se byl prodral kolem něho a uprchl do lesů, ale dlouhá Engelardova levice ho popadla za límec a na chvíli ho vyvedla z rovnováhy, třebaže se držel na nohou, a Engelardova pravice ho popadla za kapuci a zakroutila s ní. Poloudušený Columbanus se znovu ohnal dýkou, a tentokrát byl Engelard připraven a chytl ho levicí za zápěstí. Potáceli se a zápasili spolu nějakou chvíli a jejich síly by byly dost vyrovnané, kdyby byli oba ozbrojeni. Nerovnováha se ale brzy vyrovnala. Engelard zakroutil zápěstím, které držel, nevšímaje si toho, že ho Columbanus volnou rukou škrtí, a ztuhlé prsty nakonec dýku upustily. Vrhli se po ní oba, ale Engelard ji dostihl dřív, zahodil ji opovržlivě do křoví a popadl protivníka holýma rukama. Bylo skoro po boji. Columbanus na něm udýchaně visel, nemohl hnout rukama a marně hledal, kudy utéci.

„To je on?“ zeptal se Engelard.

„Ano,“ řekla Sioned. „Přiznal se k tomu.“

Engelard se poprvé ohlédl za svého soupeře a spatřil ji stát ve světle hvězd, jež pro jejich navyklé oči bylo jasné skoro jako den. Viděl, jak je rozcuchaná a poškrábaná a jak hledí velkýma, vylekanýma očima a krvácí, třebaže byla zraněna jen povrchně. Viděl krvavé skvrny na jejím rubáši. Ve světle hvězd není vidět skoro žádná barva, ale Engelard v té chvíli viděl všecko rudě. Tohle je člověk, který zabil Engelardova dobrého pána a přítele – i když se hádali! – a teď se snažil zabít i jeho dceru, jako zabil otce.

„Ty ses odvážil, ty ses odvážil se jí dotknout!“ zahřměl Engelard hněvivě. „Ty nanicovatá klášterní kryso!“ A popadl Columbana za krk, zvedl ho ze země a zatřásl jím jako krysou, kterou ho nazýval, hodil ho do vzduchu jako jedovatého hada a pak ho shodil do trávy.

„Vstávej!“ zavrčel nad sesutou hromádkou. „Vstaň a já tě nechám odpočinout a nabrat dech, a pak se mnou můžeš zápasit bez dýky, místo aby ses plížil křovím a bodal do zad nebo zraňoval bezbrannou dívku. Jen si odpočiň, já počkám, až nabereš dech, a pak tě zabiju.“

Sioned se k němu vrhla, objala ho a strkala ho zpátky. „Ne! Už se ho nedotýkej! Nechci, aby ses zase dostal do rukou práva, ani na chvilku!“

„Vždyť tě chtěl zabít – vždyť jsi zraněná…“

„Ne! To nic není… jen škrábnutí. Krvácí to, ale nic to není.“

Jeho hněv pomalu pohasínal, jen se ještě třásl. Objal ji a přitáhl k sobě. Pak lehce kopl do ležícího nepřítele: „Vstávej! Nesáhnu na tebe. Ať si tě klidně vezme právo!“

Columbanus se nepohnul, ani víčkem nehnul, ani prstem. Všichni tři na něj hleděli v náhlém tichu, protože si uvědomili, jak je klidný a jak takový klid nebývá mezi živými zvykem.

„Přetvařuje se,“ řekl Engelard opovržlivě, „protože se mě bojí a protože chce, abychom ho litovali. Slyšel jsem, že to umí mistrovsky.“

Ti, co se tváří, že spí, a slyší, že se o nich mluví, se obyčejně prozradí přehnanou nevinností. Columbanus však ležel dokonale lhostejně a bez hnutí.

Bratr Cadfael si vedle něho klekl a zatřásl mu jemně ramenem, ale když viděl, jak se mu nepřirozeně kýve hlava, ostře vydechl a sedl si na paty. Vložil ruku pod kutnu a sklonil se k rozevřeným rtům a rozšířeným nozdrám. Pak vzal hlavu do rukou a jemně jí pootočil a naklonil ji. Když ji zase pustil, zvrátila se nazad v tak nepřirozeném úhlu, že hned uhádli to nejhorší, ještě než jim to docela bez okolků řekl: „To by ses načekal, než by zase popadl dech. Neznáš vlastní sílu, příteli! Má zlomený vaz. Je mrtev.“

Celí vystřízlivělí a vylekaní hleděli beze slova na to neštěstí. Zatím to byla jen nešťastná náhoda, kterou nikdo z nich nezamýšlel a jež byla vlastně jakousi spravedlností. Jenže Cadfael věděl, co z téhle náhody může vyrůst za katastrofu pro jejich mladé životy a také pro další, protože bez živého Columbana a bez dvou důvěryhodných svědků, kteří z něho vynutili přiznání, jak silný mají proti němu důkaz? Cadfael seděl na patách a přemýšlel. Bylo překvapující uvědomit si v opětném tichu, jak se všechno násilí a vášeň odehrály bez hluku a beze svědků. Poslouchal a neslyšel ani krok, ani šelest křídla. Byli dost daleko od všech obydlí a nikoho neprobudili. Tím aspoň získali čas.

„Přece nemůže být mrtvý,“ divil se Engelard. „Vždyť jsem na něj sotva sáhl. Takhle lehce lidé neumírají!“

„Tenhle ano. A co teď máme dělat? Takhle jsem si to nepředstavoval.“ Nestěžoval si, jen naznačoval, že budou muset vymyslet něco dalšího, a měli by se do toho dát.

„No co máme dělat?“ Engelardovi to bylo jasné, i když nepříjemné. „Budeme muset zavolat otce Huwa a vašeho převora a říci jim přesně, co se stalo. Co jiného můžeme dělat? Je mi líto, že jsem toho chlapa zabil, neměl jsem to v úmyslu, ale necítím se nějak vinen.“ Ani si nemyslel, že mu někdo bude něco vyčítat. Pravda je přece vždycky nejlepší. Cadfael byl dojat takovou nevinností. Svět jí dříve nebo později udělá konec, ale zatím na to jedno falešné obvinění nestačilo; Engelard pořád ještě věřil, že lidé mají rozum. Cadfael nevěřil, že Sioned si je takhle jistá. Mlčela napjatě a s předtuchou zlého. A její poraněné rameno stále krvácelo. Tohle napravit bude nejdůležitější, a mohou přitom přemýšlet, co dál.

„Pojď sem, pomůžeš mi! Dotáhneme mrtvolu zpátky do kaple, aby byla z očí. A ty, Sioned, najdi jeho dýku, nemůžeme ji tady nechat ležet, aby svědčila proti nám. Pak ti vyčistíme a ovážeme to předloktí. Za tím hlohovým keřem je potok a plátna máme spoustu.“

Bez výhrad mu věřili a bez ptaní udělali, co chtěl, třebaže Engelard, když se přesvědčil, že Sioned není vážně raněna a sám jí opatrně a obratně ránu zavázal, se zase vrátil zatvrzele ke svému názoru, že by bylo nejlepší se ke všemu přiznat a že by to nevrhlo hanbu na nikoho jiného než na Columbana. Cadfael rozdělal křesadlem a hubkou oheň a zapálil svíce. Pak znovu naplnil lampu, z níž ubral značné množství oleje, než Sioned zaujala své místo v rubáši světice u katafalku.

„Ty si myslíš,“ řekl nakonec, „že když jsi neudělal nic špatného, a naopak jsme se my tři spojili, abychom zlo odhalili, že celý svět bude stejného mínění a poctivě to uzná. Dítě, já o tom vím své! Jediný důkaz o Columbanově vině je jeho doznání, které jsme my dva tady slyšeli. Nebo spíš bylo, protože teď už nemáme ani to. Kdyby byl živ, vyrazili bychom to z něho ještě jednou. Když je mrtev, je s takovou nadějí konec. A bez toho je naše postavení dosti pochybné. Nemysli si, když ho budeme chtít obvinit a prozradíme tenhle strašný příběh, který může poškodit shrewsburyské opatství, vyhrne se proti nám celý benediktinský řád, tady podporovaný biskupem a princem. Všechny síly moci se spojí, aby tomu odhalení zabránily, a nikdo, tím méně bezprávný cizinec, jim nebude moci stát v cestě. Nemohou si prostě dovolit, aby bylo nabytí ostatků svaté Winifredy zpochybněno a přivedeno do hanby. Než to, raději budou tvrdit, že to byla bezprávná vražda, provedená zoufalcem, který už má jeden zločin na svědomí a snaží se utéci před oběma. Je to škoda,“ dodal, „že jsem vůbec navrhl Sioned, aby tě přivolala na pomoc, kdyby byly nějaké nepříjemnosti. Za to ty ovšem nemůžeš, a já tě za to nechci soudit. Tu zápletku jsem vymyslel já a teď ji budu muset zase rozmotat. Jenom se vzdej nápadu, že bys šel rovnou k otci Huwovi nebo k rychtářovi nebo ke komukoli jinému s pravdivou historkou. Lepší bude, když využijeme zbytek téhle noci a zařídíme věci trochu lépe. Ke spravedlnosti se může dospět vícerými cestami.“

„Nikdo by se neodvážil pochybovat o Sionedině slovu,“ stál na svém Engelard.

„Bláznivý hochu, řekli by, že Sioned kvůli lásce vybočila ze své povahy stejně jako Peredur. A co se mě týče, já nemám velký vliv, ale chci v tomhle zmatku chránit co nejvíc osob, jak jen dokážu. Dokonce i svého převora, který je leckdy nepříjemný a zatvrzelý, a po pravdě řečeno, někdy trochu hloupý, ale není to vrah ani lhář. A chci chránit i svůj řád, který si Columbana nezasloužil. A tiše teď, nechte mě přemýšlet! Mezitím byste mohli uklidit ty zbytky lahvičky od sirupu. Tahle kaple musí být ráno stejně čistá a uklizená, jako byla, než jsme do ní přinesli svoje starosti.“

Poslušně šli odklidit stopy nočních zmatků a nechali ho samotného, aby vymyslel cestu z bludiště.

Po chvíli poznamenal: „Taky se divím, proč jsi vylepšovala ty řeči, co jsem pro tebe připravil, a nechala svatou Winifredu mluvit tak zuřivě? Jak tě napadlo říci, že jsi nikdy nechtěla opustit Gwytherin a teď že to taky nechceš? A že Rhisiart byl nejen poctivý, dobrý člověk, ale přímo tvůj zastánce?“

Obrátila se a překvapeně se na něj zadívala. „Tohle že jsem řekla?“

„To jsi řekla, a znělo to velice přesvědčivě. Jenomže takhle jsme si to, myslím, nenacvičovali. Kde jsi na ta slova přišla?“

„Já nevím,“ řekla Sioned zmateně. „Já si vůbec nepamatuji, co jsem říkala. Ta slova mi přicházela sama od sebe, já je jenom nechala znít.“

„Možná, že se světice chopila slova,“ mínil Engelard, „když se jí naskytla příležitost. Tadyhle měl už kdejaký cizinec vidění a extáze a vykládal si je podle svého, nikdo se ale vlastně nezeptal svaté Winifredy, co tomu říká ona. Všichni si mysleli, že to vědí lépe.“

„Z úst nemluvňátek…“ řekl si Cadfael. Začal uvažovat o cestě, jež se mu otvírala před očima. Rozhodně ze všech, kdo by měli nakonec být spokojeni, je na prvním místě svatá Winifred. Pokus se udělat všechny šťastnými, a jeli to možné, proč rozdmychávat nějakou nepříjemnost? Například Columbanus. Jenom před pár hodinami jsme ho slyšeli modlit se při večerní, aby ho panna vzala už dnes z tohoto světa, aby mohl opustit své tělo. No prosím, a to se mu splnilo! Možná že by si to přání rozmyslel, kdyby věděl, že je světice vezme tak doslovně, protože mělo ukazovat jeho nesmírnou svatost zaživa, dokud z toho ještě něco měl. Ale svatí mají právo domnívat se, že jejich ctitelé myslí to, co říkají, vážně, a tak rozdávají dary podle toho. A jestli svatá opravdu mluvila Sionedinými ústy, pomyslel si Cadfael – a kdo jsem já, abych o tom pochyboval? – jestli opravdu chce zůstat tady ve své vesnici, což je konečně docela rozumné přání, nu tak hrob, kde dřív spávala, byl dnes znova otevřen, a nikdo nepozná, bude-li otevřen ještě jednou.

„Myslím, že začínáte vidět, jak to uděláte,“ poznamenala Sioned, když ho pozorovala se slabým, ale důvěřivým úsměvem.

„Myslím, že začínám vidět, jak to uděláme my všichni, a to je důležitější. Sioned, mám pro tebe práci, a nemusíš s ní spěchat. My tady taky máme co dělat, než se vrátíš. Vezmi to své prostěradlo a rozprostři ho pod hlohy tam, kde začínají padat, ale ještě nehnědnou. Zatřes těmi keři a dones nám co nejvíc kvítků. Když se Columbanovi naposled zjevila, bylo to ve vonném oblaku bílých květů. Přines jedno, a budeme mít i to druhé.“

S důvěrou, i když tomu ještě vůbec nerozuměla, vzala plátěné prostěradlo, z něhož se předtím vymotala jako z rubáše, a šla udělat, co řekl.

„Dej mi tu dýku,“ poručil Cadfael rázně, když odešla. Otřel ostří do závoje, který strhl Columbanus dívce z hlavy, a posunul svícemi tak, aby osvětlovaly velké červené pečeti, chránící Winifredinu rakev. „Chválabohu nekrvácel,“ řekl. „Jeho sutana a prádlo jsou bez poskvrny. Svleč ho!“

Ohmatal první pečeť, spokojeně kývl nad její tloušťkou a nad tím, jak je dýka tenká a ostrá, a vsunul ostří do plamene.

Dlouho předtím, než se rozednilo, byli se vším hotovi. Všichni tři se vydali zpět do vesnice a rozešli se na kraji lesa, kde se stáčela nejkratší cesta do kopce k Rhisiartovu panství.

Sioned s sebou nesla zakrvácené prostěradlo a závoj a střepy skla, které pohřbili v lese. Bylo dobře, že Rhisiartovi služebníci nechali rýče a motyky na místě, protože chtěli druhý den hrob ještě upravit. To třem spiklencům ušetřilo dobrou hodinu času, kdyby si je museli jít bez dovolení vypůjčit. „Žádný skandál nebude,“ ujistil je Cadfael, když se zastavili na křižovatce cest. „Žádný skandál a žádné obviňování. Myslím, že můžeš vzít Engelarda s sebou domů, ale ať se neukazuje, dokud nebudeme pryč. Až odejdeme, bude tu zase klid. A nemusíš se bát, že princ nebo jeho rychtář povedou nějaký spor proti Engelardovi nebo proti Janovi. Promluvím o tom s Peredurem. Peredur promluví s rychtářem, rychtář promluví s Owainem Gwyneddem… Jenom otce Huwa z toho vynecháme, není třeba zatěžovat svědomí toho dobrého, prostého muže. A když budou mniši ze Shrewsbury spokojení a lidé z Gwytherinu zrovna tak – protože mezi těmi se to roznese náramně rychle – proč by někdo chtěl kazit takovou krásnou shodu tím, že by promluvil nahlas? Moudrý princ – a Owain Gwynedd se mi zdá moudrý – raději nechá věci tak, jak jsou.“

„Celý Gwytherin se ráno přijde podívat, jak odnášíte rakev.“ Sioned se přitom trochu zachvěla.

„Tím lépe, chceme mít co nejvíce svědků, a plno citů a úžasu. Já jsem velký hříšník,“ řekl Cadfael filosoficky, „ale žádný hřích v tom nevidím. Jestlipak opravdu účel světí prostředky?“

„Já vím jedno,“ poznamenala Sioned. „Otec teď může odpočívat v pokoji, a za to vděčí vám. A za to jsem vám vděčná i já, a ještě za jiné věci. Když jsem k vám poprvé slezla se stromu – pamatujete se? – myslela jsem, že budete jako ostatní mniši a nebudete se na mě chtít ani podívat.“

„Dítě, to bych byl blázen, abych se na tebe nechtěl podívat. Podíval jsem se na tebe tak pozorně, že na tebe do smrti nezapomenu. Ale jak to zvládnete se svou láskou dál, děti, v tom už vám pomoci nemohu.“

„To není třeba,“ řekl Engelard. „Jsem cizinec s řádnou smlouvou. Ta smlouva se po dohodě dá zrušit a já budu svobodný muž, když všechen svůj majetek rozdělím se svým pánem, a mou paní je nyní Sioned.“

„A mně nikdo nemůže bránit,“ řekla Sioned, „když zase dám polovinu svého majetku jemu, jak je to taky správné. Strýc Meurice proti tomu nebude. Ani pro něj nebude těžké to hájit. Vdát dědičku za cizího služebníka je jedna věc, ale vdát ji za svobodného pána a dědice hradu je věc jiná, i když Engelard zatím na ten hrad nemůže.“

„Obzvlášť když víš,“ pokračoval Cadfael, „že to umí s dobytkem jako nikdo druhý.“

Vypadalo to, že ti dva jsou spokojení už teď. A Rhisiart ve svém čestném hrobě by jim jejich štěstí přál. Nikdy nebyl nepřející.

Engelard, jenž nebyl žádný mluvka, se při odchodu krátce rozloučil a poděkoval. Zato Sioned se najednou obrátila, vrhla se Cadfaelovi kolem krku a políbila ho. A to bylo naposled, protože Cadfael jim doporučil, aby se už v kapli neukazovali. Bylo zvláštní, že voněla tak závratně hlohem a nechala v jeho náručí, když odešla, závan svatosti.

Na cestě na faru zabočil Cadfael k mlýnskému rybníku a hodil Columbanovu dýku do největší hlubiny. To je dobře, myslel si, když mířil k posteli, v níž stráví jen asi hodinu před ranní, že bratři, kteří vyráběli rakev, byli tak dobří řemeslníci, a vyložili ji tak poctivě olovem!

[ XI ]

Převor Robert vstal a šel na jitřní tak spokojen svým úspěchem, že skoro zapomněl na útěk bratra Jana, a i když si na to vzpomněl, odložil to zase do zadní části mysli jako neuspokojivou maličkost, která se dá vyřešit později, ale teď nemusí kalit nádheru přítomného okamžiku. A bylo krásné jasné ráno, velmi tiché a zářící, když vyšli z kostela a vydali se ke starému hřbitovu a kapli, a všichni účastníci mše následovali za nimi. Po cestičkách se k nim přidávali tiše další a další vesničané, až to vypadalo jako nějaká pouť. Přišli ke Cadwallonově bráně a Cadwallon vyšel, aby se k nim připojil také, a Peredura, který se držel vzadu podle rozkazu, že nemá vycházet, dokud mu nebude vyměřen trest, otec Huw také vlídně pozval. Převor Robert se na něj dokonce usmál, ovšem jako světec na hříšníka. Paní Branwen, pokud ještě nespala, bezpochyby odpočívala po svém záchvatu. Její muži ji možná ani nenutili, aby šla s nimi, a třeba je dosud trestala tím, že zůstala doma. V každém případě tu nebyla, a všichni byli rádi.

Procesí se utvořilo docela volně a bratři se zdravili s vesničany a měnili své souputníky, jak se jim zachtělo. Byla to všeobecná oslava. Což bylo zvláštní při tom, jak byl celý podnik nějakou dobu ohrožen. Gwytherin se teá choval velmi opatrně, všechno pozoroval a mínění si nechával pro sebe.

Peredur se přiblížil ke Cadfaelovi a vděčně a mlčenlivě u něho zůstal. Cadfael se poptal na jeho matku a mladík zčervenal a zamračil se, a pak se provinile usmál jako dítě a řekl, že jí je docela dobře, třebaže je ještě trochu ospalá.

„Můžeš prokázat Gwytherinu a mně dobrou službu, jestli chceš,“ požádal ho bratr Cadfael a svěřil mu, co má vyřídit Griffithu ap Rhysovi.

„Tak takhle to je!“ Peredur vyvalil oči a zapomněl na své vlastní neodpustitelné zločiny. Tiše hvízdl. „A vy to tak chcete nechat?“

„Takhle to je a takhle to chci nechat. Komu to uškodí? Každému to prospěje. Nám, vám, Rhisiartovi, svaté Winifredě – především svaté Winifredě. A Sioned a Engelardovi, samozřejmě,“ dodal Cadfael pevně, zkoušeje hříšníka.

„Ano – jsem za ně rád!“ řekl Peredur trochu moc nahlas. Hlavu měl skloněnou a oči k zemi. Ještě nebyl tak úplně rád, ale snažil se. Dobrá vůle tu nechyběla. „Za pár let si na tu upytlačenou Engelardovu zvěř nikdo nevzpomene. Nakonec bude moci chodit do Cheshiru a zpátky, a až jeho otec zemře, zdědí pozemky. A až ho přestanou považovat za zločince mimo zákon, tak je po starostech. Hned dnes půjdu za Griffithem ap Rhysem. Je za řekou u bratrance Davida, ale otec Huw mi dá svolení, když je to ve věci práva.“ Ušklíbl se. „To je pěkné, že vám dělám posla! Mohu mu svěřit své hříchy a současně mu svěřím něco, o čem každý z nás musí vědět, ale nikdo to nesmí říci nahlas.“

„Dobrá!“ řekl Cadfael spokojeně. „Rychtář už zařídí ostatní. Řekne jen slovíčko princovi, a tím to končí.“

Přišli k místu, kde se připojovala nejkratší cesta od Rhisiartova panství. Odtamtud přišlo půl domácnosti v čele s bardem Padrigem a jeho přenosnou harfičkou, který se asi loučil a stěhoval se jinam. Oráč Cai měl pořád důstojný obvaz na úplně neporušeném čele a umělecky kulhal, zatímco jediné odhalené oko nestoudně blýskalo. Chyběla tu Sioned, Engelard, Annest i Jan. Bratr Cadfael to sice sám nařídil, ale stýskalo se mu po nich.

Když se blížili k mýtině, lesy po obou stranách zřídly a ukázala se úzká lučina a pak kamenná zeď starého hřbitova, celá zelená. Tyčila se tu malá nahnutá černá stavba, příliš vysoká na svých úzkých základech, kaple svaté Winifredy. Na východní straně hřbitova porušoval čerstvou jarní zeleň trávy pahorek země nad Rhisiartovým hrobem.

Převor Robert se u branky zastavil a obrátil se k davu s blahovolným, téměř milým výrazem, a přes Cadfaela je oslovil:

„Otče Huwe a dobří lidé z Gwytherinu, přišli jsme sem s dobrým úmyslem, vedeni, jak jsme věřili a jak dosud věříme, Boží vůlí. Chtěli jsme uctít svatou Wimfredu, jak nám sama nařídila, ne abychom vás zbavili toho pokladu, ale spíš aby mohl ozařovat mnohem víc lidí spolu s vámi. Že naše poslání přineslo žalost, nás velice mrzí. Že jsme ale nyní jedné mysli a že nám dovolujete odnést svaté ostatky k jejich větší slávě, je pro nás ulehčením a radostí. Teď už víte, že jsme nezamýšleli nic zlého a že jednáme ve vší úctě.“

Na jedné straně polokruhu pozorovatelů se ozvalo mumlání a přeneslo se na druhou stranu, mumlání klidného souhlasu.

„A nezazlíváte nám vlastnictví této převzácné věci, kterou odnášíme s sebou? Věříte, že na to máme právo a že odnášíme jen to, co je naše?“

Nemohl to říci lépe, i kdyby všecko věděl, pomyslel si bratr Cadfael překvapeně a vděčně. Nebo kdybych mu tu řeč napsal sám. A jestli někdo správně odpoví, tak je to můj vlastní zázrak.

Dav se pohnul a vystoupila rozložitá postava Benedova, který byl velmi vhodným a důstojným mluvčím za Gwytherin. Otec Huw stál jednou nohou v obou táborech, a tak se raději moudře držel stranou.

„Otče převore,“ řekl Bened zhurta, „nikdo z nás vám neupírá vlastnictví ostatků, které jsou nyní před oltářem. Věříme, že jsou právem vaše, a odneste si je domů do Shrewsbury, kam právem náležejí.“

Bylo to až příliš dobré. Převor Robert se zarděl radostí, smišenou poněkud se studem, ale bratr Cadfael přeběhl přemýšlivě očima po všech těch klidných, tajnůstkářských, usměvavých tvářích, po těch velkých, poctivých a neprůhledných očích. Nikdo se nehýbal, nikdo neprotestoval, nikdo nedělal výtržnosti, ani ti vzadu. Cai si převora obdivně prohlížel jedním okem. Padrig zářil blahovolnou bardskou spokojeností nad tímto dokonalým usmířením.

Oni už to vědí! Jestli Sioned něco někomu tajně pošeptala, nebo jestli to byl nějaký jejich instinkt, gwytherinští už věděli aspoň zhruba, když ne detailně, všechno, co potřebovali vědět. A slovo nahlas neřeknou, ani jedno nemístné slovo, dokud cizinci neodejdou.

„Pojďme tedy,“ řekl převor Robert vděčně, „uvolníme bratra Columbana z jeho stráže a svatou Winifredu vezmeme na cestu domů.“ A obrátil se, vysoký, majestátní, stříbrovlasý, a kráčel vznešeně ke dveřím kaple, s většinou gwytherinských shromážděnou za sebou na hřbitově. Dlouhou bílou aristokratickou rukou otevřel dveře a stanul ve vchodu.

„Bratře Columbane, jsme tady. Tvoje stráž skončila.“

Udělal pouhé dva kroky dovnitř, kde mu to připadalo temné po tom jasu venku, třebaže malým východním okénkem proudilo světlo. Pak začal rozeznávat hnědé stěny vonící dřevem a každý detail scény před ním byl vidět jasně a stále jasněji, až do oslepující záře, takže se zarazil v úžasu a posvátné hrůze.

Uvnitř byla těžká vůně, plnící celý prostor, a otevřenými dveřmi pronikl dovnitř ranní větřík, který ji rozdmychával v celých vlnách. Na oltáři hořely obě svíce a olejová lampička mezi nimi. Klekátko stálo uprostřed před márami, ale nikdo se tam nemodlil. Na oltáři a na rakvi ležel sníh bílých okvětních plátků, jako by je zázračný vítr přinesl přes dvě pole z hlohu, aniž by po cestě jediný upustil, a nafoukal je dovnitř oltářním oknem. Sněhová krása ležela až u klekátka, na něm a na složených šatech, které tu spočívaly.

„Columbane! Co to je? On tady není!“

Bratr Richard se přiblížil k převorovu levému rameni, bratr Jeroným k pravému, Bened s Cadwallonem, Caiem a ostatními se mačkali vzadu za nimi a kolem zdí, aby ten zázrak taky viděli a nadýchali se té sladkosti. Nikdo se neodvážil dále než převor, až on sám postoupil pomalu vpřed a nahnul se, aby se podíval na to, co zbylo z bratra Columbana.

Černý benediktinský šat ležel na místě, kde předtím klečel, sukně rozložená dozadu, horní část pro tělo složená v záhybech s rukávy roztaženými jako křídla po obou stranách a ohnutými v lokti, jako by se ruce, které je opustily, stále ještě modlily. V kápi bylo vidět něco bílého.

„Podívejte!“ šeptal bratr Richard ohromeně. „Jeho košile je pořád uvnitř, a hleďte! Taky sandály!“ Byly pod lemem úhledně srovnané, s obrácenými podrážkami, jak je nohy opustily. A na klekátku, kde byly předtím složeny v modlitbě jeho ruce, ležela snítka hlohu.

„Otče převore, všechny jeho šaty jsou tady, košile a spodky a všechno, jedno v druhém, jak to nosil on. Jako by – jako by byl z nich vyzdvižen a opustil je, jako had opouští starou kůži a zjeví se v nové…“

„To je věru zázrak,“ řekl převor Robert. „Jak mu máme rozumět, abychom nezhřešili?“

„Otče, můžeme se podívat na ty šaty? Není-li na nich nějaké znamení…“

Ale nebylo, tím si byl bratr Cadfael zcela jist. Bratr Columbanus nekrvácel, jeho šat nebyl potrhaný, dokonce ani ušpiněný. Padl do husté jarní trávy, vyrážející ze suchého loňského podrostu.

„Otče, je to, jak jsem říkal, jako by byl jemně vyzdvižen z těchto šatů a nechal je spadnout, protože je už nepotřeboval. Ach, otče, tady se stal velký zázrak! Já mám strach!“ Byl to požehnaný strach ze zázračna. Bratr Richard málokdy promluvil tak výmluvně, zřídka byl tak pohnut.

„Já si teď vzpomínám,“ řekl převor otřeseně a pokorně (což mu neškodilo), „jak se včera večer při kompletáři modlil. Volal, že chce odejít zaživa z tohoto světa z čisté radosti, pokud mu svatá panna k tomu dá požehnání. Je možné, že byl v takovém stavu milosti, že mu bylo vyhověno?“

„Otče, máme se po něm podívat? Tady a venku? V lesích?“

„K čemu by to bylo?“ řekl převor prostě. „Což by vyběhl nahý do noci, kdyby byl při zdravém rozumu? A i kdyby nebyl, nechal by šaty po sobě v takovém pořádku, naskládané tam, kde klečel? Ne, to není možné, nechat takhle šaty. Ne, odešel daleko za tyto lesy, daleko ze světa. Dostalo se mu zázračné milosti a jeho modlitby byly vyslyšeny. Odsloužíme tu za bratra Columbana mši a odneseme pak svatou pannu, která ho učinila svým hlasatelem. Půjdeme rozhlásit ten zázrak na všechny strany.“

Nedalo se zjistit, přitom, jaký převor Robert byl, kdy u něho převážila nad opravdovou vírou a údivem snaha, využít nějak těchto událostí k větší vlastní slávě. Žádný rozpor v tom nebyl. Skutečně si myslel, že byl bratr Columbanus vzat zaživa ze světa, jak si sám přál. Ale když tomu tak bylo, naskýtala se tu pro něj nejen příležitost, ale přímo povinnost využít toho nějak k větší slávě opatství svatého Petra a Pavla v Shrewsbury. Pak už pro něj bude jen potěšením oslavit svatozáří také sebe, převora Roberta, který celou výpravu vymyslel. S opravdovým přesvědčením odříkal mši v oblaku bílých kvítků, s odhozeným oděvem u nohou. Skoro jistě o tom bude přes otce Huwa informovat také Griffitha ap Rhyse a požádá ho, aby dával pozor, kdyby se něco objevilo po odchodu bratří do Shrewsbury. Bratr převor byl stvořen svým původem stejně jako svou vírou, byl vyučen svatosti stejně jako panování, a nemohl setřást ani jedno, ani druhé.

Lidé z Gwytherinu se nahrnuli dovnitř, co se jich jen vešlo, ale pořád tiše a bez jakéhokoli komentáře. Předpokládalo se, že se vším souhlasí. Co si ale mysleli, to si nechali pro sebe.

„A nyní,“ řekl převor Robert, dojat skoro k slzám, „zvedněme to požehnané břemeno a poděkujme Bohu za jeho váhu.“

A postoupil sám kupředu, aby nabídl své jemné ruce a křehké rameno.

Tehdy se bratr Cadfael zachvěl, protože s tímhle nepočítal. Ale Bened, nečekaně pohotový v pravé chvíli, vykřikl: „Nechá se Gwytherin zahanbit, teď když jsme se usmířili?“ a hned se hrnul bez cavyků vpřed a už měl rameno pod přední částí rakve, než se k ní převor dostal, a už se práce chopilo půl tuctu podobných pořízků, jako byl on. Kromě Cadfaela se z mnichů ze Shrewsbury dostalo kousku břemene jenom Jeronýmovi, který byl přibližně stejně veliký, a ten jediný překvapeně vykřikl nad tím, jak je rakev těžká a trochu pod ní podklesl, až se Bened přesunul blíž a většinu váhy mu přebral.

„Promiňte, otče! Ale kdo by čekal, že ty štíhlé kostičky tolik váží?“

Cadfael to překotně vysvětloval: „Jsme tady obklopeni samými zázraky, malými i velkými. Správně otec převor řekl, že děkujeme za tu váhu, kterou neseme. Není to důkaz obzvláštní milosti, že nám nebe takto ukazuje, jakou váhu přikládá našemu poslání?“

V té chvíli pokory a povznesení se zřejmě převoru Robertovi nezdála logika tohoto prohlášení tak podivná, jako samotnému bratru Cadfaelovi. Byl by přijal všecko, co by přispělo k jeho vlastnímu triumfu. A tak byla rakev odnesena z kaple na silných gwytherinských ramenou a odtud v procesí k faře, a to s takovou energií a nadšením, že to vypadalo, jako by se jich celá farnost chtěla co nejdříve zbavit. Gwytherinští muži sehnali koně a muly a přivezli káru s pokrývkami, na nichž měla vzácná rakev být vezena domů. Jak jednou byla rakev na tomto vozidle, které konečně nebylo tak drahé, když přiložil kovář ruku k dílu, nemusí se s ní hýbat, dokud nebudou v Shrewsbury. Nikdo si nepřál po cestě podobnou nehodu, jako když se bratr Jeroným začal hroutit pod váhou rakve, a hrozilo, že se západky otevřou.

„Ale ty nám budeš scházet,“ řekl Cai lítostivě, když připínal postroje. „Padrig složil píseň k Rhisiartově chvále, ta by se ti líbila, a ještě jednou s tebou popít by bylo pěkné. Ale hoch tě pozdravuje a přeje šťastnou cestu. Schovává se jenom do doby, než budete pryč. A Sioned vzkazuje, že máš dávat pozor na hrušky, protože tady se nám do nich dávají červi.“

„Jan byl v zahradě šikovný,“ přiznal Cadfael. „Měl trochu těžkou ruku, ale na kopání byl rychlejší než kterýkoli novic, jehož jsem měl před ním. Bude mi taky scházet. Bůhví, koho dostanu místo něho.“

„Lehká ruka je u železa k ničemu,“ poznamenal Bened, který z dálky obdivoval okované obruče kola, což bylo jeho dílo. „Šikovná ano, to je zapotřebí, ale ne lehká. Já ti něco řeknu, bratře Cadfaele! Já tě ještě v Shrewsbury navštívím. Po léta jsem chtěl udělat velkou pouť po Anglii a dojít až do Walsinghamu. A počítám, že Shrewsbury bude docela na cestě.“

Nakonec, když už bylo všecko připraveno a převor Robert nasedl, pošeptal Cai Cadfaelovi do ucha: „Až pojedete do kopce, tam kde jste nás tehdy viděli orat, podívej se na druhou stranu. Tam je místo, kde se lesy rozšiřují a kde uvidíš takový kopeček bez porostu, zrovna než se zase zavřou. Tam budeme všichni čekat. A to je jen pro tebe.“

Bratr Cadfael si bez výčitek přisvojil tu mírnější a chytřejší z obou mul, protože byl celou noc vzhůru a byl velmi unavený. Šla pěkně za koňmi a šlapala opatrně na jakékoli půdě. Měla vysoké sedlo, které člověka drželo, a on pořád ještě uměl držet se koleny i ve spánku. Větší a těžší zvíře bylo zapřaženo do káry, která byla úzká, ale stabilní, jela dobře i přes lesní zem a navíc se Jeroným, který nebyl moc těžký, mohl vézt buď na mule nebo na voji. V každém případě, proč by se Cadfael staral o Jeronýma, který si první vymyslel to vidění svaté Winifredy, skoro určitě proto, že věděl, že je to vyhlédnutá převorova světice? Jeroným by byl podkuřoval Columbanovi stejně, kdyby byl přežil a vystrnadil Roberta.

Průvod slavnostně vyrazil, půl Gwytherinu se na to přišlo podívat a oddechlo si, když byl konečně pryč, poté co otec Huw výpravě ještě požehnal na cestu. Peredur je jistě za řekou a seznamuje tam rychtáře s novinkami. Doufejme, že mu to bude přičteno k dobru. Opravdových hříšníků je spousta, ale opravdových kajícníků málo. Peredur provedl ohavnost, ale pořád to je docela milý hoch. Cadfael se o jeho budoucnost nebál, jak jen přestane myslet na Sioned. Děvčat je, konečně. Nemnoho takových, jako ona, ale přece se jí některé aspoň blíží.

Bratr Cadfael se uvelebil v sedle a potřásl uzdou, aby mula věděla, že má jít podle svého. Lehce dřímal. Cítil, jak se pod stromy střídá světlo a stín, cítil čerstvý chladný vzduch, cítil pohyb pod sebou a věděl, že jeho úkol je splněn. Nebo skoro splněn, protože zpáteční cesta teprve začala.

Vzbudil se, když dojeli k sedlu nad říčním údolím. Nikdo tady dnes neoral, protože všechno už bylo zoráno, i nová půda. Obrátil hlavu k zalesněnému návrší napravo a čekal, až se lesy otevřou. Pohled to byl krátký, v úzkém průzoru viděl protější stráň, kde tráva rostla až k vrcholku, na němž opět začínal tmavý les. Na kulatém kopečku tam stálo několik lidí, většina Sionediny domácnosti, a byli tak daleko, že kdo by je neznal tak dobře jako Cadfael, nerozeznal by, kdo je kdo. Oblak tmavých vlasů vedle čapky světlých, Caiův obvaz posunutý do týla jako klobouk za horkého poledne, světle hnědé kadeře vedle rudého křoviska, které vypadalo velice jako zanedbaná tonzura bratra Jana. Padrig také ještě neodešel. Všichni mávali a smáli se a Cadfael jim na pozdrav potěšeně odpovídal. Pak průvod minul úzkou průrvu a všechno zmizelo v lese.

Bratr Cadfael se spokojeně svezl do sedla a usnul.

Přes noc se zastavili v Penmachmu v kostelním přístřeší, kde se poskytoval cestovatelům nocleh. Bratr Cadfael se nikomu neomlouval a hned, jak zaopatřil mulu, pokračoval v přerušeném spánku v seníku nad stájemi. Po půlnoci ho vzbudil nadšený bratr Jeroným.

„Bratře, stal se zázrak!“ mečel rozechvěle. „Přišel sem poutník s velkými bolestmi od zhoubné nemoci a tolik křičel, že jsme nikdo nemohli spát. Převor Robert vzal několik kvítků, jež schoval z kaple, namočil je ve svěcené vodě a pak to dal tomu ubožákovi vypít. Nakonec jsme jej odnesli na dvůr a nechali políbit podstavec relikviáře. A hned ho bolest přešla, a než jsme ho znovu uložili do postele, tak už spal. Nic necítí a spí jak děcko! Ach bratře, jsme nástrojem převeliké milosti!“

„Že tě to tolik překvapuje?“ zabručel bratr Cadfael káravě, protože byl napůl rozmrzelý, že ho Jeroným vzbudil, a napůl se zázraku sám divil. „Kdybys měl víru v to, co neseme z Gwytherinu, nepřekvapovalo by tě, že to působí zázraky.“

Jenomže právě proto bych měl být překvapen já, řekl si poctivě, když Jeroným odešel hledat vděčnější posluchačstvo. Zdá se mi, že začínám chápat, jak zázraky pracují. Protože jaký by to byl zázrak, kdyby měl nějaký důvod? Zázraky nemají co dělat s rozumem. Zázraky jsou proti rozumu, převracejí rozum, dělají si z něho šprým, nedbají na lidské zásluhy a zachraňují, kde se jim chce. Kdyby v nich byl nějaký rozum, nebyly by to zázraky. Což ho uspokojilo a pobavilo a hned zase usnul, věda, že je všecko v pořádku se světem, který vždycky pokládal za zvláštní a zvrácený.

Až do Shrewsbury je doprovázely další zázraky, většinou malé, někdy směšné, a nikdo přesně nevěděl, kolik z těch zahozených berlí bylo předtím opravdu zapotřebí a kolik z nich musel majitel brzo opět používat. Kolik koktání bylo způsobeno spíš vůlí než jazykem, kolik slabých šlach bylo spíš vymyšlených než skutečných, to všechno bylo těžko posoudit. Nepočítaje všechny hledače senzací, kteří byli schopní si zavázat oko nebo začít kulhat, jen aby byli podle poslední módy. Výprava nabývala na proslulosti, která ji nejen doprovázela, ale i předcházela, takže už přinášela první plody v darech a odkazech opatství svatého Petra a Pavla, v naději, že vděčná světice odpustí všelijaké pochybné hříchy.

Když přijeli na kraj Shrewsbury, vyšly jim naproti davy lidí, aby je doprovodily aspoň k hraničnímu kostelu svatého Jiljí, kde měla být rakev složena, aby očekávala velký den přenesení světice do kostela opatství. To se nedalo dost dobře provést bez biskupského požehnání a bez oznámení všem kostelům a klášterům, aby byla sláva ještě větší. Bratra Cadfaela ani nepřekvapilo, že ten den začal se zataženým nebem a hustým deštěm, aby tak mohl povstat další malý zázrak. Pršelo totiž sice prudce na všechna okolní pole a krajinu, ale ani kapka nepadla na průvod, který nesl rakev svaté Winifredy k poslednímu odpočinku na oltáři opatského kostela, kam se okamžitě sběhli hledači zázraků a většinou také odešli uspokojeni.

Na velkém kapitulním shromáždění podal převor Robert hlášení o výpravě opatu Heribertoví. „Otče, musím ke svému smutku přiznat, že jsme se vrátili jenom čtyři, zatímco ze Shrewsbury nás vyrazilo šest bratří. A vracíme se bez slávy i hanby našeho domu, ale s pokladem, pro nějž jsme se vypravili.“

Ve všem, co říkal, se vlastně mýlil, ale protože mu to nikdy nikdo neřekne, tak se nic nestalo. Bratr Cadfael si opět lehce zdříml za sloupem během oslavných řečí na bratra Columbana, z něhož by byli rádi udělali dalšího svatého, nebýt toho, jak se domnívali, že jim po něm zbyly jen opuštěné šaty, zatímco tělo se stalo navždy nedosažitelným. Bratr Cadfael přestal ty zbožné hlasy poslouchat, pogratuloval si, že přinesl radost tolika lidem, a zase usnul. Zdálo se mu o horké čepeli, vjíždějící obratně do tlusté pečeti, aniž by ji viditelně porušila. Už tomu bylo dávno, co naposledy využil svých pochybnějších umění, a tak byl rád, že je ještě nezapomněl a že pro ně našel nakonec tak záslužné použití.

[ XII ]

Bylo to o víc než dva roky později uprostřed jasného červnového odpoledne. Bratr Cadfael přecházel velké nádvoří směrem od rybníků a mezi poutníky u vrat uviděl jistou rozložitou, mocnou postavu, kterou znal. Bened, kovář z Gwytherinu, trochu tlustší v pase a trochu šedivějších vlasů, usoudil, že nastal čas pro splnění starého snu a v poutnickém oděvu se vydal na cestu k oltáři Panny Marie ve Walsinghamu.

„Kdybych to ještě odkládal,“ svěřoval se, když spolu osaměli nad lahví vína v rohu bylinkářské zahrádky, „už bych byl moc starý, abych z té cesty něco měl. A co mě drží, když mě teď v kovárně může zastat takový dobrý pomocník? Vrhl se do toho hned jako ryba do vody. Nu ano, už rok a půl jsou svoji, a šťastní jako hrdličky. Annest vždycky věděla, co chce, a tentokrát myslím, že se nespletla.“

„A mají už nějaké děcko?“ zeptal se bratr Cadfael a představoval si odvážného klučíka s čupřinou rudých vlasů, odřených polštářem do podoby maličké tonzury.

„Ještě ne, ale je na cestě. Bude mezi námi, až se vrátím.“

„A Annest se má dobře?“

„Kvete jako růže.“

„A co Sioned a Engelard? Neměli už žádné starosti, když jsme my odešli?“

„Žádné, chvála Bohu! Griffith ap Rhys se nechal slyšet, že je všecko v pořádku a má to tak zůstat. Vzali se a žijí si dobře a moc tě pozdravují a vzkazují, že mají syna – pěkného, teď mu už budou tak tři měsíce – je to tmavý Velšan, jako jeho matka. A pojmenovali ho Cadfael.“

„No ne!“ vyhrkl Cadfael, kterého to nesmyslně potěšilo. „Nejlepší, jak si užít dětí a nemít s nimi žádné starosti, je mít je v zastoupení. Doufám ale, že se svým chlapcem nikdy žádné starosti mít nebudou. A v jedné z domácností budou jistě mít taky Beneda.“

Poutník Bened zavrtěl hlavou, ale nijak lítostivě, a sáhl pro láhev. „Byly časy, kdy jsem doufal… Ale z toho nic nemohlo být. Byl jsem starý blázen, že mě to vůbec napadlo, a takhle je to lepší. A Cai se má taky dobře a posílá pozdravy, a máš za něj vypít jeden pohár.“

Vypili jich ještě mnoho, než byl čas na nešpory. „Zítra mě uvidíš v kapitule,“ oznámil Bened, když se vraceli k velkému nádvoří, „mám totiž ještě vyřídit pozdrav od otce Huwa pro převora Roberta a opata Heriberta, a to jim budeš muset přetlumočit.“

„Otec Huw bude touhle dobou jediná osoba v Gwytherinu, která neví, jak to tehdy bylo,“ soudil trochu provinile Cadfael. „Ale nebylo by správné zatěžovat takhle jeho svědomí. Lepší udržet ho v nevinnosti.“

„Copak jeho nevinnost,“ řekl Bened, „té se nikdy nic nestalo, protože o tom neřekl ani slovo. Ale nebyl bych si tak docela jistý, že o ničem neví. Mlčet je vždycky nejlepší.“

Příštího rána na kapitulním shromáždění vyřídil Bened pozdravy dobré vůle z farnosti svaté Winifredy celému klášteru a členům převorovy mise zvlášť. Opat se ho mile vyptával na kapli a hřbitov, jež on sám nikdy neviděl a jimž opatství vděčí, jak řekl, za ctihodnou patronku a nejvzácnější ostatky.

„A doufám, že jste naším velkým ziskem sami neutrpěli škodu, protože to by nás mrzelo.“

„Kdepak, otče opate,“ ujistil ho Bened srdečně, „toho litovat vůbec nemusíte. Musím totiž říci, že na místě hrobu svaté Winifredy se dějí zázračné věci. Chodí tarn pro pomoc ještě víc lidí než kdy předtím. Mnoho se jich tam zázračně vyléčilo.“

Převor Robert celý ztuhl a jeho přísná tvář se napjala a zmodrala vzteky.

„I teď, když je světice na našem oltáři a věřící se k ní sem přicházejí modlit? Ach, nějaký zbytek milosti tam asi zůstal…“

„Ne ne, otče převore, velké věci se dějí! Ženy v porodních křečích se špatnou polohou dítěte tam byly přeneseny a položeny na její bývalý hrob, kam jsme pohřbili Rhisiarta, a děti se dostaly na svět v pořádku a matkám vůbec neublížily. Muž od narození slepý přišel a vykoupal si oči v odvaru z jejích hlohových květů; pak odhodil hůl a šel domů, protože viděl. Mladý muž, jehož zlomená kyčel špatně srostla, přišel v bolestech, stiskl zuby a tančil před jejím hrobem, a jak tančil, bolest ho přešla a kosti se mu narovnaly. Nemohu vám vypovědět ani polovinu divů, jež jsme za ty poslední dva roky v Gwytherinu viděli.“

Převorova rozčilená tvář začala zelenat a jeho opatrně přivřené oči metaly smaragdové blesky. Jak se odvažuje ta zapomenutá víska, zbavená své světice, překonávat ty naše malé zázraky s deštěm, který nenapršel, a s povrchními ranami, jež se rychle, ale sotva zázračně zahojily? A také ty trochu podezřelé kulhavé, kteří přišli o berlích, a pak je nechali před oltářem a odešli bez nich?

„Nebo to tříleté dítě, co mělo záchvat,“ pokračoval Bened s chutí, „přestalo dýchat matce v náručí, ztuhlé jako prkno, a ona s ním běžela z dálky z polí, přebrodila řeku a donesla ho k Winifredině hrobu, kde ho položila do trávy mrtvé. A jen se chlapeček dotkl studené země, nadechl se a začal křičet, a ona ho sebrala a vesele odnesla domů, kde je živý a zdravý dodnes.“

„Cože, dokonce mrtví ožívají?“ zachrčel převor Robert, závistí neschopný řeči.

„Otče převore,“ uklidňoval ho Cadfael, „to je jen další důkaz velkých zásluh a síly svaté Winifredy. I půda, jež kdysi nesla její kosti, koná zázraky, a každý ten zázrak přidává slávy místu, kde spočívá její tělo, jež posvětilo i místo svého odpočinku.“

A opat Heribert, nevěda o smutku svého převora, blahovolně souhlasil, že je to opravdu tak, a že všeobecná milost, ať se projevuje ve Walesu, v Anglii nebo ve Svaté zemi, musí být vítána s vděčností.

„Říkals to nevědomky, nebo schválně?“ zeptal se Cadfael, když se pak s Benedem loučil u brány.

„Vylož si to, jak chceš! Hlavní je, bratře Cadfaele, že je to pravda! Ty věci se staly a stávají se dál.“

Bratr Cadfael se za ním díval, když se Bened dal cestou k Lilleshallu, až se jeho podsaditá postava dlouhými lehkými kroky vzdálila, že byla malá jako dítě a u zatáčky zdi zmizela docela. Cadfael se vrátil zpět do své zahrádky, kde nový mladý novic, jemuž se dosud stýskalo, sotva šestnáctiletý, vážně čekal na jeho rozkazy, protože už dokončil sázení salátu. Byl zatím zamlklý. Až pozná bratra Cadfaela trochu blíž, asi se mu jazyk rozváže, a pak nebude k zastavení. Ještě nic neuměl, ale učil se rychle, a třebaže byl dosud natolik dítětem, že se umazal všude, kde byla hlína vlhká, rostlo mu všechno pěkně. Cadfael byl vcelku spokojen.

Nevím, jak jsem to mohl zařídit lépe, uvažoval nad celou záležitosti, Když ji přehlížel takhle z odstupu. Ta malá velšská světice je tam, kde chtěla vždycky být, Bůh s ní, a ukazuje svou spokojenost tím, že se stará o své lidi. A my máme to, co nám vždycky patřilo, na co jediné máme právo a snad také, co si zasloužíme, a chová se to také celkem uspokojivě. Tělo vypočítavého vraha při troše víry zřejmě zastane skoro totéž. Skoro, ale úplně ne! Když teď vědí to, co vědí, mohou se lidé v Gwytherinu nadít velkých věcí. A jestli se trochu jejich díků dostane také Rhisiartovi, nu proč ne? Aspoň je vidět, že ona ho vítá. Třeba je docela ráda, že je tam s ní. Její panenství neohrozí, a jestli se k ní vetřel, nemůže za to. Jeho společnice mu ráda nechá několik lístků ze svého věnce!

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai