Jeden mrtvý navíc

Ellis Peters

(2005)

Hodnocení:

****

Štítky:

Detektivky historické

Historický detektivní příběh. Druhý případ bratra Cadfaela. Píše se rok 1138. Král Štěpán se právě zmocnil vlády nad Anglií na úkor své sestřenice Matyldy a trestá každého, kdo stál na její straně. Pohroma se nevyhne ani městu Shrewsbury, kde je ortel vynesen nad čtyřiadevadesáti vzbouřenci. Úkolu zaopatřit mrtvé se ujme bratr Cadfael, mnich bylinkář ze zdejšího benediktinského kláštera, záhy však zjistí, že mrtvol je devadesát pět jedna tedy přebývá. Od toho okamžiku podniká Cadfael dobrodružné pátrání jak po lstivém vrahovi, tak po pokladu vzbouřeného šlechtice FitzAlana. Věrného pomocníka přitom dostává v osobě mladé Godith, která se pro svoji příslušnost k rodině Štěpánových protivníků musí v klášteře skrývat před královými pacholky i před svým tajemným a vychytralým snoubencem. Že by vrahem byl on? Nebo někdo jiný z královy družiny?

Píše se rok 1138. Král Štěpán se právě zmocnil vlády nad Anglií na úkor své sestřenice Matyldy a trestá každého, kdo stál na její straně. Pohroma se nevyhne ani městu Shrewsbury, kde je ortel vynesen nad čtyřiadevadesáti vzbouřenci. Úkolu zaopatřit mrtvé se ujme bratr Cadfael, mnich-bylinkář ze zdejšího benediktinského kláštera, záhy však zjistí, že mrtvol je devadesát pět – jedna tedy přebývá. Od tohoto okamžiku podniká Cadfael coby středověký Sherlock Holmes dobrodružné pátrání jak po lstivém vrahovi, tak po pokladu vzbouřeného šlechtice FitzAlana. Věrného pomocníka přitom dostává v osobě mladé Godith, která se pro svoji příslušnost k rodině Štěpánových protivníků musí v klášteře skrývat před královými pacholky i před svým tajemným a vychytralým snoubencem. Ze by byl vrahem on? Nebo někdo jiný z královy družiny?

„Středověká detektivka“ světoznámé anglické spisovatelky z dnes již takřka dvacetidílné série případů detektiva v mnišské kutně bratra Cadfaela slibuje nezapomenutelný čtenářský zážitek pro každého, kdo má v oblibě napínavé detektivní příběhy i romantiku rytířských soubojů.

Ellis Petersová

JEDEN MRTVÝ NAVÍC

Z anglického originálu One Corpse Too Many vydaného nakladatelstvím Macmillan v Londýně roku 1991 přeložila Zora Wolfová.

Ilustrovala Eva Smrčinová.

Přebal a vazbu navrhl Pavel Sivko.

Grafická úprava a technická redakce Miloš Jirsa.

Vydala Mladá fronta jako svou 5465. publikaci.

Odpovědní redaktoři Milan Macháček a Miloš Urban.

Výtvarný redaktor Bohuslav Holý.

Vydání první. Praha 1993

23-040-93 13/34

Ellis Petersová

Jeden mrtvý navíc

Případ bratra Cadfaela

[I]

V den, kdy mu chlapce přivedli, pracoval bratr Cadfael na zelinářské zahrádce u opatových rybníčků. Bylo právě parné srpnové poledne, a kdyby byl bratr Cadfael měl k ruce dost lidí, pochrupovali by teď všichni ve stínu a dozajista by se nepotili na slunci. Jenže jeden z jeho pravidelných pomocníků ani neprošel noviciátem a už se mnišského poslání vzdal, aby odešel za starším bratrem, který bojoval v občanské válce o anglickou korunu na straně krále Štěpána, zatímco druhý se vyděsil postupu královského vojska, protože jeho rodina patřila k stoupencům Matyldiným, a než by zůstal v obleženém Shrewsbury, uchýlil se raději na rodinné sídlo v Cheshiru. A tak zůstal Cadfael na všechnu práci sám. Nejednou se však už v životě lopotil pod mnohem žhavějším sluncem a byl teď pevně odhodlán nenechat svoji zahrádku zpustnout, ať už vnější svět propadl sebevětšímu zmatku.

Počátkem léta roku 1138 dosáhla již bratrovražedná válka, i když dosud nepříliš tvrdá, svého druhého roku, ale zatím se nikdy nepřiblížila k Shrewsbury tolik jako nyní. Teď však její hrozba visela nad hradem a městem jako stín smrti. Přes to všechno se bratr Cadfael v myšlenkách upínal na život a na růst, a ne na zmar a válku, a ani v nejmenším netušil, že poklid života, jaký si zvolil, má brzy narušit jiné zabití, vyslovená vražda, zákeřná a odsouzeníhodná i v tak rozvrácených dobách.

Za normálních okolností by neměl mít v srpnu na zahradě tolik práce, ale mělo-li se všechno pořádně udělat, bylo toho na jednoho až dost, a opatství mu dokázalo nabídnout jediného pomocníka – bratra Athanasia, který byl hluchý a napůl senilní a vůbec se na něj nedalo spolehnout, že rozezná užitečnou bylinku od plevele, takže bratr Cadfael tu nabídku rázně odmítl. To už si mnohem radši zastane všechno sám. Musí si přichystat záhon, kam by zasadil pozdní kapustu na další sadbu, a zasít čerstvá semínka zeleniny, jaká dokáže přečkat zimu, a také sklidit hrášek a odstranit odumřelé suché lodyhy jarní sadby, které se budou hodit na krmivo a podestýlku. V dřevěné kůlně na bylinkářské zahrádce, jež byla jeho obzvláštní pýchou, měl také ve skleněných nádobách a v moždířích na policích naloženo na půl tuctu lektvarů, na které všechny musí alespoň jednou denně dohlédnout a přitom nezapomenout ani na bylinková vína, která si teď už sama pro sebe vesele bublají. Bylo také třeba sklidit léčivé bylinky a péči potřebovaly i všechny ty léky chystané na zimu.

Cadfael by byl ovšem za nic na světě nepustil sebemenší část svého království ze zřetele, ať už za hradbami opatství sebebezohledněji bojovali o anglický trůn královští příbuzní – bratranec a sestřenice Štěpán a Matylda. Jak teď zarýval kompost do kapustového záhonu a co chvíli pozvedl hlavu, viděl, že nad střechami opatství i nad městem a nad hradem za ním nehybně visí věchýtky kouře, a cítil palčivý zápach včerejších požárů. Ten stín a puch už visel nad Shrewsbury skoro měsíc, zatímco král Štěpán dupal a zuřil ve svém táboře před přední hradní bránou, jediným místem, jímž se mohl dostat do města suchou nohou, ledaže by se mu podařilo zmocnit se mostů, a v tvrzi se pevně držel William FitzAlan, starostlivě sledoval, jak mu docházejí zásoby, a zlostné hřímání přenechával svému nenapravitelnému strýci Arnulfovi z Hesdinu, který se nikdy nenaučil krotit svou udatnost umírněností. Obyvatelé města jenom sklopili hlavy, pozamykali dveře, zabednili své krámky, a pokud to jen trochu bylo možné, uprchli na západ do Walesu ke svým starým vlídným nepřátelům, z nichž šel rozhodně menší strach než ze Štěpána. Velšanům náramně vyhovovalo, že se Angličané bojí Angličanů – pokud se ovšem Matylda nebo Štěpán vůbec dali za Angličany pokládat! – a nechávají Wales na pokoji, a když si Angličané chtěli dál vesele válčit, Velšané vždycky ochotně podali uprchlíkům pomocnou ruku.

Cadfael si narovnal záda a setřel pot z hlavy opálené do barvy vyzrálého lískového oříšku, na níž měl vyholenou malou tonzuru. Vtom zahlédl almužníka, bratra Osvalda, jak k němu spěchá po cestičce, až se mu sukně třepetají, a za rameno před sebou vede asi šestnáctiletého chlapce v drsném hnědém kabátci a krátkých nohavicích, jaké nosí venkované. Hoch byl naboso, ale v pěkných kožených botách, a vůbec k té vzácné příležitosti pečlivě vymydlený a upravený. Poslušně se podroboval vedení bratra Osvalda a neklidně, pokorně klopil oči. Nejspíš se zase nějaká rodina pokouší skrýt svoje dítě do ústraní, aby si na ně žádná ze znepřátelených stran nemohla dělat nároky, pomyslel si Cadfael, a nikdo jí to ani nemůže mít za zlé.

„Potřebuješ asi pomocníka, bratře Cadfaele, tak tady máš mládence, který se nebojí těžké práce. Jistá dobrá žena z města ho přivedla k fortnýřovi a moc prosila, abychom ho přijali a vyučili na laického sluhu. Je to prý její synovec z Hencotu a nemá už rodiče. Přinesl si s sebou roční apanáž. Převor Robert souhlasí, abychom ho přijali, a v chlapecké ložnici je ještě místo. Do školy bude chodit s novici, ale slib složí, jen jestli si to sám bude přát. Tak co, vezmeš ho?“

Cadfael si chlapce se zájmem prohlížel, ale bez zaváhání souhlasil, celý šťastný, že se mu konečně nabízí někdo mladý, zdatný a ochotný. Mládeneček je to štíhlý, ale síly má zřejmě dost, stojí si tady energicky a pohyby má pružné. Hoch teď ostražitě vzhlédl zpod sestřižené kštice hnědých kučer a oči pod dlouhými řasami měl temně modré, chytré a jasné. Choval se pokorně a zdvořile, ale rozhodně nevypadal ustrašeně.

„Ze srdce rád tě vezmu,“ řekl mu Cadfael, „jestli se ti bude chtít pracovat tady se mnou na zahradě. Jakpak se jmenuješ, chlapče?“

„Godric, pane,“ odpověděl hoch tiše a stroze a zkoumal Cadfaela stejně vážně, jako si on prohlížel jeho.

„Tak dobrá, Godriku, však spolu jistě budeme dobře vycházet. Ale nejdřív by sis měl se mnou jít prohlédnout zahradu, podívat se, co všechno tu pěstujeme, a trochu přivyknout odloučenému životu. Bude ti to tady asi připadat trochu divné, ale jistě je tu bezpečněji než ve městě, a proto tě sem zřejmě tvá hodná teta také přivedla.“

Modré jasné oči na něj jen jedinkrát rychle pohlédly, ale hned se zas skryly za závojem řas.

„Nezapomeň přijít s bratrem Cadfaelem na nešpory,“ připomínal chlapci almužník. „A bratr Paul, co má na starosti novice, ti po večeři ukáže tvou postel a vysvětlí ti, jaké budeš mít povinnosti. Teď dávej pozor, co všechno ti poví bratr Cadfael, a pěkně ho poslouchej.“

„Ano, pane,“ odpověděl hoch ctnostně. Pod tím pokorným tónem jako by se však snažil, byť marně, prorazit pramínek smíchu. Jak bratr Osvald rychle odcházel, modré oči ho sledovaly, dokud nezmizel z dohledu, a pak se pátravě zadívaly na Cadfaela. Obličej měl hoch klidný, oválný, se širokými pevnými ústy, která se jistě ráda smála, ale rychle se zase vážně a střízlivě stáhla. I pro lidi obdařené veselou myslí nastaly teď těžké časy.

„Pojď, podíváš se, co tě čeká za práci,“ řekl Cadfael bodře, zarazil do země rýč a šel provést svého nového pomocníka po ohrazené zahradě a ukázat mu všechnu tu zeleninu, léčivé byliny, omamně a těžce vonící v poledním vzduchu, rybníčky a záhony hrášku, které se táhly skorem až k potůčku. Rané záhony už byly uschlé a všechna jejich úroda sklizená a na později vysévaných hrášcích těžce visely plné lusky.

„Tyhle lusky by se už měly dneska anebo zítra otrhat. V takovém vedru dokáží za den uschnout. A otrhané rostlinky se musí odstranit. Mohl bys to udělat za mě. Ale nevytrhávej je, vezmi na ně srp a usekej je nízko u země. Kořínky potom zaryjeme do země, je to dobré hnojivo.“ Cadfael mluvil na chlapce přátelsky a dobrosrdečně, aby mu pomohl překonat smutek a pocit nezvyku z té náhlé změny. „Kolik ti vlastně je, Godriku?“

„Sedmnáct,“ odpověděl za ním hoch chraptivě. Na sedmnáct let je trochu malý, možná by to s tím rytím měl zkusit raději později, vždyť zem, kterou teď Cadfael přerýval, se jen ztěžka obrací. „Ale žádné práce se nebojím,“ řekl chlapec, jako by uhodl, nač Cadfael myslí, a nebylo mu to po chuti. „Moc toho neumím, ale udělám všechno, jak mi řeknete.“

„To taky uděláš a můžeš rovnou začít s tím hráškem. Suché lodyhy nechávej stranou, budou se hodit jako podestýlka do stáje. A kořínky se navrátí do země.“

„Jako lidé,“ ozval se nečekaně Godric.

„Ano, jako lidé.“ Až příliš mnoho se jich teď předčasně vracelo do země v té bratrovražedné válce. Cadfael si všiml, jak chlapec téměř mimoděk otočil hlavu a zadíval se přes pozemky a střechy opatství k místům, kde se z oblaků kouře tyčily pobourané věže hradu. „Máš snad tam uvnitř někoho z příbuzných, dítě?“ zeptal se Cadfael jemně.

„Ne!“ odpověděl chlapec až příliš rychle. „Ale pořád na ně musím myslet. Po městě se povídá, že se dlouho neudrží, že zítra hrad možná padne. A přitom se zachovali správně! Vždyť král Jindřich přiměl před smrtí své šlechtice, aby uznali za jeho dědičku Matyldu, a oni jí všichni přísahali věrnost. Byla přece jeho jediným živým dítětem a měla se plným právem stát královnou. Ale když se trůnu zmocnil její bratranec kníže Štěpán a dal se korunovat, hodně těch pánů to pokorně přijalo a na všechny svoje přísahy zapomnělo. To přece není správné! A co je na tom pak špatného, když někdo věrně stojí za Matyldou? Jak mohou ti páni s klidným svědomím přecházet od jedné strany k druhé? Jak mohou ospravedlňovat nároky knížete Štěpána?“

„Ospravedlňovat snad není přesné slovo, jenže mezi pány jsou asi takoví, kteří proti Matyldě sice nic nemají, ale říkají si, ať jim spíš vládne muž než žena. A když muž, tak proč ne Štěpán, vždyť má k trůnu stejně blízko jako kdo jiný. Je přece vnukem krále Viléma, zrovna tak jako je jeho vnučkou Matylda.“

„Ale není synem posledního krále. A každopádně je následníkem po matce, a ta byla stejně tak žena jako Matylda, tak co je v tom potom za rozdíl?“ Mladý hlas ztratil svůj ostražitý nádech a zněl teď jasně a naléhavě. „Hlavní rozdíl je v tom, že Štěpán se sem přihrnul a sebral všechno, co chtěl, zatímco Matylda byla daleko v Normandii a netušila nic zlého. A když teď za ni polovina pánů znovu přísahala a přihlásila se k ní, je už pozdě, a co jiného z toho vzejde než krveprolití a smrt? Začíná to tady ve Shrewsbury, jenomže tím to neskončí.“

„Nevěříš ty mi až příliš, dítě?“ zeptal se bratr Cadfael mírně.

Hoch, který se mezitím chopil srpu a zručně a přesně se jím oháněl, se teď otočil a zadíval se na Cadfaela modrýma očima, náhle široce otevřenýma a důvěřivýma. „Věřím,“ řekl.

„A také mi věřit můžeš. Ale před ostatními drž jazyk za zuby. Jsme tady na bojišti, stejně jako lidé ve městě, a naše brány se před nikým nezavírají. Dostane se sem leckdo a v tak těžkých dobách si někteří z těch lidí mohou snažit vykoupit přízeň donášením. Někteří možná i vyhledávají různé historky, aby si přišli k penězům. Bude lepší, když si své názory necháš pro sebe, to budou určitě ve větším bezpečí.

Chlapec trochu poodstoupil a svěsil hlavu. Měl možná dojem, že ho Cadfael vyplísnil. Ale třeba si vůbec nic takového nemyslel. „Oplatím ti důvěru důvěrou,“ řekl mu Cadfael. „Podle mě si člověk mezi dvěma takovými vladaři moc nevybere, ale já věřím na dané slovo a věrnost. A teď už se honem dej do práce. Až budu hotov s tím kapustovým záhonem, přijdu ti pomoct.“

Díval se na chlapce, jak se s obrovskou vervou pouští do svého úkolu. Drsný kabátec měl hoch široce střižený, takže v něm jeho útlé tělo vypadalo jako balík látky převázaný v pase. Dost možná, že ho zdědil už obnošený po nějakém starším a mohutnějším příbuzném. V tomhle vedru dlouho nevydržíš tak rychle pracovat, kamaráde, pomyslel si Cadfael, a pak uvidíme!

Když přišel za svým pomocníkem na šustící políčko sluncem vyprahlých hráškových lodyh, byl hoch už v obličeji celý rudý, potil se a při každém máchnutí srpem hlasitě oddechoval, ale pilně se činil dál. Cadfael shrnul hromádku osekané nati ke kraji políčka a vážně řekl: „Nač by ses takhle týral? Vysvleč se do pasu a udělej si pohodlí.“ Sám už měl kutnu vyhrnutou nad kolena a teď si ji stáhl ze silných opálených zad a její záhyby si nechal volně splývat od pasu.

Na chlapce ta slova silně zapůsobila, ale nezachoval se podle nich. Na chvíli se zarazil v práci a pak odpověděl: „Je mi dost dobře i takhle!“ Řekl to s obdivuhodným klidem, ale o moc vyšším tónem, než když se před chvílí pokoušel mužně a chraptivě mluvit, a rázně pracoval dál, ale od límce mu po útlém krku a zaoblených tvářích pomalu stoupala vlna prudkého ruměnce. Že by to přece jen znamenalo, co už si Cadfael domýšlel? Ale co když se chlapec jen dělá starší, než je, trošičku mutuje a má ještě nejistý hlas? Anebo na sobě pod tím kabátcem nemá košili a stydí se před svým novým známým prozradit? Však jsou i jiné způsoby, jak to vyzkoušet. Lépe je přesvědčit se rovnou. Vždyť jestli se Cadfaelovo podezření potvrdí, bude třeba se nad celou věcí vážně zamyslet.

„Tamhle je volavka, už nám zase chce vyloupit líhně!“ zvolal Cadfael najednou a ukázal přes potok Meole, kde se brodil nic netušící pták a právě rozpínal obrovská křídla. „Hoď po něm kamenem, chlapče, máš k němu blíž než já!“ Volavka se tu sice objevila poprvé a ničím se neprovinila, ale pokud se Cadfael nemýlí, sotva jí hrozí nebezpečí.

Godric se na ni pozorně zadíval, popadl velký kámen a statečně jej zvedl. Mrštil paží nazad, celým svým útlým tělem se naklonil kupředu a spodem hodil kámen do mělčin k potoku. Kámen šplíchl do vody, až to volavku vyplašilo, ale dopadl notný kus od místa, kde stála.

„Tak vida!“ řekl si Cadfael tiše a hluboce se zamyslel.

V ležení, které se prostíralo po celé suché přístupové cestě k přední hradní bráně mezi širokými zákruty řeky Severn, se král Štěpán rozčiloval, vztekal a hodoval a oslavoval tak těch pár věrných ze Salopu – věrných alespoň jemu – kteří mu přišli nabídnout pomoc, a osnoval přitom pomstu všem, kdo se mu zpronevěřili a ani se neukázali.

Byl to mohutný, hřmotný, hezký a dost prostomyslný muž, světlovlasý a příjemného zevnějšku, ale teď, v této své osudové chvíli, zcela zaskočený rozporem mezi vlastní dobrosrdečností a trpkým pocitem křivdy. Říkalo se o něm, že je těžkopádný, ale když jeho strýc Jindřich zemřel a nezanechal po sobě dědice, jen dceru, která teď byla daleko ve Francii a navíc provdaná za francouzského velmože, jednal Štěpán jedinkrát v životě s obdivuhodnou rychlostí a přesností, nic nedbaje toho, jak otrocky se strýcovi vazalové sklonili před Jindřichovou vůlí a uznali Matyldu za královnu. Než vůbec stačili uvážit vlastní zájmy, natož se rozpomenout na zdráhavě skládané přísahy, přiměl Štěpán své budoucí poddané, aby ho dle jeho představ uznali za krále. Proč se tedy ten úspěšný tah najednou zvrtl? Štěpán to věru nemohl pochopit. Proč se polovina jeho vlivnějších poddaných, na čas zřejmě úplně strnulých do nehybnosti, najednou vzchopila k odporu? Že by se v nich ozvalo svědomí? Nebo tu sehrála roli nevole vůči králi, který se jim vnutil? Či snad pověrečná hrůza z krále Jindřicha, který měl tak blízko k Bohu?

Donucen brát své protivníky vážně a sáhnout ke zbrani, jednal Štěpán způsobem, jenž mu byl vlastní – tam, kde nebylo zbytí, tvrdě udeřil, ale kajícníkům velkoryse nechával otevřená vrátka, pokud by se chtěli vrátit. A co z toho vzešlo? Ušetřil je, a oni toho využili a ještě jím pohrdají. Když vytáhl na sever, kde se drželi vzbouřenci, dal jim přece možnost, aby se vzdali, aniž by byli potrestáni, a místní panstvo se od něj s opovržením odvrátilo. Ale zítřejší útok za svítání rozhodne o osudu shrewsburského vojska a všem navždycky ukáže, zač je toho loket. Jestli se mu shropshirští páni nechtějí podrobit po dobrém a odmítají projevit svou věrnost, přinutí je, že k němu poběží jako krysy, jenom aby si zachránili život. A pokud jde o Arnulfa z Hesdinu… Ten bude trpce litovat všech těch hrubostí a urážek, které provolával ze shrewsburských věží, ale moc času mu na lítost už nezbude.

K večeru zasedl král ve svém stanu na louce k poradě s Gilbertem Prestcotem, svým hlavním rádcem, jehož hodlal jmenovat rychtářem Salopu, a Willemem Ten Heytem, kapitánem vlámských žoldnéřů. Bylo to asi ve chvíli, kdy si bratr Cadfael s chlapcem Godrikem myli ruce a upravovali oděv, jak se chystali na nešpory. Když už mu místní páni nepřivedli na pomoc své poddané, musel se Štěpán opřít o Vlámy, a všichni je proto nenáviděli, ať už jako cizince či kruté žoldnéře, kteří bez zaváhání zapálili vesnici a opili se, přičemž klidně udělali oboje najednou. Ten Heyt byl urostlý vzhledný muž se světle zrzavými vlasy a dlouhými kníry. Ještě mu nebylo ani třicet, a už byl zkušený válečník. Prestcote byl klidný, málomluvný, už více než padesátiletý rytíř, zkušený a strašlivý v boji a uvážlivý v radách, člověk, jenž nerad zacházel do krajností, ale teď také radil k co největší přísnosti.

„Vaše Milost se snažila chovat co nejvelkoryseji, ale její velkorysosti bylo bezostyšně zneužito. Je na čase nastolit strach.“

„Nejprve musíme dobýt hrad a město,“ odpověděl král suše.

„S tím už může Vaše Milost napevno počítat. Síly, které jsme připravili na ráno, nám otevřou cestu do Shrewsbury. A jestli tam útok vůbec přežijí, může potom Vaše Milost naložit s pány FitzAlanem, Adeneym a Hesdinem, jak jen uzná za vhodné. Na prostých vojácích už tolik nezáleží, ale i tady bych vám radil, abyste jim dal za vyučenou.“

Král se zřejmě spokojí pomstou na těch třech, kteří tu vedli vzpouru. Vždyť William FitzAlan vděčil za úřad salopského rychtáře Štěpánovi, a přece se přidal k jeho sokyni a držel pro ni hrad. Ke zradě se připojil i nejvlivnější z FitzAlanových lenních pánů Fulke Adeney a z celého srdce FitzAlana podpořil. A Hesdin sám sebe znovu a znovu odsuzoval vlastními drzými slovy. Ostatní jsou jen pěšáci, početní, ale už méně důležití.

„Pokud jsem slyšel, povídá se po městě, že FitzAlan poslal ženu a děti pryč, ještě než jsme uzavřeli ze severu cestu z města,“ řekl Prestcote. „Ale Adeney má přece také dítě, dceru, a ta je snad pořád ještě uvnitř. Ženy prý z hradu odvedli co nejdřív.“

Prestcote sám pocházel ze zdejšího hrabství a místní pány znal alespoň jménem a ledacos o nich věděl. „Adeneyho dcera byla prý už v dětství zasnoubena se synem Roberta Beringara z Maesbury u Oswestry. Obě rodiny tam sousedí svými pozemky. Zmiňuji se o tom jen proto, že vás teď Hugh Beringar z Maesbury žádá o slyšení. Využijte ho, jak jen uznáte za vhodné, Vaše Milosti, ale až dodnes bych ho pokládal za FitzAlanova člověka a vašeho nepřítele. Přijměte ho a posuďte sám. Jestli převlékl kabát, proč ne, má pod svým velením dost lidí a mohl by nám být užitečný, ale příliš bych mu to neusnadňoval.“

Do královského stanu vstoupil důstojník stráže a čekal, až bude vyzván, aby promluvil. Byl to Adam Courcelle, jeden z hlavních Prestcotových leníků a jeho pravá ruka, zkušený, asi třicetiletý voják.

„Vaše Milost tu má další návštěvu,“ řekl, když se k němu král obrátil a vzal ho na vědomí. „Dámu. Chcete ji přijmout jako první? Nemá se zde zatím kde ubytovat a vzhledem k tomu, jak je pozdě… Říká, že se jmenuje Aline Siwardová a že její otec, kterého teprve nedávno pochovala, patřil vždy k vašim stoupencům.“

„Čas kvačí,“ řekl král. „Ať vstoupí oba a dáma nechť má první slovo.“

Courcelle ji přivedl za ruku před krále, se vší úctou a obdivem, a dívka si věru zasloužila pozornosti každého muže. Byla štíhlá a plachá, určitě ne víc než osmnáctiletá, a ve strohém smutečním oblečení a bílém čepci, z něhož se uvolnilo pár pramínků zlatých vlasů a rámovalo jí tváře, vypadala ještě mlaději a dojemněji. Měla v sobě jakousi hrdou ostýchavou důstojnost dítěte. Když se uklonila před králem, velké oči barvy tmavých kosatců se jí rozšířily údivem nad jeho sličným mužným zjevem.

„Madame,“ oslovil ji Štěpán a vztáhl k ní ruku, „právě jsem se dozvěděl, jaká ztráta vás postihla, a je mi to nesmírně líto. Pokud vás mohu jakkoli ochránit, poroučejte, prosím.“

„Vaše Milost je velmi laskavá,“ řekla dívka tiše a uctivě. „Osiřela jsem a zbyla jsem jediná z naší rodiny, kdo vám teď může projevit oddanost a věrnost, kterou vám dlužíme. Dělám jen to, co by si byl přál můj otec, a nebýt toho, že se tak těžce rozstonal a zemřel, byl by přišel sám anebo bych přišla já již dříve. Dokud Vaše Milost nedospěla ke Shrewsbury, neměli jsme příležitost předat vám klíče od dvou našich rodinných hradů. Proto vám je předávám nyní.“

Za dívkou vstoupila do stanu její komorná, klidná mladá žena asi o deset let starší než její paní, a zůstala stát opodál. Teď přistoupila k Aline, podala jí klíče a Aline je obřadně vložila do rukou králi.

„Můžeme nabídnout Vaší Milosti pět rytířů a přes čtyřicet ozbrojenců, ale zatím jsem je všechny nechala jako posádku doma, protože tak by mohli být Vaší Milosti prospěšnější.“ Dívka vypočítávala veškeré svoje vlastnictví a vyjmenovávala kastelány. Vyznělo to, jako když dítě přednáší nějakou úlohu, kterou se naučilo nazpaměť, přesto však působila Aline důstojně a vážně jako generál na bitevním poli. „Ještě něco bych vám však měla říct, i když je to pro mne velmi bolestné. Mám bratra, který by za mne měl vykonávat tuto povinnost a službu.“ Hlas se jí trochu zachvěl, ale statečně se ovládla. „Když koruna připadla Vaší Milosti, přiklonil se můj bratr Giles na stranu Matyldy a po prudké hádce s mým otcem odešel z domova a přidal se k jejím lidem. Nevím, kde teď je, i když se nám donesly pověsti, že se za ní vydal do Francie. Nedokázala bych zamlčet Vaší Milosti ten rozkol v naší rodině, který mne trápí stejně, jak mrzí jistě i vás. Doufám, že proto neodmítnete, co vám přináším, a budete to podle libosti užívat, jak by si byl přál můj otec a jak si to přeji i já.“

Zhluboka si povzdechla, jako by z ní spadla veliká tíha. Král byl okouzlen. Přitáhl si ji za ruku a vřele ji políbil na tvář. Stačilo se jen podívat na Courcella a bylo vidět, jak svému králi tu příležitost závidí.

„Bůh chraň, dítě, abych ti sebeméně přitížil ve tvém soužení, nebo ti je nepomohl ze všech svých sil trochu ulehčit. Z celého srdce přijímám tvoji věrnost, která je mi stejně drahá, jako kdyby mi ji projevil hrabě, a děkuji ti za všechno úsilí, které jsi vynaložila, abys mi pomohla. Ale teď mi pověz, jak mohu sloužit já tobě, protože tady ve vojenském táboře se nikde ubytovat nemůžeš, a jak jsem slyšel, zatím sis žádné bydlení neobstarala. A přitom bude brzy večer.“

„Myslela jsem si, pane, že bych se mohla ubytovat v hostinském domě opatství, jestli seženeme loďku, na které bychom se převezly přes řeku,“ odpověděla dívka pokorně.

„Samozřejmě že ti zajistíme bezpečný doprovod přes řeku a že požádáme opata, aby ti poskytl útočiště v jednom z domů pro hosty. Alespoň tam budeš v soukromí a přitom pod ochranou, dokud nebudeme moci postrádat někoho, kdo by tě bezpečně doprovodil domů.“ Král se rozhlédl po nějakém ochotném poslovi a neušlo mu, jak dychtivě a horlivě se tváří Adam Courcelle. Byl to mladý muž s lesklými kaštanovými vlasy a stejně živýma hnědýma očima, který dobře věděl, že se těší králově oblibě. „Adame, doprovodil bys slečnu Siwardovou a postaral se o její bezpečné ubytování?“

„Ze srdce rád, Vaše Milosti,“ odpověděl Courcelle nadšeně a rychle nabídl dámě ruku.

Hugh Beringar si prohlížel dívku, která procházela kolem něj s rukou trpně vloženou do sevření široké hnědé ruky a s očima sklopenýma. Věrně splnila svoje poslání a v drobném jemném obličeji s neúměrně vysokým ušlechtilým čelem měla teď unavený a smutný výraz. Jak stál Beringar před královským stanem, vyslechl každé slovo jejího rozhovoru s králem. Dívka jako by se teď měla co chvíli rozplakat, vypadala jako malá holčička, která má za sebou těžkou zkoušku, jako mladičká nevěsta, nastrojená, aby předvedla svoje bohatství a vznešený původ, a po ujednání transakce rychle zas vykázaná do dětského pokoje. Králův důstojník vedle ní opatrně našlapoval jako podrobený dobyvatel, a nebylo ani divu.

„Pojďte dál, král vás očekává,“ uslyšel Beringar hrdelní hlas Willema Ten Heyta, otočil se a shýbl hlavu pod plachtovinu stanu. Mohutného mužného krále téměř zahalovalo přítmí.

„Jsem zde, můj pane,“ řekl Hugh Beringar a hluboce se uklonil. „Hugh Beringar k vašim službám se vším, co na světě má. Mé vojsko není početné, jen šest rytířů a asi padesát ozbrojenců, ale polovina z nich jsou lučištníci a velmi zruční. A všichni teď patří vám.“

„Vaše jméno, pane Beringare, je nám dobře známo,“ opáčil král suše. „I váš majetek. Méně už je nám známo, že by to všechno snad mělo sloužit naší věci. Pokud jsem o vás slyšel, byl jste až zcela donedávna spojencem FitzAlana a Adeneyho, kteří nás zradili. A změna ve vašem cítění přichází poněkud pozdě. Jsem v těchto končinách už asi čtyři týdny, a ještě jsem od vás neslyšel slovo.“

„Vaše Milosti,“ řekl Hugh Beringar, který se nikterak nepokoušel spěšně omlouvat a nedával na sobě ani v nejmenším znát rozpaky nad tímto chladným přijetím, „od dětství jsem pokládal muže, které teď zcela pochopitelně jmenujete jako zrádce, za skvělé šlechtice a své přátele, a nikdy mé přátelství nezklamali. Vaše Milost je jistě natolik spravedlivá, aby uznala, že člověk, jako jsem já, který nikdy nepřísahal nikomu věrnost, si musí dobře promyslet, kterou cestou se dá, má-li ji zvolit jednou provždy. Je přece nepochybné, že dcera krále Jindřicha má oprávněné nároky, a těžko mohu pokládat za zrádce někoho, kdo se ujal její věci, i když bych mu snad mohl vyčítat, že porušil přísahu složenou vám. Pokud jde o mne, zdědil jsem své panství teprve před několika měsíci a zatím jsem nikomu věrnost nepřísahal. Řádně jsem uvážil, komu chci sloužit. A jsem zde. Ti, co se k vám hrnou bez rozmyšlení, vás mohou stejně lehce opustit.“

„A vy snad nic takového neuděláte?“ zeptal se král skepticky. Kriticky a pozorně si prohlížel tohoto smělého a možná až příliš výmluvného mladého muže. Rozhodně to není žádný silák, spíš střední postavy a štíhlý, ale pohyby má vyrovnané a sebejisté a dost možná, že to, co mu chybí na statnosti a výšce, dokáže vynahradit svižností a pohotovostí. Bude mu tak dvaadvacet třiadvacet let a je snědý, s útlým bystrým obličejem a hustým huňatým tmavým obočím. Nevyzpytatelný chlapík, z jehož výrazu se dá jen stěží odhadnout, co se děje za těma hluboko posazenýma očima. Jeho přímá řeč může být upřímná, ale také jen vypočítaná. Vypadá natolik chytře, že jistě dokáže odhadnout, do čeho jde, a domyslet si, že smělým jednáním krále nepopudí.

„Rozhodně ne,“ odpověděl teď Beringar pevně. „Ale mým slovům věřit nemusíte. Měl bych vám je spíš dokázat. Jsem tu, abyste si mne vyzkoušel, Vaše Milosti.“

„Své vojsko jste s sebou nepřivedl?“

„Mám s sebou jenom tři muže. Nepřipadalo by mi moudré nechávat pěkný hrad střežený jen poloviční posádkou, a vám bych také příliš neposloužil, kdybych po vás žádal, abyste tu živili dalších padesát mužů, a nepřivezl navíc žádné zásoby. Stačí jen, aby Vaše Milost řekla, kde moje služby potřebuje, a stane se, jak si přejete.“

„Ne tak zhurta,“ zarazil ho král. „I druzí potřebují čas a trochu zamyšlení, než vás obejmou, mladíku. Před časem jste byl přítelem a důvěrníkem FitzAlanovým.“

„To jsem byl. A stále ještě proti němu nic nemám, jen to, že volil jinou cestu než já.“

„A pokud jsem slyšel, jste zasnouben s dcerou Fulka Adeneyho.“

„Ani nevím, jak na to odpovědět – jsem, anebo býval jsem! Časy se změnily a s nimi mnohé dávno uzavřené úmluvy, pro ostatní i pro mne. Nevím už ani, kde se ta dívka vynachází a jestli dohoda ještě platí.“

„Na hradě už prý žádné ženy nezůstaly,“ řekl král a pozorně si Beringara prohlížel. „FitzAlanova rodina je pravděpodobně dávno pryč, možná že i za hranicemi země. Ale o Adeneyho dceři se proslýchá, že se ukrývá někde ve městě. Nebylo by pro mne zvlášť nepříjemné,“ dodal král s jemným důrazem, „kdybych měl pod svou ochranou dámu, která má takovou cenu – aspoň pro případ, že bych sám najednou musel změnit plány. Patřil jste přece k přátelům jejího otce a měl byste vědět, kde by se mohla schovávat. Až pronikneme do města, bude hlavně na vás, abyste ji našel.“

Mladý muž pohlížel na krále s nevyzpytatelným výrazem a v chytrých černých očích mu blesklo porozumění, ale nic víc, souhlas ani odpor, ba ani přiznání, jak si uvědomuje, že se mu dostalo úkolu, na jehož splnění může odviset, zda ho král přijme mezi své lidi a věnuje mu přízeň. S nic neříkajícím výrazem a bezelstně teď odpověděl: „To také zamýšlím, Vaše Milosti. Chystal jsem se k tomu, hned když jsem přijel z Maesbury.“

„Můžete tedy setrvat, dokud nepadne město, ale žádnou naléhavou práci pro vás nemáme,“ řekl král obezřele, ale bylo vidět, že je spokojen. „Kde vás najdu, kdybych si vás chtěl povolat?“

„Rád bych se ubytoval v hostinském domě opatství, pokud tam budou mít místo,“ odpověděl Beringar.

Chlapec Godric stál při nešporách mezi žáky a novici, až úplně vzadu mezi těmi nejméně významnými a poblíž světských věřících, kteří žili na zdejším břehu řeky a ještě pořád měli do tohoto útočiště otevřenou cestu. Když se po něm bratr Cadfael ohlédl, napadlo ho, jak je tam malý a opuštěný a jak mu tvář, v bylinkářské zahrádce jasná a kurážná, v kostele zvážněla. Snášela se noc, první noc, kterou má strávit v tomto příbytku. A Godric ani netuší, že o něj bude postaráno lépe, než se domnívá, a že když všechno dobře dopadne, nebude ani muset podstoupit zkoušku, na niž se v duchu připravuje, rozhodně alespoň ne tento večer. Bratr Paul, který měl na starosti novice, pečoval již o dost mládenců a jen uvítal, že mu jednoho z nich někdo energicky odvede.

Cadfael si svého chráněnce vyžádal po večeři, poté co s radostí pozoroval, jak se hoch vydatně krmí. Chlapec si zřejmě dodává sil, aby dokázal čelit všem obavám a nejistotám, které ho trápí, a je dost rozumný, aby na duševní zápas posílil tělo. Cadfael mu položil ruku na rameno a odváděl si ho z jídelny, potěšen, s jakou úlevou k němu hoch u stolu vzhlédl a jak ho hned poznal.

„Pojď, až do večerní pobožnosti máme čas a venku je příjemně chladno. Nemusíš tady zůstávat, ledaže by sis to přál.“

Chlapec Godric si nic takového nepřál, byl celý šťastný, že může uniknout do letního večera. Pomalu spolu šli k rybníčku a k bylinkářské zahrádce a chlapec poskakoval vedle Cadfaela a vesele si pohvizdoval. Náhle však zmlkl.

„Měl jsem se prý po večeři hlásit u bratra Paula, který má na starosti novice. Opravdu s vámi smím jít?“

„Neboj se, dítě, všechno je s božím požehnáním domluveno. Promluvil jsem si s bratrem Paulem a dobře jsme se shodli. Jsi přece můj pomocník a já jsem za tebe odpovědný.“ Vstoupili do zahrady mezi vysokými hradbami, a jak se octli v tom zvláštním tajemném sladkém světě, náhle je obklopily a pohltily sluncem prosycené vůně – rozmarýnu, tymiánu, fenyklu, kopru, šalvěje a levandule. I teď, za chladného večera, se tu drželo sluneční teplo, těžké a provoněné. Nad hlavami jim kroužili rorýsi a radostně vykřikovali.

Bratr Cadfael s Godrikem došli k dřevěné kůlně, jejíž olejem napuštěné dřevo sálalo příjemným teplem. Cadfael otevřel dveře. „Tady budeš spát, Godriku.“

U zadní stěny místnosti stálo nízké, pečlivě upravené lůžko. Hoch se na ně užasle podíval a pod Cadfaelovým sevřením se zachvěl.

„Mám tu naložené všechny ty léky. Na některé se musí pravidelně dohlížet, dokonce časně zrána, a kdyby se o ně nikdo nestaral, zkazily by se. Ukážu ti všechno, co dělat, není to nic tak moc těžkého. Tady máš postel a tady špehýrku, kterou si můžeš na noc otevřít, abys měl trochu čerstvého vzduchu.“ Hoch se přestal chvět, modré oči měl najednou velké a zpytavé a upřeně se díval na Cadfaela. Na rtech jako by mu vyvstával maličký úsměv, ale ve tváři se mu zračilo i trochu uražené pýchy. Cadfael se obrátil ke dveřím a ukázal mu těžkou petlici, na kterou se zavíraly dveře zevnitř a zvenčí. Když petlice zapadla do zástrčky, nedaly se už otevřít. „Můžeš se tu schovat před světem i přede mnou, dokud zas mezi nás nebudeš chtít přijít.“

Chlapec Godric, jenž vůbec chlapcem nebyl, se teď díval na Cadfaela vyčítavě, zpola uraženě, zpola šťastně a hlavně s nesmírnou úlevou.

„Jak jste to poznal?“ zeptala se dívka a bojovně vystrčila bradu.

„Jak bys byla obstála v chlapecké ložnici?“ mírně opáčil v odpověď Cadfael.

„Nějak bych to dokázala. Chlapci zrovna moc chytrosti nepobrali, ošálila bych je. A pod takovouhle hradbou,“ řekla a ukázala na záhyby široké tuniky, „vypadají všechna těla stejně. A muži jsou slepí a hloupí.“ Zasmála se, když viděla, jak klidně se na to Cadfael tváří, a najednou byla velice ženská a ve své veselosti a radosti nesmírně hezká. „Na vás to ale neplatí! Jak jste to poznal? Tolik jsem se snažila a myslela jsem, že jsem ve všech zkouškách obstála. Co jsem pokazila?“

„Vedla sis velmi dobře,“ konejšil ji Cadfael. „Jenže já byl čtyřicet let ve světě, dítě, a než jsem oblékl mnišskou kutnu a na sklonku života se usadil tady v té sladké zeleni, procestoval jsem celý svět. Co jsi pokazila? Neměj mi to za zlé, a když ti to povím, ber to jak o dobrou radu spojence. Když ses při řeči rozčilila a vložila se do toho celým svým srdcem, hodně ti stoupl hlas. A také si musíš dávat pozor, aby ti nepřeskakoval, když se pokoušíš zakrýt změnu. To se dá snadno naučit, až budeme mít čas, ukážu ti to. A když jsem ti potom řekl, aby ses svlékla a udělala si pohodlí – hlavně se v takových chvílích nečervenej, děvče, to jsem hned věděl své – samozřejmě že jsi odmítla. A když jsem tě nakonec požádal, abys hodila kamenem přes potok, rozmáchla ses, jako to dělají děvčata, a mrštila jím zespodu. Kdypak jsi viděla chlapce, aby takhle házel? Dokud se to pořádně nenaučíš, nenech se od nikoho přemluvit, abys po něčem házela. Hned by ses tím prozradila.“

Cadfael nad ní trpělivě a tiše stál, neboť se vrhla na lůžko a seděla tam s hlavou v dlaních. Nejprve se dala do smíchu a pak do pláče a pak se smála a plakala zároveň, a on ji celou tu dobu nechával být, neboť se snažila ovládnout stejně jako muž zmítaný mezi vítězstvím a prohrou a statečně zvažující své výsledky. Teď už věřil, že je jí sedmnáct a že je to kvetoucí a velmi hezká mladá žena.

Když se uklidnila, osušila si hřbetem ruky oči, bystře vzhlédla a usmála se na něj jako sluníčko prozařující duhu. „A myslel jste to vážně?“ zeptala se ho. „Že jste za mne zodpovědný? Já přece říkala, že vám důvěřuji až do krajnosti.“

„Dcero milá,“ odpověděl jí Cadfael trpělivě, „co také mohu jiného dělat než ti co nejlépe sloužit a postarat se, aby ses odsud dostala zdráva, ať už chceš odejít kamkoliv?“

„A přitom ani nevíte, kdo jsem,“ řekla užasle. „Kdopak tady teď důvěřuje druhému?“

„Proč by mi mělo tolik záležet na tom, jak se jmenuješ, dítě? Nestačí snad, že se sem ke mně uchýlila ovečka, aby překonala bouři a šťastně se dostala ke svým? Pověz mi jen to, co mi povědět chceš, nic víc po tobě nežádám.“

„Nejraději bych vám pověděla všechno,“ řekla dívka prostě a vzhlédla k němu očima širokýma a jasnýma jako obloha. „Můj otec je teď buď na hradě v Shrewsbury, kde mu hrozí smrt, anebo prchá, aby si spasil život, s Williamem FitzAlanem na Matyldino panství do Normandie a co chvíli se za ním mohou s křikem hnát jeho pronásledovatelé. Já jsem břemenem pro každého, kdo se se mnou spřátelí, a jakmile se zjistí, že jsem zmizela z míst, kde bych měla být, vypukne honba i na mne, neboť mě chtějí jako rukojmí. Mohla bych být nebezpečná i vám, bratře Cadfaele. Jsem dcera nejbližšího FitzAlanova spojence a přítele. Jmenuji se Godith Adeneyová.“

Chromý Osbern, který se narodil s oběma nohama zakrnělýma, ale dokázal neuvěřitelně rychle lézt po rukách opatřených dřevěnými destičkami a tahat za sebou seschlá kolena na malém vozíčku, byl nejskromnějším královým přívržencem. Obvykle sedával u hradních bran ve městě, ale včas své teď tak nebezpečné stanoviště vyklidil a zkoušel štěstí na samém kraji vojenského tábora, tak blízko, jak mu jen bylo dovoleno od hlavní strážnice, kudy vcházeli a vycházeli nejmocnější páni. O králi se dobře vědělo, že je štědrý, i když jistě ne ke svým nepřátelům ve zbrani, a Osbern si tu přišel na své. Vysocí důstojníci měli zřejmě až dost svých starostí, než aby věnovali jedinou myšlenku nebo dokonce almužnu žebrákovi, ale někteří z těch, kdo pochopili, kam se přiklání štěstí, a s notným zpožděním se přišli ucházet o přízeň, byli ochotni jako úlitbu Bohu přistrčit něco chudákovi, a prostí lučištníci a dokonce i Vlámové, když měli volno a dobrou náladu, hodili tu a tam Osbernovi pár mincí anebo zbytky jídla.

Osbern měl svůj vozík hluboko zastrčený do závětří zpola vzrostlého mlází poblíž strážnice, kde občas dostal kůrku chleba anebo něco k pití a v noci se mohl ohřát u ohně. I za srpnových letních nocí bývá po horkých dnech chladno, zvlášť když má člověk na sobě jenom pár hadrů, a tak byl oheň Osbernovi dvojnásob vítaný. Strážci částečně zakrývali oheň drny, aby nevyšlehoval, ale nechávali si dost světla, v němž by si mohli dobře prohlédnout každého, kdo sem přicházel za tmy.

Byla skorem půlnoc, když se Osbern najednou probudil z neklidného spánku, a když se zaposlouchal, co ho to vlastně vyrušilo, zaslechl, jak se vlevo za ním směrem k přední hradní bráně, ale dost stranou hlavní cesty, rozhrnuly keře. Kdosi sem přicházel od města, rozhodně ne od hlavní brány, ale kradmo a oklikou po břehu řeky. Osbern znal město stejně dobře jako svou mozolnatou dlaň. Buď se sem blíží zvěd, který přichází z obhlídky – ale proč by se potom tak tajně plížil do tábora? Anebo se někdo vykradl z města jedinou druhou cestou hradbami po této straně, brankou vedoucí dolů k řece.

Z křoví vyklouzla temná postava, z níž Osbern postřehl spíš jenom pohyb, a tiše, přikrčeně přešla k strážnici. Na pokyn stráže se muž rázem zarazil a zůstal stát jako přimrazený, i když dychtivě, a Osbern zahlédl nezřetelný obrys štíhlého těla, těsně zahaleného do černého pláště, takže byl vidět jen bledý obličej. Hlas, který odpověděl na výzvu stráže, byl mladý, nervózně zvýšený, až bolestně vyděšený a přitom zoufale naléhavý.

„Snažně prosím o přijetí! Nejsem ozbrojen! Zaveďte mne ke svému důstojníkovi. Musím mu něco sdělit – je to v zájmu krále…“

Strážci ho zatáhli dovnitř a nešetrně ho prohlédli, zda u sebe nemá zbraň, ale co si s ním říkali, Osbern neslyšel. Jisté však bylo, že muž dosáhl svého. Odvedli ho do tábora a tam zmizel ve tmě.

Osbern už neusnul, chlad pozdní noci mu citelně pronikal ubohými hadry. Mít jednou takový plášť, pomyslel si, jak se třásl zimou. Kéž by mi ho Bůh seslal! A přece se i člověk zahalený do tak krásného oděvu celý chvěl a jeho třesoucí se hlas prozrazoval strach, ale i žhavou naději. Zvláštní setkání, ale chudáku žebrákovi málo platné. Nevyneslo mu nic, alespoň do chvíle, kdy toho muže spatřil podruhé, jak se vynořuje ze stinných uliček tábora a znovu se zastavuje u brány. Vykračoval si teď svižněji a delšími kroky a už se tak bojácně nekrčil. Přinášel si z tábora jakési znamení, které stačilo, aby ho strážci netknutého a nezraněného propustili ven stejnou cestou, jakou sem přišel. Osbern zaslechl jen pár slov: „Musím se honem vrátit, nikdo nesmí mít podezření… Mám své rozkazy…“

Třeba bude teď ve štědrém rozpoložení, už z vděčnosti, že se mu dostalo jakési milosti, pomyslel si Osbern, rychle k muži popojel a prosebně k němu vztáhl ruku.

„Pro lásku boží, pane. Jestli k vám on byl milostiv, slitujte se nad chudákem!“

Zahlédl záblesk bledého obličeje, teď už mnohem klidnějšího, a zaslechl dlouhý vzdech úlevy a naděje. V té chvíli ozářil plamínek táborového ohně zdobnou kovovou sponu, spínající u krku plášť. Z temných záhybů látky se vynořila ruka a hodila do natažené dlaně minci. „Zítra se za mne pomodli,“ řekl cizinec tiše a zadýchaně a odešel stejnou cestou, jakou sem přišel. Než mu Osbern stačil poděkovat za almužnu, zmizel muž v mlází.

Ještě ani nezačalo svítat, a Osberna opět cosi zburcovalo z neklidného spánku. Spěšně zalezl dál do křoví, co nejdál od lidí. Neboť třebaže byl ve vzduchu zatím jen příslib jasného svítání, v královském táboře už bylo rušno, i když se tam vše odehrávalo tiše a spořádaně a Osbern spíš jen vytušil, než slyšel, jak tam muži nastupují, řadí se a naposled ještě prohlížejí zbraně. Ranní vzduch jako by se zachvíval dusotem oddílů, a přece nebylo slyšet ani hlásky. A to už se od jedné zátočiny Severnu k druhé, po šíji, která jediná tvořila přístup po souši do města, začal valit nepřetržitý proud pohybu, děsivý a přitom vzrušující. To vojska krále Štěpána vyrazila a sešikovala se k poslednímu úderu na hrad Shrewsbury.

[II]

Dlouho před polednem už bylo po všem, brány podpálené zažehlým chrastím a pobořené, opevnění jedno po druhém dobyto, poslední vzdorní lučištníci zahnáni z hradeb a věží a nad pevností i městem visel těžký příkrov kouře. V ulicích nebylo vidět člověka, ba ani pes se tu nehnul. Jakmile začal útok, všichni muži se svými ženami, celými rodinami i zvířaty se skryli za zamčenými a zatarasenými dveřmi a přikrčeni, s ušima napjatýma naslouchali hřmotu, řinčení a vřavě bitvy. Dlouho se však nebojovalo. Posádka už byla téměř vysílená, špatně zásobená a značně prořídlá – pokud měl někdo vůbec možnost, zběhl. Všichni byli přesvědčeni, že další tvrdý útok postihne město. Shrewsburští kupci čekali se zatajeným dechem, kdy začne nevyhnutelné plenění, a zhluboka si oddechli, když je zakázal sám král – ne snad že by svým Vlámům nepřál trochu kořisti, ale nechtěl, aby se od něj vzdálili. I král je zranitelný, a octl se teď v nepřátelském městě, kde ještě zdaleka nebyl nastolen klid. Navíc se chtěl co nejdříve vypořádat s posádkou hradu a hlavně s FitzAlanem, Adeneym a Arnulfem z Hesdinu.

Štěpán prošel po kouřícím, odhozenými zbraněmi pokrytém a zakrváceném nádvoří do hradní síně a vyslal Courcella a Ten Heyta s naléhavým rozkazem, aby mu byli předvedeni vůdci povstání. Prestcote stál vedle něj, v rukou nového poručíka už byly klíče a uvažovalo se o odměně pro královské vojsko.

„Nakonec to všechno Vaši Milost ani nepřišlo draho,“ poznamenal Prestcote kriticky. „Jistě, ztráty na životech tu byly. A pokud jde o peníze – celé to zdržení bylo dost nákladné, ale hrad je nepoškozený. Stačí trochu opravit hradby a zasadit nové brány… Tuhle pevnost už nikdy nemusíte ztratit a podle mne za dobytí rozhodně stála.“

„Uvidíme,“ řekl král zamračeně a vzpomněl si na Arnulfa z Hesdinu, jak provolával z hradních věží všechny ty svoje urážky. Jako by toužil po smrti!

Vstoupil Courcelle. Přilbu měl sundanou a kaštanové vlasy mu svítily. Slibný důstojník, bystrý, nesmírně silný v boji muže proti muži a rozhodný vůči svým vojákům. Štěpánovi se zamlouval. „Tak co, Adame? Snad nám nezmizeli? Nebudeš mi přece tvrdit, že se FitzAlan krčí někde ve stodole jako vyděšený sluha?“

„Ne, Vaše Milosti, to jistě ne,“ odpověděl Courcelle sklíčeně. „Pročesali jsme tvrz od půdy až po podzemní kobky a ujišťuji vás, že nám nic neuniklo. Ale FitzAlan se ztratil. Poskytněte nám trochu času a přesně vám zjistíme, v který den, v kterou hodinu a kudy utekli a co měli v úmyslu…“

„Měli?“ zlostně vybuchl Štěpán, jemuž neušlo to množné číslo.

„Ano, Adeney je s ním. Není pochyby, že utekli oba. Lituji, že přináším Vaší Milosti takové zprávy, ale bohužel je to pravda.“ A Courcellovi se musí přiznat, že měl odvahu s tou pravdou přijít. „Zato jsme dostali Hesdina,“ hlásil teď králi. „Ten tu pořád ještě je. Zraněný, ale neřekl bych, že je stále tak statečný, jako když Vaše Milost byla ještě daleko a on se tu naparoval z hradu.“

„Přiveď mi ho,“ nařídil král, znovu rozzuřený, že připustil, aby mu dva z jeho úhlavních nepřátel proklouzli mezi prsty.

Vstoupil Arnulf z Hesdinu. Těžce kulhal a od zápěstí a kotníků mu visely těžké řetězy. Byl to statný brunátný muž, téměř šedesátník, špinavý od prachu, kouře a krve. Dva Vlámové ho srazili na kolena před krále. Arnulf z Hesdinu se tvářil strnule a vystrašeně, ale stále ještě vzdorně.

„Tak co, už jsi zkrotl?“ vítězoslavně se ho zeptal král. „Kampak se poděla tvoje opovážlivost? Ještě před dvěma dny jsi měl plno řečí, a teď mlčíš? Anebo snad chceš spustit novou písničku?“

„Vaše Milosti,“ vypravil ze sebe jen ztěžka Hesdin slova, která se mu tak příčila. „Vy jste vítězem a já, vydán vám na milost a nemilost, klečím u vašich nohou. Bojoval jsem však proti vám spravedlivě a předpokládám, že se mnou bude čestně naloženo. Jsem anglický a francouzský šlechtic. Potřebujete přece peníze a já snad stojím za šlechtické výkupné, a také vám je zaplatím.“

„Pozdě teď na mne sladce mluvíš, když jsi celou tu dobu, kdy mezi námi stály hradby, nahlas vykřikoval nejhrubší urážky. Přísahal jsem si tehdy, že tě to bude stát život, a také si ho od tebe vezmu. Za nějaké šlechtické výkupné ho zpátky nedostaneš. Hned ti však povím, jakou bych si stanovil cenu. Kde je FitzAlan? A kde Adeney? Pověz mi krátce, kde bych je mohl polapit, a radši se modli, ať se mi to povede, a potom možná – možná začnu uvažovat, jestli ti mám tvůj ubožácký život ponechat.“

Hesdin pohodil hlavou a zahleděl se králi přímo do očí. „Vaše cena je příliš vysoká,“ řekl. „O svých přátelích vám povím jen jedno – prchli, až když bylo všechno ztraceno. Víc ze mne nedostanete, ať mám žít, anebo zemřít. Jenom si vyražte na lov za tou ušlechtilou kořistí!“

„Však uvidíme!“ zvolal král rozzuřeně. „Uvidíme, jestli z tebe nedostaneme víc! Odveď ho, Adame, a předej Ten Heytovi, však ten si s ním už poradí. Máš čas do dvou hodin, Hesdine, buď nám povíš všechno, co víš o jejich útěku, anebo tě pověsím z cimbuří. Odveďte ho!“

Vlámové odvlekli Hesdina ještě po kolenou. Štěpán zůstal dopáleně sedět a hryzal si klouby na ruce. „Myslíš, že je to pravda, Prestcote, to jediné, co nám řekl? Že utekli, až když byla bitva ztracená? Pak jsou možná pořád ještě ve městě. Jak by se byli dostali ven? Určitě ne přední bránou, rovnou našimi řadami. Vždyť jsme první oddíly hned hnali k oběma mostům. Ti dva se určitě skrývají někde v tom vodou obklopeném městě. Najděte je!“

„K mostům se dostat nemohli,“ prohlásil Prestcote přesvědčeně. „A z města pak vede jediná další cesta, brankou k řece. Přes Severn by se nezpozorováni určitě nepřeplavili, a jistě ani neměli loďku. Pravděpodobně jsou schovaní někde ve městě.“

„Tak město prohledejte! Najděte je! Dokud je nebudu mít bezpečně v rukou, nesmí se začít plenit. Pátrejte všude, ale najděte je!“

Zatímco Ten Heyt a Vlámové seskupili zajatce a pod Prestcotovým vedením rozmístili novou posádku, Courcelle a další důstojníci pročesávali se svými lidmi město, zabezpečili oba mosty a začali prohledávat všechny domy a obchody uvnitř městských hradeb. Když už bylo zcela jasné, že město je dobyto, vrátil se král se svou tělesnou stráží do tábora a hněvivě čekal na zprávy o obou uprchlících. Po druhé hodině se k němu dostavil Courcelle.

„Vaše Milosti,“ spustil odvážně, „musím vám po pravdě ohlásit, že jsme neuspěli. Prohledali jsme každou ulici, vyslechli všechny úředníky i obchodníky ve městě a prohledali všechny domy. Město není nijak velké, a pokud se nestal nějaký zázrak, nedovedu si představit, jak se mohli ti dva nepozorovaně dostat za jeho hradby. Ale nenašli jsme je, ani FitzAlana, ani Adeneyho, nenarazili jsme na jedinou jejich stopu a nezaslechli o nich jediné slovo. Pro případ, že se snad přeplavili přes řeku a dostali se až za hlavní bránu opatství, vyslal jsem tím směrem rychlou hlídku, ale pochybuji, že o nich ještě uslyšíme. A Hesdin je stále neoblomný, pořád zatvrzele mlčí. Nemohou z něho dostat ani slovo a Ten Heyt dělal, co mohl, jen ho snad předčasně nezabil. Z Hesdina prostě nic nedostaneme. Ví, co ho čeká za trest. A výhrůžky s ním nepohnou.“

„Dopadne, jak jsem mu slíbil,“ zlověstně řekl Štěpán. „A co ostatní? Kolik mužů posádky jste zajali?“

„Kromě Hesdina třiadevadesát ozbrojenců.“ Courcelle pozoroval králův hezký, zamračený obličej. Ať je už král seberozhněvanější a seberoztrpčenější, dlouho mu zlost nevydrží. Už týdny ho jeho lidé upozorňují, že by neměl tak rychle odpouštět. „Kdybyste byl teď příliš shovívavý, pokládalo by se to za slabost, Vaše Milosti,“ řekl Courcelle důrazně.

„Oběste je!“ poručil král. Honem svůj rozsudek vyslovil, ještě než stačil zaváhat.

„Všechny?“

„Všechny! A hned. Do zítřka nechť jsou sprovozeni ze světa.“

Strašlivá práce byla svěřena Vlámům. Byla to koneckonců práce pro žoldnéře a měli věru celý den co dělat. Drželi se aspoň dál od městských domů, které by jinak důkladně vydrancovali. Město si na chvíli oddechlo, i když to byla úděsná přestávka. Poskytla však cechům, rychtářovi i purkrabímu trochu času, aby narychlo vyslali ke králi poselstvo, které mu vyjádřilo věrnost a v odpověď dostalo alespoň mračný skeptický projev milosti. Král jejich náhlé oddanosti patrně příliš nevěřil, ale dokázal alespoň ocenit, jak brzy mu byla projevena.

Prestcote rozmístil svoje vojáky a postaral se o pořádek dole na hradě, zatímco Ten Heyt a jeho žoldnéři začali na cimbuří s popravováním staré posádky. První zaplatil životem Arnulf z Hesdinu. Druhý přišel na řadu mladý šlechtic, jenž velel jen několika mužům; byl všecek zkoprnělý děsem, a ještě když ho vlekli na smrt, křičel a namítal, že mu byl přislíben život. Vlámové, kteří ho měli popravit, rozuměli jen málo anglicky, ale i je rozrušily ty snažné prosby rozléhající se až do chvíle, kdy ubohého mladíka umlčela oprátka.

Adam Courcelle si přiznal, že rád těm jatkám unikl, a vydal se zatím pátrat po samých okrajích města, za mosty a na předměstí. Po Williamu FitzAlanovi či Fulku Adeneym však nenalezl ani stopy.

Od prvního poplachu za časného rána až po všechno to zabíjení, které trvalo dlouho do noci, viselo nad opatstvím svatého Petra a Pavla strnulé, zděšené ticho. Pověsti přelétaly stejně rychle jako vosí roje, a i když nikdo přesně nevěděl, co se děje, tušili, všichni, že něco strašného. Bratři úporně dodržovali denní pořádek, jak si jej zvolili, bohoslužbu za bohoslužbou, shromáždění v kapitule, mši i pracovní hodiny. Vždyť život se dá zachovat, jen pokud sami nepřipustí, aby jej narušila válka, neštěstí či smrt. Na mši v kapitule přišla i Aline Siwardová se svou služebnou Constancí, bledá a stísněná, ale hrdinsky klidná, a snad proto přišel i Hugh Beringar, který si povšiml, jak dáma vychází z domu, jenž jí byl poskytnut v podhradí poblíž hlavního mlýna opatství. Při bohoslužbě si pak mnohem víc všímal usouženého dětského profilu pod bílým smutečním čepcem než slov kněze, který sloužil mši.

Aline držela drobné ruce zbožně sepjaté a její rozhodné mladé rty se tiše pohybovaly, jak se úpěnlivě modlila za všechny, kdo umírají a trpí, zatímco ona tu klečí. Constance ji bedlivě a žárlivě střežila a nehnula se od ní ani na krok, jak se ji snažila ochránit, ale válku od ní odvrátit nedokázala.

Beringar Aline zpovzdálí sledoval, dokud nezašla znovu do domu. Nesnažil se ji dohonit ani se ji nepokusil oslovit. Když mu zmizela z očí, zanechal za sebou svého sluhu a vykročil po předhradí k padacímu mostu. Část mostu byla pořád ještě vyzdvižená a pevně uzavírala město, ale v místech po Beringarově pravici, kde se za řekou v závoji dýmu tyčil hrad, již utichalo řinčení a ryk bitvy. Beringar si řekl, že bude muset ještě počkat, než začne, jak přislíbil králi, s pátráním po nevěstě, s níž byl zasnouben. Pokud správně odhaduje vše, co se kolem děje, bude most opět do hodiny spuštěn a otevřen. Zatím se poklidně vydal k obědu; neměl nijak naspěch.

V hostinci, tak jako všude jinde, kolovaly nejrůznější pověsti. Kdo měl nějaké řádné řízení mimo město, snažil se honem sbalit saky paky a odjet. Všichni se shodovali, že hrad padl a cena za porážku bude vysoká. Od této chvíle bude nepochybně moudřejší poslouchat příkazy krále Štěpána, už proto, že je nablízku a že zvítězil, vždyť Matylda, byť má sebezákonnější nároky, je teď daleko v Normandii a jen stěží může koho ochránit. Šeptalo se také, že FitzAlan a Adeney unikli v poslední chvíli z pasti a dostali se pryč. Mnozí tomu byli ze srdce rádi, ale své myšlenky si nechávali pro sebe.

Když Beringar vyšel z hostince, byl most již spuštěný, cesta volná a přechod střežily hlídky krále Štěpána. Vojáci přísně prohlédli jeho doklady, a když se přesvědčili, že jsou v pořádku, uctivě ho pustili do města. Štěpán už určitě vydal rozkaz, jak se k němu mají chovat. Beringar přešel přes most a prošel střeženou, ale teď již uvolněnou bránou v městských hradbách. Ulice stoupala prudce vzhůru, neboť městečko bylo vlastně ostrovem, položeným vysoko nad vodami. Beringar to tu důvěrně znal a dobře věděl, kudy se dát. Nahoře na kopci stály v rovné řadě řeznické krámky a domky, teď úplně tiché a opuštěné.

Nejpěknější z celé té řady byl obchod Edrika Fleshera, ale i ten měl zavřené okenice a ticho tu bylo jako všude kolem.

Z domků nevyhlédla jediná hlava, a když už, tak jenom krátce, aby hned zase vystrašeně zmizela za zatarasenými dveřmi. Bylo vidět, že tuto ulici vojsko ještě nevydrancovalo. Beringar zabušil na zavřené dveře, a když zaslechl, jak se uvnitř kdosi opatrně pohnul, zavolal: „Otevřte mi, to jsem já, Hugh Beringar! Edriku – Petronillo, pusťte mě dovnitř, přicházím sám.“

Nedivil by se, kdyby dveře zůstaly zavřené jako hrobka a lidé za nimi zticha, a ani by jim to neměl za zlé, ale vtom se dveře prudce rozlétly, s vřelým úsměvem v nich stanula Petronilla a chystala se ho obejmout jako nějakého zachránce. Stárla už, ale pořád ještě byla baculatá, kyprá a milá, nejpříjemnější osoba, kterou zatím v tomto obleženém městě uviděl. Šedivé vlasy měla stažené a pěkně sčesané pod bílým čepečkem, a když ho zvala dál, měla veselé oči stejně jasné a bystré jako jindy.

„Pane Hughu – jak jsem šťastná, že tu konečně vidím známou tvář, někoho, komu můžeme důvěřovat!“ Beringar byl v té chvíli přesvědčen, že mu Petronilla nedůvěřuje ani za mák. „Jen pojďte dál a buďte u nás vítán! Edriku, přišel Hugh – Hugh Beringar!“ Na její zavolání se vmžiku objevil manžel, mohutný, obtloustlý a očividně zdatný, mistr svého řemesla v tomto městě a městský radní.

Vtáhli Beringara dovnitř, a jak si povšiml a také ocenil, pevně za ním zavřeli. Beringar se rovnou, jak se na milence sluší, zeptal: „Kde je Godith? Přišel jsem ji vyhledat a postarat se o ni.“

Připadalo mu, že se až příliš pečlivě přesvědčují, zda jsou okenice pevně zavřené, a přeúzkostlivě naslouchají, jestli se zvenku neozvou nepřátelské kroky, zato jeho slov si zvlášť nevšímají. A také že ho hned zahrnují vlastními otázkami.

„Pronásleduje vás někdo?“ zeptal se Edric starostlivě. „Nepotřebujete se u nás schovat?“

„Byl jste v posádce?“ vyptávala se ho zas Petronilla a úzkostlivě si na něj sáhla, jestli snad není zraněn. Jako by kdysi bývala jeho chůvou a ne Godithinou, a viděla ho den co den, a ne dvakrát či třikrát od toho dětského zasnoubení. Není to trochu přehnaná péče? A jak se pak oba na chvilku odmlčeli a zřejmě začali přemýšlet, jestli mu mají prozradit hodně, anebo jenom docela málo!

„Náš dům už prohledali,“ řekl Edric. „A nejspíš sem už nepřijdou, zpřevraceli to tu vzhůru nohama, jak hledali pana FitzAlana a pana Fulka. Jestli se u nás potřebujete schovat, budete jenom vítán. Jsou vám snad v patách?“

To už byl Beringar pevně přesvědčen, že dobře vědí, že na hradě nikdy nebyl a není sebeméně oddaný FitzAlanově věci. Adeney se jistě se vším svěřoval své chytré a věrné staré služebné i jejímu manželovi a oba jsou dobře zpraveni, kdo byl jeho přívržencem a kdo se k němu nepřidružil.

„Ne, o to nejde. Nejsem v nebezpečí a nic nepotřebuji. Přišel jsem jenom hledat Godith. Adeney prý tak dlouho odkládal rozhodnutí, že ji nestačil poslat pryč s FitzAlanovou rodinou. Kde bych ji našel?“

„Poslal vás někdo, abyste ji hledal?“ zeptal se Edric.

„Ne, ne, nikdo… Ale kam jinam by ji otec schoval? Komu by důvěřoval víc než její chůvě? Samozřejmě že jsem nejdříve přišel k vám. A nebudete mi přece tvrdit, že tu nebyla!“

„Byla tu,“ přisvědčila Petronilla. „Ještě před týdnem jsme ji tu měli. Ale už je pryč, Hughu, přišel jste pozdě. Otec poslal dva rytíře, aby ji odvedli, a ani nám nikdo neřekl, kam ji posílá. Co nevíme, nemůžeme prý ani z donucení prozradit, povídal. Já ale věřím, že ji včas dostali z města a že je teď díky Bohu někde daleko v bezpečí.“ To poděkování vyznělo opravdově a vřele a Beringar nepochyboval, že by Petronilla pro svou svěřenkyni bojovala i zemřela. A kdyby to bylo nutné, klidně by kvůli ní i lhala!

„Pro Pána Boha, přátelé, to mi ji ani nepomůžete najít? Mám se přece stát jejím manželem. Jestli je její otec mrtvý, odpovídám teď za ni, a podle všeho, co jsem slyšel, pravděpodobně zahynul…“

Alespoň po těchto slovech se mu za všechnu tu námahu něčeho dostalo, byť to byl jenom kratičký pohled, který si ti dva vyměnili, než jednohlasně zvolali: „Bůh chraň!“ Neboť zoufale pátrali po zprávách a dobře věděli, že FitzAlan a Adeney nepadli do zajetí ani nebyli zabiti. Neměli ještě jistotu, zda se těm dvěma podařilo uprchnout do bezpečí, ale sázeli na to celý svůj život i věrnost. Beringar pochopil, že v něm vidí jen odpadlíka a že už se od nich nic nedoví, alespoň ne takhle přímo.

„Moc mě mrzí, mládenče, že pro vás nemám lepší zprávy, ale tak už se věci mají,“ řekl Edric Flesher vážně. „Snad vás aspoň utěší, že Godith nepadla do rukou nepřítele, a my se budeme jen modlit, aby se to nikdy nestalo.“ Což mohu také brát jako narážku na sebe, pomyslel si Beringar rozpačitě.

„Pak budu muset jít a zkusit se dovědět něco jinde,“ řekl zklamaně. „A nechci vás vystavovat dalšímu nebezpečí. Otevřete, Petronillo, a podívejte se, jestli na ulici někdo není.“ Tentokrát mu Petronilla vyhověla s velkou ochotou a hned hlásila, že ulice je prázdná jako žebrákova dlaň. Beringar sevřel Edrikovi ruku a pak se sklonil a políbil Petronillu. Konečně se mu dostalo alespoň malé odměny a zadostiučinění, neboť Petronilla se prudce a provinile zarděla.

„Modlete se za Godith,“ požádal Beringar oba manžele o jediné, v čem by jim asi nevadilo mu vyhovět. Potom proklouzl pootevřenými dveřmi a slyšel, jak za ním pevně zapadly. Musí teď dělat, že k nim přišel potají, řekl si, a tiše, když ne zcela neslyšně, zamířil spěšnými kroky po ulici až k rohu Flesherova domu. Tam se prudce otočil, po špičkách se tiše přikradl zpátky a přiložil ucho k okenici.

„Takhle pronásledovat vlastní nevěstu!“ říkala právě Petronilla opovržlivě. „Ano, a určitě by za ni i slušně zaplatil, vždyť na takovou návnadu by jistě přilákal zpátky jejího tátu a možná i FitzAlana! Beringar si teď přece musí naklonit Štěpána a moje holčička by pro něj byla ta nejlepší zbraň.“

„Možná že mu křivdíme,“ řekl Edric mírně. „Třeba se chce opravdu postarat, aby se to děvče dostalo do bezpečí. Ale prozradit jsme mu nemohli nic, to by bylo moc nebezpečné. Jenom ať si ji hledá sám.“

„Díky Bohu,“ procítěně řekla Petronilla, „Hugh nemůže ani tušit, že jsem svou děvenku zlatou schovala na jediném místě, kde by ji žádný pořádný mužský nehledal.“ Pobaveně se nad slovem „mužský“ zasmála. „Však přijde čas, kdy si ji odtamtud odvedeme, jenom co tahle honba na lidi pomine. Teď se jen modlím, aby byl její otec co nejdál a ujížděl na tom svém koni, až by se za ním prášilo. A aby se ti dva mládenci dneska v noci šťastně dostali z Frankwellu na západ i s rychtářovým pokladem. Bůh dej, aby všichni dospěli do Normandie a mohli tam sloužit naší milované Matyldě, nechť jí Pán Bůh požehná!“

„Tiše, má milá,“ napomínal ženu Edric. „O tom se nemluví ani za zavřenými dveřmi.“

Nato zřejmě oba odešli do zadní místnosti a zavřeli za sebou. Hugh Beringar odstoupil od okenice a zamyšleně kráčel dolů po táhlé cestě vinoucí se z kopce až k městské bráně a k mostu. Cestou si tiše a spokojeně pohvizdoval.

Dověděl se o moc víc, než vůbec předpokládal. Takže oni doufají, že někdo dnes propašuje v noci na západ do Walesu FitzAlanův poklad i FitzAlana samého! A FitzAlan si ve své prozíravosti i v nejnebezpečnějších chvílích ukryl poklad někde u Frankwellu. Nikdo s ním teď nemusí projíždět branami a přes mosty! A pokud šlo o Godith – Beringar tušil, kde ji hledat. A říkal si, že kdo bude mít v rukou to děvče a ještě peníze, snadno si může koupit přízeň i mnohem méně úplatného člověka, než je král Štěpán!

Hodinu před nešporami stála Godith v kůlně na bylinkářské zahrádce, odhodlaně míchala, ředila a přelévala, jak jí to bratr Cadfael ukázal, v srdci úzkostné napětí a v duši přítmí mezi nadějí a zoufalstvím. Obličej měla umouněný, jak si stírala slzy rukou umazanou ještě ze zahrady, a oči rámované světlými úžlabinkami a ušpiněnými návršími svého žalu a zoufalství. Hněvivě se snažila zadržet pláč, ale jak měla obě ruce plné, vyhrkly jí dvě slzy a skanuly do směsi, kterou věru nepotřebovala rozředit. Godith uklouzlo zaklení, jak je kdysi pochytila u sokolích klecí, když se tam sokolníci trápili s jedním nedbalým drzým učedníkem, jejím kamarádem.

„Měla bys těm svým očím spíš požehnat,“ ozval se za ní mírně a dobrosrdečně bratr Cadfael. „Tohleto bude určitě nejlepší bylinný odvar na oči, jaký jsem kdy uvařil. A Bůh se na tebe jistě díval.“ Godith k němu obrátila ušpiněný, odhodlaný a usoužený obličej, a již v samém tónu jeho hlasu hledala naději. „Byl jsem u městské brány, u mlýna a na mostě. Přináším odtamtud věru zlé zprávy. Za chvíli se budeme modlit za duši těch, kdo opouštějí tento svět. Avšak každý z nás z něj jednou musí odejít, ať tak či onak, takže to ještě není největší zlo. Mám však i novinky, které vůbec zlé nejsou. Podle všeho, co jsem zaslechl na tomto břehu Severnu a přímo na mostě – na stráži je tam i jeden lučištník, který se mnou byl ve Svaté zemi – není tvůj otec ani FitzAlan mrtvý, zraněný ani zajatý, a po obou marně pátrali po celém městě. Podařilo se jim uprchnout, Godriku, mládenče milý. Štěpán se za nimi může honit jak chce, ale teď už je sotva lapí. Takže by ses měl zase kapánek věnovat tomu vínu, co jsi mi tady tak rozředil, a cvičit se trochu ve svém mladém mužství, dokud tě bezpečně nepošleme za otcem.“

Godith se na chvíli rozplakala a slzy jí tekly jako za jarního tání, ale pak se zas rozzářila jako jarní sluníčko. Měla toho tolik, nad čím se rmoutit, a tolik, co oslavovat, že nevěděla, co dělat dříve, a zkoušela to oboje najednou, jako při aprílovém počasí. Ale svým mládím měla nejblíže k jaru, a tak zvítězilo nadějné slunce.

„Bratře Cadfaele,“ řekla, když se upokojila. „Škoda že vás můj otec nepoznal. A přitom ani nejste jeho smýšlení, viďte?“

„Dítě milé,“ odpověděl jí Cadfael klidně, „mně nevládne Štěpán ani Matylda a po celý svůj život a po všechny své bitvy jsem bojoval za jediného krále. Ale vážím si oddanosti a věrnosti a nijak zvlášť mě nezarmoutí, když mě kapánek zklame ten, komu je věnována. Záleží na tom, co člověk dělá a jaký je. Tvá věrnost je stejně posvátná jako má vlastní. A teď si umyj obličej a vypláchni oči, ať se před nešporami alespoň půlhodinku prospíš – i když jsi zřejmě ještě moc mladá, než abys spala přes den.“

Godith ještě neměla dar, který přichází se stářím, ale byla vyčerpaná, jak dovede být jen mladý člověk, když prožije velké trápení, a za pár vteřin usnula na svém úzkém loži, uspána sladkým odvarem úlevy. Cadfael ji probudil včas, aby stačili přejít nádvoří a neopozdit se na nešpory. Godith vedle něj tiše kráčela, kštici přistřižených vlasů sčesanou hluboko do čela, aby nebylo vidět, jak má pořád ještě zarudlé oči.

Hnáni zděšením a hrůzou scházeli se v kostele i všichni ti, kdo se ubytovali v hostinském domě kláštera, a mezi nimi také Hugh Beringar, jehož sem nepřivedl ani tak strach jako spíš jemné pouto Aline Siwardové, která sem se sklopenýma očima a těžkým srdcem přispěchala z domu u mlýna. Beringar však byl dost všímavý, než aby mu ušly i další zajímavosti, které se kolem něj děly. Zahlédl také dvě podivně odlišné postavy přicházející ze zahrady – menšího podsaditého postaršího mnicha, opáleného dlouhým pobytem na slunci a široce se rozkračujícího po způsobu námořníků, a útlého chlapce v kabátci nejspíš zděděném po nějakém starším a mnohem mohutnějším příbuzném, jen tak naboso obutého ve střevících. Mnich si ho ochranitelsky vedl za rameno a mládeneček si to šlapal vedle něj a obezřele se rozhlížel zpod kštice hnědých vlasů. Beringar se na něj zahleděl, na chvíli se zamyslel a pak se usmál, ale spíš jenom pro sebe, takže mu na širokých čilých ústech nebyl ten úsměv ani znát.

Godith se dobře ovládla a chůzí ani výrazem na sebe neprozradila, že Beringara poznala. V kostele se přidružila ke svým spolužákům a dokonce se s nimi i trochu pošťuchovala a ušklíbala. Jestli se po ní Hugh pořád ještě dívá, jen ať si láme hlavu, pochybuje a nakonec změní svůj názor. Vždyť ji už přes pět let neviděl. Ať o tom bude dumat sebevíc, jistotu mít nemůže. Vlastně se do kouta kostela, kde stála, již ani nepodíval; všimla si, že skoro celou dobu pozoruje jakousi neznámou dámu ve smutku. Godith si oddechla a dokonce se opovážila prohlédnout si svého snoubence stejně pozorně, jako se díval on na Aline Siwardovou. Když ho viděla naposled, byl to nedospělý osmnáctiletý kluk, samá ruka samá noha, ještě s klátivými pohyby. Teď v sobě měl jakýsi kočičí opovržlivý půvab a ve tváři chladný, povznesený výraz. Docela pěkný chlapík, uznala Godith, ale ji na něm už nic nezajímá a on na ni nemá nejmenší právo. Okolnostmi se jejich cesty rozdělily. A Godith byla moc ráda, že Hugh jejím směrem už ani nepohlédl.

Stejně o tom však řekla bratru Cadfaelovi, jen co jí skončila večerní hodina s chlapci a osaměli spolu po večeři na zahradě. Cadfael přijal její zprávu nadmíru vážně.

„Tak toho chlapíka sis měla vzít! Přišel sem rovnou z královského tábora a určitě se přidal na Štěpánovu stranu, ale podle bratra Dennise, co sbírá všechny klepy, které kolují mezi jeho hosty, je tu Beringar pořád tak trochu na zkoušku, a než mu bude svěřeno velení, musí prokázat své schopnosti.“ Cadfael se zamyšleně poškrabal po tupém hnědém nose a zauvažoval: „Zdálo se ti, že tě poznává? Nebo se na tebe dokonce upřeně podíval, jako kdybys mu někoho připomínala?“

„Ze začátku mi připadalo, že se na mě pozorně dívá, jako kdybych mu byla povědomá. Ale potom už na mne ani nepohlédl a vůbec se o mne nezajímal. Ne, asi se pletu. Nepoznal mě. Za těch pět let jsem se změnila, a v tomhle přestrojení… Napřesrok jsme se měli brát,“ řekla Godith užasle a jakoby téměř zděšena tím pomyšlením.

„Nechce se mi to líbit,“ nahlas uvažoval Cadfael. „Musíme tě tu dobře skrývat, abys mu nepřišla na oči. Jestli si získá královu přízeň, za týden za dva odjede. Do té doby se drž co nejdál od hostinského domu a od stájí, od brány a vůbec odevšad, kde bys ho mohla potkat. Jestli to dokážeš, snaž se mu vyhnout, ať tě už raděj nevidí!“

„Já vím!“ přisvědčila Godith vylekaně a vážně. „Kdyby mě vypátral, může mě využít ke svému prospěchu. Však já vím! Kdybych upadla do nebezpečí, tatínek by se vrátil a vzdal, i kdyby už byl na lodi. A pak by zemřel, tak jako zemřeli všichni ti ubožáci…“ Godith se nedokázala ani podívat k hradním věžím, teď tak příšerně ozdobeným. Netušila přitom, že vojáci stále ještě umírají a že se ta strašlivá práce potáhne až do tmy.

„Budu se mu vyhýbat jako moru,“ slibovala, „a budu se modlit, aby odsud co nejdřív odešel.“

Opat Heribert byl starý, unavený mírumilovný člověk a po všech zklamáních, která mu připravila zlá doba spolu s výbojností a ctižádostivostí převora Roberta, se stáhl ještě hlouběji do vlastního světa duchovní útěchy. Navíc dobře věděl, že se právě netěší královské přízni, tak jako nikdo z těch, kdo příliš nespěchali, aby se ke králi Štěpánovi halasně hlásili. Tváří v tvář nepochybné povinnosti však v sobě ještě dokázal zburcovat dostatek odvahy, aby dostál svému poslání. Vždyť tady nablízku zemřelo anebo ještě umírá čtyřiadevadesát mužů, sprovozených ze světa jako zvířata, a každý z nich přece měl duši a plné právo na to, být pohřben, ať už se dopustil jakýchkoli zločinů či omylů. Benediktinům z opatství přináleželo toto právo chránit, a Heribert nemínil připustit, aby Štěpánovi zabijáci ty ubožáky nazdařbůh a beze jména zahrabali do neoznačeného hrobu. I tak se však děsil tohoto úkolu a uvažoval, zda by mu nemohl pomoci někdo zkušenější v tvrdých záležitostech bojů a krveprolití, než byl on sám. A samozřejmě ho hned napadlo, že přesně takový člověk by mohl být bratr Cadfael, který procestoval při první křížové výpravě celý svět a pak se deset let plavil jako námořní kapitán podél břehů Svaté země, kde boje snad nikdy neustávaly.

Po večerní bohoslužbě poslal opat Heribert pro Cadfaela, aby za ním přišel do jeho soukromého pokoje.

„Bratře, požádám ještě dnes v noci krále Štěpána o povolení a oprávnění poskytnout všem těm pozabíjeným zajatcům křesťanský pohřeb. Pokud s tím bude souhlasit, musíme se zítra ujmout jejich ubohých těl a řádně je připravit do hrobu. O některé se možná přihlásí jejich rodiny, ale ostatní ve vší úctě pohřbíme s obřady, jaké si zaslouží. Bratře, ty sám jsi býval vojákem. Pokud se mi podaří získat králův souhlas, byl bys ochoten ujmout se toho díla?“

„Ne právě s radostí, ale i tak z celého srdce,“ přisvědčil bratr Cadfael. „Ano, otče, udělám to.“

[III]

„Ano, udělám to, jestli vám tím mohu být nápomocna,“ slibovala Godith. „Půjdu na ranní čtení a pak i na večerní, při večeři se po nikom ani nepodívám a potom se vytratím a zavřu se tady mezi všemi těmi lektvary. A když myslíte, že je to zapotřebí, zatáhnu na dveřích závoru a neotevřu, dokud vás neuslyším. To víte, že udělám všechno, jak to po mně chcete. Ale přesto bych šla nejraději s vámi. Ti mrtví tam venku, to jsou tatínkovi a moji lidé a ráda bych jim alespoň naposled trochu posloužila.“

„I kdyby pro tebe bylo bezpečné odvážit se ven, a to není, stejně bych ti to nedovolil,“ odpověděl jí Cadfael pevně. „Zlo, jaké dokáže spáchat člověk na člověku, by mohlo vrhnout stín mezi tebe a tvou důvěru ve spravedlnost a milosrdenství, jež mu pak může prokázat Bůh. Půl života nám trvá, než dospějeme k bodu, kdy máme stále před očima věčnost a vytrácí se nám tvrdá nespravedlnost chvíle. Dospěješ k tomu také, až přijde pravý čas. Teď se ale drž raději tady a hleď se vyhnout Hughu Beringarovi.“

Napadlo ho dokonce, že by toho mladého muže přibral do své skupiny zdatných a zbožných pomocníků, aby měl jistotu, že stráví den co nejdál od Godith. Ať už z přání získat si trochu zásluh pro vykoupení vlastních duší, či tajné sympatie pro věc, za kterou mrtví bojovali, anebo proto, že chtěli úzkostně hledat své přátele a příbuzné, nabídli dobrovolně svou pomoc i tři pocestní ubytovaní v hostinském domě, a možná že by se jejich příkladem dali zlákat i jiní, třeba i Beringar. Jenže mladý muž mezitím zřejmě někam odjel, pravděpodobně na svém koni, a teď se už točí kolem krále a doufá, že si ho Štěpán povšimne. Když se nováček uchází o úřad, nemůže si přece dovolit, aby se na jeho tvář zapomnělo. A laičtí bratři ze stájí vyprávěli, že Beringar odjel někam i včera večer, hned po nešporách. Tři jeho ozbrojenci tu zůstali a prozaháleli celý den, protože když vyhřebelcovali, nakrmili a nechali proběhnout koně, neměli už co dělat. Stejně však neviděli nejmenší důvod, proč by se měli pouštět do díla tak nepříjemného a ještě svou pomocí možná rozladit krále. Cadfael jim to ani nemohl mít za zlé. A tak když vyrazil přes most a ulicemi města k hradu, měl s sebou skupinu asi dvaceti lidí, mnichů, laických bratří a těch tří dobrovolníků.

Král Štěpán možná dokonce uvítal, když mu někdo sám od sebe nabídl službu, kterou by jinak musel svým lidem nařídit. Někdo ty mrtvé pohřbít musel, v opačném případě by utrpěla nová posádka a v ohraničené pevnosti ve městě uzavřeném hradbami snadno mohla vypuknout choroba a děsivě se rozšířit. Dalo se však čekat, že král nikdy neodpustí opatu Heribertovi, že ho nepřímo pokáral a připomněl mu křesťanskou povinnost. Starý pán si však získal zpátky potřebnou úctu – Cadfaelovu skupinu propustili vojáci branami bez jakýchkoli dotazů a Cadfaela samotného předvedli před Prestcota.

„Vaše lordstvo o nás již jistě ví a dostalo svoje pokyny,“ řekl Cadfael rázně. „Přišli jsme se postarat o mrtvé a žádám jen o čisté a vhodné místo, kam bychom je mohli ve vší úctě uložit, než je odneseme a pohřbíme. Kromě toho prosím jen o svolení, abychom si směli načerpat vodu ze studně. Plátno jsme si přinesli s sebou.“

„Menší nádvoří zůstalo prázdné,“ řekl Prestcote lhostejně. „Je tam dost místa a také prkna, která můžete použít, pokud je budete potřebovat.“

„Král dal rovněž svolení, aby se o nešťastníky, kteří pocházeli odsud z města a mají zde rodiny nebo sousedy, směli přihlásit jejich blízcí a sami si je pohřbít. Dal byste to laskavě vyvolat po městě, až bude všechno připraveno? A umožnil byste těm lidem volnou cestu sem i nazpět?“

„Když se nebudou bát přijít, mohou si své příbuzné vzít a jít si po svých,“ odpověděl Prestcote suše. „Čím dřív to neřádstvo bude odsud, tím budu radši.“

„Dobrá. Ale co jste s nimi udělali?“ otázal se Cadfael, neboť z hradeb a věží do svítání zmizela celá ta náhlá úroda smutných plodů. Vlámové se zřejmě činili půl noci, aby důkaz své krutosti odstranili, a jistě to nenapadlo je, ale spíš Prestcota. Prestcote zabíjení sám schválil, ale nemínil se z něj radovat, a byl to starý voják přísných pořádkumilovných zvyklostí, který si potrpěl na čistý tábor.

„Když byli už mrtví, odřezali jsme je a naházeli přes val do travnatého příkopu pod hradbou. Zajděte si tam přední bránou a najdete je mezi věžemi a silnicí.“

Cadfael si prohlédl malé nádvoříčko, které mu Prestcote nabídl, a zjistil, že je alespoň čisté a uzavřené a vejdou se sem všichni mrtví. Vedl svou skupinku bránou v městské zdi a dolů do hlubokého suchého příkopu pod věžemi. Vysoká, teď již odkvetlá tráva a nízké keře částečně zakrývaly scénu, která z bližšího pohledu vypadala jako bojiště. Mrtví muži leželi navršení na jednom místě těsně u hradby a s roztaženými údy byli rozházení jako rozbité hračky na několik metrů kolem. Cadfael a jeho pomocníci si bez jediného slova vykasali kutny a začali pracovat ve dvojicích. Rozpletli smotaná klubka těl, odnesli ta, k nimž se dostali nejdříve, a zvedli ze země ubožáky, kteří byli po pádu z výšky tak roztříštění, že vypadali, jako by jim snad v těle ani nezbyly kosti. Slunce vystoupilo vysoko a jeho žár se odrážel od kamení hradeb. Tři zbožní pocestní si svlékli kabáty. V hluboké úžlabině visel těžký dusivý vzduch a mniši i jejich pomocníci se při práci potili a sotva dýchali, ale ani na chvíli neustávali ve svém díle.

„Dávejte vždycky dobrý pozor, jestli některý z těch ubožáků ještě nedýchá,“ varoval je Cadfael. „Vojáci měli naspěch, možná že někoho odřízli, ještě než byl mrtvý. A kdo spadl do téhle hloubky vystlané lidskými těly, mohl takový pád i přežít.“

Vlámové však přes všechen svůj spěch pracovali důkladně. Z celého masakru se nepodařilo zachránit jediného člověka, který by zůstal naživu.Cadfaelovi lidé se pustili do práce časně zrána, ale bylo již téměř poledne, než všechny mrtvé srovnali na vyhrazené nádvoří a začali je umývat a pokud možno alespoň trochu upravovat. Narovnávali jim polámané kosti, zatlačovali oči, dokonce i česali zcuchané vlasy a podvazovali skleslé brady, aby mrtvá tvář nezapůsobila tak úděsně na někoho z nešťastných rodičů či na manželku, která ubožáka za jeho života milovala. Ještě než se vydal za Prestcotem požádat ho, aby, jak slíbil, dal vyvolat po městě smutnou zprávu, prošel Cadfael podél řady všech těch, o které se podle svých sil postaral, a znovu se přesvědčil, zda vypadají co nejpřijatelněji. Jak tak kolem nich přecházel, přepočítával je. Na konci řady se zarazil, chvíli zůstal zamyšleně stát a pak se vrátil a spočítal mrtvé znovu. Když s tím byl hotov, začal si pozorněji prohlížet mrtvé, které sám neupravoval, a stáhl z nich vždycky plátno zakrývající nejhorší zranění. Od posledního z nich vstával s velice vážným výrazem, ale nikomu neřekl ani slovo a šel rovnou vyhledat Prestcota.

„Kolik mužů bylo podle vás na králův rozkaz popraveno?“ zeptal se ho.

„Čtyřiadevadesát,“ odpověděl Prestcote zaraženě a netrpělivě.

„Buď jste je nepočítali, anebo jste je spočítali špatně,“ řekl Cadfael. „Je jich pětadevadesát.“

„Čtyřiadevadesát nebo pětadevadesát,“ popuzeně odpověděl Prestcote. „Co na tom sejde, jestli jich je o jednoho víc anebo míň? Jsou to stejně všechno zrádci a odsouzenci, tak proč bych si měl rvát vlasy, jestli jich zrovna není do počtu?“

„Vám na tom zřejmě nezáleží,“ řekl mu Cadfael, „ale Bůh bude žádat přesný počet. Dostali jste rozkaz, abyste jich popravili devadesát čtyři, včetně Arnulfa z Hesdinu. Ať už to bylo spravedlivé nebo ne, tak vám to alespoň bylo přikázáno, dostali jste k tomu oprávnění a celá ta záležitost je zapsána a uznána. Proč ale museli ti lidé zemřít, to se bude soudit až později a u docela jiného soudu. S tím pětadevadesátým se však nepočítalo, žádný král nenařídil, aby byl sprovozen z tohoto světa, žádný žoldnéř nedostal příkaz, aby ho zabil, ten člověk nikdy nebyl obviněn ani odsouzen za vzpouru, zradu či jiný zločin, a kdo ho zabil, se vlastně dopustil vraždy.“

„Pro rány boží!“ vybuchl vztekle Prestcote. „Voják se v zápalu boje klidně může o jednoho člověka splést, a vy z toho chcete dělat coram rege? Ten mrtvý nebyl možná zahrnutý do počtu mužů, které jsme zajali, ale byl zajat ve zbroji, oběšen jako ostatní, a ani si nic jiného nezasloužil. Vzbouřil se jako ti ostatní, oběsili ho jako druhé, a tím to taky končí. Pro Pána Boha, člověče, co po mně vlastně chcete?“

„Především byste udělal dobře, kdybyste se na něj šel podívat,“ klidně odpověděl Cadfael. „Protože se vůbec nepodobá ostatním. Nebyl s nimi oběšen, neměl svázané ruce jako oni – nemá s nimi nic společného, i když si někdo určitě myslel, že se všichni budeme dívat a myslet jako vy a že si mrtvé nepřepočítáme. A já vám tvrdím, můj pane, že mezi těmi popravenými je jeden zavražděný, jako list ukrytý ve vašem lese. A jestli litujete, že ho mé oči zpozorovaly, nemyslíte, že Bůh ho viděl již dávno? A nevěříte snad, že když umlčíte mne, bude mlčet i Bůh?“

Prestcote přestal přecházet sem a tam a upřeně se na Cadfaela zadíval. „Zřejmě to myslíte vážně,“ řekl znepokojeně. „Jak se ale mohl dostat mezi ty popravené někdo, kdo zahynul jiným způsobem? Jste si jistý, že se nemýlíte?“

„Jsem si tím naprosto jist. Pojďte se podívat. Ten člověk je tam jen proto, že ho tam hodil nějaký zlosyn, přesvědčený, že se jeho oběť v tom množství ztratí, že nevzbudí žádnou zvědavost a že se na ni nikdo nebude ptát.“

„Pak by ale musel vědět, že tam ti ostatní budou.“

„To už večer vědělo skoro celé město a celá vaše posádka. Ale to, co se stalo pak, se stalo v noci. Pojďte se podívat na vlastní oči.“

Prestcote s Cadfaelem skutečně šel a bylo na něm znát, jak je ohromený a znepokojený. Stejně tak by se ovšem tvářil i člověk, jenž se tím zločinem provinil, a kdo mohl lépe než Prestcote vědět všechno, co vědět potřeboval, aby se mohl chránit? Přesto však s Cadfaelem poklekl na hradním nádvoří, kde se již začal šířit mrtvolný puch, a zahleděl se na mrtvého, který se tolik lišil od ostatních.

Byl to ještě docela mladý muž. Krunýř na sobě neměl, ale i ostatní z něj byli vysvléknuti, neboť drátěná košile a krunýř měly nemalou cenu. Podle jeho oblečení se však spíš dalo soudit, že vůbec žádný krunýř ani koženou vestu neměl. Byl v lehkém tmavém odění, ale ve vysokých botách, jak by se asi člověk oblékl na cestu za letního počasí, aby se mu lehce ujíždělo na koni, v noci neprochladl a ve dne si mohl narychlo svléct kabát a nebylo mu horko. Vypadal asi na pětadvacet, ne na víc, vlasy měl rezavě hnědé a obličej kulatý a hezký, pokud si ovšem člověk dokázal odmyslet stopy po škrcení, částečně už vyhlazené Cadfaelovými obratnými prsty. Vypoulené, vytřeštěné oči měl zakryté, ale víčka byla zvětšená.

„Byl uškrcen,“ řekl Prestcote a trochu si oddechl, když uviděl ty příznaky.

„Ano, ale ne provazem. A také neměl svázané ruce jako ti ostatní. Podívejte se!“ Cadfael odhrnul mrtvému z kulatého mladého krku záhyby kapuce a ukázal na ostrou krutou rýhu, která jako by oddělovala hlavu od těla. „Vidíte, jak tenká musela být šňůra, která ho připravila o život? Na takové oprátce se ještě nikdo nehoupal. Čára se mu táhne rovně kolem krku a je tenká jako po rybářské udici. Dost možná, že ho opravdu někdo uškrtil rybářskou udicí. Vidíte okraje té rýhy v jeho svalstvu, bezbarvé a lesklé? Smrtící vlákno bylo navoskované, aby zajelo hladce a hluboko. A vidíte tady tu prohlubeninu vzadu?“ Cadfael jemně pozvedl neživou hlavu na své paži a ukázal těsně u obratle jedinou hlubokou pohmožděninu s tečkou černé krve uprostřed. „Tady se mu vyznačil konec dřevěného kolíku, za který vrah stočil šňůru, když ji přehodil kolem krku oběti. Škrtiči užívají taková navoskovaná vlákna s dvěma držadly na koncích – aspoň vrazi, co se plíží za svou kořistí a přepadají ji jako lupiči. Kdo má jen trochu síly v ruce a v zápěstí, snadno tak sprovodí své nepřátele ze světa. A vidíte, můj pane, jak je krk toho mladíka v místech, kde se vlákno zařízlo, poraněný a posetý kapkami zaschlé krve? A teď se mu podívejte na obě ruce – pohleďte na jeho nehty, jak je má na špičkách zčernalé vlastní krví. Vší silou se pokoušel škubat za to smrtící vlákno. Měl tedy obě ruce volné. Oběsili jste snad někoho, kdo by neměl ruce spoutané?“

„Ne!“ Prestcote byl tak zaujat podrobnostmi, jak mu je Cadfael líčil, že mu ta odpověď mimoděk uklouzla. Marně už by se snažil vzít ji zpátky. Vzhlédl od těla neznámého mladíka k bratru Cadfaelovi a tvář se mu zostřila a ztvrdla do nepřátelského výrazu. „Tím, že tu divokou historku rozhlásíme, vůbec nic nezískáme,“ řekl rozhodně. „Pohřběte mrtvé a s tím se také spokojte. O ostatní se už nestarejte!“

„Asi jste ještě neuvážil, že zatím nikdo neví, jak se ten chudák hoch jmenoval. Mohl to být právě tak dobře posel vyslaný ke králi jako nepřítel. Raději s ním dobře naložte a hleďte být v míru s Bohem i člověkem,“ řekl Cadfael mírně. Potom dodal ještě nevinnějším klášterním tónem: „Vždyť pokud zatajíte pravdu, přestanete si možná vážit sám sebe. Být vámi, po pravdě bych tu novinu ohlásil a rovnou ji dal oznámit i lidem ve městě, neboť my jsme tady už hotovi. Jestli se někdo o toho mladíka přihlásí, postaráte se alespoň o jeho duši. Když ne, pak vám každý musí uznat, že jste udělal všechno, co člověk v takové chvíli udělat může. A tím také vaše povinnost končí.“

Prestcote se na něj chvíli zachmuřeně díval a potom rychle vstal. „Dám to rozhlásit,“ řekl a spěšně odkráčel do hradní síně.

Novina byla vyvolána po městě a zpráva zaslána i na opatství, aby ji tam mohli oznámit i v domě pro hosty. Hugh Beringar se vracel od východu z královského tábora, přebrodil se s koněm u ostrůvku dole na řece a oznámení vyslechl před bránou opatství. Mezi hloučkem úzkostně naslouchajících lidí zahlédl i útlou postavu Aline Siwardové, která vyšla z domu, aby se dozvěděla, co se stalo. Poprvé ji viděl s nepokrytou hlavou. Měla, jak si také představoval, světlé, zářivě zlaté vlasy, a po obou stranách obličeje se jí z účesu uvolnilo několik vlnitých pramínků. Dlouhé řasy, stínící oči, byly o několik odstínů tmavší, měly temně bronzovou barvu. Aline tam stála a napjatě poslouchala, co chvíli se pochybovačně kousla do rtu a svírala si drobné ruce. Tvářila se váhavě a ustaraně, a přesto vypadala velmi mladě.

Beringar sestoupil z koně na pár kroků od ní, jako by si jen náhodou zvolil toto místo, aby tu v klidu mohl postát a vyslechnout závěr toho, co právě říkal převor Robert.

„…a Jeho Milost král povoluje volný přístup každému, kdo by si snad přál přijít a přihlásit se o svého příbuzného, pokud se takový nalézá mezi popravenými, a pohřbít jej potom na vlastní půdě a na své náklady. A protože mezi nimi je muž, jehož totožnost zůstala neznámá, přeje si Jeho Milost, aby se všichni, kdo přijdou, na něj podívali a pokud možno sdělili, jak se jmenuje. To vše mohou učinit, aniž by se museli obávat trestu či nepřízně.“

Každý by takovým slovům bez výhrad nevěřil, ale Aline o nich nezapochybovala. Netrápily ji ani tak obavy z následků, které by mohly postihnout ji, ale spíš zoufalý pocit povinnosti, že by měla podstoupit tu strastiplnou pouť, i když se děsila hrůz, jaké by mohla spatřit. Má přece bratra, který se postavil svému otci a dal se k Matyldiným stoupencům, vzpomněl si Beringar, a i když se doslechla, že se snad dostal do Francie, nemůže najisto vědět, zda je to pravda. Teď se všemožně snaží vymanit z pocitu, že by se měla pokaždé, když se někde najdou oběti této bratrovražedné války z řad vojsk, s nimiž bojoval i její bratr, chodit přesvědčovat, jestli mezi nimi bratr není. Má tak nevinný a výmluvný obličej, že se v něm jasně obráží každá její myšlenka.

„Paní,“ oslovil ji Beringar tiše a uctivě, „pokud vám mohu být jakkoli k službám, prosím vás, abyste poroučela.“

Aline se obrátila, pohlédla na něj a usmála se, neboť ho viděla již v kostele a věděla, že je tu hostem stejně jako ona. V této těžké době se Shrewsbury stalo městem, kde se lidé k sobě chovali jako dobří sousedé nebo i jako udavači, ale Aline Beringara v takové roli vidět nedokázala. Přesto však Beringar pokládal za vhodné se představit. „Vzpomínáte si snad, že jsem přijel nabídnout králi věrnost, právě když jste u něho byla vy. Jmenuji se Hugh Beringar z Maesbury. Bylo by pro mne potěšením, kdybych vám směl být k službám. A měl jsem dojem, že to, co jste právě vyslechla, ve vás vzbudilo nejistotu a strach. Pokud pro vás mohu cokoli udělat, učiním tak s radostí.“

„Pamatuji se na vás a jsem vám za vaši nabídku moc vděčná,“ řekla Aline. „Ale tohle musím udělat sama, jestli to opravdu bude nutné. Nikdo jiný by bratrovu tvář nepoznal. Přiznám se, že jsem váhala… Ale vím, že tam přijde i dost žen z města, které přivede jistota, že najdou svoje syny. A když to dokáží ony, musím to dokázat i já.“

„Nemáte přece žádný důvod, abyste si myslila, že váš bratr je mezi těmi nešťastníky,“ řekl Beringar.

„Nemám, až na to, že nevím, kde vlastně je, a vím, že vzal za své Matyldiny zájmy. Takže bych se měla přesvědčit, že? Nepropást žádnou možnost. Když ho nenajdu nikde mrtvého, mohu ještě doufat, že ho znovu uvidím naživu.“

„Byli jste si hodně blízcí?“ zeptal se Beringar jemně.

Aline zaváhala s odpovědí a vážně se nad tou otázkou zamyslela. „Ne, neznala jsem ho tak, jak by sestra měla znát bratra. Giles se vždycky držel spíš svých přátel a žil si po svém a je o pět let starší než já. Když mi bylo asi jedenáct, odešel z domova a vracel se jen, aby se pohádal s otcem. Ale je to můj jediný bratr a já ho nevydědila. A teď nám ještě oznámili, že mezi těmi mrtvými je jeden navíc a že ho nikdo nezná.“

„Určitě to není Giles,“ ujišťoval ji Beringar.

„Ale co když je to on? Pak potřebuje své jméno a sestru, která se o něj postará.“ V té chvíli se Aline rozhodla. „Musím tam jít.“

„Podle mého byste tam chodit neměla. A když už, tak ne sama.“ Odevzdaně už čekal, jak mu odpoví, že ji doprovodí služebná, ale Aline řekla: „Constanci k něčemu takovému vzít nemohu. Nemá tam žádného příbuzného a proč by měla trpět se mnou?“

„Pak s vámi půjdu já, jestli proti tomu nic nemáte.“

Nevěřil, že by se Aline uměla přetvařovat, a v té chvíli na ní skutečně žádná přetvářka vidět nebyla. Ustaraný obličej se jí radostně rozzářil a Aline pohlédla na Hugha s opravdovým úžasem, nadějí a vděčností. Ale stále ještě váhala. „Je to od vás nesmírně laskavé, ale nesmím vám dovolit, abyste pro mne něco takového udělal. Proč byste měl podstupovat tolik bolesti jen proto, že tu mám své povinnosti?“

„Jen se nebojte,“ řekl shovívavě, jist si teď sám sebou i jí. „Kdybyste mne odmítla a šla tam sama, neměl bych ani minutu klidu. Pokud mi řeknete, že vás svým naléháním ještě víc trápím, hned zmlknu a poslechnu vás. Ale pod žádnou jinou podmínkou to neudělám.“

Aline ho však odmítnout nedokázala. Rty se jí zachvěly. „Ne – jen bych vám lhala. Nejsem zvlášť statečná,“ přiznala smutně. „Budu vám skutečně velmi vděčná.“

Beringar dosáhl, čeho chtěl, a také toho dovedl patřičně využít. Proč by jeli na hrad na koni, když procházka městem se může protáhnout a poskytnout mu mnohem víc příležitosti, aby dívku poznal? Hugh Beringar dal odvést koně do stájí a vydal se s Aline pěšky po silnici a přes most do Shrewsbury.

Bratr Cadfael stál na stráži u svého zavražděného v rohu vnitřního nádvoří vedle klenutého vchodu, kolem něhož musel projít každý občan, který sem přišel hledat svého syna nebo příbuzného. Cadfael se na každého z nich obrátil se stejnou otázkou, ale zatím se mu v odpověď dostávalo jen němého zavrtění hlavy či pohledu, v němž se mísil soucit s úlevou. Nikdo toho mladého muže neznal. Ale jak mohl také Cadfael očekávat kdovíjaký zájem od chudáků, kteří sem všichni přišli hledat známý obličej a nic jiného snad ani nevnímali?

Prestcote dodržel slovo – nikdo se o příchozí nezajímal, nebránil jim ve vstupu ani se jich na nic nevyptával. Chtěl, aby mrtví co nejdříve zmizeli z hradu, vždyť byli jenom připomínkou ošklivých chvil. Stráže pod velením Adama Courcella dostaly přikázáno, aby se chovaly co nejnenápadněji a dokonce byly i ku pomoci, pokud to pomůže vystrnadit do večera všechny ty nevítané hosty z hradu.

Cadfael přemluvil všechny strážné, aby se na neznámého podívali, ale žádný z nich ho nepoznal. Courcelle si mrtvého dlouho zamračeně prohlížel a potom zavrtěl hlavou.

„Pokud vím, nikdy jsem ho neviděl. Ale je to ještě docela mladý šlechtic a nechápu, kvůli čemu ho mohl někdo nenávidět tak, že ho zabil.“

„K vraždě nemusí vždycky vést nenávist,“ řekl vážně Cadfael. „Zloději a lupiči zabíjejí své oběti, jak jim přijdou do cesty, a nelámou si hlavu, jestli proti nim něco mají, nebo ne.“

„Co mohl mít takový mládenec u sebe, aby ho někdo zabil z chamtivosti?“

„Příteli,“ řekl Cadfael, „po světě chodí lidé, co by dokázali zabít i pro pár mincí, které si přes den vyprosil žebrák. Když před sebou zločinci vidí, jak králové dávají odpravit jedním rázem přes devadesát mužů jen proto, že sloužili ve zbrani na druhé straně, můžeme se jim pak divit, že si tím ospravedlní svoje činy? Anebo že v tom nacházejí záminku?“ Courcelle po těch slovech zrudl a v očích mu hněvivě zajiskřilo, ale nenamítl nic. „Vím, měli jste svoje rozkazy a nezbývalo vám, než je poslechnout. Sám jsem také býval vojákem a musel jsem se podřizovat stejné kázni. Dopustil jsem se tehdy činů, kterých dnes ze srdce lituji. A to je také jeden z důvodů, proč jsem se nakonec podřídil kázni jiné.“

„Mně se zřejmě nic takového nestane,“ podotkl Courcelle suše.

„Také bych to byl tehdy nečekal. Ale teď jsem zde a za vaše povolání bych své neměnil. Všichni nakládáme se svým životem, jak nejlépe umíme.“ A nejhorší je, je-li nám dána moc a nakládáme s životy jiných, pomyslel si, když se rozhlédl po dlouhých řadách nehybných těl vyrovnaných na nádvoří.

Tu a tam už byly v těch tichých řadách mezery. Asi deset mrtvých si vyžádali rodiče či manželky. Za chvíli už začnou hrkat do kopce k bráně chudičké ruční vozíky a bratři či sousedé na ně budou nakládat bezvládné postavy a odvážet je. Klenutým obloukem však stále nesměle přicházeli na nádvoří další obyvatelé města, ženy s hlavami těsně zahalenými do šátků a se zpola zakrytými obličeji a vyhublí starci, kteří se sem odevzdaně vláčeli hledat své syny. Nebylo ani divu, že Courcelle, který dosud jistě nemusel držet takovouto stráž, vypadal stejně nešťastně jako pozůstalí.

V mrzutém zamyšlení se zamračeně díval do země, když tu se ve vchodu objevila Aline, zavěšená do pozorného Hugha Beringara. Tvář měla bílou a napjatou, oči rozšířené a rty odhodlaně stažené a prsty svírala rukáv svého průvodce, jako se tonoucí chytá plujících větviček. Hlavu však měla vztyčenou a chůzi pravidelnou a pevnou. Beringar se jí krokem ohleduplně přizpůsoboval, nikterak se jí nesnažil bránit, aby se rozhlédla po té smutné podívané na nádvoří, a jen párkrát krátce, i když velmi pozorně pohlédl ze strany na její bledou tvář. Beringar by se určitě dopustil chyby, pomyslel si kriticky Cadfael, kdyby se teď snažil chovat kdovíjak ochranitelsky a předstírat tím, že má na dívku nějaké právo, vždyť přestože je mladá, bezelstná a jemná, je to hrdá a urozená dívka ze staré rodiny a nenechá se ničím uchlácholit, když jde o jejich krev. Přišla sem přece v rodinné záležitosti stejně jako všichni ti ubožáci, kteří se sem bojácně přišourali, a jistě by nepoděkovala žádnému muži, který by jí tu záležitost chtěl vzít z rukou. Nepochybně by mu však byla hluboce vděčná již za to, že je tu s ní a chová se k ní tak šetrně a zdrženlivě.

Téměř jako by vycítil obavy, s nimiž sem přicházeli, Courcelle vzhlédl a spatřil dvojici vstupující do slunečního svitu na nádvoří, do krutého odpoledního slunce, v němž se neskryla jediná podrobnost. Jak vztyčil prudce hlavu, odrazilo se mu od ní světlo a jasné vlasy mu zazářily plamenem jako prudký žár v peci. „Pro Boha svatého,“ řekl tiše a sykavě a vyběhl, aby ty dva zarazil.

„Aline – paní, opravdu jste sem musela chodit? Tohle přece není místo pro vás, vždyť je to strašný pohled. Divím se, že jste ji sem přivedl, aby viděla něco tak hrozného,“ rozzuřeně vyjel na Beringara.

„Nepřivedl mne,“ rychle se ozvala Aline. „To já trvala na tom, že sem půjdu. A protože mi v tom nemohl zabránit, byl tak laskav, že mne doprovodil.“

„Pak od vás bylo, milá dámo, moc pošetilé, že jste na sebe vzala takové trápení,“ rozčileně řekl Courcelle. „Nemáte tu přece co pohledávat. Jistě tu neleží nikdo z vašich blízkých.“

„Modlím se, abyste měl pravdu,“ řekla Aline. Její oči, velké v tom bílém obličeji, přejely v zděšeném úžasu řady zahalených těl na zemi a bylo vidět, jak v ní nad hrůzou a odporem postupně převládl lidský soucit. „Ale musím to vědět jistě! Tak jako všichni ostatní. Je jenom jedna cesta, jak se přesvědčit, a ta není o nic horší pro mne než pro ně. Víte přece, že mám bratra – byl jste u toho, když jsem to říkala králi.“

„Ale ten tady nemůže být. Říkala jste přece, že prchl do Normandie.“

„Říkala jsem, že se to proslýchá – ale jak mám mít jistotu? Je docela možné, že se mu podařilo dostat se do Francie, anebo se možná přidal k nějakému oddílu Matyldina vojska blíž domova, ale copak to mohu vědět? Musím se přesvědčit na vlastní oči, jestli raději nezvolil Shrewsbury.“

„Ale zdejší vojáky tu všichni znali. Není pravděpodobné, že by mezi nimi byl někdo vašeho jména.“

„Jenže v rychtářově oznámení se říkalo, že o jednom z těch mužů se neví, kdo je,“ mírně namítl Beringar, který se poprvé vložil do hovoru. „A jak se zdá, máte tu zřejmě proti původnímu počtu jednoho mrtvého navíc.“

„Musíte mi dovolit, abych se podívala sama,“ řekla Aline jemně, ale rozhodně. „Jak bych mohla mít jinak klid?“

Courcelle neměl právo jí bránit, i když ho Alinina prosba zamrzela a rozhněvala. Aspoň že je ten cizí mrtvý poblíž, a když se na něho Aline podívá, najde konečně jistotu. „Leží tady,“ řekl a zavedl dívku k rohu, kde stál bratr Cadfael. Aline se na Cadfaela užasle zadívala a překvapeně, zářivě se usmála nelíčeným úsměvem, který však brzy zmizel.

„Měla bych vás asi znát. Viděla jsem vás v opatství. Vy jste bratr Cadfael, ten bylinkář.“

„Ano, tak se jmenuji,“ přisvědčil Cadfael. „I když opravdu nevím, jak jste to zjistila.“

„Zeptala jsem se na vás fortnýře,“ přiznala Aline a začervenala se. „Viděla jsem vás při nešporách a na večerní – a promiňte mi, bratře, jestli jsem si dovolila příliš, ale měl jste v sobě cosi tak zvláštního, jako byste byl zažil mnohá dobrodružství, než jste vstoupil do kláštera. Prý jste byl na křížové výpravě – s Godfreyem z Bouillonu při obléhání Jeruzaléma! Já mohla o takové službě jen snít…!“ Aline spustila oči z jeho obličeje, trochu v rozpacích nad vlastní opovážlivostí, a tu spatřila u Cadfaelových nohou mladý, odhalený mrtvý obličej. Dlouho se na něj mlčky dívala. Nebyla to nikterak odpudivá tvář, jen krev z ní ustoupila a neznámý, který tu před nimi ležel, vypadal mladě a téměř hezky.

„Konáte tu opravdu velice křesťanskou službu – pro všechny ty lidi,“ vydechla Aline tiše. „To je ten, s kterým se nepočítalo? Ten přebytečný?“

„Ano, ten.“ Cadfael se sklonil a odhrnul plátno, aby jí ukázal pěkný, byť prostý oděv i to, že mládenec u sebe neměl vůbec nic, co by svědčilo o tom, že byl ve válce. „Až na dýku, kterou nosí na cestách každý muž, nebyl ozbrojen.“

Aline prudce vzhlédla. Za jejími zády shlížel Beringar zamračeně a soustředěně do kulatého obličeje, který býval zaživa jistě veselý a dobrosrdečný. „Chcete snad říct, že ten člověk tu ani nebojoval?“ zeptala se Aline. „Že nebyl zajat spolu s vojskem?“

„Aspoň to na mne dělá takový dojem. Určitě ho neznáte?“

„Ne.“ Pohlédla dolů s čirým neosobním soucitem. „A byl tak mladý! Je ho opravdu škoda! Mileráda bych vám řekla, jak se jmenoval, ale až dodnes jsem ho neviděla.“

„A vy, pane Beringare?“

„Ne. Vůbec ho neznám.“ Beringar se ještě pořád vážně díval dolů na mrtvého. Byli téměř stejně staří, jistě mezi nimi nebyl víc než rok rozdílu. A každý, kdo pohřbívá člověka, jenž je mu tolik podoben, jako by viděl vlastní pohřeb.

Courcelle se starostlivě sehnul, položil Aline ruku na paži a naléhavě jí domlouval: „Uklidněte se, svou povinnost jste splnila a měla byste hned z tohoto smutného místa odejít, tady to není nic pro vás. Sama vidíte, že vaše obavy byly zbytečné a že tu váš bratr není.“

„Ne, skutečně to není on,“ řekla Aline. „Ale mohl by být. Jak si mohu být jistá, dokud neuvidím všechny?“ Odstrčila, i když velmi jemně, jeho ruku, tak důrazně spočívající na její paži. Prosebně se ohlédla. „Bratře Cadfaele, vy teď pečujete o ty ubožáky. Chápete jistě, že se musím sama přesvědčit, abych našla klid. Půjdete se mnou?“

„S největší ochotou,“ řekl Cadfael a beze slova si ji odváděl, neboť žádná slova by Aline teď neodradila a sám dobře věděl, že jí přísluší právo, aby se nenechala odradit. Oba mladí muži za ní vykročili bok po boku, neboť žádný z nich neměl nejmenší chuť dát druhému přednost. Aline, zdrcená, ale odhodlaná, pohlédla dolů na každý ten odkrytý obličej.

„Je mu čtyřiadvacet a není mi moc podobný – má mnohem tmavší vlasy… Ale tady jich je hodně, co nejsou o nic starší než on!“

Přešli asi do poloviny té hrůzné řady, když se Aline náhle chytila Cadfaelovy paže a zůstala stát jako přimrazena. Nevykřikla, zmohla se jen na tichounké zaúpění a pouze Cadfael, který jí stál nejblíž, zaslechl, co řekla. „Giles!“ opakovala, teď již hlasitěji, z tváří jí vyprchala všechna barva, až vypadaly jako průsvitné, a Aline jen stála a hleděla dolů na obličej, který býval tak panovačný, umíněný a hezký. Klesla na kolena, aby si mrtvou tvář prohlédla zblízka, a potom jedinkrát nad bratrem vykřikla, krátce a ztajeně, vrhla se k němu a pozvedla si jeho tělo do náručí. Husté vlasy jí vyklouzly z účesu a oba je zalily zlatem.

Bratr Cadfael byl natolik zkušený, že by ji byl nejraději nechal o samotě a klidně vyčkal, až místo důstojné zdrženlivosti bude ve svém žalu potřebovat útěchu, ale kdosi ho najednou spěšně odstrčil a vzápětí poklekl vedle Aline Adam Courcelle a uchopil ji pod paží, aby ji pozvedl. Hrozný objev jím zřejmě otřásl stejně jako dívkou, tvářil se zděšeně a zmateně a v rozrušení se až zajíkal.

„Madame – Aline – pro Boha svatého, je to opravdu váš bratr? Kdybych to byl věděl… kdybych to byl jen věděl, tak jsem vám ho zachránil. Ať už bych za to byl platil sebevíc, byl bych ho někam odvedl… Kéž mi Bůh odpustí!“

Aline pozvedla zpod závoje světlých vlasů neuslzenou tvář, a když ho viděla tak zdrceného, zadívala se na něj s úžasem a trochu provinile. „Uklidněte se. Copak vy za to můžete? Nemohl jste to přece vědět. Udělal jste jen, co jste měl nařízeno. A jak byste mohl jednoho zachránit a ostatní nechat zahynout?“

„Je to tedy opravdu váš bratr?“

„Ano,“ odpověděla a znovu se zadívala na mrtvého mladíka. Z tváře jí teď vyprchalo všechno zděšení i zármutek. „Je to Giles.“ Věděla teď už nejhorší a zbývalo jí jen udělat, co bylo zapotřebí, to, co zůstalo její povinností, protože už neměla otce ani žádného jiného bratra. Nehybně se opírala o Courcellovu paži a vážně si prohlížela mrtvý obličej. Jak se tak na ni Cadfael díval, byl rád, že se mu alespoň trochu podařilo upravit tu kdysi tak hezkou tvář, v níž se po smrti zračila jenom naprostá hrůza. Alespoň se Aline teď nedívá do obličeje téměř zbaveného lidského výrazu.

Po chvíli krátce a ostře vzdychla a chystala se vstát a Hugh Beringar, který se zatím obdivuhodně moudře držel stranou, k ní vztáhl ruku a zvedl ji. Ovládala se tak jako možná nikdy předtím, vždyť dosud nemusela takovou zkoušku podstoupit. To, co se po ní žádá, však udělat dokáže, a také to udělá.

„Bratře Cadfaele, děkuji vám za všechno, čím jste pomohl nejen mně a Gilesovi, ale i všem těm ostatním. A teď, když dovolíte, se sama postarám o bratrův pohřeb, jak je to také na místě.“

Courcelle za ní starostlivě stál, pořád ještě hluboce otřesen, a teď se jí zeptal: „A kam byste ho chtěla nechat přenést? Mí lidé vám ho donesou, kam jen budete chtít, a zůstanou vám k službám, dokud je budete potřebovat. Ze srdce rád bych vám pomohl sám, ale nesmím opustit stráž.“

„Jste velmi laskav,“ řekla mu Aline, teď již naprosto klidná. „Maminčina rodina má hrobku v kostele svatého Alkmunda tady ve městě. Otec Elias mne zná. Budu velmi vděčná, když mi někdo pomůže bratra do kostela přenést, ale nesmím již vaše lidi zdržovat od jejich povinností. Všechno ostatní si udělám sama.“ Tvářila se teď vážně a prakticky, musela toho hodně promyslet, vzít v potaz, jak rychle je třeba v tom letním horku všechno zařídit a obstarat potřebné věci na patřičnou přípravu hrobu. A s velkou důstojností začala udělovat pokyny.

„Pane Beringare, byl jste ke mně velice laskav a já si toho cením, ale teď se tu musím zdržet a postarat se o rodinné obřady. Nemusíte se mnou dál trávit tak smutný den, klidně tu mohu zůstat sama.“

„Přišel jsem s vámi a nemíním se bez vás vracet,“ odpověděl jí Hugh Beringar. Přesně vystihl, jak s ní teď mluvit, nepřít se s ní ani jí nedávat najevo soucit. Aline se jeho rozhodnutí podrobila a začala se věnovat svým povinnostem. Dva strážní přinesli úzká nosítka a vyzvedli na ně tělo Gilese Siwarda a Aline mu sama narovnala klesající hlavu.

V poslední chvíli se ozval Courcelle, který se zamračeně a sklíčeně díval na mrtvého: „Počkejte! Na něco jsem si vzpomněl – myslím, že tady zůstalo něco, co mu patřilo.“

Rychle proběhl klenutým vchodem a přes vnější nádvoří k strážním věžím a vzápětí se vrátil a nesl přes ruku černý plášť. „Zůstalo to mezi věcmi vzadu ve strážnici. Byl to asi jeho plášť – podívejte se, spona u krku má stejný vzor jako přezka na jeho pásku.“

Opravdu, na sponě i na přezce byl tentýž drak věčnosti, s ocasem v tlamě, bohatě vypracovaný v bronzu. „Všiml jsem si toho až teď. Nemůže to být náhoda. Dovolte mi alespoň, abych mu ten plášť vrátil.“ Courcelle rozestřel plášť, jemně jej rozložil přes nosítka a zakryl jím mrtvý obličej. Jak vzhlédl, podíval se Aline do očí a poprvé spatřil, jak na něj pohlížejí závojem slz.

„To od vás bylo nesmírně laskavé,“ řekla Aline tiše a podala mu ruku. „Nikdy vám to nezapomenu.“

Cadfael se vrátil na svou stráž k neznámému a dál se všech příchozích vyptával, zda o něm něco vědí. Nic kloudného však nezjistil. Ještě dnes v noci budou muset odvézt všechny zbývající mrtvé na vozících dolů po Wyle a do opatství – za tak horkého léta si nemohou dovolit další zdržení. Za svítání vysvětí opat Heribert nový kus země na samém kraji klauzury, a tam také bude hromadný hrob. Avšak tento neznámý mladík, který nebyl odsouzen ani obviněn z žádného zločinu a jehož mrtvé tělo teď volalo po spravedlnosti, by neměl být pohřben mezi odsouzenci, a Cadfael by si zas neměl dopřát klidu, dokud se nepostará, aby byl mládenec uložen do hrobu pod svým jménem a se všemi poctami, které mu náležejí.

V domě otce Eliase, kněze z kostela svatého Alkmunda, mezitím Aline za pomoci dobrého otce s nábožnou úctou vysvlékla, umyla, upravila a zahalila do rubáše svého bratra Gilese Siwarda. Hugh Beringar stál opodál, kdyby snad bylo třeba pro něco dojít anebo něco přinést, ale do místnosti, kde pracovali, ani nevkročil. Aline nikoho nechtěla, sama dostála úkolu, který na ni byl vložen, a kdyby jí snad někdo chtěl sebemenší část té povinnosti vzít, nebyla by mu vděčná, spíš by jí připadalo, že ji o její úlohu připravil, a zlobila by se. Když však bylo vše hotovo a bratrovo tělo připraveno, aby ho mohli položit před kostelní oltář, zmocnilo se jí náhle naprosté vyčerpání a téměř uvítala, když jí Beringar nabídl svou tichou společnost a odvedl ji k domu u mlýna.

Druhého dne zrána byl Giles Siward se všemi obřady, jež mu příslušely, uložen do hrobu svého děda z matčiny strany v kostele svatého Alkmunda, a mnichové z opatství svatého Petra a Pavla pohřbili s náležitými obřady všech šestašedesát vojáků poraženého vojska, kteří jim zůstali na starosti.

[IV]

Aline si přinesla kabátec a nohavice, které měl její bratr na sobě, i plášť, jímž byl přikryt, a sama je pečlivě vykartáčovala a složila. Košili už nikdo nosit nesmí, spálí ji a raději na ni zapomene, ale toto pěkné oblečení z pevné látky by nemělo přijít nazmar, vždyť tolik lidí chodí teď polonahých a prokřehlých. Vzala úpravně složené šatstvo, prošla s ním kolem domu s bránou na dvůr opatství, a když viděla, že kolem dokola nikdo není, přešla k potůčkům a zahradám poohlédnout se po bratru Cadfaelovi. Nezastihla ho však. Vykopat dost velký hrob, aby se do něj vešlo šedesát šest obětí, a ukládat do země jednoho po druhém všechny ty ubožáky zabralo přirozeně více času než otevření jedné kamenné hrobky pro dalšího člena rodiny. Bratři neúnavně pracovali déle než do dvou hodin a každý z nich se činil, seč mohl.

Cadfaela sice Aline nenašla, ale zato zastala jeho pomocníka. Právě pilně otrhával květy, které v tom horku uschly, a odřezával listy a lodyhy rozkvetlé saturejky, která se měla svázat do svazečků a dát sušit. Celá zadní stěna kůlny byla pod trámy úplně ověšená schnoucími bylinkami. Přičinlivý chlapec pracoval bos a celý uprášený suchou hlínou a přes jednu tvář se mu táhla zelená šmouha. Když zaslechl blížící se kroky, otočil se a spěšně přiběhl od svých rostlinek. Kolem se zvedla vlna vůně, jíž byl chlapec přímo prosycen a která se vznášela ze záhybů jeho drsné haleny, jako by měla tomu jinak nepříliš působivému sluhovi božímu dodat zázračné opojnosti. Chlapec si v rychlosti ještě jednou přejel rukou po kštici rozcuchaných vlasů, což vedlo jenom k tomu, že si udělal šmouhu i na druhé tváři a po polovině čela.

„Hledám bratra Cadfaela,“ řekla Aline téměř omluvně. „Ty jsi jistě jeho pomocník Godric.“

„Ano, paní,“ odpověděla Godith hlubokým hlasem. „Bratr Cadfael má ještě nějakou práci, nejsou tam zatím hotovi.“ Chtěla jim pomoct, ale Cadfael jí to nedovolil; čím méně ji ostatní uvidí za denního světla, tím lépe.

„Jistě,“ řekla zaraženě Aline. „Také mě to mělo napadnout. Mohla bych u tebe alespoň nechat vzkaz? Jde jenom o to – přinesla jsem bratrovy šaty. Už je nepotřebuje a jsou ještě pořád pěkné, určitě si je někdo rád vezme. Mohl bys prosím vyřídit bratru Cadfaelovi, aby je věnoval někomu, komu se budou hodit? Ať s nimi naloží, jak uzná za vhodné.“

Godith si otřela umazané ruce o lem haleny a potom teprve sáhla po balíčku. Náhle se prudce zarazila, pohlédla na druhou dívku a přitiskla k sobě šaty mrtvého. Byla tak vyděšená a otřesená, že na chvíli úplně zapomněla promluvit hlubokým tónem. „Že je už nepotřebuje…? Vy jste snad měla tam na hradě bratra? To je mi ale líto! Moc líto!“

Aline se zadívala na své ruce, které jí po tom, co splnila tu nepatrnou povinnost, připadaly prázdné a jakoby ztracené. „Ano, byl tam jako jeden z mnoha,“ řekla. „Sám si zvolil svou cestu. Byla jsem vychována v přesvědčení, že ji volil špatně, ale alespoň jí zůstal věrný až do samého konce. Tatínek by se na něj byl zlobil, ale nemusel by se za něj stydět.“

„Je mi vás moc líto!“ Godith si tiskla složené šaty k hrudi a nenapadlo ji, co lepšího by řekla. „Vyřídím váš vzkaz bratru Cadfaelovi, jen co se vrátí. A on by zas po mně jistě chtěl, abych vám poděkoval za dobrý skutek, dokud vám nemůže poděkovat sám.“

„A předej mu také tento měšec. Jsou v něm peníze na mši za všechny ty ubožáky. Ale hlavně na mši za toho, kdo mezi ně nepatřil – a koho nikdo nezná.“

Godith na ni zaraženě a užasle pohlédla. „Opravdu je tam někdo takový? Který nepatří mezi ostatní? To ani nevím!“ Viděla se s Cadfaelem jen na pár uspěchaných chvil, když se vrátil unavený a pozdě domů, ale nestačil jí nic povědět. Dověděla se jen, že všichni mrtví, pro které si nepřišel nikdo z příbuzných, byli odvezeni do opatství a pochováni, ale záhadná zvěst o muži, který neměl s neštěstím ostatních pranic společného, pro ni byla úplnou novinkou.

„Aspoň to tak bratr Cadfael říkal. Našlo se tam prý pětadevadesát popravených, a ne čtyřiadevadesát, a jeden z nich ani nebyl ozbrojený. Bratr Cadfael chtěl po všech, kdo na hrad přišli, aby se na něj podívali, jestli ho snad nepoznají, ale myslím, že ho zatím nepoznal nikdo.“

„A kde je teď?“ ptala se Godith s údivem.

„To nevím. Ale nejspíš ho přivezli sem do opatství. Mám takové tušení, že bratr Cadfael ho nechtěl pohřbít s ostatními, bez jména a přespočetného. Jistě znáš bratra Cadfaela lépe než já. Pracuješ u něj už dlouho?“

„Ne, jenom docela krátce,“ odpověděla Godith, „ale začínám ho už poznávat.“ Trochu zneklidněla, když ji tak zblízka pozorovaly ty jasné oči, modré jak kosatce. Žena by mohla její tajemství odhalit spíš než muž. Godith se ohlédla k záhonům léčivých rostlin, kde ještě před chvílí pracovala.

„Jistě, nesmím tě zdržovat od tvé práce,“ řekla hned Aline, která pochopila narážku.

Godith se za ní dívala, jak odchází, a téměř litovala, že se neodvážila pokračovat v této svatyni mužů v rozhovoru s dalším děvčetem. Položila balík šatstva na své lůžko, pustila se znovu do práce, ale s jistým neklidem čekala, kdy už se vrátí Cadfael. Konečně přišel, ale unavený a s hlavou plnou starostí.

„Posílají mne do královského tábora. Velitel si zřejmě usmyslel, že bude nejlepší, když sám povím králi, co nečekaného jsem objevil, a chce ode mne úplnou zprávu. Ale pořád zapomínám,“ dodal a přejel si tvrdou dlaní po tvářích ještě ztuhlých únavou, „že jsem s tebou neměl čas ani mluvit a že ještě nic nevíš –“

„Ale vím,“ řekla Godith. „Hledala vás tu Aline Siwardová. Přinesla tady to šatstvo, abyste je někomu věnoval jako milodar, jak sám uznáte za nejlepší. Patřilo jejímu bratrovi. A také mi řekla, co se stalo. A tyhle peníze jsou na mše – prý hlavně na mši za toho mladíka, kterého jste tam našli navíc. A teď mi sám povězte, co je to za záhadu?“

Přišlo mu milé na chvíli posedět a zapomenout na starosti, a tak pustil povinnosti z hlavy, usedl k ní a všechno jí vyprávěl. Godith napjatě naslouchala, a když domluvil, hned se ho zeptala: „A kde je teď ten mládenec, kterého nikdo nezná?“

„Leží v kostele, na nosítkách před oltářem. Chtěl jsem, aby všichni, kdo přijdou na mši, šli kolem něj, doufal jsem, že ho někdo pozná a poví nám, jak se jmenuje. Déle než do zítřka ho tam ale nechat nemůžeme,“ dodal s lítostí, „je moc horko. Ale i když ho budeme muset pochovat beze jména, rád bych ho pohřbil někde, odkud bychom ho mohli znovu vyzvednout, a rozhodně uschovám jeho šaty a kresbu obličeje, dokud nezjistíme, kdo ten chudák mládenec je.“

„A opravdu věříte, že byl zavražděn?“ vyptávala se Godith s úžasem. „A že ho pak někdo hodil mezi královy oběti, aby se zločin navždycky utajil?“

„Vždyť jsem ti to říkal, dítě! Byl napaden zezadu, se škrticí šňůrou už připravenou. A stalo se to stejné noci, kdy zahynuli ostatní a byli naházeni do příkopu. Mohl mít vrah lepší příležitost? Když tam těch mrtvých bylo tolik, kdo by se s nimi počítal, rozlišoval je a žádal vysvětlení? Ten mládenec zemřel skoro v tutéž dobu jako někteří z těch ostatních. Nikdy se na to nemuselo přijít.“

„Ale přišlo!“ řekla Godith a pomstychtivě se rozzářila. „Protože jste se tam objevil vy. Kdo jiný by si lámal hlavu nad jedním z pětadevadesáti mužů? Kdo jiný by sám hájil právo člověka, který ani nebyl odsouzen – a který byl zabit bez sebemenšího ohledu na právo? Bratře Cadfaele, když vás poslouchám, začínám být stejně nesmiřitelná jako vy. A přitom jsem toho člověka ani neviděla. Víte co, ať si král chvíli počká! Dovolte mi, abych se na toho mladíka podívala. Anebo, když jinak nedáte, pojďte se mnou, ale nechte mne, ať se na něho podívám.“

Cadfael se na chvíli zamyslel a potom vstal, ale trochu při té námaze zanaříkal. Už dávno nebyl mladý a měl za sebou perný den a noc. „Pojď tedy, ať je po tvém, mám snad já právo ti to zakazovat, když k tomu ostatní vyzývám? Měl by tam být teď klid, ale drž se raději vedle mne. Děvče zlaté, budu se také muset vynasnažit, abych tě odsud co nejdřív v bezpečí dostal.“

„To se mne chcete tak rychle zbavit?“ zeptala se ho uraženě. „A zrovna když začínám rozeznávat šalvěj od majoránky? Co byste si beze mne počal?“

„Musel bych si prostě vycvičit nějakého novice, kterého bych si tu udržel déle než pár týdnů. Ale když už mluvíme o bylinkách,“ řekl Cadfael a vytáhl ze záňadří své kutny malý kožený váček a vyklepal z něj asi šest palců dlouhou, sluncem vysušenou větvičku s tenkým čtverhranným stonkem porostlým dvojicemi roztažených lístků, v kterých seděly maličké hnědé bobule. „Znáš tohle?“

Godith se na větvičku zvědavě zadívala, neboť se za těch pár dní na zdejší zahradě lecčemu naučila. „Ne. Tady to nepěstujeme. Ale kdybych to viděla růst, tak bych to možná poznala.“

„Je to husí tráva – také se jí říká svízel. Divná plazivá rostlina, která se zachytává malými háčky, jak je vidíš i na těch drobných semínkách. A všimla sis, že je uprostřed toho rovného stonku přelomená?“

Godith si toho všimla a až nevysvětlitelně ji to sklíčilo. Ta rostlinka v sobě měla cosi zvláštního, co jí unikalo, i když z ní byl jen hnědavý, vybledlý a suchý úlomek. Uprostřed však byl skutečně ostře ohnutý a zlomený. „Co to je? Kde jste to našel?“

„Zachytlo se to v rýze na krku toho ubohého mládence,“ odpověděl jí Cadfael co nejšetrněji, aby ji příliš nerozrušil. „A tady přelomila ten stonek šňůra, kterou byl mládenec uškrcen. Je to loňská tráva, ne letošní. Teď tady právě taková bujně roste a rozsévá semínka široko daleko. Tenhle úlomek je ale určitě z nějakého žlabu nebo podestýlky, je z trávy sečené a usušené na podzim. Nikdy nepodceňuj bylinky, jsou pravým pokladem, když je zapotřebí zhojit hnisající rány, které se nechtějí scelit. Všechno co roste v přírodě, je užitečné, a pokud to škodí, pak jen proto, když toho někdo zneužívá ke zlu.“ Pečlivě si ukryl suchý kousíček rostlinky pod kutnu a vzal Godith za ramena. „Tak pojď, teď se spolu podíváme na toho mládence.“

Bylo právě uprostřed odpoledne, kdy bratři pracují a chlapci a novici hrají různé hry, pakliže mají splněny své nevelké povinnosti. Cadfael a Godith potkali cestou jenom pár zpola dorostlých chlapců, kteří si tu hráli, a potom vstoupili do chladného šera v kostele.

Záhadný mladík z hradního příkopu ležel jen stroze zahalen na nosítkách před chórem v kostelní lodi a hlavu i obličej měl odkryté. Dopadalo na něj slabé, ale čisté světlo, a když oči přivykly měkké záři linoucí se za toho letního odpoledne uvnitř kostela, bylo ho jasně vidět. Godith stála vedle Cadfaela a mlčky se na mladíka dívala. Až na toho mrtvého tam byli sami a mohli mluvit, i když jen docela tiše. Když se však Cadfael jemně zeptal: „Znáš ho?“, věděl už, jakou dostane odpověď.

Dívka vedle něj tichounce zašeptala: „Ano.“

„Pojď!“ Odvedl ji stejně tiše, jako sem přišli. Když vyšli do slunečního světla, slyšel ji, jak se zhluboka a dlouze nadýchla. Neřekla však už nic, dokud se neoctli v bezpečí bylinkářské zahrádky. Vnořeni do sladké letní vůně spolu usedli ve stínu chaty.

„Tak kdo je ten mládenec, co dělá tolik starostí tobě i mně?“

„Jmenuje se Nicholas Faintree,“ odpověděla tiše, jako by tomu sama nevěřila. „Tu a tam jsem ho vídala už od svých dvanácti let. Je to FitzAlanův zeman z jednoho jeho panství na severu a v posledních pár letech mu několikrát dělal jízdního posla. Tady ve Shrewsbury ho těžko kdo může znát, opravdu. Jestli tu byl přepaden a zavražděn, jistě se mu to stalo ve službách jeho pána. Jenže FitzAlan už nemá v těchto končinách skoro žádné zájmy.“ Godith si držela hlavu v dlaních a usilovně přemýšlela. „Ve Shrewsbury je pár lidí, co by vám o něm mohli říct, jak se jmenuje, kdyby jen měli důvod přijít na hrad hledat své příbuzné. Znám některé, kteří by vám mohli povědět, co tu ten mladík toho dne a noci pohledával. Ale musel byste najisto vědět, že se jim za to nic nestane.“

„Já jim neublížím,“ ujišťoval ji Cadfael. „To ti slibuji.“

„Tak třeba moje chůva, která mě sem přivedla a tvrdila o mně, že jsem její synovec. Petronilla sloužila v mé rodině po celý svůj dospělý život a pak se v pozdních letech vdala, ale tak pozdě, že už nemohla mít vlastní děti. Vzala si dobrého přítele FitzAlanova i našeho domu Edrika Fleshera, který je v čele cechu řezníků ve městě. Ti dva byli zasvěceni do všech plánů, když se FitzAlan přidal k Matyldě. Když za nimi zajdete a řeknete, že vás posílám,“ řekla přesvědčeně, „poví vám všechno, co vědí. Znáte přece jejich obchod, má ve znaku hlavu kance a je v řadě těch řeznických krámů.“

Cadfael se zamyšleně podrbal na nose. „Půjčím si mezka z opatství, abych se tam dostal rychleji a také abych si trochu šetřil nohy. Krále nemohu nechat čekat, ale na zpáteční cestě se v tom krámku zastavím. Dej mi něco na znamení, že mi důvěřuješ, a pak se mne nebudou bát.“

„Petronilla umí číst a zná můj rukopis. Napíšu vám pro ni vzkaz, když mi dáte kousek pergamenu, stačí jen růžek.“ Godith teď přímo zářila horlivostí, prožívala to poslání stejně živě jako on. „Nicholas byl takový veselý mládenec, jakživ nikomu neublížil, to vím jistě, a nikdy neměl špatnou náladu. Hodně se smál… Jenže když povíte králi, že patřil k opačné straně, nebude mít na dopadení vraha žádný zájem, ne? Řekne vám prostě, že to byl osud a ať celou tu věc necháte být.“

„Povím králi, že tady máme muže, který byl zřejmě zavražděn, a že víme, jak se to stalo a kdy, ale neznáme místo vraždy ani důvod,“ řekl Cadfael. „Povím mu také, že už víme, jak se ten člověk jmenuje – je to docela skromné jméno a nemusí králi Štěpánovi nic říkat. V této chvíli mu stejně víc povědět nemohu, protože nic víc nevím. A i kdyby nad tím král jenom pokrčil rameny a nařídil mi, abych to nechal být, neposlechnu ho. Než od té věci upustím, dostane se, ať už mým či božím přičiněním, Nicholasovi Faintreemu spravedlnosti.“

Bratr Cadfael si vypůjčil mezka přímo od opata, a když se vydával za svým posláním, vzal s sebou i šatstvo z pěkné látky, které mu svěřila Aline. Měl ve zvyku splnit všechno, co měl za úkol, bez meškání a neodkládat to na zítřek, a cestou do města uvidí jistě plno žebráků. Nohavice dal postaršímu muži s očima potaženýma silným bílým zákalem, který seděl ve stínu městské brány s holí vedle sebe a s prosebně nataženou paží. Vypadal, že by mu nohavice mohly být, a měl na sobě záplatované ošuntělé hadry, které se jistě brzy rozpadnou. Pěkný hnědý kabátec dostal churavě vyhlížející, ne víc než dvacetiletý mladíček, který žebral u hlavního kříže, přihlouplý ubožák s ochable visícím rtem a jakýmsi paralytickým třasem, kterého držela za ruku a žárlivě ochraňovala drobná stařenka. Její ječivé díky doléhaly za Cadfaelem až k hradní bráně. Plášť, pořád ještě složený, vezl Cadfael před sebou, ještě když dojížděl k strážím královského tábora, a tu uviděl dřevěný vozík chromého Osberna, zastrčený do dutiny nedalekého stromu, a zahlédl i bezmocné zakrnělé nohy a ruce, celé zmozolnatělé, jak musely s vypětím všech sil vláčet tu bezvládnou tíhu z místa na místo. Dřevěné destičky ležely kousek dál v trávě. Jakmile Osbern spatřil mnicha v kutně přijíždějícího na pěkném mezku, popadl destičky a honem se připlazil Cadfaelovi do cesty. Bylo až s podivem, jak rychle se dokázal trhaně pohybovat po těch nevelkých prostorách, ale tak těžce pohyblivý člověk s polovinou těla bezvládnou musel i za mírnějších nocí trpět chladem a v zimě jistě strádal nesmírně.

„Dobrý bratře,“ žebronil Osbern, „věnujte almužnu ubohému mrzákovi, a Bůh vás odmění!“

„Věnuji, příteli,“ odpověděl mu Cadfael, „a dám vám něco lepšího než drobnou minci. A vy se za to můžete pomodlit za laskavou dámu, která po mně ten dar posílá.“ Nato vybalil zpod sedla před sebou plášť Gilese Siwarda a hodil jej do zkřivených rukou užaslého žebráka.

„Správně jste udělal, že jste po pravdě ohlásil, co jste zjistil,“ řekl král Štěpán rozvážně. „Není divu, že můj kastelán na to nepřišel, měl plné ruce práce. Říkáte, že ten člověk byl zákeřně přepaden zezadu a uškrcen šňůrou? Ale tak přece zabíjejí lapkové a je to odsouzeníhodné. A navíc hodil vrah svou oběť mezi mé popravené nepřátele, aby svůj zločin zakryl – něco takového rozhodně nestrpím! Jak se opovážil učinit ze mne a z mých důstojníků své spolupachatele? Pokládám to za urážku koruny, a již proto bych si přál, aby byl ten zlosyn dopaden a postaven před soud. A ten mladík – jak jste říkal, že se jmenuje? Faintree?“

„Nicholas Faintree. Aspoň mi to řekl někdo, kdo přišel do kostela, když jsme ho tam uložili, a viděl ho. Pochází z rodiny na severu hrabství. Ale to je vše, co o něm vím.“

„Možná že přijel do Shrewsbury, aby u nás požádal o službu,“ řekl král s jistou nadějí v hlase. „Přidalo se k nám dost mladých mužů ze severních končin hrabství.“

„Možné to je,“ přisvědčil Cadfael vážně, neboť možné je nakonec všechno a lidé občas převlékají kabáty.

„A byl zřejmě přepaden nějakým lupičem kvůli něčemu, co měl u sebe – i takové věci se stávají! Rád bych řekl, že naše cesty jsou bezpečné, ale Bůh ví, že v této době bezvládí se nic takového tvrdit neodvážím. Pátrejte proto, jak jen je v této záležitosti zapotřebí, a jestli se vám podaří vraha dopadnout, sdělte to rychtáři, ať se postará o spravedlivý trest. Však on zná moji vůli. Nedopustím, aby mne někdo zneužíval k tajení tak mrzkého zločinu.“

To také byla pravda a pro krále to nejdůležitější, a Cadfaela napadlo, že Štěpán by možná svůj názor nezměnil, ani kdyby věděl, že Faintree byl FitzAlanovým zemanem a poslem a že zahynul, když napomáhal svému pánovi při vzpouře. Muselo by se to ovšem dokázat, a nic takového zatím rozhodně prokázáno nebylo. Podle všeho, jak se události vyvíjejí, se bude v Štěpánově dosahu v blízké budoucnosti nemálo zabíjet a král si tím zvlášť hlavu lámat nebude, ale kdyby se měl v jeho stínu plížit zákeřný vrah a schovávat se za ním, pokládal by to za smrtelnou urážku sebe sama a podle toho by také viníka ztrestal. Král Štěpán zřejmě často překvapí svoje okolí tím, jak se u něj bude střídat energie s letargií, velkorysost se záštiplností a vychytralá podnikavost s nepochopitelnou netečností. Přesto se však kdesi v tom urostlém, hezkém a prostomyslném člověku skrývá zrnko ušlechtilosti.

„Jsem rád, že mne Vaše Milost podpořila, a hluboce si toho vážím,“ řekl bratr Cadfael po pravdě. „Vynasnažím se ze všech sil, aby spravedlnosti bylo učiněno zadost. Člověk se nesmí vyhýbat povinnosti, již na něj vložil Bůh, a neměl by na ni zapomínat. Znám toho mladíka jen podle jména a vzezření, podle jeho upřímné nevinné tváře a vím, že nebyl obviněn z žádného zločinu, že proti němu nikdo nevznesl stížnost na špatné jednání a že zemřel nespravedlivě. A myslím, že Vaší Milosti je to stejně proti mysli jako mně. Pokud to budu moci napravit, udělám to.“

V domě se znakem kančí hlavy v uličce řeznických krámků přijali Cadfaela ostražitě a zdvořile, jak by byl každý občan teď vítal mnicha z opatství. Baculatá vlídná Petronilla s šedivými vlasy ho zvala dál a už se chystala, že mu nabídne všechny ty drobné pozornosti, jakými se staví zeď před podezřelými lidmi, ale Cadfael jí rovnou předal pomačkaný a hodně opotřebovaný kousek pergamenu, na který jí Godith dost opatrně a pracně napsala, že tomuto poslovi může důvěřovat, a také svůj vzkaz podepsala. Petronilla pohlédla na psaníčko, zčervenala radostí a závojem šťastných slz pohlédla na toho postaršího už, spolehlivého a klidného opáleného mnicha.

„Tak se mé děvence zlaté daří dobře? A vy se o ni tak pěkně staráte! Sama mi to tu píše, já její rukopis znám, učily jsme se spolu psát. Starala jsem se o ni skoro od narození, o tu mou holčičku drahou, víte, je jedináček, což je jen škoda, měla mít nějaké sourozence. Proto jsem s ní taky chtěla všechno dělat, i psát a číst, abych u ní byla, jak by mě jenom potřebovala. Posaďte se, bratře, sedněte si a vyprávějte mi o ní, jestli se má dobře a jestli něco nepotřebuje, co bych jí po vás mohla poslat. Ale jakpak jenom ji bezpečně odsud dostaneme, bratře? Může u vás zůstat, i kdyby to mělo trvat týdny?“

Když se konečně Cadfaelovi podařilo vtěsnat se alespoň pár slovy do té záplavy otázek, vypověděl jí, že se její holčičce vede dobře a že se míní sám postarat, aby se jí tak vedlo dál. Až dosud ho nenapadlo, jaký má Godith dar získávat si lásku, i když se o to ani nesnaží. Než se Edric vrátil z opatrné obhlídky města, kam se vyšel podívat, jak se věci mají, Cadfael si už docela získal Petronillinu přízeň, dokonce ho i prohlásila za přítele, kterému se dá důvěřovat.

Mohutný Edric těžce usedl do široké židle, s pocitem opatrné úlevy si bohatýrsky oddechl a řekl: „Zítra otvírám krám. Vyvázli jsme šťastně! Víte, myslím si, že král už lituje, jak se pomstil na těch, co se mu nepodařilo zajmout. Zakázal tady všechno plenění a na svém zákazu trvá. Kdyby měl jen trochu oprávněné nároky a kus cti v těle, třeba bych za ním i stál. Pro mužského není lehké, když vypadá jako hrdina, a žádný hrdina není.“ Edric si složil pod sebe velké nohy, zadíval se na manželku a pak spočinul ještě delším pohledem na Cadfaelovi. „Máte prý důvěru toho děvčete, a to nám docela stačí. Řekněte, co potřebujete, a jestli to máme, je to hned vaše.“

„Pokud jde o děvče,“ odpověděl Cadfael rázně, „budu ji chránit, jak dlouho bude zapotřebí, a až se naskytne pravá příležitost, pošlu ji, kam se potřebuje dostat. Ale sám bych od vás něco potřeboval, ano, mohli byste mi pomoci. V kostele na opatství máme mladíka, kterého zítra pohřbíme a kterého možná znáte. Byl zavražděn v noci po tom, co padl hrad, v noci, kdy všichni ti zajatci byli oběšeni a naházeni do hradního příkopu. Jenomže on byl usmrcen jinde a do příkopu hozen s ostatními, aby s nimi byl pochován, a nepřišlo se na to. Mohu vám říct, jak zahynul a kdy. Ale nemohu říct, kde se to stalo a proč a kdo to udělal. Od Godith ale vím, že se ten mládenec jmenuje Nicholas Faintree a že byl zemanem u FitzAlana.“

To vše jim takto vypověděl a přímo slyšel a cítil jejich mlčení. Zcela určitě leccos věděli, ale také neměli určitě dosud tušení o této smrti, která na ně dolehla jako osudná rána.

„Povím vám ještě jedno,“ pokračoval Cadfael. „Chci, aby pravda o tom mládenci vyšla najevo a aby byl pomstěn. A navíc se mi dostalo královského pověření, abych vraha našel. Králi Štěpánovi se tento zločin nelíbí stejně tak jako mně.“

Po dlouhé odmlce se Edric ozval: „Určitě tak zahynul jen jeden? Druhého jste nenašli?“

„Měl tam být ještě někdo? Jeden snad nestačí?“

„Byli dva,“ odpověděl Edric drsně. „Dva, co vyjeli za stejným posláním. Jak ale vyšla ta smrt najevo? Zřejmě o ní víte jenom vy.“

Bratr Cadfael se opřel v židli a beze spěchu jim vyprávěl, co všechno se událo. Zmešká sice možná nešpory, ale co na tom. Cenil si svých povinností a bral je vážně, ale když se mu jich nahrnulo příliš dohromady, věděl vždycky, kudy se dát. A Godith se bez něho ze své bezpečné samoty jistě nevzdálí, určitě ne až do chvíle, kdy má jít na večerní hodinu.

„A teď byste mi měli všechno říct,“ požádal Petronillu a jejího muže. „Mám přece ochránit Godith a pomstít Faintreeho a oboje chci udělat co nejlépe.“

Manželé se po sobě podívali a porozuměli si. Vyprávět začal Edric.

„Týden předtím, než padl hrad i město, FitzAlanova rodina už byla pryč a my měli vymyšleno, jak u vás na opatství schovat Godith, začal FitzAlan taky uvažovat, co by se stalo, kdyby zahynul. Jestlipak víte, že tady zůstal až do chvíle, kdy Štěpánova vojska prorazila brány? Taktak se mu pak podařilo utéct, přeplaval řeku a Adeney s ním, a oba uprchli. Díky Bohu! Jenže den předtím, než všechno skončilo, rozhodl FitzAlan, co se má stát, ať už zůstane naživu nebo zemře. Nechal u nás celý svůj poklad a chtěl, aby byl předán Matyldě, kdyby ho sťali. Hned ten den jsme odnesli poklad do Frankwellu, na zahradu, co tam mám, abychom s ním nikde nemuseli přecházet most, kdyby bylo zapotřebí najednou ho narychlo někam dopravit. A domluvili jsme si znamení. Když někdo z jeho lidí přijde s určitou věcí – s maličkostí, třeba s kresbou, kterou známe jen my – máme mu ukázat, kde je poklad schovaný, dát mu koně a všechno, co bude potřebovat, a odvést ho na určené místo, aby si mohl cennosti vzít a v noci s nimi ujet.“

„A stalo se to tak?“ ptal se Cadfael.

„Hned ráno, kdy padlo město. Porážka přišla tak znenadání a s takovou silou, že už zbývalo jen málo času. Přišli dva. Poslali jsme je za most, aby tam počkali do noci. Co by také mohli za dne dokázat?“

„Povězte mi ještě něco. V kolik hodin k vám přišli ti dva toho rána, co vám řekli a jak dostali své pokyny? Kdo všechno mohl vědět, co se chystá? Kdo mohl mít tušení, kam ti dva půjdou? Kdy jste je oba viděli naposled naživu?“

„Přišli hned za svítání. Slyšeli jsme v té chvíli strašný ryk, právě začal útok. Měli u sebe lístek pergamenu s hlavou svatého nakreslenou inkoustem, to mělo být to znamení. Říkali, že se v noci radili a FitzAlan že rozhodl, aby vyšli hned den nato, ať se děje co se děje a ať sám bude živ nebo ne, a aby odvezli poklad Matyldě, která ho použije na ochranu svých práv.“

„Takže všichni, kdo byli na té poradě, věděli, že ti dva se příští večer po setmění vydají na cestu. Jestlipak mohli také vědět, kudy půjdou? Věděli, kde je poklad ukrytý?“

„Ne, mohli jen vědět, že je někde ve Frankwellu, ale jinak jsme nikomu neřekli, kde je schovaný. Věděl to jenom FitzAlan a já. Ti dva mladí šlechtici přišli sem za mnou.“

„Takže kdyby měl někdo na poklad zálusk a věděl, kdy si ho má posel vyzvednout, nemusel by pro něj chodit sem, mohl posla přepadnout cestou. A jestli všichni důstojníci blízcí FitzAlanovi věděli, že poklad má být odvezen z Frankwellu na západ do Walesu, jistě by si domyslili, kudy posel pojede. První míli vede tím směrem jediná cesta, protože řeka na druhém břehu je samá zátočina.“

„Snad si nemyslíte, že někdo z těch, kdo o pokladu věděli, se ho chtěl zmocnit vraždou?“ řekl Edric. „Někdo z FitzAlanových stoupenců? Tomu nevěřím. Všichni anebo skoro všichni tu přece zůstali až do konce a přišli o život. Když jedou dva muži v noci na koních, může je někdo přepadnout náhodou, třeba lidi, co žijí divoce v lesích…“

„Na míli od městských hradeb? Nezapomínejte, že kdo toho mládence zabil, udělal to blízko shrewsburského hradu, aby měl čas a příležitost odnést jeho mrtvolu a ještě v noci ji hodit za ostatními do příkopu. A také musel vědět, že tam ti popravení budou. Takže k vám tedy přišli, prokázali se pergamenem, řekli vám, že předešlé noci bylo všechno domluveno, ať už se stane co stane. Ale to, co se stalo, se událo mnohem dřív a prudčeji, než kdo čekal, a všechno se pak seběhlo ve spěchu. Jak to tedy bylo dál? Šel jste s nimi do Frankwellu?“

„Šel. Mám tam zahradu a stodolu, kde se ti dva schovávali i se svými koňmi až do setmění. Cennosti měli zabalené do dvou sedlových vaků – jeden kůň by jezdce a ještě celý ten náklad neunesl – a ukryté v prohlubni, ve vyschlé studni na mém pozemku. Dohlédl jsem, aby se oba dobře ukryli, a kolem deváté ráno jsem odešel.“

„A v kolik by se asi tak odvážili vyrazit?“

„Určitě nevyjeli, dokud nebyla úplná tma. A opravdu mi tvrdíte, že Faintree byl zabit brzy nato, co vyrazili?“

„Bezpochyby ano. Kdyby ho někdo zabil na míle daleko, určitě by se zbavil mrtvoly docela jinak. Tohle byl předem připravený a dokonale promyšlený zločin. I když ne zas tak úplně dokonale. Faintreeho jste prý znal dobře – alespoň mi to řekla Godith. Ale kdo byl ten druhý? Toho jste také znal?“

Edric těžce a pomalu odpověděl: „Ne! Připadalo mi, že Nicholas se s ním zná dobře, mluvili spolu jako nejlepší kamarádi, ale Nicholas se vždycky spřátelil s lidmi až moc rychle. Sám jsem toho mladíka předtím jakživ neviděl. Byl z jiného FitzAlanova severního panství. Povídal, že se jmenuje Torold Blund.“

Řekli mu všechno, co věděli, a ještě leccos víc, co nevypověděli slovy. Za Edrika už mluvilo jeho zamyšlené zamračení. Vždyť mladík, kterého znali a jemuž důvěřovali, byl mrtev, a ten druhý, neznámý, zmizel a s ním i FitzAlanovy cennosti, peníze a šperky, které se měly dostat do Matyldiných truhlic. Takový poklad by leckoho dokázal zlákat. Vrah zřejmě věděl všechno potřebné, aby se k majetku dostal, a kdo mohl vědět víc než sám druhý posel? Vždyť ten mohl snadno přítele cestou přepadnout a pokladu se zmocnit. Jenže Torold Blund nemusel vlastně ani čekat, až vyrazí na cestu. Vždyť ti dva se spolu skrývali celý den v Edrikově stodole. Dost možná, že Nicholas Faintree odtamtud ani nevyšel živý, že ho jeho druh odvezl přehozeného přes koně tu krátkou cestu nazpátek k hradnímu příkopu a pak se oba koně s jediným jezdcem vydali na západ, do Walesu.

„Toho dne se stalo ještě něco,“ řekla Petronilla, když Cadfael vstával a chystal se už jít. „Asi ve dvě hodiny, když královi lidé dali postavit stráže k oběma mostům a spustit padací most, přišel Hugh Beringar, co byl před lety zasnoubený s mou holčičkou. Tvářil se, jako by si o ni dělal kdovíjaké starosti, a vyptával se, kde by ji našel. Jestli jsem mu to řekla? Ne, za koho mě máte? Pověděla jsem mu, že si ji odvezli dobrý týden předtím, než padlo město, a že ani nevíme kam, a že už je asi daleko a v bezpečí, někde, kam za ní král Štěpán nemůže. Hned jsme si mysleli, že k nám přišel ze Štěpánova pověření, protože jinak by se sem tak brzy nedostal. Než se šel shánět po Godith, byl přece v královském táboře, a to víte, že z lásky ji teď nehledá. Dostal by za ni tučnou odměnu, vždyť by ji potřebovali jako návnadu na jejího otce a možná i na FitzAlana. Dohlédněte, ať Beringar tu mou ovečku radši ani okem nezahlédne, slyšela jsem totiž, že bydlí teď na opatství.“

„A byl tu to odpoledne?“ vyptával se Cadfael ustaraně. „To víte, že dám dobrý pozor, aby mu nepřišla na oči, už mne také napadlo, že by jí mohl být nebezpečný. Ale když přišel, jistě jste se mu nezmínili o Faintreeho poslání? Neřekli jste snad nic, co by mu něco napovědělo? Je velmi chytrý a všímavý. Ne, nezlobte se, vím, že jste neprozradili ani slovo. A moc vám děkuji za vaši pomoc. Až budu něco vědět, určitě ode mne uslyšíte.“

Stál už u dveří, když za ním Petronilla lítostivě řekla: „A takový milý mladík to byl, ten Torold Blund! Člověk už dneska ani nepozná, co se skrývá za slušným, obyčejným obličejem.“

„Torold Blund!“ říkala Godith zamyšleně a slabiku po slabice to jméno opakovala. „Je to saské jméno. Na severu žije Sasů hodně, dobré a staré rodiny. Ale neznám ho. Myslím, že jsem ho nikdy neviděla. A Nicholas že s ním byl kamarád? Nicholas byl hodně přátelský, ale zase ne hloupý, a zřejmě byli tak stejně staří, jistě ho dobře znal. A přece…“

„Ano,“ přisvědčil Cadfael. „Já vím! A přece! Děvče zlaté, jsem už tak unavený, že ani nedokážu myslet. Vypravím se teď na večerní a pak si půjdu lehnout, a ty bys měla udělat totéž. A zítra…“

„Zítra,“ řekla Godith a povstala, když k ní natáhl ruku. „Zítra pohřbíme Nicholase. Já ho půjdu také pohřbít. Byl tak trochu i mým přítelem a chci být u toho.“

„Dobrá, holčičko,“ řekl Cadfael, zívl a odváděl si ji, aby s vděčností, zármutkem i nadějí oslavili zakončení dne.

[V]

Nicholas Faintree byl pochován s patřičnými poctami pod náhrobkem v příčné lodi kostela opatství, což byla pocta věru výjimečná. Vždyť byl po tolika mrtvých jeden jediný a již to stálo za požehnání, kromě toho uvnitř se teď už našlo místo spíše než venku a s pohřbením bylo méně práce. Opat Heribert byl záležitostmi tohoto světa čím dál zklamanější a sklíčenější a jen uvítal osamělého hosta, jenž nebyl symbolem občanské války, ale obětí osobní zloby a krutosti. Ať už to bylo sebenepravděpodobnější, možná že se Nicholas jednou stane svatým. Byl tajuplný, zákeřně zavražděný, mladý, podle všeho i čistého srdce a v životě nevinný, neznalý zla, člověk, z jakého lze učinit mučedníka.

Aline Siwardová přišla na pohřební mši, a ať už úmyslně či nevědomky sem přilákala i Hugha Beringara. Cadfael byl z toho mladíka čím dál tím neklidnější. Pravda, zatím se Beringar nezachoval v ničem nepřátelsky ani neprojevil obzvláštní horlivost, aby vypátral svou nevěstu, pokud ji vůbec hledá. Avšak již v jeho samozřejmém sebevědomém chování, v nepatrném posměšném úsměvu a bezelstných černých očích, které se chvílemi jakoby náhodou setkaly s Cadfaelovým pohledem, bylo cosi znepokojivého. Určitě budu mnohem klidnější, až odsud to děvče bezpečně dostanu, pomyslel si Cadfael, ale zatím ji alespoň mohu poslat dál z jeho dosahu.

Hlavní sady a zelinářské záhony opatství neležely hned u opatství, ale za silnicí, rozloženy po úrodné rovině u řeky zvané Gaye, a na samém konci této bohaté půdy se mírně zvedalo obilné pole. Leželo téměř proti hradu a nepříliš daleko od královského tábora, takže dost utrpělo při obléhání, a i když zbývající úroda byla už týden zralá a dala se sklízet, ve dnech, kdy se Štěpán pokoušel dobýt město, bylo příliš nebezpečné se sem přibližovat. Teď se však všechno uklidnilo a byl nejvyšší čas zachránit úrodu, bez které by se opatství sotva obešlo. Bratři proto sehnali všechny, kdo mohli tu práci stihnout za jediný den. Na kraji pole stál druhý z jejich mlýnů, kam pro stejná nebezpečí po celé léto nikdo nevkročil, a to právě když ho teď budou potřebovat. Utrpěl také škody, a dokud ho neopraví, nebude jim k užitku.

„Půjdeš s ženci,“ řekl Cadfael Godith. „Mám pořád takové divné tušení, a ať už se mýlím nebo ne, viděl bych tě raději co nejdál odsud, i když třeba jen na jeden den.“

„To mám jít bez vás?“ zeptala se Godith překvapeně.

„Musím tu zůstat a dávat pozor. Kdyby ti hrozilo nebezpečí, přiběhnu za tebou, jak rychle mě jen nohy ponesou. Ale nic zlého se ti nestane; dokud nebude obilí ve stodolách, nikdo se po tobě ani kloudně nestačí podívat. Drž se však raději bratra Athanasia, je slepý jako krtek a nerozezná jelena od koně. A tím srpem se oháněj opatrně, ne aby sis tam usekla nohu!“

Godith nakonec odešla s ženci docela spokojeně, byla jen ráda, že si někam vyrazí a bude mít trochu změnu. Nebála se. Vůbec se málo bojí, říkal si Cadfael ustaraně, ale od toho tu má přece starého blázna, který se bojí za ni, zrovna jako kdysi mívala starou chůvu, co ji ochraňovala jako kvočna svoje jediné kuřátko. Díval se za nimi, jak vycházejí bránou a jdou přes silnici k řece, a pak si oddechl a vrátil se ke své práci na zahrádce. Chvíli tam klečel a plel, když tu se za ním ozval klidný lehký hlas, tichý téměř jako kroky, které nebyly v trávě vůbec slyšet: „Tak tady trávíte své poklidnější chvíle. Určitě je to něco docela jiného a příjemnějšího než sbírat mrtvé.“

Bratr Cadfael doplel poslední roh mátového záhonu a pak se teprve otočil a vzal na vědomí Hugha Beringara. „Je to opravdu příjemná změna. Doufám, že s tou smutnou sklizní jsme ve Shrewsbury již skončili.“

„A nakonec jste i zjistil, jak se jmenuje ten váš neznámý. Jakpak jste se to dozvěděl? Vždyť ho nikdo z celého města jakživ neviděl.“

„Na každou otázku se najde odpověď,“ odpověděl bratr Cadfael krátce, „ovšem když člověk umí dost dlouho čekat.“

„A kdo hledá, ten vždycky něco nalezne?“ zeptal se Beringar a potom dodal s úsměvem: „Neřekl jste mi ovšem, co znamená dost dlouho čekat. Kdyby někdo našel v osmdesáti, po čem pátral, když mu bylo dvacet, nemusí za to už být zvlášť vděčný osudu.“

„Třeba by o to už dávno přestal stát,“ poznamenal bratr Cadfael suše. „A v tom je asi také odpověď na každé hledání. Hledáte vy snad něco tady na zahradě a mohl bych vám být nápomocen, anebo vás jen zajímají mé prosté bylinky?“

„Ne,“ odpověděl Beringar již s hlubším úsměvem. „Netvrdil bych, že jsem se přišel učit bylinkaření.“ Utrhl větvičku máty, rozdrtil ji v prstech, nejprve k ní přičichl a pak ji skousl pěknými bílými zuby, aby ji ochutnal. „Proč bych se tu zrovna já po něčem takovém pídil? Určitě jsem už leckomu ublížil, ale léčit bych moc dobře nedovedl. Povězte mi, bratře Cadfaele, než jste přišel sem do kláštera, žil jste přece bohatým životem. Nepřipadá vám to tu po všech těch bitvách nesnesitelně nudné, když tu nemáte žádné nepřátele, proti kterým byste mohl bojovat?“

„V těchto dobách mi to tu rozhodně nudné nepřipadá,“ odpověděl bratr Cadfael. „A pokud jde o nepřátele, ďábel pronikne všude, i do kláštera, do kostela a do bylinkářské zahrady.“

Beringar pohodil hlavou a hlasitě se zasmál, až se mu na čele roztančily krátké černé vlasy. „Nadarmo by sem ovšem pronikal, kdyby chtěl hledat zlo někde, kde jste vy! A jistě by sotva čekal, že narazí svými rohy na ostříleného starého křižáka! Však já tu vaši narážku pochopil!“

Celou tu dobu se téměř ani neotočil a zdánlivě si nevšímal ničeho kolem sebe, ale jeho černým očím určitě nic neušlo, a i když se smál a žertoval, pořád přitom napjatě poslouchal. Domyslel si již, že ten vychvalovaný a oblíbený chlapec, o němž se ve vší nevinnosti zmínila i Aline, se tu teď neobjeví, a jistě si také všiml, že bratr Cadfael mu pranic nemá za zlé, když nakoukne do každého kouta zahrady, přičichne ke každé schnoucí bylince a prohlédne si všechny lektvary v kůlně, protože dobře ví, že tu nic nevypátrá. Z úzkého lůžka byla stažena přikrývka a stál na něm velký moždíř a džbán jemně bublajícího vína. Po Godith nebylo nikde ani památky. Vše nasvědčovalo tomu, že chlapec se nijak neliší od ostatních a také spí s ostatními v ložnici.

„Už vás tu raději nechám nad tím pletím a nebudu vás rušit svým povídáním od vašich myšlenek,“ řekl Beringar. „Nebo snad pro mne máte nějakou práci?“

„Král ji pro vás nemá?“ významně se zeptal Cadfael.

Beringar jeho narážku pochopil a znovu se vesele rozesmál. „Ještě ne, ještě ne, ale i na to dojde. Nemůže přece být pořád tak podezíravý a odhánět od sebe nadaného člověka. I když mi, abych se přiznal, dal na zkoušku určitý úkol, a já s ním zatím moc daleko nepokročil.“ Uškubl další kousek máty, přetrhl ji a s chutí se do ní zakousl. „Bratře Cadfaele, mám dojem, že jste tu široko daleko ze všech nejobratnější a nejchytřejší. Kdybych náhodou potřeboval vaši pomoc, snad byste si to dobře rozmyslel a neodmítl mne – co říkáte?“

Bratr Cadfael se napřímil, až mu zavrzalo v zádech, a dlouze, uvážlivě se na Beringara zadíval. „Nikdy neudělám nic, dokud si to dobře nerozmyslím, i když někdy si musím s tím rozmýšlením pospíšit, abych dostačil všemu, co se děje.“

„Takovou odpověď jsem od vás čekal,“ řekl Beringar sladce a s úsměvem. „Budu si ji pamatovat a pokládat ji za slib.“ Nato se maličko uklonil a klidně odešel k nádvoří.

Ženci se vrátili včas na nešpory, opálení, unavení a zpocení. Obilí stačili všechno posekat a svázat, aby se dalo odnést. Po večeři vyklouzla Godith rychle z jídelny a zatahala Cadfaela za rukáv.

„Bratře Cadfaele. Musíte jít se mnou. Je to moc důležité!“ Vycítil, jak se jí ruka chvěje vzrušením a hlas tichou naléhavostí. „Do večerní máme ještě čas – honem se mnou pojďte zpátky do polí.“

„Co se děje?“ zeptal se jí tiše, protože kolem bylo na deset lidí, kteří je mohli slyšet, a Godith jistě nepatřila k ženám, co nadělají spoustu povyku pro nic za nic. „Co se ti stalo? Cos tam nechala, že to tak pospíchá?“

„Člověka! Zraněného muže! Byl tam u řeky, někde nahoře ho uštvali, až skočil do vody a připlaval dolů po proudu. Neodvažovala jsem se u něho zdržet a vyptávat se ho, ale vím, že trpí. A že má hlad. Leží tam celou noc a den…“

„Jak jsi ho našla? Byla jsi sama? Nikdo jiný o něm neví?“

„Nikdo jiný.“ Chytila se Cadfaela za rukáv, a jak se styděla, tiše řekla: „Víte, pracovali jsme tak dlouho… Odešla jsem stranou a musela jsem zajít daleko do křoví u mlýna. Nikdo mě neviděl…“

„Jistě ne, dítě. Určitě ne.“ Dej Bůh, aby byli v té chvíli všichni ostatní chlapci, její vrstevníci, zabraní do práce a nevšimli si, že se vzdálila. Bratr Athanasius by si nevšiml ničeho, ani kdyby za ním hrom uhodil. „Ten člověk byl schovaný ve křoví? A pořád tam ještě je?“

„Ano. Dala jsem mu chleba a maso, co jsem měla u sebe, a řekla jsem mu, že jak to bude jen trochu možné, přijdu zas. Šaty má na sobě uschlé – a na rukávu krev… Ale myslím, že když se o něj postaráte, bude zas v pořádku. Mohli bychom ho schovat ve mlýně, ještě tam nikdo nechodí.“ Všechno důležité si už promyslela a táhla teď bratra Cadfaela ke kůlně v bylinkářské zahradě, ne rovnou k bráně. Budou přece potřebovat léky, plátno a jídlo.

„Jak starý je asi ten tvůj raněný?“ zeptal se Cadfael, teď už mnohem klidnější, když se vzdálili od všech, kdo by je mohli zaslechnout.

„Docela mladý,“ tiše vydechla. „O něco starší než já. A určitě ho pronásledují! Má mě samozřejmě za chlapce. Dala jsem mu napít z láhve a řekl mi Ganyméde…“

Kdo by si něco takového pomyslel, uvažoval Cadfael, když před ní spěchal do chaty, bude to asi nějaký vzdělaný mládenec. „Tak tedy Ganyméde,“ řekl a dal jí do rukou svitek plátna, přikrývku a nádobku balzámu. „Pěkně to podrž a já zatím naplním tuhle lahvičku a pohledám něco k snědku. Chviličku tady na mě počkej a pak půjdeme. Cestou mi můžeš povědět, co ses o tom chlapci dověděla, protože jak přejdeme silnici, už nás nikdo neuslyší.“

Když se Godith cestou uklidnila, horlivě mu vypověděla všechno, co mu za světla dost dobře říct nemohla. Nebyla ještě tma, jenom jemné nezřetelné šero, v němž jeden druhého jasně viděli, ale bez barev.

„Je tam husté křoví. Slyšela jsem ho, jak se pohnul a zaúpěl, a šla jsem se tam podívat. Vypadá jako mladík z urozené rodiny, nějaký zeman. Ano, mluvil se mnou, ale nic mi neřekl, připadalo mi, že se domlouvám s umanutým děckem. Byl hrozně zesláblý, záda a paži měl zakrvácené, a přitom jenom žertoval… Ale důvěřoval mi, pochopil, že ho nezradím.“ Poskakovala vedle Cadfaela po vysokém strništi, kam budou brzy nahnány z opatství na pastvu ovce a pohnojí svým trusem pole. „Dala jsem mu všechno jídlo, co jsem měla, a řekla mu, aby klidně ležel, že hned po setmění přivedu pomoc.“

„Jsme už blízko. Běž první, tebe pozná.“

Slunce ještě nezapadlo, a přitom již svítily hvězdy, krásným srpnovým svitem. Godith s Cadfaelem již přivykli tomu zvláštnímu světlu, jež je teď bude ještě dvě hodiny provázet a skrývat jak závojem před cizími lidmi. Godith se celou cestu přes strniště držela Cadfaela za ruku jako dítě, ale teď se ho pustila a vykročila k nízkému řídkému křoví. Po jejich levici, pouhých pár kroků od nich, plynula řeka, temná a tichá, a jen tu a tam proniklo tichem zašplíchnutí podobné téměř neslyšnému tlukotu srdce, a na hladině cosi stříbrně zajiskřilo, jak se tam točil vír.

„Pst! To jsem já – Ganyméd. A náš společný přítel!“

V hloubi šera se pohnula o něco tmavší postava a objevil se bledý oválný obličej a rozcuchané, skoro stejně světlé vlasy. V trávě se vzepřela ruka, jak se neznámý, kterého viděli jenom matně, snažil posadit. Zlomenou ruku nemá, pomyslel si Cadfael spokojeně. Mládenec bolestně dýchal a bylo jasné, že tělo má celé strnulé a rozbolavělé, ale životu nebezpečné zranění že neutrpěl. Promluvil tiše a tlumeně: „Přátele teď opravdu potřebuju, chlapče…“

Cadfael vedle mladíka poklekl a opřel si ho o rameno. „Ještě než vás někam přeneseme, tak mi nejdřív povězte, co se vám vlastně stalo? Jak se tak na vás dívám, zlomeného nemáte nic.“ Chvíli přejížděl rukama po mladíkově trupu, pažích a nohou a pak spokojeně zamručel.

„Mám jenom nějaké šrámy,“ vypravil ze sebe těžce mladík a i pod Cadfaelovým obratným dotekem bolestně sykl. „Ztratil jsem hodně krve a málem mě podle ní našli, ale naštěstí to bylo v řece… A napůl jsem se utopil… určitě mysleli, že jsem se utopil docela.“ S úlevou vzdychl, když cítil, jak zkušeně ho Cadfael ošetřuje.

„Jen co se najíte a napijete vína, budete mít zas krve dost. Můžete vstát a kousek jít?“

„Ano,“ odpověděl pacient odhodlaně, ale když to chtěl s jejich pomocí dokázat, málem je oba strhl k zemi.

„Tak takhle to nepůjde, musíme na to šikovněji. Podržte se mě a postavte se za mě. Tak, a teď se mě chytněte kolem krku…“

Mládenec byl vysoký, ale moc nevážil. Cadfael se předklonil, zaklesl pevné paže pod štíhlá svalnatá stehna a klidně si zvedl celou tu tíhu na pevná záda. Mladíkův oděv byl stále ještě vlhce cítit po řece. „Jsem moc těžký,“ namítal mladík chabě. „Měl jsem spíš jít po svých…“

„Uděláte, co vám řeknu, a žádné odmlouvání. Godriku, ty běž napřed a podívej se, jestli kolem nikdo není.“

Ke stínu u mlýna to bylo jenom kousek. Budova se temně odrážela proti ještě dost světlé obloze a na velkém mlýnském kole, poháněném spodní vodou, byly tu a tam znát mezery jako chybějící zuby. Godith ztěžka otevřela nakloněné dveře a tápavě vešla před oběma muži do šera. Úzkými štěrbinami v podlahových prknech po své levici zahlédla ubíhající záblesky řeky, která rychle proudila pod nimi. I za tohoto horkého suchého léta, kdy hladina řeky ležela níž než v jiných letech, proudil Severn rychle a klidně.

„Někde u protější zdi bude složená spousta suchých pytlů,“ udýchaně se ozval Cadfael za dívčinými zády. „Zkus jít kolem zdi a najít je.“ Pod nohama měli prašnou šustící vrstvu plev z loňské sklizně, z níž stoupal jemný prášek a štípal je v nose. Godith našla po hmatu kout a pytle rozložené do tvaru silného pohodlného slamníku, dva z nich složené nahoře jako podušky. „A teď popadni toho nohatého čápa pod paží a pomoz mi ho položit… Vidíte, není to o nic horší postel, než mám já v ložnici. A teď zavři, Godriku, ať si na toho našeho hosta posvítím.“

Cadfael si s sebou přinesl dost velkou svíčku a hrstka plev rozložená na mlýnském kameni mu posloužila jako výtečný troud, když vykřesl jiskru. Svíčka se pravidelně rozhořela a Cadfael ji postavil na doutnající plevy, pečlivě uhasil plamínky kolem, aby se nerozlétly a nerozšířily, nechal trošičku změknout a zase ztuhnout vosk a zasadil si tak světlo jako do spolehlivého svícnu. „A teď se na vás podíváme!“

Mladík si vděčně lehl a hluboce si oddechl úlevou, že může přenechat odpovědnost za sebe jiným. Ze špinavého vyčerpaného obličeje pozorovaly Cadfaela a Godith nezdolně živé oči jakési světlé, teď těžko rozeznatelné jasné barvy. Ústa měl mladík velká a výrazná, a rozcuchané, řekou umazané vlasy budou jistě světlé jako kukuřičné klasy, jen co se umyjí. „Jak vidím, někdo vás pořádně zranil na rameni,“ řekl Cadfael a zručně rozpínal a stahoval mládenci tmavý kabátec potažený na jednom rukávu zaschlou krví. „A teď košili. Než odejdete z tohoto hostince, budete potřebovat nové oblečení, příteli.“

„Jenomže nevím, jak si ten pobyt zaplatím,“ poznamenal mládenec se statečným úsměvem, ale když mu Cadfael strhl rukáv z rozbolavělé rány, přešel ten úsměv v tiché syknutí.

„Nepočítáme si moc. Za veškeré pohostinství nejlépe zaplatíte, když nám poctivě vypovíte, co se vám stalo. Godriku, chlapče, potřebuji vodu, a lepší říční voda než žádná. Poohlédni se, jestli bys tu na ni nenašel nějakou nádobu.“

Godith objevila mezi harampádím pod mlýnským kolem nerozbitou polovinu velkého džbánu, jak jej tu někdo nechal, když se nádobě ulomilo ucho a hubička. Pečlivě džbán vyčistila lemem kabátce a poslušně se vydala pro vodu. Cadfael jen doufal, že se jí cestou nic nestane. Z proudící řeky donese jistě čerstvější vodu, než by nabrala tady v náhonu, a bude jí to déle trvat, pomyslel si Cadfael, když rozpínal mládenci pásek, stahoval mu boty a nohavice a vytřepával přikrývku, aby ji rozestřel na nahé tělo. Po pravém stehně se táhla dlouhá, nepříliš hluboká rána, nejspíš po meči, na světlé kůži vystupovalo množství nejrůznějších pohmožděnin, které už modraly, ale co bylo nejzvláštnější, byla tenounká přerušovaná rýha na levé straně krku a druhá, až podivuhodně stejná na vnější straně pravého zápěstí. Tyto trochu již zhojené temné rýhy byly o den dva starší než ostatní rány.

„Nechci se vás na nic vyptávat, ale tak se mi zdá, že jste v posledních dnech vedl dost rušný život,“ uvažoval nahlas Cadfael.

„A můžu být rád, že jsem o něj nepřišel,“ zamumlal mladík, který teď, když o něj bylo postaráno, už napůl usínal.

„Kdo vás to pronásledoval?“

„Královi lidé – kdo jiný.“

„A ještě vás hledají?“

„Určitě. Ale za pár dní budu v pořádku a pak se mě zbavíte…“

„S tím si teď hlavu nelamte. Otočte se ke mně trochu – ano, to je ono. Pěkně ovážeme to stehno, rána je čistá a začíná se už hojit. Teď to trochu zabolí.“ Zabolelo to dost a chlapec se vypjal a trochu vzdechl, ale jinak si slovem nepostěžoval. Godith se vrátila se džbánem vody, a protože nádoba neměla ucho, musela ji nést oběma rukama.

„A teď se podíváme na to rameno. To tam jste ztratil tolik krve. Zasáhl vás tu šíp.“ Mládenci se táhla po vnější straně levé paže těsně pod ramenem šikmá rána, hluboká až na kost a zanechávající ošklivě rozchlípené svalstvo. Cadfael z ní začal pečlivě smývat seschlou krev a potom ránu pevně sevřel pod polštářkem plátna namočeného v jednom ze svých bylinných balzámů. „Po tomhle by vám to mělo pěkně srůst,“ řekl a pečlivě ovíjel paži obvazem. „Tak a teď byste se měl najíst, ale ne přes míru, jste moc unavený, než abyste z jídla co měl. Přinesli jsme vám maso, sýr a chléb, ale měl byste si něco nechat na ráno; až se probudíte, budete mít hlad jako vlk.“

„Rád bych si umyl obličej a ruce, jestli zbylo ještě trochu vody,“ pokorně požádal mladík. „Jsem hrozně špinavý.“

Godith vedle něj poklekla, namočila kousek plátna ve džbánku, ale místo co by je mládenci podala, vážně a důkladně mu umyla obličej sama, odhrnula mu krví slepené vlasy z širokého upřímného čela a dokonce mu pečlivými prsty některé zcuchané uzly rozčísla. Mládenec byl zprvu překvapen, a pak jenom tiše ležel a podvoloval se jejímu ošetřování, ale jak se tak nad ním nakláněla a on se jí díval do obličeje, rozšířily se mu nánosu špíny zbavené oči v obdivném úžasu. Godith celou tu dobu neřekla ani slovo.

Mládenec byl tak vyčerpán, že skoro nic nesnědl, a brzy začal umdlévat. Chvíli jen tiše ležel, oči se mu zavíraly a v tichém zamyšlení se díval na svoje zachránce. Potom ospale zamumlal: „Tolik jste toho pro mě udělali, že bych vám asi měl povědět, kdo vlastně jsem…“

„Až zítra,“ zarazil ho Cadfael rozhodně. „Je nejvyšší čas, abyste se pořádně vyspal, a myslím, že tu můžete spát klidně. A teď vypijte tohle – pomáhá to proti hnisání ran a ulehčuje to srdci.“ Byl to posilující nápoj, který Cadfael sám vyrobil, a prázdnou nádobku teď schoval pod kutnu. „A tady máte trochu vína, abyste se měl čím potěšit, kdybyste se náhodou probudil. Hned ráno za vámi zase přijdu.“

„Přijdeme oba!“ řekla Godith tiše, ale pevně.

„Počkejte, ještě něco!“ Cadfael si na to vzpomněl až v poslední chvíli. „Nemáte u sebe žádnou zbraň – ale myslím, že jste měl meč.“

„Zahodil jsem ho,“ ospale řekl mladík. „V řece. Byl tak těžký, že jsem se nemohl udržet na vodě – stříleli po mně. Ve vodě jsem také dostal ten zásah… ale naštěstí mě napadlo, abych se rychle potopil, a mysleli si o mně, doufám, že jsem zůstal pod vodou… Pánbůh ví, že jsem vyvázl jenom o vlásek.“

„Ano, ale do zítřka to tu jistě vydržíte. A my vám zatím musíme obstarat nějakou zbraň. A teď dobrou noc!“

Než stačili zhasnout svíčku a zavřít za sebou, mládenec už spal. Cadfael s Godith šli chvíli mlčky šustícím strništěm a obloha nad nimi se zvedala do temně živé modré klenby, s mořsky zeleným lemem při okrajích. Godith se najednou zeptala:

„Bratře Cadfaele, kdo to vlastně je Ganyméd?“

„Krásný mladík, který podával číše Jupiterovi a byl jím velmi milován.“

„Opravdu?“ hlesla Godith a nevěděla, zda má mít radost, nebo se rmoutit, protože si ten úspěch vydobyla jen díky své chlapeckosti.

„Leckdo však také tvrdí, že je to jenom další jméno pro Hébé.“

„Ano? A kdo je Hébé?“

„Ta také podávala číše Jupiterovi a byla jím velmi milována – ale byla to krásná dívka.“

„Opravdu?“ zeptala se Godith zaujatě. A když dorazili k silnici a přecházeli ji k opatství, vážně řekla: „Víte přece, kdo to je, viďte?“

„Jupiter? Nejbožštější z pohanských bohů…“

„Ale já myslím jeho,“ ostře namítla Godith a naléhavě popadla Cadfaela za paži. „Má saské jméno a saské vlasy a prchá před královými lidmi… Je to Torold Blund, který jel s Nicholasem zachránit FitzAlanův poklad pro Matyldu. A určitě neměl nic společného se smrtí chudáka Nicholase. Nevěřím, že kdy v životě udělal něco špatného.“

„To bych se neodvažoval tvrdit o nikom, hlavně ne o sobě,“ řekl Cadfael. „Ale dávám ti svoje slovo, dítě, že téhle špatnosti se určitě nedopustil. Můžeš klidně spát.“

Nebylo nikterak neobvyklé, že bratr Cadfael, nadšený zahradník a apatykář, vstával dávno před ranní, a než zašel s ostatními bratry na první bohoslužby, měl už za sebou hodinu práce. Nikdo se proto nepozastavil nad tím, že se onoho rána tak brzy oblékl a někam odešel, a nikdo ani nevěděl, že poslušen svého slibu vzbudil i svého pomocníka. Nesli s sebou další léky a jídlo a také kabátec a nohavice, které bratr Cadfael vzal z milodarů, jak je sem lidé přinášeli k rozdělení almužníkovi. Godith s sebou včera večer odnesla zakrvácenou košili z jemného plátna, které by bylo věru škoda, kdyby měla přijít nazmar. Než šla spát, pěkně ji vyprala, a když ráno vstala, zašila ji v místě, kde špice šípu rozsekla vlákna. Za vlahé srpnové noci, pečlivě rozestřena na křoví, košile krásně uschla.

Jejich pacient seděl na lůžku z pytlů, s chutí jedl chléb a zřejmě jim naprosto důvěřoval, protože když otvírali vrata, ani se nepokoušel ukrýt. Ramena si zahalil roztrhaným umazaným kabátcem, ale jinak byl pod přikrývkou nahý a obnaženou hladkou hruď i útlé boky měl pěkně utvářené. Po těle a pod očima měl ještě modřiny, ale rozhodně vypadal po tom dlouhém nočním odpočinku mnohem zotavenější.

„Převážu vám tu ránu a vy teď můžete mluvit, jak jenom chcete, milý příteli,“ řekl Cadfael spokojeně. „Noha počká, až budeme mít víc času, ale to rameno je na pováženou. Postarej se o něj z druhé strany, Godriku, a já odkryju ránu, dost možná že se k ní obvaz přilepil. Drž mu obvaz a ruku a já budu odvíjet. A teď, pane,“ dodal, aby se lépe seznámili. „Říkají mi bratr Cadfael. Jsem Velšan jako svatý David a procestoval jsem pěkný kus světa, jak jste si zřejmě domyslel. Tady můj chlapec se jmenuje Godric, to už jste asi slyšel, a přivedl mě za vámi. Buď nám důvěřujte oběma, nebo žádnému.“

„Důvěřuji vám oběma,“ řekl mladík. V obličeji měl dnes ráno více barvy, anebo se mu v něm obráželo svítání, oči měl jasné, barvy lískového oříšku, spíš ale zelené než hnědé. „Dlužím vám víc, než se dá oplatit důvěrou, a jen mi řekněte, co pro vás mohu udělat, a udělám to. Jmenuji se Torold Blund, pocházím z vesničky u Oswestry a od hlavy k patě patřím k FitzAlanovi.“ Obvaz se v té chvíli přichytil a Godith ucítila, jak se mládenec zachvěl bolestí, zadržela látku a pomaličku a opatrně ji uvolňovala.

„Jestli vás tím vystavuji nebezpečí,“ řekl Torold a snažil se ovládnout bolest, „myslím, že jsem už dost v pořádku, abych mohl jít, a také půjdu. Ani za nic na světě bych nechtěl ohrozit vás místo sebe.“

„Půjdete, až vám to dovolíme,“ řekla Godith a za trest mu strhla poslední kousek obvazu, ale velice opatrně, a přidržela mu na ráně balzámem nasáklý polštářek. „Ale dneska to ještě nebude.“

„Ticho, chlapče, nech ho mluvit, máme jen málo času,“ řekl Cadfael. „Spusťte, mládenče. Nejsme tu rozhodně od toho, abychom prozrazovali Matyldiny lidi Štěpánovi a Štěpánovy přívržence Matyldě. Jak jste se dostal do těchto končin?“

Torold se zhluboka nadechl a pustil se do vyprávění. „Přišel jsem na zdejší hrad s Nicholasem Faintreem, který také patřil k FitzAlanovi a pocházel z panství sousedícího s pozemky mého otce. Do vojska jsme tu vstoupili týden předtím, než bylo poraženo. Večer před útokem se konala porada – nás na ni nepozvali, na to jsme nebyli dost důležití, a tam se rozhodlo, že hned druhý den se musí poslat pryč FitzAlanův poklad, aby byl k užitku Matyldě. Tenkrát se ovšem ještě nevědělo, že to bude poslední den. Provezení pokladu bylo svěřeno mně a Nicholasovi, protože jsme do Shrewsbury přibyli teprve nedávno, nikdo nás tu neznal a mohli jsme proklouznout i tam, kde jiné, starší muže, než jsme byli my, by někdo mohl poznat a zastavit. Zboží – naštěstí ne zvlášť objemné, spíš mince a většinou šperky – bylo ukryto na místě, o kterém nevěděl nikdo než náš pán a jeho pověřenec, který poklad střežil. Měli jsme počkat na rozkaz a potom se k němu rozjet, vyzvednout cennosti na místě, které nám ukáže, a v noci ujet do Walesu. FitzAlan byl domluvený s Owainem Gwyneddem – ne snad že ten by byl nakloněn té nebo druhé straně tady u nás, ten straní jenom Walesu, ale občanská válka u nás v Anglii mu celkem vyhovuje a s FitzAlanem jsou přátelé. Ale ještě před svítáním zaútočila Štěpánova vojska a bylo jasné, že se neudržíme. A tak nás poslali na smluvené místo – byl to takový obchod ve městě…“ Torold zaváhal, nechtěl nikoho prozradit.

„Já vím,“ řekl Cadfael, setřel mu z rány hnis, který se usadil přes noc, a namočil polštářek do balzámu. „Byl to Edric Flesher, sám mi vyprávěl, jakou v tom sehrál úlohu. Zavedl vás do své stodoly ve Frankwellu, předal vám poklad a vy jste tam měli čekat, dokud nepřijde noc. Vyprávějte dál.“

Mladík se klidně díval, jak mu Cadfael obvazuje ránu, a poslušně pokračoval: „Vyrazili jsme hned po setmění. Od kraje vesnice je to k lesu jen kousek cesty. Na úseku, kde stezka vede kolem lesa, i když jen po jeho okraji a nablízku pořád ještě leží louky, je pastouška. Právě jsme tudy jeli, a tu najednou začal Nickův kůň napadat na nohu. Seskočil jsem, abych se podíval, co se stalo, protože opravdu hodně kulhal, a viděl jsem, že šlápl na železného ježka a ten se mu zařízl až po kost.“

„Kde se tam vzali ježci?“ zděsil se bratr Cadfael. „Na takové lesní cestičce, daleko od bojiště?“ Neboť tyto nenápadné kruté předměty, používané ve válce a utvářené tak, aby se daly rozházet pod kopyta jezdeckých koní, vždy jedním mrzačícím hrotem obráceným vzhůru, věru neměly co dělat na úzké lesní stezce.

„Ano, ježci,“ řekl Torold pevně. „Nepoznal jsem to jen podle rány, do které zůstal ježek vražený, vím to určitě, protože jsem ho sám vytáhl. Jenže chudák kůň byl vyřízený, mohl sice jít, ale ne daleko a určitě ne s nákladem. Znám tam poblíž jeden statek a říkal jsem si, že tam možná vyměním Nickova koně za čerstvého, i když výměna by to byla nevýhodná, ale co se dalo dělat? Ani jsme nesundali náklad, ale Nick sestoupil, aby koni ulehčil, a řekl, že na mě počká v té pastoušce. Šel jsem tedy a dostal na statku kobylu – statek leží napravo, západním směrem, zrovna jako jsme jeli my, a hospodář se jmenuje Ulf a je to můj vzdálený příbuzný z matčiny strany. A pak jsem se vracel s Nickovou polovinou nákladu a jeho novou herkou,“ vyprávěl Torold.

„Přijel jsem k pastoušce,“ řekl a přímo strnul při té vzpomínce, „a čekal jsem, že Nick mě bude vyhlížet, přichystán rovnou nasednout. Ale nikde ho nebylo vidět. Ani nevím, proč mě to tak znepokojilo. Nikde se nepohnul ani lístek a věděl jsem, že ať budu sebeopatrnější, musí mě každý, kdo dobře poslouchá, slyšet. Ale Nicholas se neukázal ani nezavolal. Radši jsem proto k chatě moc blízko nezajel. Zamířil jsem dál do lesa, nechal koně kousek jít s povolenou uzdou a pak jsem je jen tak nalehko uvázal, aby mohli co nejrychleji vyrazit. Jen na jediný uzel, co se dá na jedno zatáhnutí snadno uvolnit. A pak jsem zamířil k chatě.“

„Byla už tma?“ zeptal se Cadfael, zatímco mu ovazoval paži.

„Úplná tma, ale já jí už přivykl a viděl jsem dobře. V chatě byla tma jako v hrobě. Dveře byly pootevřené ke zdi. Vešel jsem dovnitř, napínal uši, ale nezaslechl jsem ani zašeptání. A uprostřed chaty jsem o něj zakopl a upadl jsem. Zakopl jsem o Nicka! Nebýt toho, tak tady teď nejsem a tohle vám nevyprávím,“ řekl Torold zamračeně a náhle se podíval po Ganymédovi, chlapci zřejmě o pár let mladším, než byl on sám, který ho tak dychtivě a oddaně sledoval. „Neposlouchá se to zrovna moc příjemně.“ Torold se výmluvně podíval přes Godithino rameno na Cadfaela.

„Jen klidně vyprávějte dál,“ řekl mu Cadfael s pochopením. „Chlapec je do těch událostí zapletený mnohem hlouběji, než si myslíte, a kdybychom ho chtěli vystrnadit, určitě si to nenechá ani od vás, ani ode mne líbit. Nic z toho, co se teď děje ve Shrewsbury, se moc příjemně neposlouchá, ale něco se ještě dá zachránit. Povězte, co se stalo dál, a my vám zas řekneme svoje.“

Godith, která ho pozorně sledovala a poslouchala, se činila s obvazem a raději ani necekla.

„Byl mrtvý,“ řekl Torold bez příkras. „Padl jsem na něj, tváří na tvář, ale on nedýchal. Jak jsem se chránil při pádu, chytil jsem se ho, ale jako bych popadl náruč hadrů. A vtom jsem zaslechl, jak suché krmení za mnou zašustilo, a prudce jsem se otočil, protože v tu chvíli nevál žádný vítr a nemohl do něj fouknout, a já dostal strach…“

„Tomu se nedivím,“ řekl Cadfael a rozložil po vlhké ráně nový, v bylinném balzámu namočený polštářek. „Měl jste k tomu pádný důvod. A kvůli kamarádovi se netrapte, ten je už na pravdě boží. Pohřbili jsme ho včera v opatství. Má hrobku jako nějaký princ. Vy jste podle mne stejnému osudu unikl jenom o vlásek, když se na vás zpoza dveří vrhl jeho vrah.“

„Také se mi zdá,“ přisvědčil mladík a sykl, když se mu do rány zařízl Cadfaelův obvaz. „Určitě se schovával za těmi dveřmi. Ale podle toho zašustění jsem poznal, že po mně chce skočit. Nevím, proč každý vymrští pravou ruku, když si chce chránit hlavu před úderem, a já to udělal zrovna tak. Hodil mi kolem zápěstí i kolem krku šňůru. Ne snad že bych v té chvíli byl velký hrdina nebo zvlášť rychle myslel, ale v leknutí jsem švihl rukou a šňůru mu vyškubl. A přitom jsem ho strhl, až na mě v té tmě spadl. Dobře vím, že mi asi nevěříte,“ dodal trochu dotčeně.

„Leccos jsme zjistili, co vaše slova potvrzuje. Nemusíte být před svými přáteli tak na pozoru. Takže jste se konečně utkali muž proti muži a měl jste teď větší naději se ubránit. Jak jste mu unikl?“

„Spíš šťastnou náhodou než vlastní zásluhou,“ přiznal Torold zarmouceně. „Zmítali jsme se v seně, rvali jsme se a oba jsme se snažili popadnout druhého za hrdlo. Sám nevím, jak dlouho to trvalo, možná že jenom pár minut, řídili jsme se jen po hmatu, vůbec jsme kolem sebe neviděli a žádný z nás neměl kam ani kdy uhnout. Skončilo to až tím, že tam někde u zdi nejspíš leželo staré koryto a já se uhodil do hlavy o jedno uvolněné prkno, které tam leželo v seně. Praštil jsem ho tím prknem oběma rukama a on se skácel. Natrvalo jsem mu asi neublížil, ale omráčil jsem ho na dost dlouho, abych stačil utéct, a věřte mi, že jsem utíkal, jak jen jsem mohl. Odvázal jsem oba koně a rozjel se k západu jak štvaný zajíc. Pořád jsem přece ještě měl svoje poslání a zbyl jsem teď na ně sám, jinak bych tam byl možná zůstal a pokusil se Nicka pomstít. Ale po pravdě asi sotva,“ dodal se zachmuřenou přímostí Torold. „Nejspíš jsem v té chvíli na úkol, co jsem dostal od FitzAlana, ani nemyslel, i když teď na něj myslím pořád a na chvíli jsem ho od toho dne nepustil z hlavy. Prchal jsem, abych si zachránil život. Bál jsem se, že tam někde číhají jeho kumpáni a že mu přijdou na pomoc. Chtěl jsem se odtamtud dostat, jak nejrychleji jen budu moct.“

„Nemusíte si to vyčítat,“ mírně mu řekl Cadfael, jak dokončoval obvaz. „Za zdravý rozum se člověk nemá stydět, spíš může být rád, že ho má. Ale příteli, podle vašeho vyprávění vám muselo trvat celé dny, než jste se dostal skoro na stejné místo, odkud jste vyrazil. Soudím z toho, že král má v prostoru odsud až po Wales plno svých lidí, aspoň kolem cest.“

„Všude jich je jak naseto! Dostal jsem se dost daleko po severnější cestě, ale málem jsem padl rovnou do rukou hlídky, kolem které se nedalo proklouznout. Zastavovala každého, kdo měl nohy a ruce, a jakou já mohl mít naději s dvěma koňmi a nákladem cenností? Musel jsem zajít hluboko do lesů, a když začínalo svítat, nezbývalo mi než se ukrýt, čekat do tmy a zkusit to potom po jižnější cestě. Ale tam to nebylo o nic lepší, celý kraj už pročesávaly malé skupinky. Myslel jsem, že uniknu, když se vyhnu cestám a vezmu to kolem zákrutu řeky, ale tím jsem jen ztratil další noc. Celý čtvrtek jsem se schovával v lesíku na kopci a v noci jsem zkusil vyrazit znovu, ale to mne zvětřili, bylo jich asi pět, a já se musel dát na útěk jedinou možnou cestou, dolů k řece. Obklíčili mne a já se z té pasti nemohl dostat. Odsedlal jsem oba koně, pustil je a pobídl do zběsilého cvalu. Doufal jsem, že prorazí lesem a že se mí pronásledovatelé pustí za nimi, a ne za mnou, ale jeden z té hlídky byl moc blízko, prohlédl můj úskok a místo za koňmi se vrhl za mnou. Zbývala mi jediná možnost. Skočil jsem do vody s vaky a se vším, co jsem u sebe měl. Plavu dobře, ale s tou váhou jsem se jen stěží držel nad vodou a nechával proud, aby mě nesl dolů. A vtom po mně začali střílet. Byla sice tma, ale mí pronásledovatelé byli už dlouho venku a tmě přivykli, a ve vodě se vždycky zaleskne, když se v ní něco pohybuje. Tak jsem přišel k té ráně do ramene, ale naštěstí jsem měl dost rozumu, abych se potopil a zůstal pod vodou, dokud mi bude stačit dech. Severn je rychlá řeka a i teď v létě, když není tolik vody, mě rychle unášela. Mí pronásledovatelé běželi chvíli po břehu a vystřelili naprázdno ještě dva šípy, ale pak si nejspíš řekli, že jsem se potopil nadobro. Sotva jsem si začal připadat jen trochu v bezpečí, zamířil jsem ke břehu, abych se mohl tu a tam postavit a trochu nadechnout, ale i pak jsem zůstal raději ve vodě. Věděl jsem, že na mostě jsou hlídky, a neodvažoval jsem se vylézt na břeh, dokud nebudu od mostu co nejdál. Ale to už jsem měl nejvyšší čas. Vzpomínám si, že jsem se doplazil ke křoví, ale víc si už nepamatuji, jen to, že jsem se na chvíli probral a bál jsem se pohnout, když vaši lidé přišli sklízet obilí. A pak mě našel Godric. Tak taková je pravda,“ dodal Torold pevně a bez mrknutí oka se zadíval na Cadfaela.

„Ale ne celá pravda,“ namítl celkem klidně Cadfael. „Godric u vás nenašel žádné sedlové vaky.“ Zadíval se do mladého obličeje s pevně sevřenými rty, který se proti němu tak odhodlaně obracel, a usmál se. „Ne, nemějte strach, nebudeme se vás vyptávat. Jste jediným ochráncem FitzAlanova pokladu a jen Bůh ví, co jste s ním udělal a jak a jestli se vám podařilo i při tom zranění s ním pořádně naložit. Musím uznat, že nebudíte dojem posla, který svůj úkol nesplnil. A pro klid vaší duše vám mohu prozradit, že jak se ve městě povídá, nebyli FitzAlan ani Adeney zajati, ale podařilo se jim proniknout z opevnění a ujet. Teď už vás tu musíme do odpoledne nechat o samotě, máme také své povinnosti. Ale jeden z nás anebo možná oba přijdeme a přesvědčíme se, jak se vám vede. Zatím tu máte něco k jídlu a pití a nějaké šatstvo, snad vám bude, abyste v něm vypadal trochu obstojně. Zůstaňte ale pěkně klidně ležet; i když statečně nasazujete kůži pro FitzAlana, ve své ještě zdaleka nejste.“

Godith položila na hromádku složeného šatstva vypranou a spravenou košili, a jak zamířila za Cadfaelem k vratům, zahlédla výraz v Toroldově tváři a napůl rozpačitě a napůl vítězoslavně se zastavila. Mladíkovi se oči rozšířily úžasem, když se díval na pěkné čisté plátno s dlouhou řádkou jemňounkých stehů na místě, kde ještě včera byla košile zakrvácená a rozetnutá. Samým úžasem tiše hvízdl.

„Panenko Marie! Kdo zašíval tu košili? Snad nemáte ve zdech opatství zkušenou švadlenu? Anebo jste modlením přivolali zázrak?“

„To? To je Godrikovo dílo,“ odpověděl Cadfael, ne zcela nevinně, vykročil do prosluněného časného rána a zanechal za sebou Godith, zardělou až po kořínky vlasů.

„V klášteře se toho učíme mnohem víc než jen žnout obilí a míchat lektvary,“ řekla Godith důstojně a vyběhla za Cadfaelem.

Cestou zpátky však byla vážná, v duchu znovu a znovu probírala Toroldovo vyprávění a přemýšlela, jak snadno mohl přijít o život, ještě než ho poznala; nejenom jednou, ve škrtící šňůře vraha, či podruhé rukama hlídek krále Štěpána, ale i v řece anebo v křoví na následky svých zranění. Připadalo jí, že snad zůstal naživu z božího milosrdenství a ona že je nástrojem jeho záchrany. I tak v ní však hlodaly pochybnosti.

„Věříte mu, bratře Cadfaele?“

„Věřím. V tom, o čem nemohl říct pravdu, nám ani nelhal. Proč, co ti ještě leží v hlavě?“

„Jen to, že než jsem ho potkala, tak jsem si říkala – tak jsem se vlastně bála, že Nicholase mohl zabít jeho kamarád, co s ním jel. Bylo by to tak jednoduché! Ale vy jste včera říkal – říkal jste přece, že to Torold neudělal. Víte to docela jistě? A jak to víte?“

„Není nic prostšího, milé dítě. Na krku a na zápěstí mu zůstaly stopy po škrtící šňůře. Copak jsi nepochopila, co to bylo za drobné jizvičky? Torold měl z tohoto světa odejít za svým přítelem. Ne, nemusíš se bát, řekl nám pravdu. Ale leccos nám povědět nemohl, a to si musíme zjistit sami, už kvůli Nicholasovi Faintreemu. Godith, až dneska odpoledne dohlédneš na balzámy a na vína, nech prosím tě zahradu zahradou a zajdi za Toroldem, aby tam nebyl sám. Já za vámi přijdu co nejdříve. Musím se po něčem podívat, ale až někde u Frankwellu, kus od města.“

[VI]

Od frankwellského konce západního mostu, předměstí za hradbami a řekou, vedla silnice přímo k západu, stoupala stále vzhůru a nechávala za sebou zahrady vroubící osadu. Zpočátku to byla jen jedna cesta šplhající do kopce, který se tyčil vysoko nad řekou Severn, ale zakrátko se větvila v cesty dvě, z nichž jižnější se brzy rozdělovala znovu, takže cesty připomínaly tři prsty namířené k Walesu. Cadfael však zamířil rovnou po cestě, po níž se v noci, kdy padl hrad, dali Nicholas s Toroldem, nejsevernější z těch tří.

Napadlo ho, že by se ve městě mohl stavit u Edrika Fleshera a sdělit mu tu dobrou novinu, že alespoň jeden z mladých poslů zůstal naživu a zachránil, co mu bylo svěřeno, ale potom svůj nápad zavrhl. Torold ještě není v bezpečí, a dokud se nedostane pryč, bude rozhodně lepší, když se o jeho skrýši doví co nejméně lidí; alespoň se hned tak nikdo nepodřekne na nevhodném místě, kde by ho mohli zaslechnout nepřátelé. Však přijde čas, kdy se Cadfael bude moci podělit s Edrikem a Petronillou o dobré zprávy.

Cesta se pohroužila do hustého lesa, o němž vyprávěl Torold, a zúžila se v travnatou stezku vedoucí mezi stromy, přitom však vedla při kraji lesa, odkud už byla mezi kmeny vidět obdělaná pole. Tam, trochu hlouběji v lese, stála chata sroubená z hrubých prken. Opravdu by nebylo nic zvlášť těžkého odvézt odsud na koni mrtvého člověka až k hradnímu příkopu. Řeka se tu jako všude jinde vinula v spletitých zákrutech, a kdo by se byl chtěl dostat na místo, kde by se pak zbavil mrtvoly, musel by tady řeku překročit. Při tomto břehu ležel však hned proti hradu uprostřed proudu ostrůvek a za suchého počasí jistě nebylo těžké řeku přebrodit a dospět tak až k hradu. Nebylo to nijak daleko a noc byla dlouhá až dost. A tady kdesi napravo leží Ulfova usedlost, kde si Torold musel vyměnit koně. Cadfael tím směrem zamířil a na čtvrt míle od stezky našel políčko.

Ulf tu právě sbíral klasy zbylé po sklizené úrodě. Zpočátku neměl valnou chuť pustit se do řeči s cizím mnichem, ale když Cadfael vyslovil Toroldovo jméno a naznačil, že má Toroldovu plnou důvěru, sedlákovi se jazyk rozvázal.

„Ano, opravdu ke mně přišel se zchromlým koněm a já mu dal výměnou nejlepšího, jakého jsem měl. Pořád ještě jsem na tom vydělal, protože kůň, kterého mi tu Torold nechal, byl z FitzAlanových stájí. Ještě trochu pokulhává, ale pomalu se hojí. Chcete se na něj podívat? Ten jeho pěkný postroj jsem dobře schoval, protože kdyby ho někdo viděl, jistě by myslel, že jsem koně ukradl anebo k němu přišel i horším způsobem.“

I bez drahého postroje vypadal vysoký grošák až příliš krásně, než aby mohl patřit sedlákovi, a očividně pořád ještě trochu kulhal na jednu přední nohu. Ulf ukázal Cadfaelovi ránu.

„Torold povídal, že koně tak zranil železný ježek,“ zamyšleně řekl Cadfael. „Je to dost divné, narazit v lese na něco takového.“

„Ano, opravdu to byl ježek a taky ho mám a ještě několik dalších, které jsem hned druhý den našel v trávě. Honím tudy dobytek a nechci, aby mi zchroml. Někdo tu poházel ježky na dvanáct kroků sem a tam po pěšince. Jistě chtěl, aby se koně zarazili u chaty, oč jiného by mu mohlo jít?“

„Musel to ale být někdo, kdo předem věděl, co poslové ponesou a kudy pojedou, a měl dost času nastražit past a čekat ve skrytu, až do ní padnou.“

„Nejspíš se o tom nějak dověděl král,“ zamračeně poznamenal Ulf, „a tajně poslal své lidi, aby těm dvěma všechno sebrali. Zoufale potřebuje peníze – stejně jako druhá strana.“

Ani bych neřekl, že to udělala výprava vyslaná králem, přemýšlel Cadfael, když zamířil k chatě v lesích; je to spíš dílo jednoho člověka, který chtěl získat něco pro sebe. Kdyby byl opravdu jednal z králova příkazu, měl by s sebou další lidi. Tentokrát nemělo bohatství přijít do králových truhlic, kdyby bylo všechno vyšlo, jak si ten člověk představoval.

Když se tak nad tím Cadfael zamyslel, bylo mu jasné, že se tu oné noci skrýval někdo třetí. Znovu a znovu docházel k přesvědčení, že Torold je nevinen. Železní ježci tu opravdu byli, někdo je nastražil v celé řadě na pěšinu, aby zchromil aspoň jednoho koně, a skutečně se mu až do té chvíle lest dařila; možná že dokonce lépe, než čekal, vždyť do pasti se chytili oba poslové a vrah získal možnost nejprve jednoho odstranit a potom čekat v úkrytu na druhého.

Cadfael nevešel rovnou do chaty, stejně ho zajímalo i její okolí. Tady někde, kus dál od chaty samotné, poslušen divné předtuchy, uvázal Torold jen tak navolno oba koně, aby je měl připravené k útěku. A tady někde měl pravděpodobně mnohem opatrněji schovaného svého koně i ten třetí člověk. Pořád ještě by se po nich měly najít stopy. Od oné noci přece nepršelo a není zvlášť pravděpodobné, že by do lesa zabloudilo v posledních dnech moc lidí. Všichni obyvatelé Shrewsbury se teď raději drží doma, a pokud nemusí, nikam se nevzdalují, a královské hlídky jezdí otevřeným krajem, aby mohly ujíždět rychleji.

Chvíli mu to trvalo, ale nakonec obě místa našel. Na jednom z nich zřejmě stál jediný kůň se spoutanýma nohama a pásl se, a podle všeho to bylo pěkné zvíře, neboť v měkčí půdě v prohlubni s uschlým blátem, kde se po dešti obvykle drží voda a zanechává po sobě hladkou naplaveninu, po něm zůstaly velké otisky dobře okovaných kopyt. Místo, kde spolu čekali koně dva, leželo dál, západně od chaty, hluboko ve skrytu lesa. Na jedné nízké větvi tu ještě byla znát jizvička po odloupnuté kůře, jak někdo ve spěchu strhl otěž, a na kousku země, kde byla tráva udusaná na holou hlínu, se rýsovaly dvojí zřetelné stopy.

Cadfael vešel do chaty. Za jasného denního světla tu bylo dobře vidět, a když nechal dveře dokořán, proudilo dost světla i dovnitř. Tady čekal vrah na svou oběť a jistě po sobě zanechal nějaké stopy.

V chatě zůstaly ještě zbytky zimního krmení, posečeného na prosluněném okraji lesa a uschovaného jako zásoba na podzimní měsíce. Původně bylo pěkně srovnané na hromadě u zadní stěny, ale teď leželo po celé hliněné podlaze moře trávy, rozházené, jako kdyby tu řádila vichřice. Rozpadlé koryto, z něhož Torold vytrhl uvolněné prkno, leželo opile skloněné k jedné straně. V seně bylo plno drobných květinek, docela už uschlých, ale pořád ještě voňavých, a množství pichlavé lepkavé svízele. Připomněla Cadfaelovi nejenom úlomek stonku hluboko vtisknutý do krku Nicholase Faintreeho smrtící šňůrou, ale i šerednou ránu na Toroldově rameni. Potřeboval by z ní na tu ránu udělat lék a měl by se po ní podívat někde na kraji lesa, jistě jí tam roste spousta. Bůh rozděluje svou pozornost spravedlivě; suchým kouskem stonku z loňské úrody ukázal na vraha jednoho z přátel a teď se možná rozhodne darem letošní sklizně zhojit a vyléčit rány přítele druhého.

Chata zatím Cadfaelovi mnoho neprozradila, jen zřejmý zmatek, který tu zůstal po boji muže proti muži. V drsných prknech za dveřmi se však přichytilo několik vláken tmavě modré vlněné látky; vlastně to byly spíš jemné chomáčky než vlákna. Zřejmě se tady někdo skrýval a dveře si tiskl těsně k tělu. Cadfael objevil i lísteček uschlého jetele, na kterém zůstala kapička krve. Marně však prohraboval uschlé krmení a pátral po škrticí šňůře. Buď ji vrah našel a odnesl si ji, anebo zapadla hluboko do sena někde v koutě a není k nalezení. Cadfael si klekl a pozpátku lezl po kolenou po celé chatě od koryta až ke dveřím, a málem už hledání nechal a postavil se, když tu najednou narazil rukou, o niž se opíral, na cosi tvrdého a ostrého a překvapeně ucukl. Pod řídnoucími vrstvami sena tu leželo něco zpola zaraženého do země jako další železný ježek, tentokrát však nastražený na zvědavého mnicha, aby se řádně polekal a poranil. Cadfael si sedl na bobek, pečlivě odhrnoval suchou trávu, až konečně dosáhl na tu ukrytou věc a vytáhl ji z hlíny. Povolila docela snadno a náhle mu ležela v dlani, tvrdá, nepoddajná a studená. Cadfael ji pozvedl ke světlu, které proudilo dveřmi za jeho zády dovnitř, a věcička zazářila žlutými paprsky jako maličké slunce.

Bratr Cadfael povstal a vynesl ji do jasného odpoledního světla, aby se podíval, co vlastně našel. Byl to velký, hrubě opracovaný drahokam, velikosti asi planého jablíčka, temně žlutý topas, zasazený do orlího spáru z čistého stříbra, který jej stále ještě pevně svíral. Spár byl úplný, pěkně utvářený, ale u pařátu uražený, těsně pod místem, kde svíral kámen. Zřejmě to byl hrot nějaké skvostné práce ve stříbře, možná zakončení nějaké brože – ale ne, na to byl kámen moc velký. Že by to bylo zakončení nějaké dýky? Jestliže tomu tak bylo, musela to být nádherná dýka, ne nějaký obyčejný pracovní nůž. Pod rozšířeným koncem měla nejspíše zaokrouhlenou rukojeť a na ní pár menších topasů, které doplňovaly hlavní skvost. Takto ulomena ležela její část Cadfaelovi v ruce jako hrubě broušená kulička z tmavého zlata.

Jeden muž se v této chatě zmítal v smrtelných křečích a zachytával se, čeho jen mohl, a druzí dva tu zápasili v boji o život. Každý z těch tří mohl prudkým pohybem boku anebo váhou zápasícího těla zarazit dýku do tvrdě udusané hlíny podlahy, a ulomit tak na nejkřehčím místě drahokam. A ani se nemusel dozvědět, co se stalo.

Bratr Cadfael pečlivě uložil kámen do váčku za pasem a šel se podívat po svízeli. V hustém houští na kraji lesa, kam ještě dosahovalo slunce, jí našel široké čtvercové porosty, natrhal si jí plný váček, a když se vracel domů, ještě mu ulpívaly na sukních desítky semínek přichycených droboučkými háčky.

Jen co se všichni bratři rozešli k odpolední práci, vykradla se Godith z opatství a opatrně, samými oklikami se vydala k mlýnu na konci Gaye. Vzala s sebou pár zralých švestek ze sadu, půl bochníčku čerstvého chleba a další láhev Cadfaelova vína. Už včera dostával pacient zdravou chuť k jídlu a Godith se s radostí dívala, jak mu jídlo a pití chutná, jako by už tím, že ho našla tak zuboženého, na něho měla nějaké vlastnické právo.

Torold seděl úplně oblečen na lůžku z pytlů, zády se opíral o prohřátá prkna stěny a dlouhé nohy se zkříženými kotníky měl pohodlně natažené před sebou. Kabátec a nohavice mu celkem slušně padly, jen rukávy snad byly trochu krátké. Vypadal až překvapivě čile, i když v obličeji byl pořád ještě trochu sinalý a pohyby měl opatrné, jak ho dosud trápily a bolely rány. Godith nebyla právě nadšená, že si oblékl kabátec, a také mu to hned řekla.

„Měl jste si nechat to rameno volné, a ne ho už navlékat do rukávu. Když mu nepopřejete klidu, tak se vám hned tak nezahojí.“

„Je mi už docela dobře,“ řekl Torold roztržitě. „A musím si zvykat na nejrůznější nepohodlí, pokud se mám brzy vydat na cestu. Rána se mi určitě brzy zacelí.“ Nelámal si teď hlavu svými těžkostmi, zamračeně přemýšlel o něčem docela jiném. „Godriku, ráno jsem se vás nestačil na všechno vyptat, ale bratr Cadfael povídal, že Nick je pochovaný a dokonce v opatství. Je to pravda?“ Torold nechtěl o jejich slovech pochybovat, spíše mu bylo divné, jak se to všechno mohlo stát. „Jak to, že ho našli?“

„O to se postaral bratr Cadfael,“ řekla Godith. Sedla si vedle Torolda a vyprávěla mu, jak se všechno událo. „V hradním příkopu se našlo o jednoho muže víc, než jich tam mělo být, a bratr Cadfael si nedal pokoj, dokud nezjistil, který z těch mrtvých mezi ostatní nepatří, a od té doby nedopřál klidu nikomu kolem. Král už ví, že došlo k vraždě, a nařídil, aby byla potrestána. A jestli někdo vašemu kamarádovi zajistí spravedlnost, tak to bude bratr Cadfael.“

„Takže já jsem tomu člověku tam v chatě asi nic moc neudělal, jen jsem ho na pár minut omráčil. Toho jsem se taky bál. Byl to zdatný a mazaný chlap a do rána se mrtvého Nicka dokázal zbavit.“

„Jenže nebyl dost chytrý, aby oklamal bratra Cadfaela. A každá duše musí dojít klidu. Nicholas byl pohřben se všemi církevními obřady pod vlastním očištěným jménem a má opravdu vznešenou hrobku.“

„Jsem rád, že tam nezůstal jen tak ležet, aby shnil beze všech poct, anebo že nebyl pochován beze jména s ostatními, i když to byli naši přátelé a také si nezasloužili podobnou smrt. Padnout já do rukou nepřátel, zahynu nejspíš jako oni. A přitom král Štěpán chce, aby vrah, který jednal v jeho zájmu, byl dopaden! Je to opravdu bláznivý svět.“

Godith byla stejného názoru, ale přece jen viděla jistý rozdíl a logiku v tom, že král souhlasí se smrtí čtyřiadevadesáti mužů popravených na jeho rozkaz, ale odsuzuje smrt pětadevadesátého, který byl zabit zákeřně a bez jeho svolení.

„Král opovrhuje tím, jak byl Nicholas zabit, a nechce být spoluviníkem. A vás přece nikdo nezajme,“ řekla Godith pevně, vyndala ze záňadří svého kabátce švestky a vysypala je mezi ně na přikrývku. „Tady máte něco sladšího než chleba. Ochutnejte je.“

Družně tam seděli a jedli a pecky prostrkávali mezerou mezi prkny a pouštěli dolů do řeky. „Jenže já mám pořád ještě své poslání,“ řekl po chvíli Torold věcně, „a zůstal jsem na ně sám. Jenom nebesa ví, co bych si počal bez tebe a bratra Cadfaela, Godriku, a bude mi hrozně smutno, když od vás budu muset odejít a nejspíš vás už nikdy neuvidím. Jaktěživ nezapomenu, co jste pro mne udělali. Ale odejít musím, jen co se trochu seberu a dostanu se odsud. I pro vás bude lepší, když zmizím, budete ve větším bezpečí.“

„Kdo je v bezpečí? A kde?“ řekla Godith a zakousla se do další zralé, temně modré švestky. „Nikde na světě není bezpečný koutek.“

Otočila se a dlouze a smutně se na něj zahleděla. Až do té chvíle nepomyslela na budoucnost a ani ji nenapadlo, že Torold odejde. Vždyť ho teprve teď našla, a on si tu sedí, a jestli mu dobře rozumí, tak jí teď hrozí, že od ní odejde, z její péče i z jejího života. Ještě že získala za spojence bratra Cadfaela. S autoritou svého pána a učitele přísně řekla: „Jestli si myslíte, že někam půjdete, než se pořádně uzdravíte, tak si to pěkně a rychle rozmyslete. Zůstanete tady, dokud vás nepustíme, a to určitě nebude dneska ani zítra, na to můžete vzít jed.“

Torold se na ni v užaslém nadšeném pobavení zadíval, opřel si hlavu o hrubá prkna stěny a nahlas se rozesmál. „Teď ses do mě pustil úplně jako moje maminka, když jsem se učil střílet a pořádně upadl u kvintány. Mám tě moc rád, ale mámu jsem měl také rád, a přece jsem šel svou cestou. Jsem už v pořádku a dost silný a schopný postavit se na nohy, Godriku, a jsem vázán rozkazem, který jsem dostal, ještě než jsi mi začal rozkazovat ty. Musím jít. Kdybys byl na mém místě ty s tou svou rozhodností, určitě by ses byl už dávno sebral a odešel.“

„To tedy určitě ne,“ namítla Godith dopáleně. „Na to mám dost rozumu. Co byste byl asi komu platný, kdybyste odsud utekl beze zbraně a bez koně – nezapomínejte, že koně jste nechal běžet, abyste oklamal své pronásledovatele, sám jste to přece povídal! Jak daleko byste se asi dostal? A jak by vám byl asi FitzAlan za takovou hloupost vděčný? Vlastně se o tom ani nemusíme bavit,“ pravila Godith povzneseně. „Vždyť nedojdete ani k řece. Nazpátek by vás musel přinést na zádech bratr Cadfael, tak jako poprvé.“

„Tak takhle bych podle tebe dopadl, Godriku, bratránku milý?“ Toroldovi se šibalsky zablesklo v očích. Na chvíli dočista zapomněl na všechny svoje vážné starosti, tak byl pobaven a trochu dopálen drzostí toho mladíčka, který mu tady hrozí, jaké ho čeká ponížení a krach. „To ti připadám jako taková padavka?“

„Jako vyhladovělá kočka,“ řekla Godith a rozzlobeným pohybem prohodila pecku mezi prkny. „Teď by vás dostal na záda i desetiletý kluk!“

„Tak tohle ty si myslíš?“ Torold se převrátil na bok a popadl Godith zdravou rukou kolem pasu. „Hned vám předvedu, pane Godriku, jestli mám sílu, nebo ne!“ Smál se z čiré radosti, když cítil, jak se mu svaly napínají, a s potěšením se pustil do toho milého kamaráda, kterému musí už pro jeho dobro uštědřit trochu ponaučení. Natáhl zraněnou paži a strhl chlapce dolů za rameno. Drzý uličník padl na záda a jenom přidušeně vyjekl. „Stačím na tebe jen jednou rukou, kamaráde,“ zamručel Torold, a aby to Godrikovi dokázal, napůl se vzepřel a pevně mu položil levou dlaň na volný kabátec.“

Překvapeně ucukl, ale rázem mu bylo všechno jasné; zato Godith, sotva popadla dech, se na něj obořila, zuřivě se po něm rozmáchla a dala mu řádný pohlavek za ucho. V hlubokém hrozivém mlčení se odtrhli a seděli na metr od sebe na rozházených pytlích.

Dlouho tak seděli beze slova a bez hnutí. Celou minutu trvalo, než se po sobě opatrně otočili a po straně se na sebe podívali. Godithina tvář, v níž se teď místo hněvu zračil provinilý soucit, byla jemná, výrazná a zcela ženská; musel být opravdu hodně zesláblý a nemocný, jinak by to byl poznal. Tichý hluboký hlas měl dvojznačné kouzlo, vždyť se ho jím jen snažila ošálit. Torold se zamyšleně poškrábal za uchem, kde ještě cítil ten úder, a po chvíli se opatrně zeptal: „Proč jsi mi nic neřekla? Nechtěl jsem tě urazit, ale jak jsem to měl vědět?“

„Taky ses to vůbec dozvědět neměl,“ odsekla Godith, pořád ještě dopálená. „Jenže to bys byl musel mít rozum anebo být mnohem zdvořilejší a chovat se ke svým přátelům slušně.“

„Ale vždyť jsi mě vyprovokovala!“ řekl Torold. „Prostě jsem se s tebou chtěl poprat jako s mladším bratrem a sama sis o to řekla.“ Náhle se zeptal: „Ví to bratr Cadfael?“

„Samozřejmě že ví. Ten aspoň rozezná jelena od laně.“

Znovu mezi ně padlo mlčení, tentokrát ještě delší, plné hněvu, zvědavosti a opatrnosti, a přitom si dál zpod sklopených řas prohlíželi jeden druhého. Godith se bojácně dívala na jeho rukáv, zakrývající ránu, a bála se, že jím co chvíli prosákne krvavá skvrna, a Torold si znovu prohlížel jemné křivky její tváře, stažené rty a svraštělé čelo, nasvědčující tomu, že dívka je pořád ještě uražená.

Náhle řekli oba najednou, tiše, opatrně a zdráhavě: „Nestalo se ti nic?“

Pak se oba současně rozesmáli, neboť si náhle uvědomili, jak směšně se chovali. Dočista je přešel pocit, že se snad jeden druhému odcizili, s bezmocným smíchem si padli do náruče a všechno zas mezi nimi bylo tak jako dřív, snad až na to, že se teď jeden druhého mnohem něžněji dotýkali.

„Neměl sis tak namáhat tu zraněnou ruku,“ vyčítala Toroldovi Godith, když se od sebe konečně odtrhli a sedli si, uvolnění a spokojení. „Vždyť se ti mohla rána znovu otevřít, víš, jaký tam máš šeredný šrám.“

„Kdepak, nic hrozného to není. Ale co ty – tebe bych byl ani za nic na světě neuhodil.“ A pak se zeptal docela přímo, jistý si teď, že má právo to vědět. „Kdo vlastně jsi? Jak ses sem vůbec dostala?“

Godith se k němu otočila a dlouze a vážně se na něj zadívala. Nikdy mezi ně už nic nevstoupí, vždycky mu bude důvěřovat.

„Chtěli mě poslat pryč ze Shrewsbury, ale moc dlouho to odkládali a potom město padlo,“ vysvětlovala. „Byl to opravdu zoufalý pokus, udělat ze mě pomocníka v opatství, ale já věřila, že to dokážu. Všechny jsem je oklamala, až na bratra Cadfaela. Přesvědčila jsem přece i tebe, viď, Torolde? Patřím ke stejným utečencům jako ty, oba jsme z jednoho hnízda. Jsem Godith Adeneyová.“

„Vážně?“ Torold se na ni nadšeně usmíval a oči se mu rozšířily úžasem a radostí. „Tak ty jsi dcera Fulka Adeneyho? Zaplať Pánbůh! Co jsme se o tebe nastrachovali! Hlavně Nick, protože ten tě už znal… Já tě až doteď neviděl, ale taky…“ Sklonil plavou hlavu a lehce políbil nepříliš čistou drobnou ruku, která právě zvedala poslední švestku. „Paní Godith, jsem k vašim službám, jak jen budete poroučet! Není to skvělé? Kdybych to byl věděl, tak jsem ti řekl mnohem víc než jen polovinu toho, co se mi stalo.“

„Tak mi to dopověz teď,“ vyzvala ho Godith, štědře rozdělila švestku vedví a prudce hodila pecku do řeky. Zralejší polovinu mu vstrčila do úst a velmi účinně mu ústa zavřela. „Já ti pak povím, co jsem zažila já, a budeme mít ten příběh pěkně celý.“

Bratr Cadfael se na zpáteční cestě nepustil rovnou do mlýna, ale zastavil se nejprve v opatství, aby se přesvědčil, jestli má ve své dílně všechno v pořádku, a aby rozdrtil v moždíři svízel a připravil z ní hladkou zelenou mast. Potom se vydal za svými mladými svěřenci, ale dal si pozor, aby do stínu mlýna zabočil z druhé strany a aby ho při tom nikdo nepozoroval. Čas letí a za hodinu se budou muset s Godith vrátit na večerní pobožnost.

Oba ho poznali po kroku, když vešel, seděli vedle sebe opřeni zády o stěnu a dívali se s nadšenými vyčkávavými úsměvy ke dveřím. Tvářili se vážně a vznešeně, jako by žili v nějakém zvláštním světě, kam nemohou obyčejní lidé a obyčejné starosti, ale kam laskavě vpustí jeho. Stačilo, aby se na ně jen jednou podíval, a hned poznal, že už mezi sebou nemají žádná tajemství. Seděli tu tak očividně a upřímně jako muž a žena, že se jich na nic nemusel ptát. A přitom se ani nemohli dočkat, až mu to poví!

„Bratře Cadfaele…“ spustila Godith, nadzemsky rozzářená.

„Počkej, nejdřív to nejdůležitější,“ zarazil ji Cadfael. „Pomoz mu z kabátce a košile a začni odvinovat obvaz až po místo, kde je obvaz přichycený. Jistě že snadno dolů nepůjde, příteli, ještě nejste z nejhoršího venku. Pak počkej, a já obvaz opatrně sundám.“

Ty dva však přinejmenším nevyvedl z míry ani nepotrestal. Dívka rychle vyskočila, stáhla Toroldovi z poraněného místa kabátec, rozvázala tkalouny košile, aby mu ji mohla stáhnout z ramene, opatrně uvolnila konec lněného obinadla a začala je odvinovat. Mládenec se jí snažil pomáhat a ani na chvíli nespouštěl oči z jejího obličeje, a Godith, zahleděná do jeho uchvácené tváře, odtrhla oči, jen když se potřebovala soustředit na péči o jeho rameno.

„Tak vida!“ pomyslel si bratr Cadfael uvážlivě. „Hugh Beringar bude svou nevěstu asi hledat marně – jestli ji ovšem vůbec hledá!“

Nahlas však řekl: „Děláte mi čest a sobě také, mládenče. Dávno jsem neviděl, aby se rána tak čistě hojila. Ten kus těla, co se vám někdo pokoušel ustřelit, vám už zůstane nadosmrti, a za měsíc za dva v té ruce udržíte i luk. Ale jizvu už budete mít celý život. A teď pěkně držte, možná že to bude pálit, ale věřte mi, je to ta nejlepší mast, jakou byste mohl dostat na čerstvou ránu. Rozseknuté svaly bolí, když se začínají hojit, ale uvidíte, že se zahojí.“

„Mě to nebolí,“ řekl Torold jak ze sna. „Bratře Cadfaele…“

„Teď držte jazyk za zuby, dokud vás pěkně neovážeme. A pak můžete oba povídat, jak si jen srdce bude přát.“

A také se oba rozpovídali, jen co Cadfael s Godith zase pomohli Toroldovi do košile a přehodili mu kabátec přes ramena. Sotva jeden zmlkl, ujal se vyprávění druhý, jako by si vlákno vyprávění podávali v ustáleném slavnostním obřadu, třeba při tanci. I jejich hlasy si najednou byly podobné, snad se svým tónem jeden druhému přizpůsobili, i když zatím nevěděli proč. Ani v nejmenším ještě netušili, že se do sebe zamilovali. Nevinně se domnívali, že jsou jen bojovými druhy, i když se toho mezi nimi, než Cadfael přišel, událo mnohem víc.

„A tak jsem o sobě Toroldovi všechno řekla,“ přiznala Godith. „A on mi zas pověděl to jediné, co nám zatím neprozradil. A teď to chce povědět i vám.“

Torold se ochotně ujal vlákna vyprávění. „FitzAlanův poklad mám dobře schovaný,“ řekl prostě. „Měl jsem ho ve dvou párech spojených sedlových vaků a udržel jsem je na vodě, i když meč, mečový pás a dýku jsem musel zahodit, abych se zbavil tíhy. Vynořil jsem se pod prvním obloukem kamenného mostu. Jistě to tam znáte stejně dobře jako já. Vybíhá tam molo, ke kterému byl před časem uvázán lodní mlýn, a řetěz tam ještě zůstal, připevněný ke kruhu v kameni. Dá se tam podržet a nadechnout, a to jsem taky udělal. Pak jsem si přitáhl řetěz, zavěsil na něj svoje sedlové vaky a spustil je do vody, aby je nebylo vidět. Tam jsem je potom nechal a napůl živý a napůl mrtvý jsem se spustil po proudu až k místu, kde mě našla Godith.“ Nedělalo mu nejmenší těžkosti mluvit o ní jako o Godith a vyslovil její jméno zvláštním vítězoslavným tónem. „A jak doufám a věřím, to zlato se pořád ještě všechno houpe v Severnu a čeká, až si je zase vyzvednu a vrátím, komu po právu patří. Zaplať Pánbůh, že je naživu a může mu být co platné.“ Vtom se Torolda znovu zmocnily pochybnosti, náhle a prudce. „Neříká se snad, že by to zlato někdo našel?“ zeptal se úzkostlivě. „Jistě bychom už o tom věděli?“

„Samozřejmě že bychom se to dozvěděli, žádný strach! Nikdo takovou rybu nevylovil, a proč by ji taky hledal? Ale nepozorovaně ho zas vytáhnout nemusí být nijak snadné. My tři teď musíme dát hlavy dohromady a promyslet, co můžeme společně udělat,“ řekl Cadfael. „A teď si poslechněte, co jsem podnikl, zatímco vy dva jste si tu přísahali věrnost.“

Pověděl jim to co nejstručněji. „Všechno jsem našel, tak jak jste mi to vylíčil. Pořád tam ještě jsou stopy po vašich koních i po koni vašeho nepřítele. Ale jen po jednom koni. Počíhal si tam na vás zloděj, který se chtěl obohatit sám, a ne nějaký horlivec, co by se snažil získat majetek do královských truhlic. Posypal vám celou cestu železnými ježky, i váš příbuzný jich druhý den několik našel, když je šel hledat, aby si uchránil dobytek. Stopy vašeho zápasu v chatě jsou docela jasné. A na zemi jsem našel tohle, bylo to zaražené do podlahy.“ Cadfael vytáhl z váčku za pasem temně žlutý broušený kámen, který pořád ještě držel v sevření uraženého stříbrného drápu. Torold ho vzal do ruky a se zájmem si jej prohlížel, ale zřejmě jej nepoznával.

„Nejspíš je to odlomené z nějaké rukojeti, nemyslíte?“

„Nebylo to tedy vaše?“

„Moje?“ zasmál se Torold. „Jak by přišel chudý zeman, který se právě vydal do světa, k takové krásné zbrani? Určitě to byla krásná zbraň, ne? Kdepak, já měl jen obyčejný starý meč, který přede mnou nosil můj dědeček, a k němu stejnou dýku v těžké kožené pochvě. Být takhle lehká, tak jsem se snažil si ji ponechat. Ne, moje to nebylo.“

„A Faintreeho také ne?“

Torold rozhodně zavrtěl hlavou. „Kdyby měl takovou dýku, věděl bych o tom. Byli jsme na tom s Nickem asi tak stejně a tři roky, jestli ne déle, jsme se přátelili.“ Náhle se Torold zaujatě zahleděl Cadfaelovi do obličeje. „Vzpomínám si teď na úplnou maličkost, která přece jen mohla něco znamenat. Jak jsem vstal a nechal tam toho chlapa omráčeného, šlápl jsem na něco, co tam leželo pod senem, když jsme zápasili, na něco malého a tak tvrdého, že jsem málem ztratil rovnováhu. Dost možná, že to bylo jeho. Bylo to jeho? Ano, určitě! Ulomilo se to nejspíš o zem, když jsme se tam rvali.“

„Ano, skoro určitě to bylo jeho a také je to to jediné, co nás k němu dovede,“ řekl Cadfael, znovu si vzal kámen a ukryl jej ve váčku. „Nikdo by přece nezahodil tak pěknou zbraň jen proto, že se z ní ulomil jeden kámen. Ať už patřila komu chtěla, jistě si ji nechal, a až se toho odváží, dá si ji opravit. Jestli tu dýku najdeme, najdeme i vraha.“

„Nejradši bych se sebral a zmizel odtud, a zároveň tady zůstal,“ procítěně řekl Torold. „Chtěl bych Nicka pomstít, byl to můj dobrý přítel. Ale musím být poslušen rozkazu a odvézt FitzAlanův poklad v pořádku do Francie. A také,“ dodal a pevně se zadíval na Cadfaela, „odvést odsud dceru Fulka Adeneyho a bezpečně ji doprovodit k otci. Pokud mi ji ovšem svěříte.“

„A když nám pomůžete,“ dodala Godith s bezmeznou důvěrou.

„Svěřit bych vám ji mohl, proč ne,“ mírně odpověděl Cadfael. „A oběma vám pomůžu, jak to jen půjde. Je na tom snad něco těžkého? Jediné, co musím udělat – a pamatujte, že Godith má plné právo to po mně žádat – je vykouzlit jen tak ze vzduchu dva pěkné koně, když má dneska nejhorší herka cenu zlata, dojít vám pro váš schovaný poklad a dostat vás oba z města a na západní cestu k Walesu. Úplná maličkost! Leckterý svatý dokázal mnohem těžší věci…“

Když se Cadfael dostal ve svých úvahách až sem, strnul pojednou leknutím a varovně zvedl ruku, aby oba ztichli. Napjatě se zaposlouchal a podruhé již zaslechl, jak na kraji strniště, poblíž otevřených vrat, kdosi tiše, ostražitě našlápl.

„Co se děje?“ zeptala se Godith tichounkým šepotem a oči se jí rozšířily zděšením.

„Nic!“ odpověděl Cadfael stejně tiše. „Jen se mi zazdálo, že něco slyším.“ A nahlas řekl: „Musíme se honem vrátit, ať ještě stihneme nešpory. Nesmíme přece přijít pozdě.“

Torold uposlechl tichého příkazu a bez jediného slova je nechal odejít. Jestli je opravdu někdo poslouchal… Sám však neslyšel nic, a ani bratr Cadfael si tím zřejmě nebyl docela jist. Proč by měli děsit Godith? Má tady přece v bratru Cadfaelovi nejlepšího ochránce, a jakmile spolu vejdou za zdi opatství, bude zase ve skrytu. A Torold se přece o sebe umí postarat, i když by si připadal mnohem bezpečněji, kdyby u sebe měl meč.

Bratr Cadfael sáhl do širokého pasu své kutny a vytáhl dlouhou dýku v odřené a opotřebované kožené pochvě. Beze slova ji vložil Toroldovi do rukou. Mladík ji uchopil a zadíval se na ni přímo s nábožným úžasem jako na malý zázrak; vždyť ji dostal přesně ve chvíli, když po ní tolik toužil. Ještě když Cadfael s Godith odcházeli do tichého večera a zavírali za sebou vrata, držel tu dýku s křížem rukojeti přímo před obličejem a užasle se na ni díval. Vzpomínku na jeho výraz si Cadfael odnášel do svěžího šafránového vzduchu večerního soumraku. Sám se kdysi jistě také tak uchváceně tvářil, když přemýšlel nad touž pozdviženou rukojetí. Je tomu už dávno, co na sebe vzal kříž, a tehdy při té rukojeti přísahal, dýka s ním putovala až do Jeruzaléma a deset let se s ním plavila po východních mořích. Ponechal si ji, i když se vzdal svého meče a všech světských záležitostí a přestal se pyšnit jakýmkoli majetkem. Dobře že se s ní konečně rozloučí a předá ji někomu, kdo ji potřebuje a nezneuctí.

Když vycházeli od mlýna a překračovali strouhu, Cadfael se ostražitě rozhlédl. Sluch měl ostrý jako divoké zvíře a po celý jejich rozhovor až do poslední chvíle neslyšel zvenku zašeptání ani zašustění, a vlastně si ani teď nebyl jistý, jestli to, co zaslechl, byla lidská noha; zrovna tak tam mohlo jen tiše proklouznout strništěm nějaké drobné zvířátko. I tak však musí uvážit, co by se mohlo stát, jestli je skutečně někdo špehoval. Přinejhorším mohl ten člověk zaslechnout jenom pár posledních vět, ale i z těch by se byl hodně dozvěděl. Zmínili se v té chvíli o pokladu? Ano, sám přece řekl, že postačí, když jim sežene dva koně, dojde pro poklad a bezpečně je vyvede na cestu k Walesu. Zmínil se někdo, kde je ten poklad schovaný? Ne, o tom se mluvilo mnohem dřív. Jenže ten, kdo je poslouchal, jestli je ovšem někdo poslouchal, se mohl dozvědět, že v mlýně se skrývá pronásledovaný uprchlík z FitzAlanovy družiny, a co je mnohem horší, zaslechnout i to, že v opatství našla útočiště Adeneyho dcera.

To už je ovšem nebezpečné a nelze to brát na lehkou váhu. Měl by ty dva odsud dostat, sotva bude mladík schopen sednout na koně. Jestli však uplyne celý večer a pak noc a nikdo se je nepokusí zradit, dělá si zřejmě starosti pro nic za nic. Vždyť kolem není nikoho vidět, jen jakéhosi chlapce, co chytá ryby, a ten sedí hodně daleko a je zřejmě svým lovem úplně zaujatý.

„Co se stalo?“ zeptala se Godith, která vedle něj poslušně a pozorně šla. „Něco vás zneklidnilo, poznala jsem to.“

„S tím si nemusíš lámat hlavu,“ řekl Cadfael. „Zmýlil jsem se. Všechno je v nejlepším pořádku.“

Vtom však zahlédl koutkem oka, jak se u řeky, kousek za houštím, kde Godith našla Torolda, něco mihlo. Z úkrytu řídkého křoví se vynořil štíhlý čilý člověk, napřímil se, líně se protáhl a obloukem zamířil k pěšině, po které kráčeli Cadfael s Godith, takže se jejich cesty musely zkřížit. Hugh Beringar si svou chůzi vypočítal, aby působila docela náhodně, ale přitom ho zavedla přesně v pravou chvíli na jejich cestu. Klidně a přátelsky se na ně zatvářil, na Cadfaela se potěšeně usmál a jeho mladého pomocníka vzal shovívavě na vědomí.

„To máme krásný večer, že, bratře? Jdete na nešpory? Já také. Nepůjdeme spolu?“

„Budu jen rád,“ srdečně mu odpověděl Cadfael. Poklepal Godith na rameno a podal jí balíček z pytloviny, v kterém měl uloženy své bylinky a masti. „Utíkej napřed, Godriku, ulož mi všechny ty věci a přijď na nešpory s ostatními chlapci. Ušetříš mi tak cestu a stačíš ještě trochu zamíchat ten balzám, co si tam chystám. Pospěš si, chlapče, běž!“

Godith popadla balíček, rozběhla se pryč a dávala si dobrý pozor, aby utíkala jako čilý chlapec. Jednou rukou přejížděla po vysokém strništi a cestou si pohvizdovala, celá šťastná, že zmizela tomu mladému muži z očí. Měla teď oči pro docela jiného mladíka, i hlavu ho měla plnou.

„Máte to ale poslušného hocha,“ blahovolně poznamenal Hugh Beringar, jak se tak díval za upalující Godith.

„Je to velice hodný chlapec,“ klidně odpověděl Cadfael, a jak kráčeli přes pole vybledlé do smetanové barvy, vyrovnal s Beringarem krok. „Má u nás zaplacený jeden rok, ale pochybuji, že potom oblékne kutnu. Ale aspoň se naučí psát, počítat a ledacos se doví i o bylinkách a lécích, a to mu v životě jenom prospěje. A vy jste dneska na vycházce, pane?“

„Ani tak ne na vycházce,“ stejně vážně odpověděl Hugh Beringar, „spíš bych potřeboval vaše zkušenosti a radu. Hledal jsem vás nejdříve na vaší zahrádce, a když jsem vás nenašel, myslel jsem, že máte nejspíš nějakou práci tady v hlavních zahradách a v sadu. Jenomže jsem vás nikde neviděl, a tak jsem si sedl u řeky a užíval podvečerního slunce. Věděl jsem, že půjdete na nešpory, ale netušil jsem, že máte tady u řeky pole. Sklidili jste už všechno obilí?“

„Všechno, co máme tady na polích. Za chvíli se už budou pást na strništi ovce. Ale copak jste ode mne chtěl, pane? Pokud vám budu moct podle svých schopností posloužit, rád to udělám.“

„Včera ráno jsem se vás ptal, bratře Cadfaele, jestli byste byl ochoten uvážit jeden můj poctivý návrh, a vy jste mi řekl, že bez uvážení nepodnikáte nic. Rád vám to věřím. Měl jsem na mysli něco, co včera bylo ještě pouhou hrozbou, o jaké se povídá po městě, ale teď k tomu má doopravdy dojít. Dozvěděl jsem se, že král Štěpán uvažuje o tom, že potáhne se svým vojskem dál, a chystá teď opatření, jak získat zásoby a koně. Obléhání Shrewsbury ho přišlo draho a má teď mnohem víc lidí, kterým musí dát najíst a obstarat koně. Ještě se o tom všude neví, jinak by leckdo stejně jako já přemýšlel, jak se z toho vykroutit,“ přiznal Beringar lehkovážně, „ale král se chystá vydat rozkazy, aby byly prohledány všechny domy po městě a pro vojenské účely zabavena desetina všeho krmiva a zásob. A také všichni – bez výjimky všichni – slušní koně, co se kde najdou, ať už patří komu chtějí a nejsou ještě ve službách vojska anebo zdejší posádky. Stáje opatství nebudou žádnou výjimkou.“

Cadfaelovi se jeho řeč nijak nezamlouvala. Vyznívala až příliš významně, jako průhledná narážka, že i Cadfael potřebuje koně, a hrozivé upozornění, že Hugh Beringar, který si dokáže obstarat svoje zprávy dřív než obyčejní občané, by mohl také ledacos vědět o tom, co se odehrává jinde. Ať řekne ten mladík cokoli, vždycky tím myslí něco jiného, než by se mohlo zdát, ale celou tu dobu hraje vlastní hru. Čím méně mu teď Cadfael odpoví, tím lépe. Svou hru mohou hrát oba a oba z ní také mohou mít prospěch. Jen ať Hugh Beringar nejdřív řekne, oč mu jde, i když jeho slova pak musí být posouzena ze všech úhlů a podrobena všem známým zkouškám.

„To bude věru špatná zpráva pro bratra převora,“ podotkl Cadfael mírně.

„Je to špatná zpráva i pro mne,“ zamračeně řekl Beringar. „Protože mám právě ve stájích opatství čtyři koně. Až mě král jmenuje důstojníkem, mohl bych ho sice požádat, abych si směl koně ponechat pro sebe a pro své lidi, ale zatím si o to rozhodně říct nemohu. Možná že bych to svolení dostal, ale dost možná že také ne. A abych vám řekl upřímně, nestojím vůbec o to, aby byli dva mí nejlepší koně zabaveni pro královské vojsko. Rád bych je odsud dostal, a než se to všechno přežene, schoval je někde na odlehlém místě, kde by je Prestcotovi vojáci nenašli.“

„Jen dva?“ zeptal se nevinně Cadfael. „A proč ne všechny?“

„Ale prosím vás, vím, že jste mnohem chytřejší, než se děláte. Jak bych se sem byl asi dostal bez koní? Kdyby žádného mého koně nenašli, začali by se shánět po všech, a královskou přízeň bych potom sotva získal. Jen ať si dva seberou, aspoň se nebudou na nic vyptávat. Dva koně postrádat můžu. Bratře Cadfaele, stačí se tu pár dní pozdržet a člověk už ví, že se dokážete ujmout čehokoliv, ať už je to sebetěžší a sebenebezpečnější.“ Beringar mluvil rázně a zpříma, dokonce i srdečně, a nezdálo se, že by to myslel neupřímně. „Váš opat se na vás obrací, kdykoliv má před sebou úkol, který je nad jeho síly. A já se teď na vás obracím o pomoc. Znáte přece celý tenhle kraj. Nevíte o nějakém bezpečném místě, kde bych si mohl koně na pár dní schovat, než bude po té razii?“

Tak nepravděpodobný návrh Cadfael vůbec nečekal, ale přišel mu jako mana z nebes. A také dlouho nezaváhal, hned se rozhodl, že ho využije pro své cíle. I kdyby na těch dvou koních nezávisely dva životy, dobře věděl, že Beringar ho bez sebemenších zábran využívá, a sám že proto nemusí mít žádné zábrany využít jeho. Ale bylo v tom ještě něco víc, neboť Cadfael Beringara podezíral, že ví až moc dobře, co se odehrává v jeho, Cadfaelově mysli, a nikterak mu nevadí, když se Cadfael dohaduje, nač myslí on, Beringar. Oba vidíme druhému do karet, pomyslel si Cadfael, a dokážeme odhadovat jeho jednání, ne-li příčiny. Bude to rovný boj. A přitom není vyloučeno, že tento příjemný společník je vrahem Nicholase Faintreeho. To by byl potom docela jiný boj, při jakém by nikdo nežádal o milost a nikomu by také nebyla nabídnuta. Zatím však bude nejrozumnější co nejlépe využít okolností, které mohou, ale také nemusí být zcela náhodné.

„Ano,“ řekl Cadfael, „vím o takovém místě.“

Beringar se ho ani nezeptal, kde to místo je, a nezapochyboval o jeho úsudku, že to bude místo vzdálené a skryté, aby bylo dost bezpečné. „Doveďte mne tam večer,“ řekl rovnou a usmál se Cadfaelovi do tváře. „Dá se to podniknout jedině dnes večer nebo už nikdy, protože zítra bude rozkaz vyhlášen. Jestli se do rána stihneme vrátit pěšky, pojeďte se mnou. Vás bych s sebou měl nejraději.“

Cadfael uvážil, jak by se všechno dalo zařídit, jinak již s odpovědí neváhal.

„Nejlépe, když po nešporách zavedete koně ke kostelu svatého Gilese. Po večerních bohoslužbách tam za vámi přijdu, to už se bude stmívat. Mě nesmí nikdo vidět, jak s vámi jedu, ale proč byste si vy neprojel večer koně, když se vám zachce?“

„Dobrá!“ spokojeně odpověděl Beringar. „A kde je to vaše místo? Musíme někde překračovat řeku?“

„Ne, ani potok. Je to starý statek, který si drželo opatství v Dlouhém lese, hned za Pulley. Když přišly tyhle těžké doby, odehnali jsme odtud všechny ovce a dobytek, ale pořád tam ještě máme dva laické bratry. Koně tam nikdo hledat nebude, každý ví, že teď do těch končin téměř nikdo nezavítá. A laičtí bratři potvrdí všechno, co jenom řeknu.“

„A Svatý Giles leží tím směrem?“ Byl to kostel patřící k opatství, až na východním konci předklášteří.

„Jistě. Dáme se na jih k Suttonu a pak zabočíme na západ a zahneme do lesa. Nazpátek to ale budete mít zkratkou jen něco přes tři míle. Bez koní dobrou míli ušetříme.“

„Snad mě tu dálku mé nohy donesou,“ řekl zamyšleně Beringar. „Takže po večerní se sejdeme u Svatého Gilese.“ Bez jediného dalšího slova nebo otázky nechal Cadfaela být a vykročil svým pružným krokem co nejrychleji, neboť ze dveří svého domu vyšla Aline Siwardová, která se vypravila do kostela a kráčela právě k bráně opatství. Než stačila ujít pár metrů, šel už Beringar po jejím boku a Aline pozvedla hlavu a důvěřivě se na něj usmála. I když je tak bezelstná, určitě jí nechybí hrdost a důvtip, a přece se rozzářila jako květina při pohledu na toho mladíka, který, ač by se o něm dalo říct leccos dobrého i zlého, je především záludný jako had. Nesvědčí to tak trochu v jeho prospěch? pomyslel si Cadfael, když se za nimi díval, jak odcházejí zabráni do živého rozhovoru. Anebo je to jen důkaz její dětinské důvěřivosti? Stalo se už mnohokrát, že se nevinné mladé ženy zamilovaly do zatvrzelých zločinců, ba dokonce i vrahů, a že zatvrzelí zločinci a vrazi hluboce milovali nevinné mladé ženy, a tím jediným zvráceným něžným citem popřeli svoji povahu. Cadfaela utěšilo a povzbudilo, když v kostele zahlédl Godith, chytrou, rozumnou Godith, která hned tak nikomu nenaletí. Šťouchala se tam a šeptala s chlapci a pohlédla po něm jediným rychlým tázavým pohledem modrých očí, na který jí hned odpověděl uklidňujícím kývnutím a úsměvem. Zatím neměl pro klid moc důvodů, ale nějak se už postará, aby se všechno k dobrému obrátilo. Aline je sice krásná, ale on obdivoval spíše Godith. Připomínala mu Ariannu, dívku z řeckého člunu, kterou znával před lety. Seděla na lodi se sukněmi vykasanými nad kolena, krátké vlasy rozevláté v oblaku kučer, opírala se do vesel a volala na něj přes vodu…

Co se dá dělat! Tehdy byl ve věku, jehož Torold zatím ani nedosáhl. Láska je jenom pro mladé lidi. On zatím musí myslet jen na dnešní večer a na schůzku u Svatého Gilese po bohoslužbách.

[VII]

Když tak ujížděli Suttonem do Dlouhého lesa, jenž byl až na vřesovité vrcholky na celých svých patnácti čtverečných mílích hustý a divoce rostlý, připadlo Cadfaelovi, jako by se náhle vrátil do některých chvil své minulosti, k nočním nájezdům a zoufalému čekání v záloze, k zážitkům, které mu tehdy byly tak běžné, že mu připadaly málem jednotvárné, ale teď, ve své mlhavé, polozapomenuté podobě se mu jevily vzrušující. Kůň, na němž seděl, byl vznosný a plný života; Cadfael na takovém zvířeti nejel už dvacet let, a když si teď uvědomil, že mu to vlastně lichotí a co je v té možnosti za pokušení, připomněl si, jak je smrtelný a omylný. I ten mladý muž, který jel vedle něj a bez váhání se podroboval jeho vedení, mu připomínal zašlé doby, kdy radostně prožíval všechny povinnosti i strádání s nadšeneckými a odvážnými druhy.

Sotva se vzdálili užívaným cestám a zabočili do lesa a nočních stínů, začal se i Hugh Beringar chovat bezstarostně; zřejmě se od svého společníka nikterak neobával zrady. Klidně si s Cadfaelem povídal, aby jim cesta lépe ubíhala, a zajímal se o jeho světskou minulost i o všechny země, které Cadfael znával stejně dobře jako tento les.

„Tak vy jste celá ta léta žil ve světě, tolik jste toho viděl, a nikdy vás ani nenapadlo, abyste se oženil? A přitom se říká, že polovinu světa tvoří ženy!“ Beringar to prohodil lehce a trochu jakoby výsměšně, nicméně se Cadfaela ptal a čekal odpověď.

„Kdysi, ještě než jsem se pustil na křížové výpravy, jsem se opravdu chtěl oženit,“ poctivě odpověděl Cadfael. „Byla to hodná žena, ale já na ni zapomněl na východě a ona zas na mne na západě. Byl jsem moc dlouho pryč a ji čekání omrzelo a vzala si jiného. Ani jí to nemůžu mít za zlé.“

„A to jste ji už nikdy neviděl?“ ptal se Beringar.

„Ne, nikdy. Má už vnuky a doufejme, že na ni jsou hodní. Bylo to dobrá žena, Richildis.“

„Ale na východě je také plno mužů a žen a vy jste byl tehdy mladý křižák. Trochu se vám divím,“ řekl Beringar zasněně.

„Tak se divte! Mně je na vás také ledacos divného,“ mírně mu odpověděl Cadfael. „Znáte snad nějaké lidi, kteří by si kdovíjak rozuměli?“

Mezi stromy se objevil slabounký záblesk světla. Zřejmě tam u louče z rákosí dlouho do noci vysedávali laičtí bratři, a Cadfael je podezíral, že hrají v kostky. A co by také nehráli? Jistě tu mají strašně jednotvárný život. Přinesou jim s Beringarem aspoň trochu rozptýlení, které jim nepochybně přijde vhod.

Brzy se však ukázalo, že oba bratři jsou na pozoru a ve střehu a neujde jim sebemenší zvuk, neboť jen co se nečekaně ozvaly blížící se kroky, oba rychle a ostražitě stanuli ve dveřích. Bratr Anselm se tyčil ve veřejích, velký a svalnatý, ve svých pětapadesáti letech podobný dubu, a třímal v ruce dlouhý klacek. Bratr Louis, původem Francouz, ale narozený v Anglii, byl drobný, šlachovitý a pohyblivý a tady na samotě u sebe vždycky míval dýku a dobře s ní uměl zacházet. Oba vykročili, připraveni na všechno, s klidným výrazem ve tvářích a pozorným pohledem v očích, ale když spatřili bratra Cadfaela, potěšeně se usmáli.

„To jsi ty, starý kamaráde? Moc rádi tady vidíme známý obličej, ale takhle uprostřed noci bychom tě sotva čekali. Zdržíš se do zítřka? Kam máš namířeno?“ Na Beringara se zadívali s uměřeným zájmem, ale Beringar nechal jednat Cadfaela, vždyť tady platily zákony opatství mnohem víc než královské.

„Namířeno mám přímo sem, k vám,“ odpověděl jim Cadfael, jak sestupoval z koně. „Tady můj přítel by chtěl, abyste mu poskytli na pár dní ustájení a útočiště pro tyhle dva koně a dobře mu je schovali.“ Před bratry nemusí přece tajit, proč sem s Beringarem přijeli, jistě budou s majitelem tak krásných koní srdečně souhlasit, že je chce zachránit. „Ve městě se koně zabavují pro vojenské účely, mají posloužit při přepravě nákladu, a na to je těchhle chlapíků škoda, ti si počkají na lepší využití.“

Bratr Anselm přejel zkoumavým pohledem Beringarova koně a láskyplně mu pohladil klenutou šíji. „Takového krasavce jsme už ve stáji dávno neměli. Vlastně tu už dávno nebylo jediné zvíře až na mezka, na kterém občas přijede převor Robert, ale i převor sem v poslední době zavítá jenom málokdy. Abych pravdu řekl, skoro už čekáme, že si nás povolají zpátky na opatství, jsme tu hodně stranou a statek skoro nic nevynáší, nevyplatí se ho dál udržovat. To víš, že tě tu necháme, krasavče, a tvého druha taky. A ještě větší radost mi uděláte, pane, když mi dovolíte, abych na něj občas sedl a trochu ho projel.“

„Určitě lehko unese i vás,“ přátelsky souhlasil Beringar. „Hlavně nevydejte koně nikomu jinému než mně nebo bratru Cadfaelovi.“

„To se rozumí samo sebou. Nikdo je tady neuvidí.“ Bratři zavedli koně do prázdné stáje, spokojení změnou v tom jednotvárném životě i štědrou odměnou, kterou jim za jejich služby dal Beringar. „Rádi bychom je vzali čistě jen pro potěšení,“ přiznal bratr Louis po pravdě. „Býval jsem kdysi podkoním v domě hraběte z Gloucesteru a potrpím si na pěkné koně, co mají krásný lesk a chůzi a dělají člověku čest.“

Zpátky se Cadfael s Hughem Beringarem vydali pěšky. „Když půjdeme pěšinkou, kterou vás povedu, je to tak hodina cesty, o nic moc víc,“ řekl Cadfael. „Na koních se tam jet nedá, místy je stezka moc zarostlá, ale dobře ji znám, vybíhá z předklášteří. Kus nad mlýnem musíme přejít potok, a jestli jste ochoten přebrodit ho tam, dostaneme se do opatství zahradou a nikdo nás neuvidí.“

„Tak se mi zdá, že mě vodíte za nos,“ zamyšleně, ale naprosto klidně řekl Beringar. „Nechcete mě tam v tom lese snad někde nechat nebo mě utopit v náhonu?“

„Asi by se mi to sotva povedlo. Kdepak, uvidíte, že to bude přátelská vycházka. A určitě splní svůj účel.“

A kupodivu, ačkoliv každý z nich věděl, že je tím druhým využíván, skutečně si spolu moc příjemně tou nocí vyšli; postarší už mnich bez nejmenší osobní ctižádosti a mladý muž, jehož ctižádost byla bez hranic a snad až příliš smělá. Beringar si zřejmě po celou tu cestu lámal hlavu, proč mu Cadfael tak ochotně ustájil koně, a Cadfael zas stejně usilovně přemýšlel, z jakého důvodu ho Beringar vůbec vyzval, aby se takto spolčili. Žádnému z nich to však nevadilo, jejich souboj tím jenom nabyl na zajímavosti. A zdaleka se ještě nedalo odhadnout, kdo z nich vyhraje a víc z toho zápasu vyzíská.

Jak si tak vyšlapovali po úzké lesní stezce, jako by byli oba vysocí, i když Cadfael byl pomenší a statný a Beringar štíhlý, mrštný a lehce našlapující. Pozorně šel za Cadfaelem a zřejmě mu vůbec nevadila tma, jen tu a tam slabě prosvětlená hvězdami, jak se blýskaly mezi větvemi. Stejně lehce a bez zábran mluvil.

„Král hodlá znovu odejít do Gloucesteru a vzít s sebou větší vojsko, proto tak shání muže i koně. Za pár dní určitě odejde.“

„A vy půjdete s ním?“ Když už se chce Beringar tak rozhovořit, proč ho trochu nepovzbudit? Samozřejmě že má každé slovo promyšlené, ale dřív nebo později se i on může podřeknout.

„To záleží na králi. Dovedete si představit, bratře Cadfaele, že mi král nedůvěřuje? Stejně bych ale raději dostal velení nad svými lidmi tady, kde mám své pozemky. Snažil jsem se přibližovat králi, jak nejvytrvaleji jsem se jen odvážil – sám přece víte, že když někdo vidí tentýž obličej až příliš často, snadno si ho může znechutit, ale když ho nemá na očích vůbec, třeba na něj zas zapomene. Je to prostě otázka úsudku.“

„Myslím, že na váš úsudek by každý mohl dát,“ řekl Cadfael. „Ale už jsme u potoka, slyšíte?“ Přes potok vedly kameny, po nichž se dalo přejít suchou nohou, a teď bylo mělko a koryto zúžené, ale Beringar se na potok jedinkrát zadíval, aby odhadl vzdálenost k druhému břehu, a pak jej přeskočil dobře vypočítaným skokem, jenž zcela ospravedlňoval Cadfaelův výrok.

„Vážně?“ zeptal se, když srovnal krok s Cadfaelovým a znovu vyšli po pěšině. „Opravdu si mého úsudku vážíte? Myslíte, že dovedu dobře odhadnout nebezpečí i výhody? Anebo třeba i muže? A ženy?“

„Váš úsudek o mužích zpochybňovat nemohu,“ suše odpověděl Cadfael. „Už proto, že jste se mi svěřil. Kdybych o vás pochyboval, těžko bych asi získal vaši důvěru.“

„A co můj úsudek o ženách?“ Šli teď už pomaleji po otevřených polích.

„Podle mne by se ženy před vámi měly mít na pozoru. A o čem se teď povídá u královského dvora kromě nejbližšího tažení? Nedošly tam nějaké zprávy, že by snad někdo viděl FitzAlana nebo Adeneyho?“

„Žádné, aspoň pokud vím,“ pohotově odpověděl Beringar. „Měli štěstí a já jim to přeji. Nikdo neví, kde právě jsou, ale ať už se dostali, kam chtěli, jistě jsou zase o krok blíž Francii.“

Nebylo důvodu mu nevěřit – ať už má jakékoli cíle, jde k nim cestou pravdy, a ne lži. Takže Godith má pořád ještě naději a každým dnem, jak bude narůstat vzdálenost mezi jejím otcem a Štěpánovou pomstou, může být klidnější. A teď je ještě čekají ti dva skvělí koně, umístění při cestě, kudy budou Godith s Toroldem utíkat, a na starosti je mají dva spolehliví bratři, kteří je Cadfaelovi vydají, jen je o to požádá. První krok se tedy vydařil. Teď už zbývá jenom vytáhnout z řeky sedlové vaky a vypravit oba ty mladé lidi na cestu. To už nebude tak jednoduché, ale jistě se to nějak zařídit dá.

„Už vidím, kde jsme,“ řekl asi po dvaceti minutách Beringar. Přešli přímo přes kus země ohraničený zákruty potoka a znovu stanuli na břehu. Na druhé straně se ve svitu hvězd bělala sklizená pole hrášku a za mírným svahem ležely zahrady a řada budov tvořících opatství. „Vy se ale dovedete pohybovat v krajině, dokonce i za tmy. Určitě tu víte i o bezpečném brodu.“

Cadfael si jenom nazvedl kutnu, protože kromě sandálů na sobě neměl nic, co by si mohl zmáčet. Vešel do vody přímo proti místu, kde bylo vidět nízkou střechu Godithiny kůlny, vykukující nad stromy a křovím u zdí bylinkářské zahrádky. Beringar vstoupil do vody za ním, ve vysokých botách i v nohavicích a ve všem, co měl na sobě. Vody tu bylo po kolena, ale jemu to zřejmě nevadilo. Cadfael si všiml, jak obratně se Beringar pohybuje, jemně a pravidelně, takže nezčeří svým krokem jedinou vlnku. Měl všechny schopnosti divokých zvířat a pozorný byl stejně ve dne jako v noci. Na břehu opatství se instinktivně dal po okraji pole, kde už byl sklizen hrášek a zbyly tu jen nízké lodyhy, aby mu pod nohama ani trochu nezašustily suché kořínky, které se brzy měly zarýt do země.

„Rozený spiklenec,“ zauvažoval nahlas Cadfael, a už že to vůbec mohl říct, svědčilo o tom, jaké je mezi nimi silné, byť nepřátelské pouto.

Beringar se k němu otočil s obličejem náhle prozářeným divokým úsměvem. „Však já znám ještě jednoho,“ řekl. Navykli si už tiše na sebe šeptat, ale tak zřetelně, že jeden druhého slyšeli. „Vzpomněl jsem si ještě na něco, co se povídá a co jsem vám zapomněl říct. Před pár dny zahnali královi muži do řeky nějakého chlapíka, prý to byl FitzAlanův zeman. Tvrdili, že ho zasáhli šípem do levého ramene a možná že mu i prostřelili srdce. Ať už to bylo jak chtělo, klesl prý pod vodu a možná že řeka vyplaví jeho tělo někde u Atchamu. A druhý den chytili koně bez jezdce, pěkného jezdeckého koně, který prý patřil určitě jemu.“

„Opravdu?“ podivil se Cadfael. „Tady můžete klidně mluvit, v noci se mi po bylinkářské zahradě nikdo netoulá a každý ví, že co chvíli vstávám a dohlížím na ty své lektvary.“

„Copak se o ně nestará váš mladý pomocník?“ zeptal se nevinně Beringar.

„Chlapec, který by v noci utíkal z ložnice, by toho brzy litoval,“ řekl bratr Cadfael. „Staráme se tu o děti lépe, než si myslíte, pane.“

„To rád slyším. Stačí, když do studené noci odcházejí ostřílení staří vojáci, kteří se stali mnichy, mladé lidi je třeba chránit.“ Hlas plynul Beringarovi najednou sladce a jemně jako med. „Vyprávěl jsem vám přece tu divnou historku o tom koni… A považte, že dva dny nato našli vojáci dalšího osedlaného koně, který si docela volně běhal a právě se pásl nahoře na vřesovišti severně od města. Usoudili, že po útoku královských vojsk byl z hradu vyslán osobní strážce, aby odvedl Adeneyho dceru odněkud, kde se v té chvíli skrývala, a bezpečně ji vyprovodil ze shrewsburských hradeb. Myslí si teď, že pokus se nezdařil a strážce že se vrhl do vody, aby dívku zachránil,“ dodal Beringar tiše. „Pořád ji ještě nenašli, ale jsou přesvědčeni, že se ukrývá někde nablízku. A budou po ní pátrat, bratře Cadfaele – budou ji teď hledat ještě horlivěji než kdy předtím.“

V té chvíli došli ke kraji vnitřních zahrad. Hugh Beringar popřál téměř neslyšně Cadfaelovi dobrou noc a jako stín zmizel směrem k hostinskému domu.

Než bratr Cadfael té noci usnul, ležel dlouho s očima otevřenýma a usilovně přemýšlel. A čím víc přemýšlel, tím pevněji byl přesvědčen, že se skutečně někdo tiše přiblížil téměř až k mlýnu a zaslechl posledních pár vět, které tam byly řečeny, a že ten někdo byl nepochybně Hugh Beringar. Dokázal přece, jak tiše se dovede pohybovat a jak instinktivně umí přizpůsobit pohyby okolnostem, přiměl Cadfaela k té společné vycházce, kdy každý z nich musel spoléhat na mlčenlivost druhého, a prozradil mu leccos důvěrného, přesně vypočítaného, aby to vyvolalo podezření a obavy a dost možná i vyprovokovalo unáhlený čin – i když toto zadostiučinění mu Cadfael poskytnout nemínil. Cadfael nevěřil, že je ten člověk poslouchal za dveřmi dlouho. Jenže poslední slova, která tam tehdy Cadfael sám řekl, musela jasně prozradit, že míní nějak obstarat dva koně, přinést ukrytý poklad a vypravit Torolda na cestu s „ní“. Jestli byl Beringar u dveří jen o chviličku dřív, musel zaslechnout i dívčino jméno, ale i kdyby je byl nezaslechl, měl jistě svoje podezření. Co tedy vlastně hraje se svými dvěma nejlepšími koňmi, s uprchlíky, které by klidně mohl co chvíli prozradit, a přece je zatím neprozradil, a s bratrem Cadfaelem za hru? Třeba mu jde o něco mnohem víc než jenom zajmout jednoho mladíka a využít dívky, proti níž nechová žádnou zášť. Muž jako Beringar by zřejmě dokázal riskovat všechno, aby vše získal – jedním rázem Torolda, Godith i poklad. Chce to snad všechno pro sebe, jako už jednou, i když bezvýsledně? Anebo ve prospěch krále, aby si získal jeho přízeň? Od toho mladého muže se dá opravdu čekat všechno.

Cadfael o něm před usnutím ještě dlouho přemýšlel a alespoň jedno mu bylo jasné. Jestli teď o něm Beringar ví, že se chystá vyzvednout poklad, nespustí ho zřejmě ani na chvilku z očí, potřebuje přece, aby ho ke skrýši dovedl. Než Cadfael konečně usnul, začínalo už maličko svítat, slabounce, ale slibně. A Cadfaelovi připadalo, jako by ho za pouhou chvíli probudil spolu s ostatními zvon, který je všechny zval na ranní.

„Dnes musíš dělat všechno tak jako každý jiný den,“ řekl po snídani Cadfael v zahradě Godith. „Před shromážděním v kapitule jdi na mši a potom na vyučování. Po obědě bys mohla trochu pracovat na zahradě a dohlédnout na léky, ale pak můžeš nenápadně vyklouznout ven a až do nešpor zůstat ve starém mlýně. Dokážeš beze mě převázat Toroldovi ránu? Já budu možná kdovíkde.“

„Samozřejmě že to dokážu,“ odpověděla Godith vesele. „Viděla jsem vás přece, jak to děláte, a v bylinkách se už taky vyznám. Ale… co když nás někdo, co když nás zrovna on včera špehoval a dneska přijde zas?“ Dověděla se už něco o noční vycházce, a co slyšela, ji rozradostnilo a přitom trochu vyděsilo.

„Určitě nepřijde,“ ujišťoval ji Cadfael. „Jestli všechno vyjde, tak se ode mne ani nehne. Proto chci, aby ses ode mne držela co nejdál, a proto si taky můžeš volněji vydechnout, když tu nebudu. A jestli všechno vyjde podle mých představ, chtěl bych, abyste pro mne dneska pozdě večer s Toroldem něco udělali. Až půjdeme na nešpory, řeknu ti buďto ano, anebo ne. Pokud to bude ano, stačí to jediné slovo, a já ti teď povím, co musíte udělat…“

Godith ho celá rozzářená mlčky poslouchala a horlivě přikyvovala, že všemu rozumí. „Ano, viděla jsem tu loďku, je tam opřená o zeď mlýna. Ano, znám to křoví na dolním kraji zahrady u místa, co končí most… Ano, určitě to s Toroldem dokážeme!“

„Ale čekej dost dlouho, dokud nebudeš mít jistotu,“ varoval ji Cadfael. „A teď utíkej na mši a na čtení, snaž se vypadat jako ostatní chlapci a ničeho se neboj. Kdybys měla sebemenší důvod ke strachu, určitě bych se to včas dověděl a hned bych za tebou přišel.“

Brzy se ukázalo, jak Cadfael uvažoval správně. Dal si té neděle záležet, aby nic nezmeškal, byl na každé bohoslužbě, pod nejrůznějšími záminkami běhal od brány k hostinskému domu, do převorových pokojů, do lazaretu i zahrad, a ať se hnul kam chtěl, měl pořád za sebou Hugha Beringara, který se snažil chovat co nejnenápadněji. Ještě nikdy nepobyl ten mladý muž tak dlouho v kostele, vždyť tam zůstával, i když mezi věřícími nebyla Aline. Však uvidíme, pomyslel si s mírnou škodolibostí Cadfael, jestli ho dokážu odlákat z kostela, i když tam Aline přijde, a jestli bude ochoten vyklidit pole druhému ctitelovi. Neboť Aline přijde určitě po shromáždění v kapitule do kostela, a když Cadfael naposled zaběhl k bráně, uviděl tam Adama Courcella, jak přichází svátečně oblečen k malému domku, kde bydlela Aline se svou komornou.

Nikdy se nestalo, aby Cadfael chyběl na mši, ale protentokrát si vymyslel přesvědčivou výmluvu. Po celém městě se vědělo, jak se vyzná v lécích, a lidé ho často prosili o pomoc a radu. Opat Heribert rád takovým žádostem vyhověl a svého bylinkáře ochotně zapůjčil. Na cestě pod klášterem směrem ke kostelu sv. Gilese měli v jednom domě dítě postižené kožní infekcí a Cadfael o ně čas od času pečoval, a i když nemoc pomalu ustupovala a Cadfaelovy návštěvy nebylo dnes zapotřebí, neměl nikdo právo cokoli namítat, když Cadfael prohlásil, že by měl za chlapcem zajít.

V bráně potkal Aline Siwardovou a Adama Courcella, kteří právě vcházeli dovnitř. Aline byla trochu zardělá, zřejmě svým doprovodem docela potěšená, a přitom i trochu v rozpacích, a králův důstojník dvorně pozorný a rovněž zardělý, očividně samou radostí. Pokud Aline očekávala, že ji jako obvykle doprovodí Beringar, čekalo ji překvapení. Nikdo však na ní nepoznal, zda to uvítala, nebo je zklamaná. Beringara nebylo nikde vidět.

Jasný důkaz, pomyslel si spokojeně Cadfael a vážně, beze spěchu kráčel za svými léčitelskými povinnostmi. Beringar ho sledoval co nejnenápadněji; Cadfael ho vlastně ani neviděl a zahlédl ho, až když se zase vracel do kláštera, jak se pomalu projíždí na jednom z koní, kteří mu zbyli, a rozjařeně si cestou pohvizduje.

Vesele pozdravil Cadfaela, jako by jejich setkání bylo nečekané a kdovíjak radostné. „Snad jste se nevydal v neděli ráno na cestu, bratře Cadfaele?“

Cadfael mu svědomitě vyložil, co ho sem přivedlo a jak uspokojivé výsledky měla jeho návštěva.

„Vy máte ale všestranné schopnosti,“ řekl Beringar a spiklenecky se usmál. „Doufám, že jste se po tom rušném včerejšku klidně prospal?“

„Chvíli jsem nemohl usnout, honilo se mi v hlavě moc myšlenek,“ přiznal Cadfael. „Ale pak jsem spal dobře. Jak vidím, pořád ještě máte na čem jezdit.“

„Myslíte mého koně? Spletl jsem se, měl jsem si uvědomit, že i když rozkaz bude vydán v neděli, než bude po dni Páně, nic nezačne. Zítra to uvidíte sám.“ Jistě mluvil pravdu a měl i přesné zprávy. „Prohlédnou to tu všechno zřejmě důkladně,“ řekl a Cadfael pochopil, že tím Beringar nemyslí jenom koně a zásoby. „Králi Štěpánovi dělají trochu starosti vztahy s církví a kněžstvem. Měl jsem vědět, že se v neděli bude držet zpátky. Alespoň máme den k dobru. Dneska můžeme pěkně zůstat doma, aby nás každý viděl, jak se na nevinné lidi sluší. Co tomu říkáte, Cadfaele?“ A Beringar se zasmál, sklonil se, aby poplácal Cadfaela po zádech, a jel dál. Pobídl koně ostruhami a zamířil klusem ke kostelu.

Když však Cadfael vyšel po obědě z refektáře, zahlédl Beringara, jak stojí ve dveřích protějšího hostinského domu, tváří se, jako by si ničeho nevšímal, ale určitě sleduje ostřížím zrakem vše, co má v dohledu. Cadfael ho nenápadně odlákal až ke klášteru a pak se tam usadil na sluníčku a spokojeně podřimoval, dokud si nebyl jist, že Godith je už dost daleko a nikdo ji nemůže pozorovat. Když se pak probudil, zůstal ještě chvíli sedět, aby se najisto přesvědčil, že se nemýlí, a řádně si uvážil, co to má všechno znamenat.

Bylo jasné, že někdo sleduje každý jeho pohyb a že je to přímo a osobně Beringar. Nepověřil tím úkolem žádného ze svých ozbrojenců a nenajal si ani nikoho jiného, ujal se té povinnosti sám, a pravděpodobně i s jistým potěšením. Jestli je ochoten postoupit Aline třeba jen na hodinu Courcellovi, je vidět, jak velkou důležitost přikládá svému pozorování. Vybral si mne, aby se dostal ke svému vytouženému cíli, a tím je FitzAlanův poklad, pomyslel si Cadfael. A určitě mne nespustí ani na chvíli z očí. Co naplat. Zřejmě před ním není úniku. Takže jde jenom o to, jak té situace využít.

Nesmím ho příliš unavit nebo v něm předčasně vzbudit podezření, k čemu se chystám. Postavil mě před spoustu hádanek, tak ať se teď chvíli dohaduje sám.

A tak se Cadfael odebral do své bylinkářské zahrádky a pilně pracoval na lektvarech, ať na těch, které již pomalu dozrávaly, nebo na těch, které teprve nakládal. Tak mu uplynulo celé odpoledne a přišel čas, kdy už musel jít do kostela a na nešpory. Nijak si nelámal hlavu, kde se asi celou tu dobu skrýval Beringar, doufal jen, že pro tak podnikavého a čilého muže byla taková hlídka až nesnesitelně nudná.

Courcelle buď zůstal v kostele – když mu už nebesa seslala takovou příležitost, kterou rozhodně nemínil promarnit – nebo se vrátil k večerním bohoslužbám, neboť teď právě přicházel s Aline, která do něho byla zavěšena a tvářila se nějak zaraženě a zamyšleně. Když Courcelle zahlédl bratra Cadfaela, jak přichází ze zahrady, zastavil se a vřele ho pozdravil.

„Mám velkou radost, že vás tentokrát vidím za lepších okolností, než když jsme se setkali posledně, bratře. Doufám jen, že jste už neměl podobné povinnosti. Alespoň že jste s Aline dodali té jinak ošklivé záležitosti trochu ušlechtilosti. Škoda že nedokážu trochu obměkčit Jeho Milost vůči vašemu klášteru, v králi přece jen ještě zůstalo nemálo trpkosti, že mu pan opat dost rychle nepřispěchal vzdát hold.“

„Té chyby se dopustil i leckdo jiný,“ odtušil Cadfael filosoficky. „Snad ji dokážeme napravit.“

„Pevně tomu věřím. Jeho Milost však dosud nehodlá poskytnout klášteru větší privilegia než ostatnímu městu. Pokud bych musel třeba i v prostorách kláštera provádět rozkazy, které by mi byly milejší, kdyby platily jen za branami, pochopíte doufám, že to dělám jen velmi nerad a že nemám na vybranou.“

Žádá už předem o prominutí za zítřejší vpád, pomyslel si Cadfael, který si rychle domyslil, co mu chce Courcelle naznačit. Takže je tomu tak, jak jsem čekal; Courcelle dostal špinavou práci a už dnes mi dává jasně najevo, jak mu je proti mysli, a že kdyby jen trochu mohl, nejraději by se jí vyhnul. A možná že kvůli dámě svůj odpor ještě přehání.

„I kdyby k něčemu takovému došlo,“ řekl mu Cadfael vlídně, „každý z našeho řádu jistě pochopí, že děláte jen svou povinnost jako všichni vojáci, kteří mají své rozkazy. Nemusíte se bát, že na vás ulpí nějaká hanba.“

„O tom jsem už ujišťovala Adama mnohokrát,“ vřele řekla Aline a prudce se začervenala, když si uvědomila, že ho jmenovala křestním jménem. Třeba to bylo poprvé. „Ale nenechá si říct. Ne, Adame, opravdu na sebe berete vinu, která vám ani nepřísluší, jako kdybyste zabil Gilese vlastní rukou, i když sám víte, že to není pravda. Vždyť já nedokáži ani vinit Vlámy. Jednali také podle rozkazu. V tak hrozných dobách si každý může zvolit svou cestu jenom podle vlastního svědomí a pak nést důsledky své viny, ať už jsou jakékoli.“

„Lépe už ani člověk jednat nemůže, ať už jsou doby dobré anebo zlé,“ rozvážně odpověděl Cadfael. „A když už mám tuto příležitost, paní, rád bych vám vyřídil díky za milodary, které jste mi svěřila, neboť všechny už byly odevzdány a prospěly třem zuboženým chudým duším. Jak se ti lidé jmenují, nevím, ani jsem se jich neptal, ale pomodlete se trochu za tři nešťastníky, kteří si to zaslouží a jistě se také modlí za vás.“

A Aline to jistě udělá, říkal si Cadfael, když se tak za ní díval, jak zavěšena do Courcella vstupuje do kostela. Domyslil si, že v tomto přetěžkém údobí svého života, kdy ztratila všechny příbuzné a zůstaly jí jen dědičné statky, jež tak ochotně poskytla králi, dívka až nebezpečně váhá mezi klášterem a vnějším světem, a i když sám si v dospělosti zvolil život v klášteře, vroucně si přál, aby si zvolila svět, a aby to byl pokud možno příjemnější svět, než jaký ji teď obklopuje; svět, v jakém by mohla uplatnit a rozvinout svoje mládí.

Když se chystal zaujmout své místo mezi bratry, potkal Godith, která právě šla do svého koutku kostela. V jasných očích měla otázku a Cadfael jí tiše řekl: „Ano! Udělej všechno, jak jsem ti pověděl.“

Teď tedy záleželo hlavně na tom, aby po zbytek večera odlákal Beringara co nejdál od míst, kde se má pohybovat Godith. Cadfael by si měl počínat co nejnápadněji, aby byl viděn, zato Godith by měla jednat v skrytu, nepozorována. Toho by se ovšem nedalo docílit, kdyby Cadfael dělal všechno přesně tak jako každý večer. U večeře se tak jako tak vždycky zdrží jen krátce, a až vyjde s bratry z refektáře, jistě uvidí někde poblíž Beringara. Sezení v kapitule a jednotvárnému čtení ze životů svatých se už vyhnul vícekrát, a nešel na ně ani teď. Zato zavedl svého nenápadného pronásledovatele nejprve do nemocnice, kde na chvilku poseděl u bratra Reginalda, který už byl starý, se zkřivenými klouby a vděčný za trochu společnosti, a pak až na úplně druhý konec opatovy zahrady, daleko od bylinkářské zahrádky a ještě dál od brány. Godith už bude mít po večerním čtení s novici a mohla by se objevit někde mezi kůlnou a bylinkářskou zahrádkou a branami, takže je nanejvýš důležité, aby se Beringar soustředil na Cadfaela, třebaže Cadfael bude jen uřezávat uschlé květy z opatových růží a hvozdíků. Teď už se Cadfael jen tu a tam přesvědčoval, zda je stále ještě sledován, ale byl si jist, že je; a navíc výjimečně trpělivě. Během dne ho Beringar pozoroval jen jakoby mimoděk, téměř od něho ani neočekával nějaký rozhodnější krok, jenže Cadfael byl nevypočitatelný protivník a mohl se rozhodnout k činu, právě když se to od něj nejméně očekávalo. Události nejspíše dostanou spád až po setmění.

Za pěkných večerů mívali vždycky bratři po bohoslužbách chvilku volna, aby si oddechli v klášterní zahradě, než půjdou na lože. To se již téměř setmělo a Cadfael byl přesvědčen, že Godith je dávno tam, kde má být, a Torold že je s ní. Raději však ještě chvíli vyčkával a zašel spolu s ostatními do dormitáře. Ať už odsud vyjde po nočních schodech do kostela anebo po vnějším schodišti, může s jistotou očekávat, že kdokoli ho pozoruje od hostinského domu za velkým nádvořím, dokáže ho i klidně vysledovat.

Zvolil si noční schody a otevřené severní dveře kostela, proklouzl kolem východního konce kaple Panny Marie, kolem kapitulní síně a přešel přes nádvoří do zahrad. Nemusel se ani ohlížet, zda je tam pořád ještě jeho stín; dobře věděl, že je, že za ním potichu jde, sleduje ho dost zpovzdálí, a přece ho nespouští z očí. Byla temná noc, ale Cadfaelovy oči tmě brzy přivykly a Cadfael moc dobře věděl, jak dobře se dokáže Beringar pohybovat v temnotách. Jistě teď čeká, že noční tulák zamíří přes brod, kudy se spolu včera v noci vraceli. Kdo se vydává za tajným posláním, nepůjde přece kolem fortnýře, i když je tu sebelépe znám.

Cadfael přebrodil potok a na chvíli se zastavil, aby se přesvědčil, jestli jde Beringar pořád ještě za ním. Voda se jenom mírně čeřila, ale Cadfael vlnky postřehl a byl spokojen. Teď už stačí jen jít dolů po proudu potoka po tomhle břehu až k místu, kde se potok vlévá do řeky. Vede tam úzká lávka a odtud je to už jenom pár kroků ke kamennému mostu, který křižuje řeku ke Shrewsbury. Cadfael tam přešel silnici, pustil se dolů po svahu k hlavním zahradám opatství a už byl ve stínu prvního mostního oblouku a zadíval se na jemné záblesky světla vrhaného vlnkami v místech, kde kdysi kotvil lodní mlýn. V koutě pod kamenným molem se hustě rozrostlo křoví, protože nikomu nestálo za to vymýtit tak strmý sráz, kde by se stejně nic neurodilo. K zemi se skláněly zpola vyrostlé vrby a máčely si listí ve vodě a v houští pod jejich větvemi by se snadno ukrylo i půl tuctu zvědů.

Loďka tu skutečně byla, spuštěná na vodu a přivázaná k jedné převislé větvi, ale byla to loďka lehká a útlá, jaká se snadno dala vynést na břeh. Cadfael však byl moc rád, že dneska ji nikdo nevytáhl z vody a nepřevrátil jako obvykle do trávy, a měl k tomu pádný důvod. Doufal, že v loďce je těžký ranec, dobře zabalený asi do dvou pytlů ze mlýna. Sám nesmí připustit, aby ho někdo zahlédl, jak něco nese. Ten, kdo ho sleduje, ho už určitě dávno viděl s prázdnýma rukama.

Cadfael nastoupil do loďky a uvolnil poutací lano. Balík zabalený v pytlovině tam skutečně byl, přesvědčivě těžký, když na něj Cadfael zkusmo sáhl. A jak zabíral dlouhým pádlem pod prvním mostním obloukem do volného proudu, zahlédl kousek nad sebou, při samém kraji křovin nepatrný pohyb jakéhosi hlubšího stínu.

Tak přece jenom to bylo snadné. Ať už vidí Hugh Beringar sebelépe, nedokáže přece rozeznat do poslední podrobnosti všechno, co se děje pod mostem. A i kdyby slyšel sebebystřeji, mohl jen zaslechnout, jak trochu zařinčel řetěz, který se tře o kámen, zatížen na konci jakousi těžkou váhou, jak crčí a kape voda z nějakého předmětu právě vytaženého z hloubky, a pak kovově rachotí řetěz spouštěný zase pod hladinu, což všechno se přesně dělo až na to, že Cadfael spouštěl řetěz co nejopatrněji a nejpomaleji, aby se nepoznalo, že na něm váha zůstala, a do Severnu že ponořil na chvíli jen balík z loďky, aby se o kamenný okraj mostu zčeřila voda. Dál už to však bude těžší, neboť si zdaleka nebyl jist, jestli správně odhadl Beringarovo myšlení. A přitom na jeho úsudku teď závisí jeho vlastní život i životy ostatních.

Zatím mu všechno vycházelo výborně. Opatrně dopádloval se svým lehkým plavidlem ke břehu a všiml si, že rychle se pohybující stín nad ním vystoupil trochu výš a zřejmě zašel až k silnici, připraven sledovat Cadfaela, kudy se jenom dá. Jenomže Cadfael by se byl vsadil, že jeho pronásledovatel si už domyslel, kam se chystá, a že si to domyslel správně. Cadfael znovu uvázal loďku, ve spěchu, ale pevně; i spěch patřil té noci k jeho přetvářce, stejně jako to tajemné počínání. A když pak obezřele vystoupil až k silnici a na chvíli zůstal stát proti noční obloze, jako by čekal, až bude moci nepozorovaně přejít, jistě nemohlo člověku, který ho zpovzdálí sledoval, ujít, že mu teď postavu znetvořuje jakýsi velký balík, zavěšený na zádech.

Pak přešel Cadfael rychle a tiše silnici a vrátil se stejnou cestou, kterou přišel po tom, co překročil brod. Dal se od řeky nahoru po potoce a odtud do luk a lesů, jimiž teprve včera v noci putovali s Beringarem. Vak, který nesl, nebyl naštěstí tak těžký, jak měl vypadat, i když Torold či Godith se postarali, aby na pohled působil jako cosi velkého a těžkého. I tak je těžký až dost, pomyslel si žalostně Cadfael, aspoň pro stárnoucího mnicha, který se s ním má táhnout ještě čtyři míle i víc. Na odpočinek mu v poslední době moc času nezbývá. Jen co dostane ty dva aspoň do přijatelného bezpečí, prospí ranní pobožnost a laudes a možná i všechny bohoslužby druhý den, a pak se z toho náležitě vyzpovídá.

Teď už se může o všem jen dohadovat. Co když si Beringar domyslí, kam má Cadfael namířeno, zaskočí ho, možná i s trochou podezíravosti, a všechno zkazí? Ne! U Cadfaela Beringar určitě nepokládá nic za jisté, aspoň dokud neuvidí na vlastní oči, kde byl náklad ukryt, a nepřesvědčí se, že Cadfael se určitě vrátil ke svým povinnostem bez něho. Ale co když se třeba pokusí zmocnit se pokladu cestou? Proč by však něco takového dělal? Jedině by se s ním pak musel vláčet sám, a zatím mu ho nese ten starý blázen přímo na místo, kde má schované koně a odkud si jej pak klidně může převézt, kam jenom bude chtít.

Cadfael měl teď celý ten obraz jasně před očima a počítal s nejhorším. Jestli Beringar zabil Nicholase Faintreeho, aby se zmocnil pokladu, nevynasnaží se teď jen dokončit, co se mu předtím nepodařilo, ale bude chtít něco víc, něco, co se mu vyjevilo až po tomto prvním pokusu. Tím, že umožnil Cadfaelovi, aby mu potají odvedl oba koně a potom přinesl poklad na výhodné místo, si zajistil svůj prvotní cíl, ale když si navíc pěkně počká, až mu tam Cadfael tajně dovede oba uprchlíky, což má nepochybně v úmyslu, nejenom že se zbaví jediného svědka své vraždy, ale zároveň zajme svou snoubenku, která je tolik zapotřebí jako rukojmí za svého otce.

Jaký by to byl velkolepý dar pro krále Štěpána! Beringar by si zajistil postavení, po němž tak touží, a zároveň navždycky pohřbil svůj zločin.

To je ovšem ta nejhorší možnost. Možností je však nespočet. Neboť Beringar není možná ani v nejmenším zodpovědný za Faintreeho smrt, ale nesmírně touží po FitzAlanově pokladu, zvlášť když teď ví, kde je, a postarší mnich mu nemá posloužit k obohacení ani k jinému účelu – i kdyby se snad chtěl raději zalíbit králi. V tom případě by Cadfael nemusel nadlouho přežít chvíli, kdy složí tenhle nesmyslný náklad z teď už rozbolavělých zad na statku, kde jsou ustájeni koně. Uvidíme, pomyslel si Cadfael spíš rozjařeně než sklíčeně, však uvidíme!

Jakmile vešel za zákrutem potoka do lesa, zastavil se, s hlubokým povzdechem shodil svůj náklad na zem a sedl si na něj, jako by si chtěl odpočinout, ve skutečnosti však poslouchal, zda se mu neozve ten druhý, který se také zastaví, odhodlá k činu a rozhodně odpočívat nebude. V lese se skutečně cosi tichounce ozvalo, Cadfael to zaslechl a oddechl si. Mladík tam kdesi je, neúnavný, klidný, rozený dobrodruh. Cadfael zahlédl tmavý, pobavený, veselý obličej, v kterém se zračil smích. A věděl už, jak tenhle večer dopadne. Když mu jen trochu bude štěstí přát – ne, když mu Pán Bůh požehná, opravil se omluvně – do ranní se přece jen vrátí.

Když došel ke statku, neviděl nikde světlo, ale jen se jeho kroky ozvaly na prahu, vyšel bratr Louis s loučí v jedné ruce a s dýkou v druhé, čilý jako v poledne, ale ještě odhodlanější.

„Bůh ti žehnej, bratře,“ pozdravil ho Cadfael a vděčně si sundal náklad ze zad. Však dá Toroldovi co proto, jen až s ním bude mluvit! S takovou tíhou ať se příště vláčí někdo jiný! „Pusť mě dovnitř a zavři za námi.“

„Moc rád!“ řekl bratr Louis, zavedl bratra Cadfaela dovnitř a zavřel, jak o to byl požádán.

Za necelou čtvrthodinu se bratr Cadfael vydal na zpáteční cestu, a jak šel, pozorně naslouchal. Neslyšel však, že by ho někdo následoval nebo provázel, rozhodně nezaslechl nic hrozivého. Hugh Beringar ho zřejmě před chvílí z úkrytu pozoroval, jak zachází do statku, možná že si na něj dokonce i počkal a přesvědčil se, jestli vyjde ven bez vaku, a pak splynul s nocí, do které patřil, a zlehka, spokojeně se vrátil do opatství. Cadfael odhodil veškerou opatrnost a učinil totéž. Věděl už, jak na tom je. Když zvon vyzváněl na ranní, vyšel s ostatními z dormitáře a zbožně kráčel po nočních schodech, aby vzdal v kostele patřičné díky Bohu.

[VIII]

Onoho srpnového pondělního rána vyslali královští důstojníci po malých skupinkách své vojáky, aby uzavřeli všechny cesty ze Shrewsbury, a uvnitř městských hradeb zas ze všech stran rozestavili oddíly připravené pročesat všechny ulice a prohledat každý dům. Ve vzduchu však bylo cosi, co naznačovalo, že jde o mnohem víc než o zabavení koní a potravin, i když o to se vojáci jistě postarají také, a víc než důkladně.

„Všechno ukazuje na to, že se to děvče ukrývá někde nablízku,“ tvrdil Prestcote, když všechno přešetřil a podával králi zprávu. „Kůň, kterého jsme našli bez jezdce, prý pochází z FitzAlanových stájí, a ten mladík, kterého naši vojáci zahnali do řeky, měl určitě někoho s sebou, jenže toho se nám ještě nepodařilo vypátrat. Jestli to děvče zůstalo někde samo, moc daleko dojít nemohlo. Všichni vaši rádci se shodují, že Vaše Milost si nemůže dovolit propást takovou příležitost a nechat děvče uklouznout. Kdybychom ji zajali, Adeney by se určitě vrátil, aby ji zachránil, vždyť je to jeho jediné dítě. A možná že bychom tím přinutili k návratu i FitzAlana, přece by nesnesl takovou hanbu, aby ji nechal zemřít.“

„Zemřít?“ opakoval po něm král a hrozivě se zamračil. „Vypadám snad na to, že bych té dívce usiloval o život? Kdo tady mluvil o umírání?“

„Nám tady může podobná možnost připadat nesmyslná,“ suše odvětil Prestcote, „ale ustaraný otec, který čeká na lepší zprávy, by mohl uvěřit všemu. Samozřejmě že byste té dívce neublížil. Vždyť byste nemusel ublížit ani jejímu otci, kdyby vám padl do rukou, a dokonce ani FitzAlanovi. Vaše Milost však musí nahlédnout, že je třeba udělat všechno, aby se ti dva nedostali do Matyldiných služeb. Teď už nejde jen o to, pomstít Shrewsbury, ale pokud možno postarat se o zachování vlastních sil a oslabení nepřítele.“

„Snad máš pravdu,“ přisvědčil Štěpán bez valného nadšení. Zlost a nenávist z něj vyprchala a přešla do mnohem klidnější nálady, ne-li lenosti. „Vlastně ani nevím, jestli bych to děvče chtěl využít.“ Vzpomněl si, jak nařídil mladému Beringarovi, že pokud si chce získat královskou přízeň, měl by svou nevěstu vypátrat, ale že mladík přes všechnu svou uctivost a zdvořilost, s jakou se chová, pokud se občas ukáže, dosud neprokázal v pátrání sebemenší úspěch. Třeba mi rozuměl lépe, než jsem v té chvíli rozuměl sám sobě, pomyslel si král.

„Dívce se nemusí nic stát a Vaše Milost by si ušetřila střetnutí s vojsky bojujícími pod praporem jejího otce a možná že jeho pána. Když připravíte nepřátelskou stranu o její stoupence, ušetříte si hodně námahy a mnoha svým lidem život. Takovou příležitost přece nemůžete opomenout.“

Byla to rozumná rada a král to dobře věděl. Zbraně se vždycky hodí, a až dostane i Adeneyho, může ho posadit do nějakého slušnějšího vězení.

„Tak dobrá!“ řekl Štěpán. „Pusťte se do té prohlídky a udělejte ji důkladně.“

Přípravy rozhodně důkladné byly. Adam Courcelle se dostavil k opatství se svými muži a s oddílem Vlámů. Willem Ten Heyt rovnou postavil ke kostelu sv. Gilese stráž s rozkazem, aby vyslechla každého jezdce a prohlédla každý vůz, který se chystá vyjet z města, a jeho poručík zatím rozmístil hlídky u všech cestiček i u každého brodu na řece. Courcelle zatím zdvořile, leč rázně obsadil dům nad bránou opatství a nařídil, aby se brány ihned zavřely a nikomu nebylo dovoleno vstoupit do města nebo se vzdálit. V té chvíli zbývalo ještě asi dvacet minut do ranní a začínalo již svítat. Všechno se událo celkem v tichosti, ale převor Robert z dormitáře, který měl okna komůrky obrácena k bráně, postřehl nezvyklý rozruch a neklid a vyšel se podívat, co se děje.

Courcelle k němu promluvil se vší zdvořilostí, která však nikoho neoklamala, a uctivě požádal o výsady, o nichž stejně všichni věděli, že si je může prosadit sám. Přece jen však tou uctivostí poněkud zmírnil převorovo rozhořčení.

„Pane, mám rozkazy od Jeho Milosti krále Štěpána, abych si ve vašem domě vyžádal volný a nerušený vstup, kamkoliv jenom budu chtít, desetinu všech vašich potravin pro nutné zásoby Jeho Milosti a všechny zdravé koně, které zatím královská vojska neužívají. Dostal jsem rovněž nařízeno, abych se všude vyptával a pátral po dceři známého zrádce Fulka Adeneyho, dívce jménem Godith, která se patrně dosud skrývá ve Shrewsbury.“

Převor Robert pozvedl tenké stříbrné obočí a shlédl na Courcella přes svůj štíhlý aristokratický nos. „Jistě se nedomníváte, že najdete takovou osobu v opatství. Ujišťuji vás, že v hostinském domě, kde jedině by mohla být, se žádná taková dívka nezdržuje.“

„Ujišťuji vás, že jde jen o formalitu,“ naléhal Courcelle. „Ale mám svoje rozkazy a nesmím žádný dům posuzovat příznivěji než druhý.“

To už tu naslouchali i laičtí sluhové stojící tiše a obezřele opodál a také pár žáků, rozespalých a vystrašených. Bratr, který měl na starosti novice, přišel, aby odvedl svoje svěřence zpátky do jejich místností, ale zůstal tu s nimi a poslouchal také.

„Mělo by se to ihned ohlásit opatovi,“ řekl převor s obdivuhodným klidem a zamířil spolu s ostatními rovnou do pokojů opata Heriberta. Vlámové už za nimi zavírali brány a stavěli k nim stráž a pak mnohem praktičtěji zaměřili svou pozornost na stodoly a stáje.

Bratr Cadfael, který poslední dvě noci uléhal o pár hodin později, než byl zvyklý, zaspal všechny ty první známky cizího vpádu a probudil se, až když zvon zval na ranní, takže se sotva stačil ve spěchu obléknout a spěchat s ostatními bratry do kostela. Teprve když zaslechl první šeptané poznámky kolující od jednoho bratra k druhému, uviděl zavřené brány, vlámské hlídky a zaražené vyděšené chlapce a uslyšel čilý ruch a klapání podkov ve stájích, uvědomil si, že tentokrát ho události předběhly a zaskočily. Neboť nikde mezi těmi vystrašenými, úzkostně se tvářícími chlapci neviděl Godith. Jen bylo po ranní a mohl se vzdálit, rozběhl se do kůlny ve své bylinkářské zahradě. Závora volně visela, dveře byly otevřené, celá řada sušících se bylinek, moždířů a lahviček ve vzorném pořádku, pokrývky z úzkého lůžka sundané a na něm nevinně postavený košík čerstvě natrhané levandule a pár lahviček. Po Godith nebylo nikde ani památky – v kůlně, v zahradě ani na hráškovém políčku u potoka, kde se při jedné straně vršila velká hromada jako len světlých uschlých lodyh, připravená, až ji někdo odveze a přihodí k senu ve stodole. A nikde nebylo ani potuchy po velkém vaku zabaleném v pytlovině a zřejmě prosáklém říční vodou, který tu byl téměř určitě celou noc ukrytý pod tou vybledlou kupkou, ani po malé loďce, jež tu měla ležet převrácená a pečlivě přikrytá.

Godith se vzbudila chvíli před ranní, zneklidněna vší tou odpovědností, která teď na ní ležela, a bez velkého rozčilování se šla podívat, co se to děje u brány. Všechno se sice odbylo rychle a tiše, ale přece jenom k ní dolehl jakýsi podivný pohyb a nezvyklé hlasy, v nichž nebylo nic z velebného klášterního klidu bratří, a znepokojila se. Málem už vyšla z hradeb zahrady, ale vtom spatřila Vlámy, jak seskakují z koní a zavírají bránu, a Courcella kráčejícího v ústrety převorovi. Přímo ustrnula, když uslyšela, jak klidně vyslovil její jméno. Jestli se vojáci opravdu chystají důkladně prohledat opatství, dozajista ji najdou. Kdyby musela odpovídat na jejich otázky, sledována všema těma nepřátelskýma očima, určitě by se nedokázala přetvařovat. A kdyby ji našli, jistě by pátrali dál a zjistili, co dostala do opatrování. A pak musí přece chránit Cadfaela a Torolda. Torold se včera večer přesvědčil, že se dostala bezpečně s pokladem domů, a pak se zas poslušně vrátil do mlýna. Skoro si přála, aby u ní zůstal, ale teď byla ráda, že ho od toho ranního rozruchu dělí celá plocha Gaye, zezadu že ho chrání les a že má dost bystré smysly, které včas postřehnou nebezpečí a budou ho varovat, aby se ukryl.

Včerejší večer jí teď připadal jako veselý dobrodružný sen, z jakéhosi důvodu i nevýslovně sladký. Bez dechu spolu seděli s Toroldem v úkrytu a čekali, až Cadfael odvede ten svůj stín co nejdál od mostu, pak odpoutali loďku, vytáhli z vody promáčené sedlové vaky a zabalili je do suchých pytlů, aby vypadaly přesně jako náklad, který odnesl Cadfael. Společně odráželi řetěz, aby se nedotkl kamene, přidržovali ho, aby ani maličko nezarachotil, a potom tichounce pádlovali ten kousek proti proudu potoka a kolem polí, kde ještě nedávno rostl hrách. A také museli schovat člun, jak jim to nařídil Cadfael, vždyť ho budou nazítří večer, pokud jim štěstí bude přát, potřebovat. Včerejší dobrodružství bylo jako sen, ale dnes se Godith z toho sna probudila a člun potřebovala stejně, a to hned.

Neměla nejmenší naději, že by stačila doběhnout za bratrem Cadfaelem a poprosit ho o radu, a poklad, který teď má na starosti, se musí dostat bez meškání pryč. Bránou by ho určitě nepronesla. Neměla tu teď nikoho, kdo by jí poradil, co dělat, všechno zůstalo na jejích bedrech. Ještě štěstí, že Vlámové nepřijdou hned prohledávat zahradu, určitě nejdřív vyplení stáje a zásoby, a tak má ještě chvíli čas.

Rychle se vrátila do kůlny, složila svoje přikrývky a schovala je pod lůžko za řadu nádobek a moždířů, stáhla z lůžka prostěradlo a změnila je tak opět v pouhou polici na léky. Potom zeširoka otevřela dveře, aby vpustila dovnitř denní světlo, a na kůlně už nebylo vůbec nic zvláštního. Pak proklouzla ke kupě hráškových lodyh a vytáhla ze skrýše loďku i s těžkým vakem. Naštěstí je povlovný svah pole uhlazený otrhanými hráškovými rostlinkami a loďka tak lehká, že snadno sklouzne do potoka. Godith ji nechala povytaženou na břeh, vrátila se pro těžký vak a naložila jej dovnitř. Až do včerejška v takové loďce jakživa neseděla, ale Torold jí ukázal, jak ji pohánět, a v mírném proudu potoka jí to šlo dobře.

Věděla už, co udělá. Kdyby se pustila po proudu Severnu, nemá nejmenší naději, že by unikla pozornosti, při takovém pátrání jsou jistě hlídky na hlavní silnici, na mostě a pravděpodobně i na obou březích. Ale jen kousek od místa, kde spustila loďku na vodu, vybíhá doprava široký průliv k nádrži hlavního mlýna opatství. Mlýnský náhon protékající jezírkem a rybníčky opatství tu otáčí mlýnským kolem, znovu se vylévá do nádrže a pak se vrací do hlavního proudu potoka a spolu s ním plyne až do řeky. A hned za mlýnem stojí v řadě tři domky, které opatství vyhradilo pro hosty, s malými zahrádkami spadajícími až k vodě, a na druhém břehu tři podobné domky zastiňující otevřený výhled na potok. Dům nejblíž k mlýnu byl přece propůjčen Aline Siwardové. Jistě, Courcelle prohlásil, že míní pátrat po hledané dívce všude, ale jestli je na uzavřených pozemcích kláštera jediný dům, který navštíví čistě jen pro formu, pak to určitě bude dům, kde bydlí Aline.

Co na tom, že patříme k znepřáteleným stranám, pomyslela si Godith, když neodborně, ale odhodlaně poháněla svou loďku do ohybu potoka a pak zabočila do klidnějších hladších vod. Tak krásná dívka mě přece nehodí na pospas vlkům! A jsme vůbec na opačných stranách? Patříme v této chvíli někam? Aline dá všechen svůj majetek do rukou krále, a on jí oběsí bratra! Můj otec nasazuje život a obětuje své statky za Matyldu, a té je podle mě úplně jedno, co se s ním a s jeho přáteli stane, hlavně že sama dosáhne svého. Aline byl jistě bratr stokrát milejší, než jí kdy může být král Štěpán, a já vím, že mi mnohem víc záleží na otci a Toroldovi než na Matyldě, a moc mě mrzí, že se syn starého krále utopil, když s ním ta jeho hrozná loď klesla ke dnu; vždyť jinak ani nemuselo dojít ke sporům, kdo zdědí trůn, a Štěpán i Matylda si mohli klidně zůstat na svých panstvích a nás nechat na pokoji!

Mlýn se jí teď rýsoval po pravici, ale jeho kolo zůstávalo dnes nehybné a voda náhonu volně plynula do rybníčka, který se otvíral pod ním, a jen u protějšího břehu bylo znát pomalé vratiproudy vracející se do potoka. Břeh tu byl asi na šířku dvou stop volný, aby skýtal co nejvíce místa pro úzké zahrádky, ale jestli se jí podaří vyzvednout vak na břeh, snad dokáže i vytáhnout loďku. Zachytila se holého kořene, který trčel do vody ze skloněné vrby, přivázala k němu poutací lano a teprve potom se odvážila zkusit to a vyzvednout svůj poklad na okraj trávy. Byl strašně těžký, ale převalila jej na sedačku a odtud už ho dokázala nadzvednout. Taktak ho přendala na samý okraj trávníku, ani přitom moc necouvla s loďkou. Těžký vak dosedl na břeh a zůstal tam ležet a Godith ho vděčně objala oběma rukama. Poprvé za celou tu dobu se rozplakala a slzy jí stékaly z očí po tvářích.

Proč se tu vůbec dřu s tímhle krámem, když mi záleží jenom na Toroldovi a na tátovi? říkala si vzpurně. A taky na bratru Cadfaelovi! Moc bych ho zklamala, kdybych ten pytel shodila do potoka a nechala ho tam. Co jen se nadřel, aby ho dostal až sem, a já teď musím v té práci pokračovat. A Toroldovi taky moc záleží na tom, aby splnil, co mu bylo uloženo. A to má větší cenu než zlato. Takže teď nejde jenom o tenhle balík!

Netrpělivě si přetřela umazanou rukou tváře a oči a zkoušela vystoupit na břeh, ale ukázalo se, že to nepůjde jen tak, protože loďka jí pod nohou uplouvala, co jen poutací lano stačilo, a když se Godith konečně vydrápala na břeh, teď už spíš s kletbami než s pláčem, nemohla za sebou dost dobře loďku vytáhnout; bála se, že ji prorazí o špičaté kořeny. Bude ji muset nechat na vodě. Lehla si na břicho, zkrátila poutací lano a přesvědčila se, že uzel drží pevně. Pak odtáhla ten protivný balík do stínu domu a zabušila na dveře.

Otevřela jí Constance. Godith si uvědomila, že ještě není ani osm a Aline že obvykle chodívá na mši v deset, takže možná ještě leží. Ale neklid, který panoval na opatství, dolehl zřejmě i do tohoto odlehlého domu a Aline už byla vzhůru a oblečená a přiběhla za svou komornou.

„Co se děje, Constance?“ Vtom zahlédla Godith, umazanou, rozcuchanou a uštvanou, jak se opírá o velký balík ležící na zemi, a starostlivě přistoupila ke dveřím. „Godriku! Co je? Poslal tě bratr Cadfael? Stalo se něco zlého?“

„Vy toho chlapce znáte, madam?“ zeptala se jí Constance překvapeně.

„Ano, znám, je to pomocník bratra Cadfaela a mluvili jsme už spolu.“ Jedinkrát přelétla zářivým pohledem Godith od hlavy k patě, povšimla si rozmazaných stop po slzách a chvějící se hrudi, a rychle komornou odstrčila. Z Godithiny tváře vyčetla zoufalství, i když po ní Godith ještě nic nežádala. „Honem, pojď dovnitř, pojď. Ukaž, pomůžu ti s tím balíkem, ať už je v něm co chce. Zavři dveře, Constance!“ Konečně byly bezpečně uvnitř, obklopeny dřevěnými stěnami a otevřeným východním oknem jim svítilo teplé jasné slunce.

Stály a dívaly se na sebe, Aline kouzelně ženská v dlouhých modrých šatech a se zlatými vlasy rozpuštěnými do jasného oblaku, a Godith snědá a pomačkaná, nehezky oblečená do volného kabátce a špatně padnoucích nohavic, s krátkými vlasy rozcuchanými a obličejem celým zpoceným a umazaným od hlíny a trávy.

„Přišla jsem vás požádat o přístřeší,“ řekla Godith prostě. „Pronásledují mne královi vojáci. Jestli mě najdou, dostanou za mne slušnou odměnu. Nejsem Godric, jsem Godith. Godith Adeneyová, dcera Fulka Adeneyho.“

Aline se na ni užasle a dojatě podívala a potom sklouzla pohledem z jemného oválného obličeje k útlým pažím a nohám skrytým v tom nevábném oblečení. Znovu se zadívala do vzpurného odhodlaného obličeje a v očích jí vysvitla jiskřička, která se jasně rozzářila.

„Měla byste jít dál,“ řekla prakticky a pohlédla k otevřenému oknu, „ale raději sem, do mé ložnice, stranou od cesty. Tady vás nebude nikdo obtěžovat a můžeme si v klidu promluvit. A svoje věci si vezměte s sebou, pomůžu vám s nimi.“ Spojenými ženskými silami přenesly FitzAlanův poklad do dalšího pokoje, kam se Courcelle, natož kdo jiný, jistě neodváží ani vkročit. Aline tichounce zavřela dveře. Godith si sedla na židli u postele a pocítila, jak jí všechny šlachy slábnou a napětí v těle se uvolňuje. Opřela si hlavu o stěnu a vzhlédla k Aline.

„Uvědomujete si, paní, že mne mají za králova nepřítele? Nerada bych vás k něčemu přiměla lstí. Třeba budete pokládat za svou povinnost mě vydat.“

„Jednáte se mnou velmi poctivě,“ řekla Aline. „A žádnou lstí jste mne k ničemu nepřiměla. Kdybych vás vydala králi, asi by si mě za to nijak nevážil, ale určitě by si mne za to nevážil Bůh, a vím, že bych si pak nikdy nedokázala vážit ani sama sebe. Můžete tady bez obav zůstat. Postaráme se s Constancí, aby se k vám nikdo nepřiblížil.“

Bratr Cadfael se dokázal při ranní, při první klášterní mši i na značně zkráceném shromáždění v kapitule tvářit docela klidně, ale celou tu dobu si lámal hlavu, co se jen mohlo stát, a krutě si vyčítal, jak mohl s tak nevysvětlitelným klidem usnout, když se k němu pokradmu blížili nepřátelé. Brána je teď pevně zavřená, tou se nikdo ven nedostane. Z kláštera tudy nikdo neunikne, a jistě tu neprošla ani Godith. Za potokem žádné vojáky neviděl, i když jistě hlídají na břehu řeky. Jestli si Godith vzala loďku, kam se s ní jenom mohla dát? Jistě ne proti proudu, protože potok tam na dlouhém úseku vede místy, kam je ze všech stran vidět, a potom plyne nerovným korytem, kterým by jen málokdo dokázal provést takovou lodičku. Bratr Cadfael co chvíli čekal, že se strhne poprask prozrazující, že Godith byla dopadena, a každý okamžik, kdy k ničemu takovému nedošlo, mu dodal trochu klidu. Godith přece není hloupá a podle všeho se nějak dostala ven, i když jen nebesa vědí kam, a odnesla s sebou i poklad, který se všichni tři snaží zachránit a co nejrychleji poslat, kam patří.

Na shromáždění v kapitule promluvil krátce, unaveně a dosti trpce opat Heribert a pokusil se bratrům vysvětlit, proč byl klášter obsazen vojskem. Požádal je, aby všechny příkazy královských důstojníků přijímali poslušně, ale statečně, a pokud jim to jen bude dovoleno, co nejvěrněji dodržovali denní pořádek. Jestli přijdou o některé pozemské statky, mohou to pokládat za vítanou zkoušku, mají přece zcela jiné než světské cíle. Bratr Cadfael pocítil jisté zadostiučinění, že jeho sklizni nebezpečí nehrozí, protože král by asi stěží požadoval desetinu všech těch bylinek a léků, i když nějakým tím soudkem vína by jistě nepohrdl. Nato opat zakončil shromáždění a požádal bratry, aby klidně pokračovali ve své práci, dokud se zase nesejdou v deset hodin na hrubé.

Bratr Cadfael se vrátil do zahrady a roztržitě dělal všelijaké drobné práce, jak mu jen přišly pod ruku. Myšlenkami však byl pořád ještě kdovíkde. Godith se klidně mohla i za jasného denního světla bezpečně přebrodit přes potok a zamířit k nejbližšímu lesíku, ale ten nepoddajný balík s pokladem by s sebou neodnesla, na to byl moc těžký. Rozhodla se však jinak, odstranila všechny důkazy, že se tu dělo něco neobvyklého, a odjela s loďkou i s pokladem. Jistě se nedostala až k soutoku potoka s řekou, to by ji byli už dávno zajali. Každá chvíle, kdy do kláštera nedošly špatné zprávy, znamenala pro bratra Cadfaela kousek jistoty, že se Godith nic nestalo. Ale ať je už kde chce, potřebuje jeho pomoc.

A daleko za posečenými poli ji v opuštěném mlýně čeká Torold. Že by byla Godith včas pochopila, co znamená všechen ten rozruch, a utekla do lesů? Cadfael snažně doufal, že tomu tak bylo. Zatím mu nezbývalo než čekat a neprozradit se. Ale jestli všechno to pátrání do večera skončí a jemu se podaří po setmění najít oba ty tuláky, musí je rozhodně ještě dnes v noci vypravit na západ. Bude pro to zřejmě nejpříznivější chvíle; opatství již bude prohledáno, vojáci unavení a šťastní, že mohou pustit své povinnosti z hlav, občané města, zabraní do svých starostí, si začnou porovnávat, co všechno jim vojáci zabavili, a bratři se budou vroucně modlit a děkovat Bohu, že to soužení skončilo.

Cadfael chtěl přijít včas na mši a zamířil na velké nádvoří. Všude stály vojenské vozy vrchovatě naložené pytli ze stodol a kolem stájí se to hemžilo pokřikujícími Vlámy. Přibíhali sem i rozčilení hosté, kteří tu uvízli v půli své cesty a jejichž koně stáli za zkonfiskování. Hádali se s vojáky, žádali zpátky svá zvířata, ale všechno jim to bylo málo platné, pokud neprokázali, že jsou již sami v královských službách. Ve stájích zůstaly jen zubožené herky, o které nikdo nestál. Zabaven byl i jeden vůz patřící opatství i se svým spřežením, a na ten vojáci naložili plno obilí, které tu pobrali.

Vtom si Cadfael povšiml, že se u brány cosi děje. Velká vrata pro vozy byla zavřená a dobře hlídaná, ale kdosi se klidně opovážil zaklepat na branku a žádat, aby byl vpuštěn. Mohl to být někdo z vítězné strany, posel od hlídek u kostela sv. Gilese či z královského tábora, a tak vojáci otevřeli a v úzké brance se objevila ostýchavě se tvářící Aline Siwardová s modlitební knížkou v ruce a vlasy skromně zakrytými bílým smutečním čepečkem.

„Mám povolení zajít do kostela,“ pravila líbezně. Když viděla, že hlídky, které proti ní stanuly, moc nerozumějí angličtině, řekla to ještě jednou a stejně mile francouzsky. Vojáci neměli povolení ji vpustit, a užuž před ní chtěli zavřít, když tu si jí povšiml jeden z důstojníků a honem přiběhl.

„Mám povolení od pana Courcella, že smím přijít na mši,“ opakovala Aline trpělivě. „Jmenuji se Aline Siwardová. Jestli mi nevěříte, zeptejte se ho, poví vám to sám.“

Zřejmě si svou výsadu skutečně prosadila, neboť jí vojáci po rychlém dohadování branku otevřeli a ustoupili, aby mohla projít. Aline kráčela vším tím zmatkem na velkém nádvoří, jako by se tu vůbec nic zvláštního nedělo, a zamířila ke klášteru a k jižním dveřím kostela. Cestou však zvolnila krok, protože si povšimla, jak se k ní mezi pobíhajícími vojáky a bědujícími cestujícími proplétá bratr Cadfael. Dohonil ji až před vchodem do kostela. Aline ho před očima všech pokorně pozdravila, ale když byli docela blízko sebe, potají mu tiše řekla:

„Buďte klidný, Godric je u mě, v bezpečí.“

„Bůh vám žehnej,“ řekl jí stejně tiše Cadfael. „Po setmění si pro ni přijdu.“ I když Aline pojmenovala Godith chlapeckým jménem, poznal z jejího nenápadného úsměvu, že ji slovo, které použil, nikterak nepřekvapilo. „A co loďka?“ zeptal se téměř nehlasně.

„Je připravená pod mou zahradou.“

Aline zašla do kostela a Cadfael, se srdcem náhle lehkým jak pírko, se důstojně připojil k procesí svých bratří.

Torold seděl na větvi stromu na samém kraji lesa východně od shrewsburského hradu a krmil se zbytky chleba, které si s sebou donesl, a několika ranými jablky ukradenými ze stromu na konci klášterních pozemků. Když se zadíval přes řeku k západu, viděl nejenom vysoký útes hradních zdí a věží, ale o kus dál napravo zahlédl za korunami stromů taktak postřehnutelné stany královského tábora. Když se uváží, co je teď vojáků v opatství a ve městě, musí být tábor skoro prázdný.

Torolda potěšilo, a kdyby si to byl ochoten přiznat, také nemálo překvapilo, jak dobře snáší jeho tělo tu nečekanou zátěž. Mnohem víc trpěl duševně. Neušel zatím nijak daleko, ani se nemusel moc namáhat, čistě jen vylezl na tenhle celkem pohodlný strom s hustým listovím, ale byl nadšen, jak ho poraněné svaly poslouchají a jak se mu zacelila rána na stehně, kterou už skoro necítil, ba i ta mnohem vážnější na rameni. Vždyť nemá ani zlomenou ruku a klidně jí může pohybovat. Celou svou duší však tesknil po Godith a strachoval se o ni, o toho svého bratříčka, který se mu znenadání proměnil napůl v sestru a napůl v někoho ještě důležitějšího. Bratrovi Cadfaelovi samozřejmě důvěřoval, ale přece jen nemůže dost dobře složit všechnu odpovědnost za Godith na mnichova bedra, ať už jsou sebeširší a sebespolehlivější. Torold zuřil a trýznil se, ale pojídal dál ta kradená jablka. Bude potřebovat všechnu sílu, kterou v sobě zburcuje.

Po břehu Severnu, mezi Toroldem a řekou, pravidelně přecházela hlídka a Torold se neodvážil ani hnout, dokud hlídka nepřešla a nezmizela mu z očí směrem k opatství a mostu. Také dost dobře nevěděl, jak daleko až bude muset zajít za město, aby se vyhnul královským vojskům.

Ráno ho probudily neomylné zvuky, nesoucí se od mostu po vodě, tak pravidelné a naléhavé, že ho zburcovaly ze spánku. Bylo slyšet, jak po kamenném oblouku, klenoucím se vysoko nad vodou, dusotem proudí zástupy mužů, na koních i pěšky, a ozvuky jejich kročejů se ozvěnou vracely po proudu řeky. K Toroldovi pronikl ten zvuk kládami, z nichž byl srouben mlýn, a po vodě, jež mlýn poháněla. Honem vstal a bez velkého rozmýšlení se oblékl, sebral všechno, co by mohlo prozradit, že se tu skrýval, a teprve potom se odvážil vyjít ven a rozhlédnout se. Viděl, jak se oddíly vějířovitě rozdělují za mostem, a na nic jiného už nečekal; očividně šlo o velmi vážnou a důkladnou akci. Odstranil všechny stopy svého počínání ve mlýně, věci, které s sebou nemohl odnést, naházel do řeky a pak proklouzl přes hranice klášterních pozemků co nejdál od hlídky, která sem právě přicházela po břehu řeky, a rozběhl se k samému kraji lesů naproti hradu.

Nevěděl, na koho ani proč se tu pořádá ta velká honba, ale velmi dobře si uvědomoval, kdo by při ní mohl být lapen, a přál si teď jedno jediné – dostat se ke Godith, ať už je kde chce, a jestli to dokáže, ochránit ji před nebezpečím. Anebo ještě lépe, odvést ji odtud do Normandie, kde bude konečně v bezpečí.

Dole na břehu řeky se hlídky rozdělily, aby pročesaly křoviska, kde ho Godith tehdy našla. Opuštěný mlýn už prohledaly, ale díky Bohu tu jistě nenašly žádné stopy. Teď už nebylo hlídky téměř vidět a Torold se odvážil opatrně seskočit ze stromu a skrýt se hlouběji v pásu lesů. Královská cesta k Londýnu byla od mostu až po kostel sv. Gilese vroubena obchody a domy, té se musí zdaleka vyhnout. Měl by jít pořád dál na východ a přejít silnici někde za kostelem anebo raději počkat, a až bude po všem tom rozruchu, vrátit se, kudy přišel. Kdo ví, jak dlouho by ale musel čekat, a měl už o Godith takovou starost, že už se nechtěl dál trápit. Nejspíš bude muset zajít až za kostel a pak se teprve odvážit přeběhnout silnici. Potok by pro něj neměl být velkou překážkou, ale pořád mu ještě bude hrozit nebezpečí, až se pokusí dostat k místu proti klášterním zahradám. Mohl by zalehnout v nejbližší skrýši, dát dobrý pozor, a jakmile se mu naskytne příležitost, přeběhnout ke kupě hráškových stonků a odtud, jestli se kolem nebude nic dít, do bylinkářské zahrádky, kde ještě nikdy nebyl, a do kůlny, kde ve skrytu přespávala posledních sedm nocí Godith. Ano, bude lepší, když rovnou vyrazí a opatrně to tu obejde. Kdyby se chtěl vracet, musel by se dát kolem mostu, a tam budou jistě až do setmění a možná že i celou noc vojáci.

Torold by už byl nejraději na místě, ale čekala ho svízelná cesta. Náhlý vpád vojska rozrušil všechny obyvatele města a vyvolal tolik děsu a rozhořčení, že Torold musel být ustavičně ve střehu, neboť byl mladý a v okolí neznámý, zatímco sousedé se tu všichni znali jako příbuzní a už ze samého strachu by mohli každého cizího člověka zastavit a vyptávat se ho, co tu pohledává. Několikrát musel zajít hlouběji do lesa a tiše tam ležet, dokud nebezpečí nepominulo. Lidé usídlení kolem hlavní cesty první zažili ten hrozný nápor a snažili se uniknout někam do klidu. Ti, kdo se denně starali o svoje stáda nebo obdělávali půdu dál od silnice a slyšeli všechen ten rozruch, se zase hleděli dostat co nejblíž, už ze zvědavosti, co se to vlastně děje. Vklíněn mezi tyto dva proudy strávil Torold krušný den, soužil se starostmi a musel nekonečně dlouho čekat, ale konečně se přece jen dostal kus za pečlivě a tvrdě střežené stanoviště Willema Ten Heyta, kde už bylo nashromážděno množství věcí odebraných rozčileným pocestným a také na tucet pěkných koní. Tady již končily poslední domy města a dál se prostírala jen pole a vesničky. Po silnici na půl míle od Heytova stanoviště jezdilo jen velmi málo povozů a nebylo těžké vystihnout chvíli, kdy je cesta volná. Torold rychle přeběhl na druhou stranu, znovu se ukryl v houští nad potokem a rozhlížel se po krajině.

Potok tady byl dvojitý, o kus výš proti proudu z něho byl u jezu vyveden náhon. Torold viděl ve slunečním světle oba ty stříbrné pásy, stáčející se mírně k západu. Už je jistě skoro čas na nešpory. Snad už se král Štěpán z opatství stáhl, když teď může vyplenit celé Shrewsbury?

Údolí tu bylo úzké a strmé a nikdo si tu nepostavil obydlí, tráva byla ponechána jen ovcím. Torold sklouzl dolů do strže, snadno přeskočil náhon a začal přecházet po kamenech potoka. Putoval dolů po proudu od jedné skrýše k druhé, až asi ve chvíli, kdy začínaly nešpory, došel do povlovnějších luk proti hráškovému poli bratra Cadfaela. Kraj tu však byl až příliš otevřený a Torold se musel vzdálit od potoka a najít si lesík, odkud by se nepozorován mohl rozhlédnout. Ze svého úkrytu viděl nad zahradními zdmi střechy klášterních budov i vznosnější věž a střechu kostela, ale co se děje uvnitř, mu zůstalo utajeno. Obraz, který měl před sebou, působil docela klidně: světlý svah, z něhož už byla sklizena úroda, kupa hráškových lodyh, kde sotva před devatenácti hodinami schovávali s Godith loďku a poklad, a za ní hnědočervená zeď zahrady a strmá střecha stodoly. Bude muset ještě chvíli počkat, než pomine plné denní světlo, anebo se odvážit a rychle se rozběhnout potokem a při první příležitosti skočit do stohu slámy. A přitom se nablízku co chvíli objeví někdo, kdo tu má opravdu co dělat; pastýř vyhánějící své stádo na pastvu, žena vracející se z lesa s houbami, dvě děti ženoucí před sebou husy. Klidně by kolem nich mohl přejít a pozdravit se s nimi, určitě by na něm nic zvláštního neviděli, ale rozhodně ho nesmějí zahlédnout, jak se řítí přes brod a vrhá se do klášterní zahrady. Toho by si určitě všimli a ztropili poprask, a z míst za zahradou je pořád ještě zdálky jakoby ozvěnou slyšet neobvyklý ruch, výkřiky a rozkazy a skřípění vozů a postrojů. A co víc, Torold zahlédl i jezdce na koni, na své straně potoka, kus dál po proudu. Hlídkoval na louce, jako by sem byl vyslán, aby zabezpečil jediný nezahražený východ z ohraničeného prostranství. Aspoň to tak vypadalo, i když zřejmě bral svou povinnost trochu na lehkou váhu a poklidně se projížděl na koni po trávníku. Je sice sám, pomyslel si Torold, ale i tak je nebezpečný. Stačilo by jen, aby vykřikl nebo ostře zapískal na prsty, a přivolá celá hejna Vlámů.

Torold si lehl do křoví a díval se, jak se jezdec blíží. Koně měl urostlého, silného, ale nehezkého, plavě až temně šedě grošovaného, a jezdec sám byl docela mladý, tmavovlasý s olivovou pletí a s úzkým, sebejistým světáckým obličejem. V sedle se držel až s vyzývavou lehkostí. A právě ta lehkost a elegance i nápadné zbarvení jeho koně upoutaly Toroldovu pozornost. Toho koně už přece viděl, jak jede za svítání v čele hlídky kolem řeky, a jezdec, to je určitě ten muž, co seskočil z koně a jako první vykročil do Toroldova opuštěného útočiště ve mlýně. Potom se k němu přidružilo na šest pěšáků, ale Torold ho zahlédl, jak první vyšel ze mlýna, než se ostatní zase seskupili a vyrazili dál. Torold si byl jist, že se nemýlí, a měl pádný důvod velmi pozorně toho muže sledovat, neboť se bál, že přes všechnu svou opatrnost třeba přece jen zanechal ve mlýně něco podezřelého. Určitě je to ten kůň i jezdec. Teď si to namířil nahoru podél potoka, zdánlivě netečně a nevšímavě, ale Torold už věděl své. Tomu člověku nic neunikne, jak si tak jede na svém koni, a jeho oči, které jako by se bez zájmu rozhlížely kolem, jsou ve skutečnosti bystré, vnímavé a hrozivé.

Teď je však jezdec obrácen k Toroldovi zády a nikdo jiný se po těch opuštěných večerních polích nepohybuje. Jestli se muž na koni trochu víc vzdálí, mohl by se Torold pokusit přeběhnout přes potok. I kdyby v tom spěchu dost dobře neodhadl vzdálenost mezi kameny a zmáčel se, utopit se tu nemůže a noc je docela vlahá. Takže to musí zkusit, dostat se až ke Godithinu lůžku a ujistit se, že Godith je v bezpečí.

Královský důstojník jel dál až na samý kraj roviny, ničeho si nevšímal a ani se neohlédl. Nikde jinde se nepohnul jediný živý tvor. Torold vstal a prudce se rozběhl, utíkal přes otevřenou louku, vběhl do potoka, veden spíš štěstím a instinktem přeskakoval po kamenech a pak vyběhl na světlé sklizené pole na druhém břehu a jako krtek do země se zavrtal do té kupy hráškových stonků. Po všem tom rozruchu, který dnes prožil, ho ani nepřekvapilo, když zjistil, že loďka i vak zmizely, a neměl ani čas lámat si hlavu, zda je to dobré či špatné znamení. Přitáhl k sobě rozházené stonky, které tvořily tuhou, smetanově žlutavou krajku propletenou slunečním světlem a teplem, a celý roztřesený tam ležel s obličejem obráceným tak, aby se mohl tou síťovinou zadívat k místu, kde se vážně projížděl jeho nepřítel.

I nepřítel se však náhle otočil, zarazil grošáka a zahleděl se dolů po potoce, jako by měl nějaké varovné tušení. Chvíli tam zůstal nehybně stát, lehce jako předtím, ale ostražitě, a pak se pustil zpátky, stejně tiše, jako jel vzhůru proti proudu potoka.

Torold bez dechu sledoval, jak se jezdec blíží. Zřejmě nikterak nepospíchal, v lenivé nevědomosti urazil svůj úsek, jako by neměl nic jiného na práci než tu tak jezdit sem a tam a klidně utloukat čas. Když však dojel proti hrachovému poli, přitáhl koni uzdu, chvíli tam zůstal sedět a dlouze a upřeně se díval přes potok. Jeho pohled utkvěl na trochu pocuchané kupě hráškových stonků a dlouho tam setrvával. Torold měl pocit, jako by ten snědý obličej náhle roztál do tajného úsměvu, a dokonce se mu zdálo, že jezdec pozvedl ruku s uzdou v nepatrném pohybu, který mohl být i pozdravem. Je to ovšem hloupost, říkal si, určitě si to jen představuje. Neboť jezdec už zase ujížděl na své hlídce podél potoka a díval se na vodu proudící od mlýna a k místu, kde se o kus dál vléval potok do řeky. A ani jedinkrát se neohlédl.

Torold si lehl pod lehký příkrov, položil si znavenou hlavu na paže a boky na pružnou trávu na poli a vyčerpán vším tím rozčilením usnul. Když se probudil, byla už skoro tma a všude vládl klid. Chvíli ještě ležel a napjatě poslouchal a pak se odplížil do bledé samoty nad opuštěným údolím a opatrně stoupal po svahu do klášterních zahrad, docela sám mezi nesčetnými, sluncem prohřátými vůněmi Cadfaelových bylinek. Našel kůlnu s dveřmi pohostinně otevřenými do přítmí a téměř se strachem nahlédl dovnitř do teplého ticha a temnoty.

„Díky Bohu!“ řekl bratr Cadfael, vstal z lůžka a rychle vtáhl Torolda dovnitř. „Myslel jsem si, že se sem vydáte, a každou půlhodinu jsem vás vyhlížel. Konečně jste tady. Posaďte se honem a všechno mi povězte, nakonec jsme přece jen tak špatně nedopadli!“

Torold se ho však naléhavě a tiše zeptal na jedno jediné, co ho teď zajímalo: „Kde je Godith?“

[IX]

Torold ovšem nemohl tušit, že se Godith právě prohlíží v Alinině zrcadle, které jí Constance přidržovala v dost velké vzdálenosti, aby zachytilo co nejvíc z její podoby. Umytá a učesaná, oblečená do Alininých dlouhých šatů z hnědého brokátu se zlatými nitkami, s Alininou tenkou zlatou čelenkou ve vlasech, se Godith otáčela ze strany na stranu, obdivovala se, celá nadšená, že už je zase ženou, a v obličeji už neměla výraz malého uličníka, ale důstojné mladé urozené dámy, vědomé si svých předností. A jak se tak na sebe dívala v měkkém světle svíček, připadala si ještě záhadnější a zvláštnější.

„Kdyby mě tak teď viděl,“ říkala si toužebně a úplně v té chvíli zapomněla, že se zatím nezmínila o nikom jiném než o bratru Cadfaelovi a že může před Aline prozradit leda Toroldovo jméno, ale nic víc že o něm ani o jejich poslání říct nesmí. O sobě jí řekla skoro všechno, ale jen proto, že jí byla za tolik zavázána a chtěla jí projevit důvěru.

„Takže je tu nějaký muž?“ zeptala se Aline a oči jí zajiskřily přátelskou zvědavostí. „A bude vás provázet? Ať už se vydáte kam chcete? Ne, nesmím se vás na nic vyptávat, nebylo by to ode mne slušné. Ale proč byste si vlastně na sobě nenechala ty šaty, abyste se mu líbila? Až se odsud dostanete, můžete přece cestovat jako dívka, a ne v chlapeckém oblečení.“

„To asi sotva,“ řekla Godith lítostivě. „Rozhodně ne při tom, jak se chystáme na cestu.“

„Tak si je aspoň vezměte s sebou. Můžete si je přibalit do toho velkého vaku. Mám šatů spoustu, a když si s sebou nic neberete, budete přece potřebovat něco na sebe, až se dostanete do bezpečí.“

„Vy mě ale dovedete přemlouvat! Jste moc hodná. Ale nemohla bych si ty šaty vzít. A prvních pár mil toho povezeme až dost.“

Z čirého potěšení si už s Constancinou pomocí vyzkoušela všechny šaty, které si Aline s sebou přivezla, a pokaždé si představovala, jak by v nich znenadání stanula před Toroldem a jak užasle a uctivě by se asi zatvářil. A třebaže neměla tušení, kde teď Torold je a čeho se odvážil, strávila blažené odpoledne, nezkalené sebemenšími pochybnostmi. Však on ji ještě uvidí nádherně oblečenou, když ne v těchto šatech, tak v jiných, stejně pěkných, se šperky a opět s dlouhými, dorostlými vlasy, spletenými a stočenými kolem hlavy, také pod takovou zlatou čelenkou. Pak se rozpomněla, jak spolu seděli ve mlýně, družně pojídali švestky a házeli pecky mezerou v podlahových prknech do Severnu, a zasmála se. Co by to mělo za smysl, předvádět se najednou před Toroldem?

Sundávala si právě čelenku z hlavy, když tu najednou všechny zaslechly náhlé opatrné klepání na dveře domu a na chvíli stanuly v obezřelé tichosti a vyděšeně se na sebe dívaly.

„Že by tu přece jen udělali prohlídku?“ ptala se Godith ustrašeným šepotem. „Nevystavila jsem vás nebezpečí?“

„Ne! Adam mne ujistil, že až dnes ráno vojáci přijdou, nikdo mne rušit nebude,“ rozhodně jí odpověděla Aline. „Zůstaňte tady s Constance a zavřete se na zástrčku. Já půjdu otevřít. Že by pro vás už přišel bratr Cadfael?“

„Ne, zatím určitě ne, vojáci pořád ještě hlídkují.“

Klepání znělo nadmíru uctivě, ale i tak seděla Godith tichounce za zavřenými dveřmi a napjatě poslouchala úryvky rozhovoru, které k ní doléhaly zvenčí. Aline uvedla návštěvníka do pokoje. A hlas, který jí tam teď odpovídal, byl mužský hlas, tichý a vroucně dvorný.

„Adam Courcelle,“ řekla tiše Constance a spiklenecky se usmála. „Je tak zamilovaný, že bez ní nedokáže být.“

„A co ona – Aline?“ zvědavě šeptla Godith.

„Bůh ví. Ale myslím, že ne, aspoň ještě ne.“

Godith ten hlas už dnes ráno slyšela, ale to zněl docela jinak, jak cosi nařizoval vrátnému a laickým sluhům u brány. Nejsou to jistě radostné povinnosti a dokáží změnit i slušného člověka ve vzteklouna a hrubiána. Třeba je v hloubi duše takový, jak se zdá z toho oddaného a ohleduplného tónu, jakým se teď něžně vyptává Aline na klid její duše.

„Doufám, že vás všechen ten rozruch moc nevyděsil,“ říkal jí právě. „Ale můžete se uklidnit, nic rušivého se už dít nebude.“

„Vůbec nikdo mne neobtěžoval,“ ubezpečila ho Aline vážně. „Nemám si na co stěžovat, byli jste ke mně skutečně velmi ohleduplní. Ale je mi líto lidí, kterým byl zabaven majetek. Děje se to i ve městě?“

„Ano,“ odpověděl s lítostí. „A zítra to bude pokračovat. Ale na opatství už mohou být všichni klidní. Tady jsme skončili.“

„A jestlipak jste ji našli? Tu dívku, po které jste dostali nařízeno pátrat?“

„Ne, nenašli jsme ji.“

„A co byste řekl, kdybych vám prozradila, že jsem tomu moc ráda?“ zeptala se Aline úmyslně.

„Řekl bych vám, že bych od vás ani nic jiného nečekal a že si vás pro to vážím. Určitě byste nedokázala komukoliv, natož nevinné dívce, přát nebezpečí, bolest anebo zajetí. Natolik jsem vás už poznal, Aline.“ Následovalo krátké procítěné ticho, a když potom Courcelle pokračoval: „Aline –“, promluvil tak tiše, že mu už Godith nerozuměla. A ani mu rozumět nechtěla, vždyť hovořil tak důvěrně a naléhavě! Za chvíli však slyšela, jak mu Aline jemně odpovídá:

„Dnes ode mne ani nemůžete chtít, abych vás tu zdržovala, vždyť tolik lidí má za sebou těžký den. A já si připadám stejně vyčerpaná, jako jsou jistě oni. A jako jste asi i vy. Nechte mne, ať se dnes dlouho prospím, určitě přijde vhodnější chvíle, kdy si o tom budeme moci promluvit.“

„Máte pravdu,“ řekl Courcelle a opět se proměnil ve vojáka na stráži, jako by znovu bral na svoje bedra všechnu tu tíži. „Promiňte mi, nebyla na to vhodná chvíle. Většina mých mužů je teď u bran, půjdu za nimi a vás nechám odpočívat. Možná že asi čtvrt hodiny uslyšíte pochodování a rachot vozů, ale potom už bude klid.“

Hlasy se vzdalovaly ke dveřím domu. Godith slyšela, jak se dveře otvírají a po několika neslyšných slovech, která si ti dva vyměnili, zase zavírají. Slyšela, jak zapadá zástrčka, a za chvíli již Aline ťukala na dveře ložnice. „Můžete už klidně otevřít, odešel.“

Stála ve dveřích, zardělá a zamračená, spíš zmatená než rozladěná. „Tak se mi zdá,“ řekla a usmála se tak, že by to bylo Adama Courcella rozradostnilo, „že jsem mu nijak neublížila, když jsem vás skryla. Je asi rád, že vás nenašel. A za chvíli tomu budou rádi i ostatní. Je po všem. Teď musíme jen počkat, až přijde bratr Cadfael a až se úplně setmí.“

V kůlně v bylinkářské zahrádce zatím bratr Cadfael uklidnil svého pacienta a začal ho kurýrovat. Když Torold dostal na svoji otázku tak povzbudivou odpověď, poslušně ulehl na Godithino lůžko a nechal si znovu ošetřit rameno i ránu na stehně, která se už sice zacelila, ale nikterak jí neuškodilo, když ji bratr Cadfael znovu převázal a omotal měkkou látkou. „Jestli máte dnes večer odjet do Walesu, nemůžeme přece potřebovat, aby se vám něco stalo a kdovíjak jste se zdrželi. Rána by se vám mohla snadno otevřít.“

„Dnes večer?“ ptal se dychtivě Torold. „Vážně už večer? Godith a já?“

„Ano, musí to být a taky je nejvyšší čas. Dlouho bych už to s vámi asi nevydržel,“ řekl Cadfael, i když mu na hlase bylo znát, že se mu s nimi docela líbilo. „Ne snad že bych vás dvou měl dost, abyste mi dobře rozuměl, ale oddechnu si, až se bezpečně dostanete na panství Owaina Gwynedda, a co víc, dám vám sám něco na znamení pro prvního Velšana, s kterým se setkáte. I když máte pro Owaina doporučení od FitzAlana a Owain vždycky drží slovo.“

„Jak budeme sedět na koních a vyrazíme, dobře se o Godith postarám,“ horlivě řekl Torold.

„A ona zas o vás. Dohlédnu, aby si s sebou vzala nádobku té masti, kterou jsem vás léčil, a pár dalších věcí, co bude potřebovat.“

„Takže ona odvezla loďku i s pokladem!“ přemítal láskyplně a hrdě Torold. „Kolik děvčat by takhle zachovalo chladnou hlavu a něco takového dokázalo? A ta druhá dívka ji u sebe schovala! A ještě vám to dala tak chytře vědět. Máme my ale v Salopu skvělé ženské, bratře Cadfaele.“ Na chvíli zmlkl a zamyslel se. „Jenomže jak se odsud dostaneme? Třeba tu někde nechali hlídku. A nemůžu přece projít bránou, fortnýř by hned věděl, že jsem tamtudy nepřišel. A loďka je vevnitř, ne tady.“

„Buďte chvilku zticha, ať můžu trochu přemýšlet,“ přerušil ho Cadfael a pečlivě dokončil obvaz. „A co jste vůbec celý den dělal vy? Tak se mi zdá, že jste si vedl dobře a vyšel z toho, jak nejlíp jste jen mohl. A ze starého mlýna jste se ztratil taky šikovně a nic jste tam nenechal, protože se o něm nikde ani šeptem nemluví. Nejspíš jste ty vojáky včas zpozoroval.“

Torold mu vylíčil ten dlouhý, nebezpečný, a přece tak nevýslovně nudný den, kdy musel pořád utíkat a zase se zastavovat, běžet a schovávat se, otálet a zase pospíchat. „Viděl jsem hlídku, která pročesávala celý břeh řeky a prohlížela mlýn, bylo to šest ozbrojených pěšáků a s nimi důstojník na koni. Ale dal jsem si dobrý pozor, abych v tom mlýně nic nenechal. Důstojník tam vešel první, sám, a pak tam poslal svoje vojáky. Toho důstojníka jsem viděl ještě jednou,“ vzpomněl si Torold, náhle zaražený tou shodou okolností. „Bylo to večer, když jsem přebíhal přes brod a schoval se v té kupě. Jezdil sem a tam po protějším břehu, mezi řekou a náhonem, a docela sám. Poznal jsem ho podle toho, jak seděl v sedle, a také podle jeho koně. Přeběhl jsem mu za zády, a když pak jel zpátky podél potoka, zastavil se přesně naproti, seděl tam a díval se rovnou k místu, kde jsem se skrýval. Byl bych přísahal, že mě vidí. Připadalo mi, že se dívá rovnou na mě. A že se usmívá. Byl jsem si už jistý, že jsem prozrazen. Ale pak jel ten člověk dál. Zřejmě mě přece jen neviděl.“

Cadfael zamyšleně odložil léky. Mírně se Torolda zeptal: „Takže jste ho znovu poznal podle koně? A co bylo na tom koni tak pozoruhodného?“

„Jak byl veliký a jakou měl barvu. Bylo to velké, kostnaté, urostlé zvíře, nijak moc hezké, ale silné, a grošované od světlého břicha po hřbet a celé tělo snad všemi barvami kromě černé.“

Cadfael se podrbal na tupém hnědém nose a poškrábal se po ještě hnědší tonzuře. „A ten muž?“

„Celkem mladý chlapík, zřejmě o nic moc starší než já. Černovlasý a snědý, štíhlé postavy. Ráno jsem z něho zahlédl jen oblečení a to, jak se držel v sedle, opravdu lehce na tak nezvladatelném koni. Ale večer jsem mu viděl do obličeje. Úzký obličej s vystouplými kostmi, s černýma očima a obočím. Hvízdá si sám pro sebe,“ řekl najednou Torold, překvapen, že si na to vzpomněl. „A moc hezky!“

Opravdu hezky. Cadfael si na to také vzpomínal. Pamatoval si i koně, kterého si ten člověk nechal v klášterních stájích, když si dva lepší a nápadnější odvedl. Dva koně je ještě ochoten obětovat, říkal přece, ale všechny čtyři ne, a určitě ne nejlepšího z těch čtyř. A tak si z jeho koní vybrali, a on se tu přece projíždí na jednom z těch dvou zbývajících, a druhého má také jistě po ruce. Takže lhal. Přízeň si už u krále zajistil, a dokonce byl dnes pověřen nějakým posláním. Bylo to velmi zvláštní poslání? A pokud bylo, kdo jím ho pověřil?

„A myslíte, že vás viděl, jak přebíháte přes potok?“

„Když jsem byl dobře schovaný, podíval jsem se po něm, a on stál zrovna obrácený mým směrem. Měl jsem dojem, že mě zahlédl koutkem oka, jak jsem tam běžel.“

Ten člověk má opravdu oči všude, pomyslel si Cadfael, a jen máloco mu ujde. Torolda se však jen zeptal: „A to se zastavil, díval se přes potok a pak jel dál?“

„Měl jsem dokonce dojem, že zvedl ruku, ve které držel uzdu, jako by mě chtěl pozdravit,“ přiznal Torold a usmál se nad svou důvěřivostí. „V té chvíli jsem snad za každým rohem viděl nějaké znamení, byl jsem celý rozčilený, jak jsem se už chtěl dostat za Godith. Ale on se jen otočil a jel dál, stejně klidně jako předtím. Takže mě přece jen asi nezpozoroval.“

Cadfael se nad tím vším zamyslel a pln úžasu a obdivu najednou pochopil plný smysl všeho, co se dnes stalo. Kolem se pomalu vytrácelo světlo a soumrak přecházel do noci. Ještě nebyla úplná tma, jen slunce zapadalo a po nebi se rozlily večerní červánky a zanechávaly po sobě na západním obzoru zelenou záři. Do svítání bylo ještě daleko, ale ve vzduchu již byl příslib prvních těžko postřehnutelných paprsků.

„Přece mě nemohl vidět, ne?“ ptal se Torold, náhle ve strachu, jak mohl ohrozit Godith.

„Ničeho se nebojte, chlapče,“ uklidňoval ho Cadfael. „Všechno je v nejlepším pořádku, nestrachujte se, už vím, jak na to. Ale je nejvyšší čas, abych šel na večerní. Co kdybyste za mnou zavřel dveře na zástrčku, zůstal tu ležet na Godithině lůžku a tak hodinu se prospal? Za svítání vám to přijde moc vhod. Vrátím se za vámi, jen co bude po pobožnosti.“

Cadfael si však přece jen vyšetřil pár minut, aby ještě stačil projít stájemi, a nikterak ho nepřekvapilo, když zjistil, že šedavý grošák ani jeho druh, malý hnědý kůň s rozložitým hřbetem, nejsou ve svém stání. Po večerní zašel jen tak jakoby nic do hostinského domu a přesvědčil se, že Hugh Beringar není v žádném z pokojů pro šlechtice a mezi prostými návštěvníky že není vidět jeho ozbrojence. Vrátný si vzpomněl, že ti tři sluhové odešli brzy nato, kdy se vrátil Beringar po skončení prohlídek, chvíli po nešporách, a Beringar že se bez valného spěchu pustil zhruba hodinu za nimi.

Tak takhle se tedy věci mají? pomyslel si Cadfael. Beringar se zřejmě zaručil, že k tomu dojde dnes večer, a je ochoten za svým slovem stát, nebo s ním padnout. A když už je tak smělý a chytrý a dovede mi číst myšlenky, uvidíme, jak dokážu já předvídat jeho záměry, a jak za svým slovem budu stát stejně statečně jako on.

Tak tedy: Beringar už od začátku věděl, že je do královských služeb přijat a o koně že se nemusí moc bát, takže si je chtěl odvést z nějakého jiného, vlastního důvodu. A ze mne si udělal svého spiklence. Proč? Kdyby byl opravdu potřeboval pro koně úkryt, jistě by si nějaký našel sám. Ne, chtěl, abych věděl, kde přesně ti koně jsou, lákavě připravení, jen si je vzít. Věděl, že mám vyvést z města z královské moci dva lidi a že proto moc rád po jeho nabídce skočím. Předhodil mi jako návnadu dva koně a čekal, že za nimi přivezu i poklad, připravený pro uprchlíky. A nemusí po těch uprchlících ani zvlášť pátrat, stačí jen klidně počkat a nechat na mně, ať mu je co nejdříve přivedu na statek, a pak už tam bude mít všechno pohromadě, jenom se toho chopit.

Z toho všeho je jasné, že dneska večer tam na nás bude čekat, tentokrát ještě s posilou ozbrojených mužů.

Některé podrobnosti byly pořád ještě Cadfaelovi divné. Jestli se Beringar opravdu večer tvářil, že Torolda v té skrýši nevidí, proč to vlastně dělal? Že by v té chvíli ještě nevěděl, kde je Godith, a rozhodl se, že nechá ptáčka uletět, aby našel i jeho družku? Když však teď Cadfael uvážil, co všechno se dosud sběhlo, musel si přiznat, že je dost možné, ba vlastně jisté, že se Beringar stejně přesvědčivě tvářil, že neprohlédl Godithino přestrojení za chlapce, a přitom celou tu dobu moc dobře věděl, kde je jeho ztracená nevěsta k nalezení. V tom případě by mu jistě bylo jasné, že Godric je vlastně Godith a ve starém mlýně že se skrývá jeden z FitzAlanových lidí, a klidně by se jen přesvědčil, jestli Cadfael opravdu přinesl poklad, a pak by zasáhl silou, zmocnil se všech tří trofejí a předal je velice potěšenému a vděčnému králi. Pokud to tak neudělal a rozhodl se jednat potají, má asi nějaký jiný záměr. Například že chce zajmout Godith a Torolda a předat je králi, aby dostal svou odměnu, ale FitzAlanův poklad místo do Shrewsbury odvézt s pomocí svých lidí anebo dokonce sám do vlastního sídla, pro vlastní prospěch. V tom případě si koně odvedl na statek nejenom proto, aby ošálil prostoduchého starého mnicha, ale také aby mohl tajně odvézt poklad rovnou do Maesbury a zdaleka se přitom vyhnout Shrewsbury.

Tak by se to všechno ovšem odehrávalo, jen kdyby Beringar nebyl vrahem Faintreeho. Jestli ale Faintreeho zavraždil, pak by se jeho plán v jedné důležité maličkosti lišil. Beringar by se určitě postaral, aby se Godith musela vrátit do Shrewsbury a zůstala tam jako návnada na svého otce, a Torold Blund aby padl do rukou vojáků, jenomže ne živý, ale mrtvý. Druhá vražda by v tom případě kryla první.

Jsou to pochmurné vyhlídky, pomyslel si Cadfael, ale kupodivu ho to ani nerozrušilo. Jenže by to všechno mohlo ovšem znamenat i něco jiného. Mohlo, a také to zřejmě něco jiného znamená, nebo se nejmenuji Cadfael a hned tak už nebudu mít chuť pustit se s nějakým prohnaným mladým mužem do křížku.

Upokojen a připraven na další neklidnou noc se vrátil do své bylinkářské zahrádky. Torold byl vzhůru a ve střehu a chystal se odstrčit závoru, jak jen bude vědět, kdo přišel.

„Už je čas? Můžeme do toho domu zajít pěšky?“ Byl jako na trní, nemohl se dočkat, až uvidí Godith na vlastní oči a dotkne se jí, aby se přesvědčil, že je v bezpečí a volná a že se jí nic nestalo.

„Všechno se vždycky dá zařídit. Ale ještě není dost tma a klid, tak se tu hezky posaďte a odpočívejte, dokud to jde, protože než se dostaneme ke koním, pořádně se s tím vakem nadřeme a budeme se v nesení střídat. Teď musím s ostatními do dormitáře a ulehnout tam. Nic se nebojte, zase se vrátím. Jak už jednou budeme ve svých komůrkách, klidně se odtamtud dostanu, převor je až na druhém konci a spí, jako když ho do vody hodí. A zapomněl jste snad, že z kostela vedou ještě farní dveře, rovnou na předklášteří? Jsou jediné už za hradbami. K domu Aline Siwardové je to potom jen kousek a myslíte si, že když se dáme kolem brány, bude fortnýře zajímat každý městský občánek, co jde tak pozdě večer kolem?“

„Takže ta dívka, Aline, mohla jít na mši těmi dveřmi jako ostatní laičtí věřící,“ uvědomil si Torold s úžasem.

„To ano, jenže pak by na mne nemohla promluvit, a kromě toho je chytrá, chtěla předvést, jaké má u Courcella výsledky, a ukázat Vlámům, že si jí mají vážit. Vždyť vy máte také výborné děvče, Torolde, a doufám, že na ně budete hodný. Aline teprve zkouší, zač vlastně stojí a co dokáže, ale věřte mi, brzy bude stejně statečná jako Godith.“

Torold se usmál v teplé temnotě chaty, přesvědčen i ve své úzkosti, že na celém světě je jen jedna jediná – Godith či Godric. „Říkal jste, že fortnýře bude sotva zajímat, jestli jde pozdě večer domů některý městský občan,“ připomněl Cadfaelovi. „Ale kdyby se tu tak dlouho do noci měl toulat někdo z benediktinů, pohlížel by na to asi přísněji.“

„Kdo tady mluvil o nějakých benediktinech, co by se toulali v noci venku? Pro Godith půjdete pěkně vy, mladý muži. Farní dveře se nikdy nezavírají a většinou to ani není nutné, když jsou tak blízko brány. Až přijde čas, dovedu vás k nim. Půjdete k poslednímu domku u mlýna a přivezete Godith i s loďkou po náhonu až k místu, kde se náhon vlévá do potoka. Tam na vás budu čekat.“

„Je to třetí dům z těch tří na našem břehu,“ zašeptal Torold a i ve tmě bylo vidět, jak se rozzářil. „Znám ho. A dostanu se tam!“ Jeho vděčnost i radost zalila žárem celou chatu a rozvířila omamnou vůni bylinek. Vždyť pro Godith půjde on, a nikdo jiný, dobrodružněji a úchvatněji, než to kdo zažil, když chtěl potají prchnout se svou nevěstou. „A budete na nás čekat na břehu za opatstvím, až připlujeme k potoku?“

„Budu, a nikam beze mne neodcházejte! Teď si pěkně tak na hodinku lehněte a nechte dveře zavřené, kdybyste snad až moc tvrdě usnul. Až bude po mši, přijdu si pro vás.“

Cadfaelovy plány vyšly výborně. Po tak těžkém, vzrušeném dni byli všichni jen rádi, když mohli zavřít okenice, zhasnout světla, zatarasit se před temnou nocí a spát. Torold byl vzhůru, když pro něj Cadfael přišel. Společně prošli zahradami, malým nádvořím mezi hostinskou síní a opatovým domem do kláštera a jižními dveřmi pak do kostela, ponořeného do ticha a klidu, jaký nepatřil k noci ani ke dni, ale jen k tomuto zvláštnímu odlehlému světu mezi bohoslužbami. Ani slovo mezi sebou nevyměnili, dokud nebyli v kostele a nestáli těsně vedle sebe pod vysokou věží, přitisknuti k západním dveřím. Cadfael otevřel velké dveře dokořán a zaposlouchal se. Ostražitě vyhlédl ven a uviděl bránu opatství, zavřenou a temnou, jen s brankou pro chodce pohostinně otevřenou. V černé noci tvořila branka jen malý gotický oblouček šera.

„Všude je klid. Utíkejte už. Počkám u potoka.“

Mladík proklouzl úzkým otvorem a lehce skočil ode dveří doprostřed silnice, jako by přicházel odněkud z postranních uliček, kde se pořádaly koňské trhy. Cadfael dveře kousek po kousku opatrně zavřel. Beze spěchu zamířil, odkud přišel, ve světle jediné hvězdičky se dal zahradou a dolů po poli a pak doprava po břehu potoka, až na konec cesty. Pak se posadil na břehu do trávy, hrachoru a všech těch kytiček, z nichž tak rádi pijí šťávu motýli, a čekal. Srpnová noc byla vlahá a tichá, jen tu a tam se zvedl vánek, v němž křoví zašelestilo a stromy zavzdychaly tichounkými zvuky, které by však dokázaly skrýt i zvuky ještě tišší, kdyby se tu snad někde pohybovali opatrní, zkušení muži. Dnes sem však nikdo nepřijde. Ani sem chodit nemusí. Ten, kdo je možná sleduje, stojí teď spíš na samém konci jejich cesty a čeká tam na ně.

Constance otevřela dveře od domu a ze samého leknutí ani nehlesla, když před sebou místo mnicha, kterého čekala, spatřila velmi světského mladíka. To už však za ní vyběhla Godith, celá napjatá a nedočkavá, s krátkým a téměř nehlasným výkřikem padla Toroldovi do náručí a přivinula se k němu. Opět se změnila v Godrika, i když pro něho už neměla být nikdy nikým jiným než Godith, kterou ještě neviděl v ženské podobě. Tiskla se k němu, smála se a plakala, objímala ho a zároveň mu jedním dechem cosi vyčítala a hrozila mu, potom mu jemně sáhla na ovázané rameno a ptala se, jestli nebolí, odvolala všechny své výčitky a nakonec k němu v náhlém tichu pozvedla již zcela klidný obličej a čekala, až ji políbí. Torold užasl, ale rychle pochopil a políbil ji.

„Vy jste určitě Torold,“ řekla odněkud zezadu Aline tak samozřejmě, jako by věděla o jejich vztahu víc než on sám. „Zavři dveře, Constance, všechno je v pořádku.“ Přelétla ho pohledem, který ho po určitých jejich nedávných zkušenostech přesně dokázal odhadnout, a udělala si o něm dobré mínění. „Věděla jsem, že bratr Cadfael někoho pošle. Godith chtěla mermomocí odejít, odkud ráno přijela, ale nepustila jsem ji. Bratr Cadfael slíbil, že přijde. Netušila jsem, že pošle právě vás. Ale každý jeho posel je srdečně vítán.“

„Godith vám o mně řekla?“ zeptal se Torold, celý zardělý nad tím pomyšlením.

„Neřekla mi nic, co bych neměla vědět. Je diskrétnost sama a já také,“ odpověděla Aline zdrženlivě. Byla také celá zardělá a v očích jí jiskřilo, ale vzrušením a radostí, jak všechno dobře zařídila, a trochu i lítostí, že teď už se na jejich osudech nebude smět podílet. „Jestli na vás bratr Cadfael čeká, nesmíme ztrácet čas. Čím dál se dostanete do svítání, tím lépe. Tady je ten balík, který přivezla Godith. Počkejte uvnitř a já se zajdu podívat, jestli je dole v zahradě klid.“

Aline vyklouzla do měkké tmy, zůstala stát na kraji rybníčku a napjatě naslouchala. Byla přesvědčena, že vojáci tu žádnou stráž nenechali, protože proč by to také dělali, když tady všechno prohledali a odnesli, co se jen odnést dalo? Ale pořád ještě může být někdo vzhůru v protějších domech. Domy však byly temné a Aline měla dojem, že mají i za tak vlahé noci zavřené okenice; lidé se jistě bojí, že některý z Vlámů by se mohl vrátit a pod rouškou úředního rekvírování sebrat, co by jen našel. I listí vrby tu viselo nehnutě, chráněno před mírným větříkem, který čeřil trávu na břehu řeky.

„Pojďte,“ zašeptala. „Všude je klid. Našlapujte přesně kam já, je tady nerovný sráz.“ Napadlo ji dokonce, aby se převlékla ze světlých šatů, které na sobě měla odpoledne, do jiných, tmavých, takže se ztrácela jako stín mezi stíny. Torold zvedl FitzAlanův poklad zabalený do pytloviny a rozhodně odmítl Godith, když ho s ním chtěla nést. Kupodivu se mu poslušně podřídila a rychle a tiše zamířila k místu, kde čekala loďka, připoutaná na krátkém lanu a napůl skrytá mezi převislými vrbovými větvemi. Aline si klekla na břehu, natáhla se pro loďku a pevně ji přidržovala, protože mezi nimi a vodou leželo na dvě stopy podemleté země. Poslušná dívka vychovaná v klášteře se velmi rychle a šťastně učila být svou paní, která za sebe sama rozhoduje a využívá svých schopností.

Godith sklouzla do loďky a oběma rukama přidržovala mezi sedačkami vak zabalený v pytlovině. Loďka byla stavěná nanejvýš pro dva lidi, a když do ní nastoupil i Torold, hluboko se ponořila, ale dobře držela na vodě a byla pevná, takže je jistě, jak už to dokázala jednou, odveze, jak daleko jen budou potřebovat.

Godith se sklonila a objala Aline, která ještě klečela na samém kraji trávy. Na slova díků už nebyl čas, ale Torold políbil drobnou pěstěnou ruku, kterou mu Aline podala, a pak už dívka uvolnila konec poutacího lana, hodila je do loďky a ta se tiše vzdálila zpod převislého břehu a v kruhových vírech plula nazpátek k potoku, z kterého rybníček vybíhal. V té chvíli ji zachytil proud vody ze mlýna a popohnal ji, jako kdyby ji někdo lehce postrčil, a Torold jen seděl, ani nepohnul pádlem a nechal ten klidný tok, ať je unáší ven z rybníčku. Godith se ohlédla, ale viděla jenom nejasný tvar vrby a za ním neosvětlený dům.

Jak Torold pádloval s loďkou ke břehu opatství, vstal náhle z vysoké trávy bratr Cadfael. „Dobře jste to dokázali,“ zašeptal. „A žádné těžkosti jste neměli? Nikde se nikdo ani nehnul?“

„Žádné těžkosti. A teď nás povedete vy.“

Cadfael zamyšleně rozhoupal jednou rukou loďku. „Vysaďte Godith i s pokladem na protějším břehu a potom sem pro mě zajeďte. Docela rád bych se tam dostal suchý.“ Když se všichni tři bezpečně přepravili na druhý břeh potoka, vytáhl Cadfael loďku z vody do trávy a Godith mu ji pomohla odnést do nejbližšího lesíka a schovat. Jakmile měli loďku ukrytou, mohli se trochu nadechnout a poradit se, co dál. Kolem byla tichá klidná noc, a když si tu pár minut všechno dobře promyslí, ušetří si později hodně námahy, řekl jim Cadfael.

„Dá se tu mluvit, ale tiše. A když už, jak doufám, tohle břímě nikdo neuvidí, dokud se nedostanete dál na západ, můžeme je myslím klidně otevřít a znovu náklad rozdělit. Sedlové vaky si hodíme na záda snáz než tenhle jediný těžký balík.“

„Já jeden vezmu,“ nabízela se horlivě Godith a už stála vedle Cadfaela.

„To víš, že ano, aspoň na chvíli,“ řekl jí Cadfael shovívavě. Právě vyprošťoval dva svázané balíky z pytloviny, do které byly zabalené. Oba měly dost široké popruhy, na kterých se daly pohodlně nést na zádech, váha v nich byla dobře rozložena, už když byly chystány pro koně. „Myslel jsem, že si třeba ušetříme tak půl míle, když je ze začátku povezeme po řece,“ řekl Cadfael. „Jenže když jsme tři a máme jen tuhle ořechovou skořápku, mohli bychom se snadno převrátit. Ale nemusíme se s tím nákladem táhnout daleko – asi tak něco přes tři míle.“

Narovnal si jeden z vaků co nejpohodlněji na zádech a Torold si zavěsil druhý na zdravé straně. „Jakživ jsem ještě nenesl něco tak drahocenného,“ přiznal Cadfael, když vyrazili, „a teď vlastně ani neuvidím, co je uvnitř.“

„Pro mě je to trpké zboží,“ poznamenal Torold za jeho zády. „Vždyť stálo Nicka život a já ho ani nebudu moct pomstít.“

„Myslete teď na vlastní život a neste si své břímě,“ poradil mu Cadfael. „Však Nick pomstěn bude. Vy raději pomýšlejte na budoucnost a Nicka zanechte mně.“

Cadfael vedl svou malou výpravu úplně jinými cestami, než jakými šel před nedávnem s Beringarem. Místo co by překročil potok a zamířil přímo ke statku za Pulley, stočil se více na západ, takže když došli jižním směrem skoro na úroveň statku, byli od něho na míli západně, blíže k Walesu a v trochu hustším lese.

„Co když nás bude někdo sledovat?“ strachovala se Godith.

„Nikdo nás sledovat nebude.“ Cadfael o tom byl tak přesvědčen, že Godith dala na jeho ujištění a už se ho na nic neptala. Když bratr Cadfael něco řekne, tak to přece platí. Za každou cenu chtěla nést aspoň půl míle Toroldův náklad, ale jen si Torold povšiml, že se zadýchává a trochu vrávorá, zase jí břímě vzal.

Mezi větvemi nad jejich hlavami bylo vidět bledší krajkoví oblohy. Opatrně vkročili na kraj široké lesní jezdecké cesty, která v šikmém úhlu křížila na pěkné trávě jejich stezku. Za ní vedla jejich stezka dál a stromy ji už zdaleka tolik nekryly před nocí.

„A teď dávejte dobrý pozor,“ řekl jim Cadfael a zarazil je ještě ve skrytu stromů. „Protože budete muset najít toto místo beze mne. Tahle jezdecká cesta, co tu křižuje naši stezku, je pěkná rovná silnice a postavili ji tu kdysi staří Římané. Východním směrem, po naší levici, by vás přivedla k atchamskému mostu přes Severn. Západním směrem, po naší pravici, vás dovede rovněž jako šipka do Poolu a Walesu, a kdybyste snad cestou narazili na nějakou překážku, můžete na konci odbočit jižněji k brodu u Montgomery. Jak se na tu cestu dostanete, můžete jet rychle, i když místy je možná příkrá. Teď ji tu překročíme a zbývá nám ještě půl míle k brodu na potoce. Takže si cestou dávejte pozor.“

Stezka tu byla zřejmě projetá, koně po ní mohli vykročit bez větších těžkostí. Také brod, ke kterému se dostali, byl široký a rovný. „A tady necháme svůj náklad,“ rozhodl Cadfael. „Jeden strom mezi množstvím jiných byste nemuseli najít, ale když je tu jen jediný strom u jediného brodu kousek od cestičky, tak si ho splést nemůžete.“

„Že tady náklad necháme?“ podivil se Torold. „Copak nepůjdeme rovnou tam, co máme koně? Říkal jste přece, že dneska nás nikdo sledovat nebude.“

„Co by nás také sledoval?“ Když někdo přesně ví, kam jeho oběť přijde a navíc kterou noc, může si klidně počkat na místě. „Ne, nemarněte už čas, důvěřujte mi a udělejte, jak vám radím.“ A Cadfael spustil ze zad svou polovinu břemene a v šeru, jemuž jeho oči již přivykly, se rozhlédl po nejlepší a nejbezpečnější skrýši. V houští kousek od brodu po jejich pravici stál starý sukovitý strom, s jednou stranou již odumřelou a nejnižší větví vnořenou hluboko do skrytu křovin. Cadfael na ni zavěsil své sedlové vaky a Torold ho bez jediného slova následoval a jenom kousek poodstoupil, aby se ujistil, že ukrytý poklad tu může najít jen ten, kdo jej tu schoval. Celý ho přikrývalo husté listí.

„Vidíte, jak jste rozumný!“ spokojeně řekl Cadfael. „Odsud se stočíme trochu k východu a stezka, na které teď jsme, se napojí na jednu mnohem rovnější, po které jsem už také šel. Protože na statek musíme dojít ze správné strany. Žádného zvědavce nesmí ani napadnout, že jsme se třeba jen o míli přiblížili k Walesu.“

Bez břemen kráčeli Torold s Godith za Cadfaelem ruku v ruce, důvěřivě jako děti. Když jim teď opravdu kynula možnost útěku, neměli si najednou co říci, ale tiskli se k sobě a věřili, že všechno dobře dopadne.

Stezka se napojovala na rovnou cestu pouhých pár minut chůze od malé mýtiny, na které stála kůlová ohrada patřící ke statku. Jak řídly stromy, bledla obloha. Někde v domě hořela malá rákosová louče, mihotavým světýlkem prosvítajícím mezi kůly. Všude kolem se snášela tichá a klidná noc.

Bratr Anselm jim otevřel tak rychle, až bylo jasné, že až sem na statek donesl ze Shrewsbury někdo z pocestných, kterým se stala křivda, zprávu o všem tom dnešním pozdvižení a také varování, že jestli někomu hrozí vážnější trest, měl by si z toho vzít ponaučení a dát se rovnou na útěk. Vděčně a rychle je vtáhl dovnitř, a jak zavíral vrata, zvědavě se zadíval na dva mladé lidi za Cadfaelovými zády.

„Však jsem si to myslel! Měl jsem takové tušení. Říkal jsem si, že to bude dneska večer. Slyšel jsem, že ve Shrewsbury je zle.“

„Dost zle,“ přisvědčil Cadfael s povzdechem. „A každému svému příteli bych přál, aby se z toho dostal. Hlavně těmhle dvěma. Děti, tito dva dobří bratři se starali o vaše koně a drží je tady pro vás v bezpečí. Anselme, toto je Adeneyho dcera a tohle FitzAlanův zeman. Kde je Louis?“

„Sedlá koně,“ odpověděl bratr Anselm. „Pustil se do toho, jak jenom viděl, kdo přichází. Celý den jsme si říkali, že si asi pospíšíte. Připravil jsem trochu jídla, kdybyste opravdu přišli. S prázdným žaludkem se na koni dobře nejezdí. A také tu máme uvnitř trochu vína.“

„Výborně! A pár věcí, které jsem zase přinesl já,“ řekl Cadfael a sáhl do kapsáře. „Jsou to léky. Godith ví, jak s nimi zacházet.“

Godith s Toroldem poslouchali a nevycházeli z úžasu. Mladík se údivem a vděčností málem nezmohl na slovo, ale pak řekl: „Jdu pomoct se sedláním.“ Vytáhl ruku z Godithiny dlaně a zamířil ke stájím, přes malý neudržovaný dvorek. Ten kousek země vyrvaný lesu, který v tak neklidných dobách nikdo nemůže pořádně ošetřovat, se zase brzy změní v les, a dřevěné chaty, stejně vždycky dost skromné, zapadnou za pár letních období do bujného rostlinstva kolem. Za tři čtyři roky to všechno beze stopy pohltí Dlouhý les.

„Bratře Anselme,“ řekla Godith a uctivým pohledem přejela toho obrovitého muže od hlavy k patě. „Z celého srdce vám za nás za oba děkuji za všechno, co jste pro nás udělali – i když si myslím, že jste to spíš dělali tady kvůli bratru Cadfaelovi. Byl osm dní mým učitelem, takže vás úplně chápu. Kdybych někdy mohla, udělala bych to pro něj také, a ještě mnohem víc. Slibuji vám, že na to s Toroldem nikdy nezapomeneme a nikdy si nepřestaneme vážit toho, jak jste nám pomohl.“

„Bůh ti žehnej, dítě,“ odpověděl bratr Anselm okouzleně a pobaveně. „Vždyť ty mluvíš jak bible. Co má taky slušný člověk dělat, když vidí mladou ženu v nebezpečí, než se postarat, aby se z té šlamastyky dostala? A její chlapec s ní.“

Bratr Louis vyšel ze stáje a vedl grošáka, na kterém přijel Beringar oné noci, kdy sem přivezl oba koně. Torold šel za ním s černým koněm. Obě zvířata zářila ve slabém světle čilostí a nedočkavostí, výtečně vyhřebelcovaná, nakrmená a odpočinutá.

„A ještě náklad,“ významně řekl bratr Anselm. „Ten máme také připravený. Byl bych ho rozdělil na dva, aby byl kůň rovnoměrně zatížený, ale říkal jsem si, že nemám právo ho otevřít, takže tady ho máte, jak jste ho tu nechali, v jednom kuse. Naložil bych ho na zadek koni, který ponese lehčího jezdce, ale dělejte sami, jak uznáte za vhodné.“

Oba bratři odešli pro pytel, který sem před několika dny přinesl za tmy Cadfael. Zřejmě od něj docela všechno nevěděli, zrovna tak jako Torold a Godith ho v mnoha věcech poslechli a netušili proč. Anselm přinesl břemeno z domu na svých širokých bedrech a hodil je na zem vedle osedlaných koní. „Donesl jsem řemínky, ať ten vak můžeme připnout k sedlům.“ Bratři měli opravdu všechno promyšlené; připevnili k lanu provázková poutka a právě jimi provlékali řemen, když vtom spletenými provazci, které držely závoru na vratech za nimi, projela ostrá čepel a sebejistý hlas jim rázně nařídil:

„Zůstaňte stát! Ani hnout! Všichni se sem hezky pomalu otočte a ukažte ruce. Už kvůli dámě!“

Jako ve snu se obrátili, jak jim ten hlas nařizoval, a rozšířenýma ulekanýma očima se zadívali k vratům. Vrata v ohradě byla doširoka rozevřená, nadzvednutá do strany ke kůlům. V nich stál s mečem v ruce Hugh Beringar a po obou stranách se za ním skláněly napjaté luky ovládané bystrým cvičeným okem a rukou, a oba ty luky mířily na Godith. Světlo bylo teď slabé, ale stálé. Ti, kdo byli na takové světlo zvyklí, by se v něm jistě dokázali trefit.

„Obdivuhodné,“ řekl Hugh Beringar. „Porozuměli jste mi velmi dobře. Teď zůstaňte stát a nikdo ať se ani nehne, dokud můj třetí voják za námi nezavře vrata.“

[X]

Každý se zachoval podle své povahy. Bratr Anselm se opatrně rozhlédl po holi, jenže ji měl moc daleko, a bratr Louis ukázal obě ruce, jak jim Beringar nařídil, ale pravičku držel poblíž švu své kutny, pod níž měl schovanou dýku. Godith zprvu strnula nevěřícím úžasem, ale ten v ní velice rychle přešel v zuřivý vztek, i když jí byl znát jen na staženém bledém obličeji a v jiskřících očích. Bratr Cadfael, napohled otřesený a odevzdaný osudu, usedl na balík v pytlovině, aby ho schoval pod kutnou, pokud si ho ovšem již návštěvníci nepovšimli a nepochopili jeho důležitost. Torold odolal prvnímu popudu popadnout jílec Cadfaelovy dýky, kterou měl za pasem, ukázal prázdné ruce, vzpurně pohlédl Beringarovi do očí a udělal dva dlouhé rozhodné kroky, aby se postavil přesně mezi Godith a oba lučišníky. Bratr Cadfael ho za to musel obdivovat, ale v duchu se usmál. Zamilovaného chlapce zřejmě ani nenapadlo, že kdyby chtěli lučišníci střílet, měli už spoustu času zasáhnout oběma šípy cíl, než se jim Torold postavil do cesty.

„Velmi dojemné gesto,“ uznal Beringar velkoryse, „i když dost málo platné. Nemám pocit, že by dáma byla obratem událostí zvlášť nadšená. A protože jsme tu samí rozumní lidé, nemusíme se přece vrhat do zbytečného hrdinství. Vždyť tady Matthew už dávno mohl na tu vzdálenost probodnout šípem vás oba, ale nikomu by to moc neprospělo, ani mně. Měli byste prostě uznat, že zatím tu poroučím já a že se tu bude tancovat podle mé písničky.“

A tak to také bylo. I když se jeho muži drželi zpátky a nebrali rozkaz, aby zasáhli proti sebemenšímu hnutí, příliš doslova, zůstávalo pravdou, že nikdo z přepadených neměl byť jen slabou naději zaútočit na Beringara a změnit stav věcí. Vždyť stáli hodně daleko od sebe a žádná dýka není rychlejší než šíp. Torold vztáhl paži, přichystán přivinout k sobě Godith, ale ta nechtěla. Prudkým pohybem se uvolnila, vymanila se z ruky, která ji chtěla zadržet, a vzdorně předstoupila před Hugha Beringara.

„Jakoupak písničku pro mne máte?“ zeptala se ho. „Jestli jste přišel kvůli mně, tak tady jsem, a co se mnou vlastně chcete udělat? Zřejmě mám pořád ještě své statky, které mají svou cenu. Chcete snad trvat na svých právech a vzít si mne kvůli nim? I když můj otec byl o svůj majetek připraven, třeba by král ty statky i se mnou přenechal jednomu ze svých důstojníků? Stojím vám za to? Anebo si čistě jen chcete koupit Štěpánovu přízeň a vydat mne králi jako návnadu, na kterou by se pak do jeho moci nechali vlákat lepší muži, než je on?“

„Nestojím ani o jedno, ani o druhé,“ klidně jí odpověděl Beringar. S nepochybným obdivem teď pozoroval její vztyčenou postavu a pozdvižený pohrdavý obličej. „I když musím uznat, že nikdy předtím jsem neměl takovou chuť se s vámi oženit – jste o moc hezčí než ta tlustá malá holčička, jakou si pamatuji. Ale z vašeho výrazu vidím, že byste si raději vzala ďábla, a já mám také své plány, jako asi i vy. Ne, když se tu budeme všichni chovat jako rozumní lidé, nemusíme se dostat do sporu. A pokud vás to trochu uklidní, Godith, nemíním ani dát pronásledovat vašeho vyvoleného. Proč bych měl chovat zášť vůči čestnému sokovi? Zvlášť když vidím, že mu věnujete svou přízeň?“

Smál se jí a Godith to dobře vycítila a zostražitěla. Nebyl to nijak zlomyslný smích, i když ji urážel. Byl vítězoslavný, ale i lehký, škádlivý, téměř láskyplný. Godith o krok ustoupila a dokonce se prosebně podívala na bratra Cadfaela, ale ten tu seděl nahrbeně a napohled jakoby netečně, s očima upřenýma do země. A tak vzhlédla, tentokrát pozorněji, k Hughu Beringarovi, který se na ni svýma černýma očima díval s obdivem, v němž však nebylo ani trochu vášně.

„Věřím vám, že to myslíte vážně,“ řekla pomalu a udiveně.

„Tak na mne dejte! Přišli jste si pro koně, abyste se mohli vydat na cestu. Tady je máte! Můžete vyrazit, kdy jenom budete chtít, vy i ten váš mladý zeman. Nikdo vás nebude pronásledovat. Nikdo ani neví, že tu jste, jenom já a mí lidé. Ale určitě se vám pojede rychleji a bezpečněji, když nepovezete nic těžkého, jen to, co nejnutněji potřebujete,“ řekl Beringar líbezně. „Až odjedete, nechám si tu na památku, má sladká Godith, ten balík, na kterém nenápadně sedí bratr Cadfael, jako kdyby si myslel, že si snad našel šikovný kámen.“

Godith se po těch slovech taktak ovládla, aby se znovu nepodívala po bratru Cadfaelovi. Měla co dělat, aby se neprozradila, aby se jí na obličeji nezračilo náhlé pochopení, vítězosláva a smích, a věděla, že stejně se jen taktak drží pár kroků za ní Torold, který je stejně tak omráčen a všechno pochopil. Tak proto zavěsili ty sedlové vaky na strom u brodu, míli západním směrem, míli na jejich cestě k Walesu. Poklad, který byl schován tady, mohou oželet s lehkým srdcem, ale nesmějí na sobě nechat znát sebemenší jiskérku radosti, aby svůj úspěch neohrozili. Teď je jen na ní, aby dovršila to spiknutí, a bratr Cadfael to na ní také nechává. Je to největší zkouška, jakou kdy postoupila, a pro ni nanejvýš důležitá, vždyť podle ní si po celý svůj život bude cenit sama sebe. Neboť ten muž proti ní je mnohem lepší, než si myslela, a náhle jí napadlo, že už tím, jak se ho vzdává, jedná téměř tak velkoryse jako on, když jí dává volnost, aby šťastně žila s jiným mužem a pro jinou věc, a žádá za svou námahu jen trochu zlata. Za dva pěkné koně a volnou cestu do Walesu! A také za požehnání, sice světské, ale i tak ceněné.

„Opravdu nám tedy dovolujete, abychom odjeli?“ řekla, spíš jako by si to právě uvědomovala, než se ho na to ptala.

„A pokud vám smím radit, tak co nejrychleji. Noc sice teprve nastává, ale dozrává rychle. A čeká vás dlouhá cesta.“

„Zmýlila jsem se ve vás,“ uznala Godith šlechetně. „Nikdy jsem vás vlastně neznala. Měl jste plné právo pokusit se získat tu kořist. Doufám, že pochopíte, že i my měli právo o ni bojovat. Tam, kde se spravedlivě vítězí a spravedlivě prohrává, by neměla zůstat zloba. Souhlasíte?“

„Souhlasím!“ odpověděl nadšeně. „Vždycky jsem toužil po protivníkovi, jako jste vy, a ten váš zeman by si vás odsud měl rychle odvézt, než si to ještě rozmyslím. Pokud tu ovšem necháte svůj náklad…“

„Co naplat, patří vám,“ povzdychl si bratr Cadfael a pomalu vstával ze svého sedátka. „Vyhrál jste ho, co víc vám ještě mohu říct?“

Beringar si klidně prohlížel balík v pytlovině, který tam ležel všem na očích. Přesně si pamatoval, jak vypadal vak, který sem Cadfael přinesl od Severnu, takže neměl nejmenší pochybnosti.

„Jeďte tedy a pospěšte si! Máte ještě několik hodin tmu.“ Poprvé pohlédl na Torolda a chvíli si ho prohlížel, neboť Torold se celou tu dobu držel zpátky a s obdivuhodným sebeovládáním nechal Godith jednat samotnou za okolností, jimž nemohl dost dobře rozumět. „Prosím za prominutí, ale ani nevím, jak se jmenujete.“

„Jmenuji se Torold Blund a jsem FitzAlanův zeman.“

„Škoda, že jsme se blíž nepoznali. I když žádná škoda, že jsme se neutkali, byl byste mne asi přemohl.“ Beringar to vše říkal přívětivě, neboť dosáhl svého a z Toroldových delších paží a větší výšky zřejmě velký strach neměl. „Dobře se starejte o svůj poklad, Torolde, a já se postarám o svůj.“

Již ve střízlivější náladě a ztichlá ho Godith pozorovala velkýma očima, v nichž jako by pořád byla otázka. „Polibte mě a popřejte mi štěstí. Tak jako ho já přeji vám,“ řekla.

„Z celého srdce,“ odpověděl Beringar, obrátil si k sobě oběma rukama její tvář a pěkně ji políbil. Byl to dlouhý polibek, snad jím chtěl Beringar pozlobit Torolda, ale Torold se díval a zůstával klidný. Vypadali jako bratr se sestrou, když se procítěně, ale nevzrušeně loučí. „A teď na koně a pospěšte si!“

Godith nejprve přistoupila k bratru Cadfaelovi a poprosila ho, aby ji také políbil. Hlas i obličej měla rozechvělý, což nikdo jiný nepostřehl, ale možná že v nich byly i slzy nebo téměř nezvladatelný smích, anebo snad obojí najednou. Jen krátce bratru Cadfaelovi a laickým bratrům poděkovala, vždyť se v ní svářelo tolik prudkých citů. Musela rychle odtud, aby se neprozradila. Torold jí šel přidržet třmen, ale bratr Anselm ji uchopil do svých velkých rukou a vyzvedl ji do sedla jako pírko. Třmeny na ni byly trochu dlouhé a bratr se sklonil, aby je zkrátil, a v té chvíli ho Godith viděla, jak se po ní pokradmu podíval a spiklenecky se usmál, a pochopila, že i on dobře ví, co se tu děje, a potají se tím baví. Pokud byli oba bratři do celého spiknutí zasvěceni už od počátku, nemohli se přesvědčivěji zhostit svých úloh; ale i pokud nic nevěděli, rychle pochopili, co se tu vlastně odehrává.

Torold vyskočil na Beringarova koně a rozhlédl se ze sedla po celé té skupince v ohradě. Lučištníci již uvolnili luky a přihlíželi celé té scéně s nevelkým zájmem a mírným pobavením, a třetí muž zatím doširoka rozevřel vrata, aby Godith s Toroldem mohli projet.

„Za všechno vděčím jen vám, bratře Cadfaele. Nikdy na to nezapomenu,“ řekl Torold.

„Jestli komu za co vděčíte, můžete to oplatit Godith,“ odpověděl mu Cadfael pokojně. „A ať se k ní slušně chováte, dokud ji bezpečně nepředáte otci,“ dodal přísně. „Máte za ni posvátnou odpovědnost, tak ne abyste toho zneužil.“

Toroldovi se na tváři zářivě mihl úsměv, ale rychle zase zmizel, a vzápětí zmizel i Torold a Godith za ním. Oba projeli prudkým klusem otevřenými vraty na jasnou mýtinu a odtud do stinných lesních prostor. Pak už to měli jen malý kousek k širší stezce a k brodu na potoce, kde na ně čekaly sedlové vaky. Cadfael stál a naslouchal tichému dusotu podkov v trávě a občasnému zašelestění listoví ve větvích, ale zanedlouho všechny ty zvuky splynuly s nočním tichem. Když se konečně probral ze svého pozorného mlčení, zjistil, že stejně pozorně naslouchají i všichni kolem. Pohlédli na sebe a nikdo v té chvíli nevěděl, co říct.

„Jestli dorazí k otci jako panna, tak už jakživ na žádného muže ani ženu nevsadím,“ poznamenal Beringar.

„Já jsem spíš přesvědčen, že k otci přijede jako provdaná žena, jak je to také na místě,“ suše namítl Cadfael. „Mezi námi a Normandií se najde mnoho kněží. Spíš jí dá hodně práce přesvědčit Torolda, že si ji smí vzít bez otcovského svolení, ale určitě si u něj prosadí svou.“

„Znáte ji lépe než já,“ přiznal Beringar. „Já ji vlastně skoro neznal. Škoda!“ dodal zamyšleně.

„A přece myslím, že jste ji poznal, když jste ji poprvé uviděl se mnou na velkém nádvoří.“

„Ano, na pohled se mi to zdála být ona, ale to jsem si ještě nebyl jistý, teprve za dva dny jsem nabyl jistotu. Moc se nezměnila, jenom dorostla v pěkného, svižného mládence.“ Všiml si, jak se po něm Cadfael podíval, a usmál se. „Ano, přijel jsem ji vyhledat, ale ne abych ji vydal někomu, kdo by ji využil pro své záměry. Ani ne proto, že bych ji snad chtěl pro sebe, ale jak jste sám řekl, měl jsem za ni posvátnou odpovědnost. Cítil jsem se zavázán dohodou, kterou za nás udělali jiní, abych dostal Godith do bezpečí.“

„A věřím, že jste to dokázal,“ řekl Cadfael.

„Já také. Jen doufám, že na žádné straně teď nezůstane zášť?“

„Ne. Ani touha po pomstě. Je po hře.“ Cadfael si náhle uvědomil, jak sklesle a odevzdaně to řekl, spíš v něm však převládl příjemný pocit únavy a úlevy.

„Takže se mnou pojedete zpátky do opatství a budete mi dělat společnost? Mám tu dva koně. Mí mládenci si už zaslouží trochu spánku, a jestli jim vaši dobří bratři poskytnou přes noc střechu nad hlavou a dají jim trochu najíst, mohou se za mnou zítra v klidu vrátit. A aby u nás byli vítáni, přivezl jsem v sedlovém vaku dvě láhve vína a kus pečeného masa. Bál jsem se, kdovíjak dlouho tu budeme muset čekat, i když jsem si byl jistý, že přijdete.“

„Však já měl tušení, že přes všechno to dnešní nenadálé pozdvižení není ve vzduchu velké nepřátelství,“ řekl bratr Anselm a spokojeně si zamnul ruce. „A za dvě láhve vína a kus pečeného masa s radostí přespání nabídneme, a jestli budete mít chuť, můžeme si zahrát vrhcáby. Jen málokdy k nám někdo zavítá.“

Jeden z lučištníků přivedl z noční tmy dva zbývající Beringarovy koně, vysokého silného grošáka a statného hnědého hřebce, a laičtí bratři i ozbrojenci spolu pokojně vybalili jídlo a pití a na Beringarův rozkaz naložili na zadek grošáka nepoddajný, do pytloviny zabalený vak, dobře ho vyvážili a přivázali koženými řemínky bratra Anselma, které přišly k užitku k docela jinému účelu, než pro jaký byly chystány. „Ne snad že bych vám ten vak nesvěřil,“ ujišťoval Beringar Cadfaela, „ale tohle mohutné zvíře ani nepocítí, že něco nese. A potřebuje jezdce s tvrdou rukou, protože sám má tvrdou hubu a je vrtošivý, a já jsem na něj prostě zvyklý. Abych vám pravdu řekl, mám ho moc rád. Oželel jsem dva mnohem lepší koně, kteří mají také svou cenu, ale tenhle rošťák se ke mně hodí a za žádného bych ho nevyměnil.“

Beringar ani nemohl lépe vystihnout, co si o něm myslí Cadfael. Tenhle rošťák se ke mně hodí a za žádného bych ho nevyměnil! Vždyť Beringar si všechno sám vypátral, velkoryse se vzdal dvou hodnotných koní, aby vyrovnal svůj dluh s nevěstou, o kterou vlastně nikdy nestál, a podnikl množství nejrůznějších trpělivých a složitých tahů, aby se dívky zbavil, dostal ji přitom do bezpečí a sám se zmocnil pokladu, který ho vábil, zatímco ona ne. Ano, ano, žijeme a učíme se z knihy svých bližních.

Ujížděli pospolu, sami dva, stejnou cestou jako již jednou předtím, ale v ještě družnější náladě. Nikterak nespěchali, zamířili oklikou, která byla lepší pro koně, cestou, jíž sem na statek spolu přijeli poprvé. Noc byla teplá, tichá a mírná, vzdorující svou klidnou jistotou a vyrovnanou stálostí bouřlivým neklidným dobám.

„Zmeškal jste asi bohužel ranní i laudes, a to všechno jen kvůli mně,“ řekl Hugh Beringar provinile. „Kdybych vás nebyl tak zdržel, do půlnoci jste se mohl vrátit. Jestli vám bude uloženo pokání, tak bychom se měli kát společně.“

„Však už se společně kajeme,“ opáčil bratr Cadfael smutně. „Ale stejně bych si nemohl přát zajímavější společnost. Můžeme můj trest trochu oddálit, když pojedeme pomalu. Člověku se často nestane, aby si vyjel na koni takhle pozdě v noci, a přitom bezpečně a pokojně.“

Chvíli pak mlčeli, každý zabrán do svých myšlenek, ale kdesi se vlákna jejich uvažování propojila, neboť po chvíli řekl Beringar s jistotou: „Bude se vám po ní stýskat.“ Řekl to rázně, ale s opravdovým soucitem. Přece jen se posledních pár dní kolem sebe dobře rozhlédl a o lecčems se poučil.

„Je mi, jako kdyby mi někdo vyrval kus srdce,“ připustil bratr Cadfael, ale řekl to celkem vyrovnaně. „Ale přijdou jiní, a ti to místo doplní. Bylo to hodné děvče, a také milý mládenec, jestli dovolíte, abych o ní tak mluvil. Rychle se učila a pilně pracovala. Doufám, že z ní bude i dobrá manželka. Ten mladík se k ní hodí. Jestlipak jste si všiml, jak si chránil jedno rameno? Zasáhl ho jeden z králových lučištníků, všemožně se snažil ho o kus toho ramene připravit, ale když se teď o něj bude starat Godith, uzdraví se. A dostanou se spolu do Francie.“ Cadfael se na chvíli zamyslel a pak se zeptal s nezastíranou zvědavostí. „Co byste dělal, kdyby někdo z nás neposlechl vaše rozkazy a postavil se vám?“

Hugh Beringar se hlasitě zasmál. „Nejspíš bych asi vypadal jako úplný blázen, protože moji lidé dostali nařízeno, aby nestříleli. Jenomže prchajícího člověka dokáže luk zasáhnout na velkou dálku a musíte uznat, že oklamaný člověk jako já by nakonec opravdu mohl zaútočit. Ale jistě jste si nikdy ani nepomyslel, že bych chtěl tomu děvčeti ublížit.“

Cadfael v duchu zauvažoval, jestli už nastala chvíle, kdy by měl na takovou otázku odpovědět po pravdě, a potom obezřele řekl: „Vlastně mě to taky napadlo, ale brzy jsem si uvědomil, že se mýlím. Mohli přece Godith zabít, ještě než ji zakryl Torold. Ne, toho omylu jsem se brzy vzdal.“

„A nepřekvapuje vás, že jsem věděl, co jste donesl na statek a pro co jste si tam dnes v noci přišli?“

„U vás mě tak zchytralé jednání ani překvapit nedokáže,“ řekl Cadfael. „Zřejmě jste mě tehdy v noci, kdy jsem ten vak nesl, sledoval od řeky. A k tomu, abych vám někde pomohl ukrýt koně, jste mě pověřil z dvojího důvodu – chtěl jste, abych přenesl poklad ze skrýše, a také jste si přál dát těm mladým lidem možnost k útěku, ovšem za podmínky, že zlato zůstane tady. Prostě, pravice dělá jedno a levice druhé, a to přesně vystihuje vás. Proč jste si byl tak jistý, že to podnikneme dneska večer?“

„Protože být já na vašem místě, snažil bych se dostat ty dva pryč co nejrychleji, teď, v příznivou chvíli, kdy všechno bylo bez úspěchu prohledáno. Byl byste hlupák, kdybyste takovou příležitost propásl. A jak jsem dávno zjistil, vy rozhodně hlupák nejste, bratře Cadfaele.“

„Máme mnoho společného,“ souhlasil s ním bratr Cadfael vážně. „Ale když už jste věděl, že ten náklad, co vezete, je opravdu schovaný na statku, proč jste ho prostě nesebral a neodvezl? Pořád jste ještě mohl nechat ty děti odjet bez něho, tak jak to také udělaly.“

„A po jejich odjezdu klidně spát? Nikdy se neusmířit s Godith a pustit ji do Francie v přesvědčení, že jsem její nepřítel, schopný takové podlosti? Ne, to bych nedokázal. Na to jsem moc ješitný. Chtěl jsem s ní skončit poctivě, bez nenávisti. A také jsem dost zvědavý. Přál jsem si vidět toho mládence, který se jí tak zalíbil. Poklad tu přece ležel v bezpečí, dokud jste se nerozhodl poslat ty dva pryč, tak proč bych se kvůli němu měl zneklidňovat? Takhle to bylo mnohem zajímavější.“

„To rozhodně bylo,“ souhlasil s ním bratr Cadfael procítěně.

Dojeli právě ke kraji lesa, k otevřené cestě na Sutton a zamířili na sever ke kostelu sv. Gilese, pořád ještě v přátelské pohodě, která zřejmě žádného z nich nepřekvapovala.

„Tentokrát projedeme bránou jako obyčejní občané, i když v trochu neobvyklou dobu,“ řekl Beringar. „A jestli proti tomu nic nemáte, můžeme ten vak odnést rovnou do vaší chaty v zahradě, posedět do rána a podívat se, jak to u vás vypadá. Rád bych viděl, jak u vás Godith žila, když jste se o ni staral, a co všechno se naučila. Jak je to asi ještě daleko?“

„Jsme teď na poloviční cestě k Poolu anebo možná i o kousek dál. Ano, pojeďte ke mně a přesvědčte se na vlastní oči. Vyptával jste se na Godith ve městě, viďte? A stavil jste se u Edrika Fleshera. Petronilla si myslela, kdovíco máte za lubem.“

„To je jí jenom podobné,“ uznával Beringar se smíchem. „Pro její zlatou holčičku nemohl být jakživ nikdo dost dobrý, od začátku mě nemohla ani vidět. Aspoň ji teď můžete uklidnit.“

Dojeli k tiché cestě pod opatstvím, a jak projížděli mezi ztemnělými domy, zněl dusot kopyt v tom klidu až strašidelně. Několik vylekaných obyvatel pootevřelo na nepatrnou skulinku okenice, aby se na ně podívalo, ale Beringar s Cadfaelem vypadali tak neuspěchaně a pokojně, že je nikdo nemohl podezírat ze zlých úmyslů. Ostražití občané si šli zase klidně lehnout. Za vysokou zdí ohraničující opatství se po levici jezdců tyčil vysoký kostel a v mohutné tmavé bráně byl vidět úzký otvor branky pro chodce. V bráně hlídal laický bratr, kterého trochu překvapilo, že byl probuzen, aby v tak pozdní hodině pustil dovnitř dva jezdce, ale když je oba poznal, usoudil, že byli asi někam vysláni za úředním úkolem, což není v tak neklidných dobách ani nic divného. Nebyl vůbec zvědavý a padalo na něj spaní, takže ani nevyčkal, až ti dva zajedou ke stájím, kde se nejprve jako správní jezdci postarali o koně, a pak zamířili se svým nákladem do zahrady.

Beringar si hodil vak na záda a zatvářil se udiveně. „S tímhle jste se celou tu dobu sám vlekl?“ zeptal se užasle.

„Ano,“ po pravdě odpověděl Cadfael. „Sám jste mne přece viděl.“

„To byl obdivuhodný výkon. Teď byste to náhodou pár kroků na zádech nést nechtěl?“

„Ani bych si to nedovolil,“ odpověděl Cadfael. „Teď to máte na starosti vy.“

„Však jsem si to myslel!“ vzdychl Beringar. Byl však v nejlepším rozmaru, vždyť splnil, co si předsevzal, ospravedlnil se v Godithiných očích a získal trofej, po které tolik toužil. A v štíhlém těle měl víc síly, než by kdo u něj čekal, neboť si lehce hodil ranec na záda a klidně ho ten kousek do bylinkářské zahrádky odnesl.

„Mám tu někde křemen a troud,“ řekl Cadfael a první vešel do chaty. „Počkejte, dokud vám neposvítím, všude kolem je plno věcí, které by se snadno mohly rozbít.“ Našel krabičku, vykřesal do svitku ohořelé látky pár jisker a zapálil plující knot v malé mističce s olejem. Plamínek se zachytil a ustálil, pomalu se protáhl do výšky a zklidnil, a jak tiše svítil, vrhal mírné světlo na všechny ty podivné tvary moždířů, lahví a lahviček i na svazky sušících se bylinek, jimiž tak omamně voněl vzduch.

„Vždyť vy jste alchymista,“ řekl Beringar obdivně a okouzleně. „A možná že dokonce i čaroděj.“ Položil náklad doprostřed místnosti a se zájmem se rozhlížel. „Tak tady spala Godith?“ Všiml si lůžka, pořád ještě rozházeného, jak se na něm převaloval v křečovitém, neklidném spánku Torold. „Všechno jste to dělal jen kvůli ní. Jistě jste poznal hned první den, že je to děvče.“

„Ano, poznal. Nebylo to nic těžkého. Přece jen jsem byl trochu ve světě. Ochutnáte mé víno? Dělám je z hrušek, když máme dobrou úrodu.“

„Moc rád! A připijme vám na lepší úspěch – proti všem protivníkům kromě Hugha Beringara.“

To už Beringar klečel a rozvazoval uzel na provazu, jímž byl převázán jeho poklad. Z pytle se vyvalil další pytel, a z toho třetí. Těžko říct, že by snad Beringar hledal s horečnou dychtivostí nebo obzvláštní chtivostí, byla na něm znát jen jistá vzrušená zvědavost. Z třetího pytle se vysypal jakýsi pevně stažený ranec tmavé látky, a když se ta dlouho stažená látka konečně uvolnila a rozvinula, roztáhly se po hliněné podlaze dva zcela jasné rukávy. Mezi vší tou změtí tmavých barev se ukázala bílá barva košile, a když se rozvinula i ta, vypadly z ní tři velké kameny, stočený kožený pásek a krátká dýka v kožené pochvě. Nakonec se ze samého prostředka vykutálelo cosi tvrdého a malého, co při svém pohybu vrhalo žluté odlesky, a když se to zastavilo u Beringarových nohou, matně to hořelo zlatem a stříbrem.

A to bylo vše.

Beringar pořád ještě klečel a němě, nechápavě se díval před sebe, černé obočí údivem a ohromením pozdvižené téměř až k vlasům. Nikdy mu nechyběla slova, ale najednou neměl co říct a necítil úlek, rozčilení, ba ani vinu. Naklonil se kupředu a jediným pohybem ruky rozhrnul všechno to záhadné šatstvo, rozložil je, zadíval se na ně a odsunul kameny. Obočí mu tančilo, ale opět se zase zklidnilo a v očích mu zaplálo pochopení. Jedinkrát bystře pohlédl na Cadfaela a pak se rozesmál hlasitým opravdovým smíchem, který jím přímo otřásal, jak tam tak klečel, a v němž se mu nad hlavou rozhoupaly a roztřásaly svazky bylinek. Byl to přátelský, upřímný a sytý smích a Cadfael se musel v té chvíli rozesmát také.

„A já vás tolik litoval!“ vydechl Beringar a utřel si uslzené oči hřbetem ruky jak dítě. „A vy jste na mě celou tu dobu zatím chystal tohle! Byl jsem já ale blázen, když jsem si myslel, že vás mohu přelstít! Vždyť jsem vás přece znal.“

„Vypijte to,“ pobízel ho Cadfael a nabídl mu pohár, do kterého nalil víno. „Na váš lepší úspěch – proti všem protivníkům kromě Cadfaela!“

Beringar si pohár vzal a s chutí se napil. „Musím uznat, že si to zasloužíte. Můžete se teď od srdce smát, ale aspoň jste na chvíli dopřál i mně, abych se trochu zasmál, a asi se už nikdy tak dobře nepobavím. Co jste vlastně udělal? Jak jste to všechno navlékl? Přísahám, že jsem vás ani na chvíli nespustil z očí. Vytáhl jste přece z vody ten vak, co tam potopil ten váš mládenec, sám jsem slyšel, jak stoupá a jak z něj voda crčí na kámen.“

„Také že jsem ho vytáhl, ale zase jsem ho spustil pod vodu, jenže docela tiše. Tenhle jsem měl připravený v loďce. Ten pravý vylovila Godith se svým zemanem, jen co jsme spolu vyrazili na cestu.“

„A odvezli ho s sebou?“ zeptal se Beringar náhle docela vážně.

„Odvezli. Teď už jsou s ním doufám ve Walesu, kde se o ně postará Owain Gwynedd.“

„A vy jste celou tu dobu věděl, že vás sleduji?“

„Věděl jsem, že vám nic jiného nezbývá, když chcete svůj poklad najít. Nikdo jiný vás k němu dovést nemohl. Když se člověk nemůže zbavit svého pronásledovatele,“ řekl bratr Cadfael uvážlivě, „může ho jedině využít.“

„A to se vám opravdu povedlo. Můj poklad!“ řekl Beringar, znovu se na všechny ty věci podíval a zasmál se. „Teď už vím, jak to vlastně Godith myslela. Když někdo spravedlivě vítězí a spravedlivě i prohrává, neměla by v něm zůstat zloba. Tak to přece řekla, že? A také že mezi námi žádná zloba nezůstane.“ Beringar se znovu zadíval, tentokrát střízlivěji, na věci, které měl před sebou rozložené na hliněné podlaze, chvíli zamračeně přemýšlel a pak stejně přemýšlivě vzhlédl ke Cadfaelovi. „Ty pytle a kameny jste tam zabalil, aby oba ty vaky vypadaly stejně, to docela chápu,“ řekl pomalu. „Ale proč tohle? Co to má se mnou společného?“

„Vidím, že nic z toho nepoznáváte. Nic společného to s vámi nemá – naštěstí pro vás i pro mne. Ty šaty,“ řekl Cadfael, shýbl se a zvedl košili, nohavice a kabátec, „patřily Nicholasi Faintreemu a měl je na sobě, když ho někdo v noci uškrtil v chatě v lesích nad Frankwellem a potom hodil pod hradní zeď mezi popravené vojáky, aby svůj čin zakryl.“

„Váš mrtvý navíc,“ řekl Beringar tiše.

„Ano. Jeli s Toroldem Blundem, ale pak se rozdělili a tohle se stalo. Vrah čekal i na Torolda, ale toho už se mu zabít nepodařilo. Torold utekl i s pokladem, který mu byl svěřený.“

„Tuhle část příběhu znám,“ řekl Beringar. „Zaslechl jsem poslední slova, která řekl on vám a vy potom jemu toho večera ve starém mlýně, ale víc jsem už neslyšel.“

Zahleděl se na chudičké oblečení, tmavě hnědé nohavice a rezavý kabátec, nejlepší šaty mladého zemana. Do smíchu mu už vůbec nebylo a vzhlédl ke Cadfaelovi, který se na něj pozorně díval. „Už chápu. Připravil jste to všechno, abyste mne zaskočil, až budu hledat něco úplně jiného. Abych se při pohledu na ty šaty prozradil, že jsem vinen. Jestli se to stalo v noci, kdy padlo město, opravdu jsem si vyjel sám, na to si vzpomínám. A odpoledne jsem byl ve městě, a abych se už přiznal ke všemu, dověděl jsem se od Petronilly víc, než mi chtěla prozradit. Věděl jsem, že se to chystá, že ve Frankwellu čekají dva muži, až se setmí, a pak vyrazí na cestu. Jenže já u toho domu poslouchal, jen abych se dověděl něco o Godith, a to se mi povedlo také. Ano, chápu, že bych mohl být podezřelý. Ale vypadám na člověka, který by někoho zabil, a ještě tak podle, jen abych získal pár cetek, co ty děti teď odvážejí do Walesu?“

„Cetek?“ opakoval po něm Cadfael tiše a zamyšleně.

„Jistě, nebylo by špatné je mít a určitě by přišly vhod, to vím. Ale když už jednou máte zlatých věcí, co potřebujete, ostatní jsou pro vás jen cetky. Můžete se jich snad najíst, obléknout se do nich, vyjet si na nich, uchránit se jimi před deštěm a zimou, číst je, vyloudit z nich hudbu nebo je milovat?“

„Zlatem se dá koupit královská přízeň,“ připomněl Cadfael, ale jen velmi mírně.

„Královskou přízeň již mám. Štěpán se sice točí jako korouhvička podle toho, jak ho přemlouvají jeho rádci, ale když ho nechají na pokoji, dokáže člověka odhadnout sám. V rozzlobené a pomstychtivé náladě si žádá všelijaké ošklivé úsluhy, ale pohrdá těmi, kdo příliš servilně spěchají, aby mu vyhověli, a neposkytnou mu čas, aby si rozmyslel, jestli se skutečně chce tak mstít. Část toho večera jsem s ním strávil v táboře a král přivolil, abych pro něho spravoval vlastní hrady a pomezí a zacházel se vším majetkem i lidmi podle svého. To mi ovšem jen vyhovuje. Jistě, byl bych mu rád získal FitzAlanovo zlato, kdyby to bylo vyšlo, ale nijak zvlášť mi nevadí, že jsem je ztratil, a byl to docela zábavný boj. Takže odpovězte mi, Cadfaele, připadám vám snad jako člověk, který by pro peníze uškrtil zezadu svého bližního?“

„Ne! Leccos by nasvědčovalo, že by to bylo možné, ale dávno jsem to už pustil z hlavy. Vy takový nejste. Příliš si vážíte sám sebe, než abyste si trochu zlata cenil víc než vlastní sebeúcty. Ještě než jsem připravil na dnešní večer tuto zkoušku, byl jsem přesvědčen, že přejete Godith, aby se dostala z nebezpečí, a že mne nenápadně postrkujete, ať už ji pošlu pryč,“ řekl Cadfael. „Že jste se zároveň pokusil získat to zlato, to vám nikdo nemůže mít za zlé. Ne, vy nejste můj člověk. Očekával bych od vás ledacos,“ řekl Cadfael s rozmyslem, „ale když jsem vás poznal, nikdy bych vás nepodezíral, že byste někoho zákeřně zabil. Takže mi pomoct nemůžete. Nic vás tu nezaskočí a nic z těch věcí nepoznáváte.“

„Ne, nepoznávám – to ne.“ Beringar zvedl ze země žlutý topas zapracovaný do zlomeného stříbrného spáru a zamyšleně jím otáčel v ruce. Vstal a přidržel jej u světla, aby si jej lépe prohlédl. „Nikdy jsem tu věc neviděl. A přece je mi nějak povědomá. Mám dojem, že mi něco připomíná. Víte, díval jsem se na Aline, když připravovala bratra do hrobu. Složila všechny jeho věci a myslím, že vám je donesla, abyste je rozdal jako milodary. Všechny, až na košili, potřísněnou smrtelným potem. Zmínila se tehdy o něčem, co chybělo, a přece to mezi jeho věcmi mělo být – o dýce, která se dědí v rodině a vždycky ji dostává nejstarší syn, když dospěje. Podle toho, jak mi ji popsala, bych řekl, že tenhle topas by mohl být hlavním drahokamem, který zdobil rukojeť.“ Beringar se zachmuřeně na kámen podíval. „Kde jste ho našel? Snad ne u vašeho mrtvého?“

„Ne, u něho ne. Ale byl zadusán do hliněné podlahy ve stodole, kde Torold zápasil s vrahem. Na Toroldovu dýku nepatří. Ten topas u sebe mohl mít jediný člověk.“

„Chcete snad říci, že Faintreeho zavraždil Alinin bratr?“ zeptal se Beringar zděšeně. „Že by se Aline měla vyrovnávat ještě ke všemu s něčím takovým?“

„Tentokrát úplně ztrácíte pojem času,“ uklidňoval ho bratr Cadfael. „Ve chvíli, kdy byl Nicholas Faintree zavražděn, byl Giles Siward už několik hodin mrtvý. Ne, nebojte se, Aline se žádná vina nedotkne. Spíš to bylo tak, že ten, kdo zabil Nicholase Faintreeho, okradl nejprve Gilesovu mrtvolu, a když si šel počíhat na Faintreeho a Torolda, měl u sebe dýku, ukradenou tak opovrženíhodným způsobem.“

Beringar se prudce posadil na Godithino lůžko a sevřel si hlavu v dlaních. „Pro Kristovy rány, dejte mi ještě trochu vína, mně z toho všeho jde hlava kolem.“ Cadfael mu dolil pohár a Beringar se žíznivě napil, znovu pozvedl topas a potěžkával jej v ruce. „Takže o muži, kterého hledáte, teď už ledacos víme. Byl určitě u toho, anebo alespoň na chvíli, když na hradě dělali tu odpornou práci, protože jestli se moc nemýlíme, tehdy také sebral tu pěknou zbraň, ke které patří tenhle kámen. Ale odešel, než popravy skončily, protože ty trvaly dlouho do noci, a to už on číhal někde v úkrytu kus za Frankwellem. Jak se dozvěděl, co mají ti dva v plánu? Co když si jeden z těch ubožáků snažil vykoupit život a prozradil je? Váš člověk byl u toho, když zabíjení začalo, ale odešel dlouho předtím, než skončilo. Určitě tam byl tehdy Prestcote, Ten Heyt se svými Vlámy, kteří tu hroznou práci dělali, a také Courcelle, ale ten prý utekl, jak jen to bylo možné, což mu opravdu nikdo nemůže vyčítat, a ujal se příjemnějších povinností – pátral ve městě po FitzAlanovi.“

„Všichni Vlámové neumějí anglicky,“ namítl bratr Cadfael.

„Někteří ale ano. A z těch čtyřiadevadesáti popravených jich určitě polovina uměla francouzsky. Tu dýku mohl sebrat kterýkoli z Vlámů. Je to cenný kousek a mrtvému už není k ničemu. Úplně s vámi souhlasím, Cadfaele, že taková smrt nesmí zůstat nepomstěna. Nemyslíte, že teď, když to už Aline nemůže tolik zarmoutit ani zahanbit, bych jí měl ten topas ukázat a přesvědčit se, že opravdu pochází z dýky, kterou Aline tak dobře zná?“

„To byste možná měl,“ přisvědčil Cadfael. „A jestli chcete, setkáme se tu po shromáždění v kapitule znovu. Pokud mi tam ovšem neuloží tolik pokání, že zmizím na týden lidem z očí.“

Všechno však nakonec dopadlo docela jinak. Na ranní a laudes si snad nikdo ani nevšiml, že bratr Cadfael chybí, a rozhodně se na to úplně zapomnělo do shromáždění v kapitule, a nikdo, ani převor Robert, mu nic nevytkl ani neuložil pokání. Neboť po všem tom pozdvižení a zármutku včerejšího dne je čekaly další, mnohem nadějnější události. Král Štěpán se svými novými odvedenci, jezdci a zkonfiskovanými zásobami se chystal, že odtáhne k jihu na Worcester, aby se pokusil napadnout západní pevnost hraběte Roberta z Gloucesteru, nevlastního bratra a věrného stoupence Matyldy. Předvoj jeho vojsk měl vyrazit už nazítří a král se svou osobní stráží se dnes usídlil na shrewsburském hradu, aby ještě než vyrazí za svým předvojem, přehlédl a zabezpečil zdejší obranu. Je prý úplně spokojen s výsledky drancování a ochoten zapomenout na staré nesváry, a proto zve na úterní večer ke své tabuli na hradě opata Heriberta a převora Roberta. Ve všech těch vzrušených přípravách se menší přestupky úplně přehlédly.

Cadfael se vděčně uchýlil do své kůlny, ulehl na Godithino lůžko a tvrdě spal, dokud ho nepřišel probudit Hugh Beringar. Hugh držel v ruce topas a tvářil se vážně a unaveně, ale klidně.

„Je její. Ochotně jej vzala do ruky, hned poznala, že jí patří. Však jsem si myslel, že stejné dva kameny se na světě nenajdou. Teď jdu na hrad, králova družina se tam už chystá a s ní i Ten Heyt a jeho Vlámové. Ať už tu dýku ukradl kdo chtěl, když byl Giles už mrtvý, jsem odhodlán ho najít. A pak už budeme vraha skoro mít. Cadfaele, nemohl byste přesvědčit opata Heriberta, aby vás vzal večer na hrad s sebou? Musí mít přece doprovod, tak proč byste to nemohl být vy? Když mu řeknete, určitě vás rád vezme. A aspoň budete nablízku, kdybych vám měl co říct.“

Bratr Cadfael zívl, hluboce si vzdychl, a taktak že držel oči otevřené, jak se díval do toho mladého snědého obličeje, který se k němu skláněl, obličeje teď napjatého, zaujatého a rozhodného, s výrazem lovce. Získal si věru hrozivého spojence!

„Trochu vás sice proklínám, že jste mě vzbudil, ale přijdu tam,“ řekl Cadfael.

„Tolik vám o to přece šlo,“ připomněl mu Beringar s úsměvem.

„Pořád mi o to ještě jde. Ale teď už pro lásku boží odejděte a nechte mě, ať se přes oběd a celé odpoledne prospím. Už tak jste mne stál plno hodin a pořádně jste mi zkrátil život, vy ráno jedna morová.“

Hugh Beringar se zasmál, i když tentokrát jen tlumeně a zamyšleně, lehce udělal Cadfaelovi křížek na širokém hnědém čele a nechal ho odpočívat.

[XI]

Ke královské večeři si měl každý z hostů přivést svého jídlonoše. Nebylo nijak těžké navrhnout opatu Heribertovi, aby si s sebou vzal bratra, který se postaral o pohřeb všech těch popravených a dokonce i mluvil s králem o usmrcení, jež nikdo nenařídil. Vždyť se ho třeba bude potřebovat narychlo na něco zeptat a bude jen rád, že ho má po ruce. Převor Robert se vypravil na hrad se svým patolízalem, který za ním ustavičně chodil jako stín, s bratrem Jeromem. Na toho bude spolehnutí, že nezapomene podat při hostině převorovi misku na umytí prstů, ubrousek a korbel a že bude mnohem horlivější než Cadfael, který dost možná začne najednou myslet na něco úplně jiného. Byli s Jeromem staří nepřátelé, pokud se vůbec dalo říct, že by si bratr Cadfael dokázal někoho znepřátelit.

Město bylo ochotné nasadit slavnostní tvář, ani ne tolik na počest krále jako toho, že král se chystá odejít, ale výsledek byl celkem stejný. Edric Flesher se přišel ze svého obchodu podívat, jak hlavní ulicí procházejí hosté, a Cadfael na něj nenápadně mrkl na znamení, že si o lecčems později promluví a že jde o záležitosti uspokojivé, které mohou klidně počkat. Flesher ho v odpověď obdařil širokým úsměvem a zamáváním mohutné ruky a Cadfael poznal, že mu porozuměl. Petronilla si jistě popláče, že její děvenka odjela, ale zaraduje se, že se dostala bezpečně pryč a ještě s tak vhodným doprovodem. Musím k nim brzy zajít, pomyslel si Cadfael, jak jenom splním tu poslední povinnost.

V městské bráně uviděl slepého starce, který tu téměř hrdě seděl v pěkném soukenném kabátu po Gilesi Siwardovi a s důstojným pohybem natahoval dlaň pro almužnu. U hlavního kříže zahlédl drobnou stařenku držící za ruku slabomyslného vnuka s převislým rtem, ale i tomu ubohému chlapci dobře padl jemný hnědý kabátec a vypadal v něm spokojeně, až uchváceně. Ach, Aline, měla byste své milodary rozdávat sama. Alespoň byste viděla, co pro ty ubožáky znamenají, že přinášejí něco mnohem víc než jenom jídlo a oblečení!

Na místě, kde od ulice vedla k hradní bráně vyvýšená, kameny dlážděná cesta, se teď usadili žebráci, kteří se sem stáhli od královského ležení. Byli plni naděje a očekávání, neboť královský soudce biskup Robert ze Salisbury přijel za svým pánem s celým komonstvem zámožného a významného kněžstva. V závětří domku s bránou stál vozík chromého Osberna, přesně na místě, kde mohl Osbern žebrat a nemusel se přitom ani pohnout. Ohmatané dřevěné destičky, jimiž si podpíral mozolnaté klouby, měl teď pečlivě uložené vedle sebe na vozíku, na složeném černém plášti, který bude potřebovat, teprve až se snese noc. Plášť byl složen tak, že od černé látky se pyšně odrážela bronzová spona u krku, drak věčnosti s ocasem v ústech.

Cadfael počkal, až ostatní projdou bránou, a zastavil se, aby si s mrzákem promluvil. „Tak jakpak jste se měl od té doby, co jsem vás naposled viděl u královské stráže? Tady máte určitě lepší místo.“

„Dobře si na vás vzpomínám,“ řekl mu Osbern a vzhlédl ke Cadfaelovi až podivuhodně jasnýma a nevinnýma očima v obličeji jinak stejně znetvořeném jako jeho tělo. „Vy jste ten bratr, co mi donesl tenhle kabát.“

„A posloužil vám dobře?“

„Posloužil, a také jsem se pomodlil za tu dámu, jak jste to po mně chtěl. Ale jedna věc mi pořád leží v hlavě, bratře. Ten člověk, co ho nosíval, je teď určitě mrtvý, viďte? Že je to tak?“

„Je,“ přisvědčil Cadfael, „ale nemusíte se tím trápit. Plášť vám poslala jeho sestra a věřte mi, že s požehnáním. Tak ho noste a už si tím nelamte hlavu.“

Cadfael se chystal jít dál, ale vtom ho Osbern zachytil a žalostně se mu svěřoval: „Jenomže, bratře, já žiju věčně ve strachu, že na tom mám svou vinu. Vždyť jsem toho člověka viděl živého, jak se do toho pláště halí, a byl tehdy zdravý jako já…“

„Říkáte, že jste ho viděl?“ zeptal se téměř nehlasně Cadfael, ale Osbern ho úzkostlivě přerušil a rychle vyprávěl dál.

„Bylo to v noci a byla mi zima a pomyslel jsem si, kdyby mi tak dobrotivý Bůh seslal takový plášť, abych se trochu zahřál. Vždyť já to myslel skoro jako modlitbu, bratře! A za necelé tři dny mi Bůh opravdu tenhle plášť poslal. Sám jste mi ho přece hodil do ruky. Tak jak můžu být klidný? Ten mladík mi dal tehdy v noci stříbrňák a řekl mi, abych se za něj nazítří modlil, a já to také udělal. Ale co když kvůli mé první modlitbě neměla ta druhá žádný účinek? Co když jsem svým modlením přivedl toho člověka do hrobu, jen abych dostal jeho plášť?“

Cadfael tam stál, užasle a němě se díval před sebe a cítil, jak mu po zádech přechází mráz. Ten člověk přece není žádný blázen, jasně myslí i vidí, dobře ví, co říká, a srdce ho bolí doopravdy a hluboce. Na jeho slova se musí dát, ať už se potom děje co chce.

„Pusťte takové myšlenky z hlavy, příteli,“ řekl mu pevně Cadfael. „Ty na vás mohl seslat jen ďábel. Bůh vám dal něco, po čem jste toužil, aby se ze všeho toho zla, na kterém nenesete žádnou vinu, zachránil alespoň kousíček dobra. Když se modlíte za mladíka, který ten plášť nosíval, pomáháte i teď jeho duši. Ten mladík patřil přece k FitzAlanově posádce, a když padl hrad, byl popraven na králův příkaz. Nemusíte se ničeho obávat, vy za jeho smrt nemůžete, a kdybyste se sebevíc obětoval, nemohl jste ho zachránit.“

Osbernův pozdvižený obličej se zklidnil a zjasněl, ale ubohý stařec pořád ještě zmateně vrtěl hlavou. „Že to byl FitzAlanův člověk? Ale jak mohl patřit k FitzAlanovi, když jsem ho ten večer viděl na vlastní oči, jak vchází do královského tábora a zase jde pryč?“

„Vy jste ho viděl? Jste si tím jistý? Jak můžete vědět, že je to jeho plášť?“

„Jak? Přece podle té spony u krku. Jasně jsem ji zahlédl, když mi ten člověk dával stříbrňák.“

Osbern se tedy nemýlil a dvě spony s takovým vzorem by se určitě nenašly. A navíc viděl Cadfael úplně stejně vypracovanou sponu na Siwardově pásu, za kterým nosíval mladík meč.

„Kdy jste ho viděl?“ zeptal se mírně. „Povězte mi přesně, jak se to stalo.“

„Bylo to tenkrát v noci před útokem, kolem dvanácté. Seděl jsem blízko královských stráží, abych se trochu ohřál u ohně, a vtom jsem zahlédl, jak přichází, ale nešel otevřeně, spíše jen jako stín ve křoví. Když ho vojáci zarazili, zastavil se a požádal, aby ho zavedli ke svému důstojníkovi, že prý by mu chtěl říci něco, co by prospělo králi. Obličej si zakrýval, ale i tak bylo vidět, že je to mladý člověk. A že se moc bojí. Jenomže kdo se tehdy nebál? Odvedli ho dovnitř a pak ho zase pustili, viděl jsem ho, jak odchází. Říkal, že má nařízeno, aby se hned vrátil, nesmí prý vzbudit podezření. Nic jiného jsem neslyšel. To byl už v lepší náladě, ne tak vyděšený, a já ho poprosil o almužnu. Dal mi ji a řekl mi, abych se za něj modlil. Zítra se za mě pomodli, povídal, a vy mi tu teďka říkáte, že byl druhý den mrtvý. Jedno vím ale jistě, že když odcházel, určitě nečekal, že umře.“

„Ne, to jistě ne,“ hlesl Cadfael, sklíčený lítostí nad všemi ubohými vystrašenými lidmi, které lze tak snadno zlomit. „Nikdo z nás neví, kdy zemře. Ale modlete se za něj, a vaše modlitby prospějí jeho duši. A nemyslete si už, že jste mu ublížil, není tomu tak. Nikdy jste mu nic zlého nepřál a Bůh to dobře ví. Nic zlého jste mu nepřál a nic zlého jste mu také neudělal.“

Osbern tam zůstal sedět, ujištěn, že je nevinný, a uspokojen, ale Cadfael si na hrad odnášel celé to břímě neklidu a sklíčenosti, které ze sebe chromý žebrák setřásl. Tak je to vždycky, pomyslel si Cadfael; chce-li člověk druhému ulehčit, musí na sebe jeho břímě vzít sám. Ale takové břímě! V poslední chvíli si Cadfael uvědomil, že se měl zeptat ještě na jedno, na to ze všeho nejdůležitější, a vrátil se k Osbernovi.

„Víte, příteli, který důstojník měl té noci stráž?“

Osbern zavrtěl hlavou. „Toho jsem ani neviděl. Vůbec nevyšel ven. Ne, to vám říct nemůžu, bratře.“

„Už se tím neznepokojujte,“ řekl mu Cadfael. „Pověděl jste mi všechno a víte teď, že ten plášť je požehnaný, a ne prokletý. Pěkně si ho užijte, vždyť si to také zasloužíte.“

„Otče opate,“ oslovil bratr Cadfael Heriberta, když ho vyhledal na nádvoří. „Jestli mne nepotřebujete, dokud nepůjdete ke stolu, potřeboval bych si ještě něco zařídit. Týká se to Nicholase Faintreeho.“

Král Štěpán právě uděloval audienci na vnitřním nádvoří a velké nádvoří se hemžilo duchovními, biskupy, zemany z okolí a tu a tam se našel i nějaký hrabě, takže obsluhující by se tam stejně nevešli. Povinnosti jim měly začít teprve u hostiny. Opat se zapovídal s biskupem ze Salisbury a docela ochotně Cadfaela propustil, ať si jde, kam chce. Cadfael se šel podívat po Hughu Beringarovi. Příběh, který mu vypověděl Osbern, mu pořád ještě ležel v hlavě a nezodpovězena zůstala poslední otázka, i když mnohá z těch smutných tajemství se teď vyjasnila. Ten, kdo ve svém strachu prozradil FitzAlanovy tajné plány, jak se má naložit s pokladem, rozhodně nepatřil k vyděšeným zajatcům s oprátkou na krku. Ne, k té zradě došlo den předtím, kdy se teprve rozhodovalo, zda k bitvě vůbec dojde, a dopustil se jí někdo s rozmyslem, ve snaze zachránit si život, i když se mu to stejně nepodařilo. Tajně se přikradl k táboru a požádal, aby ho zavedli k důstojníkovi, který tu velel stráži, neboť mu prý chce říct něco, co by prospělo králi. A když odcházel, prozradil strážím, že má nařízeno, aby se hned vrátil, že prý nesmí vzbudit podezření. To byl už v mnohem lepší náladě. Chudák – nadlouho mu ta nálada nevydržela.

Jakým způsobem a pod jakou záminkou se ale dostal z hradu – předstíral snad, že znovu obhlédne postavení nepřítele? Rozhodně uposlechl rozkazů a brzy se vrátil, takže unikl podezření. Vrátil se však, jen aby stanul tváří v tvář smrti, před níž se domníval, že unikne.

Hugh Beringar vyšel ven, stál na schodech k velké síni a rozhlížel se ve všem tom hemžení po jediném člověku. Tu a tam bylo vidět černé kutny benediktinů, kontrastující s krásným oblečením vyparáděné šlechty, ale Cadfael byl menší než většina lidí kolem, takže Beringara zahlédl dřív než on jeho. Začal se k němu proplétat, a to už ho ty bystré černé oči přejíždějící po nádvoří zahlédly a rozjasnily se radostí. Beringar honem sešel ze schodů, uchopil Cadfaela za paži a odváděl si ho někam, kde by měli trochu klidu.

„Pojďte se mnou na stanoviště stráží, tam nebude nikdo než hlídky. Copak tady se dá mluvit?“ Když vystoupili nahoru k hradbě, našel Beringar kout, kam se k nim nikdo nemohl nepozorovaně přiblížit, a dychtivě se na Cadfaela zadíval. „Je vám vidět na obličeji, že máte nějaké zprávy. Honem mi je povězte a pak vám řeknu, co jsem zjistil já.“

Cadfael mu co nejstručněji vypověděl celou historii, jak ji vyslechl, a Beringar ji stejně rychle pochopil. Stál teď opřen o cimbuří, jako by se chystal k obraně. Ve tváři měl hořký, zděšený výraz.

„Takže to byl její bratr! Musíme si to přiznat, nikdo jiný to být nemohl. Odešel tajně z hradu, se zakrytým obličejem, promluvil si s královským důstojníkem a zase se vrátil. Co nejdřív, aby na něj nepadlo podezření! Je mi z toho zle!“ divoce řekl Beringar. „A všechno mu to bylo k ničemu! Vždyť jeho zrada padla za oběť ještě horší zradě. Vy to ještě nevíte, Cadfaele, ještě nevíte všechno. Ale že to musel být právě její bratr!“

„Nedá se nic dělat, byl to on,“ řekl Cadfael. „Ve strachu o život a v lítosti, jak špatně odhadl, ke které straně se přidat, se honem vydal k obléhatelům, aby si život vykoupil – jenže co za něj nabídl? Něco, co mělo prospět králi! Na hradě se přece ten večer radili, jak odvézt FitzAlanovo zlato. Takže někdo se včas dověděl, co Faintree s Toroldem vezou a kudy se dají. Jenže to podle mne nikomu nevyřídil, králi ani nikomu jinému, ale jednal na vlastní pěst, ve vlastní prospěch. Proč by to jinak takhle dopadlo? Osbern tvrdí, že ten mladík se vrátil, jak měl nařízeno, ale byl v mnohem lepší náladě a už se tolik nebál.“

„Někdo mu asi slíbil život,“ trpce řekl Beringar, „a možná že i královskou přízeň a místo v králově blízkosti. Není divu, že se pak vracel spokojenější, věřil tomu. Jenže ve skutečnosti šlo jen o to, aby se vrátil na hrad, byl pak popraven spolu s ostatními a nemohl už nikomu nic prozradit. Protože poslouchejte, Cadfaele, co jsem se dověděl od jednoho z Vlámů, který byl u toho vraždění od začátku do konce. Když byl oběšen Arnulf z Hesdinu, ukázal prý Ten Heyt popravčím mladíka, který měl přijít na řadu, a řekl, že pokud jde o něj, má své rozkazy seshora. Toho mladíka také popravili. Připadalo jim náramně žertovné, že když ho vlekli na smrt, pořád tomu ještě nevěřil, zřejmě si ze začátku myslel, že ho jen chtějí odvést od ostatních, ale když viděl, že to myslejí vážně, křičel prý, že jde o omyl, že nemá zemřít s posádkou, že mu byl přislíben život a že mají někoho poslat a zeptat se…“

„Poslat někoho a zeptat se,“ řekl bratr Cadfael, „Adama Courcella.“

„Ne – žádné jméno jsem se nedověděl… ten člověk, s kterým jsem mluvil, žádné neslyšel. Jak jste připadl právě na něj? Podle toho Vláma se Courcelle u té popravy objevil jenom jednou, aby se podíval na mrtvé, co už byli sundáni, a to bylo ještě brzy, bylo jich jenom pár. Vrátil se prý pak ke své práci ve městě a nikdo ho tam už neviděl. Vlámové si řekli, že nemá na takové věci žaludek.“

„A co dýka? Měl ji Giles u sebe, když ho věšeli?“

„Měl, protože ten můj Vlám se po ní také díval; byl by ji chtěl sám pro sebe, ale když měl chvíli volno a šel si pro ni, byla už pryč.“

„I člověk, kterého brzy čeká tak velká kořist, vezme mezitím zavděk menší cenností,“ smutně poznamenal Cadfael.

Chvíli se na sebe mlčky dívali. „Ale proč tvrdíte s takovou jistotou, že to byl Courcelle?“

„Vzpomněl jsem si, jaká hrůza na něho padla, když si přišla Aline pro mrtvého bratra, a on pochopil, co provedl. Kdybych to byl věděl, říkal tehdy, kdybych to byl jen věděl, zachránil jsem vám ho! Za jakoukoliv cenu! Bůh mi odpusť, říkal, ale vlastně tím myslel: odpusťte mi, Aline. Říkal to z celého srdce, ale opravdovou kajícnost bych v tom neviděl. A vrátil jí ten plášť, pamatujete? Myslím, a opravdu si myslím, že kdyby se byl odvážil, byl by jí dal i tu dýku. Ale nemohl, byla už zlomená. Rád bych věděl,“ zarazil se najednou Cadfael, „co s ní udělal teď? Člověk, který je schopen vzít něco mrtvému, se s tím tak snadno nerozloučí, ani kvůli dívce ne, i když se o ni vážně uchází, a přitom si nemůže dovolit, aby to viděla. Myslíte, že si tu dýku nechal a že ji někde schoval? Anebo ji zahodil?“

„Jestli máte pravdu,“ řekl Beringar, pořád ještě pochybovačně, „pak bychom ji potřebovali jako důkaz. Ale co máme teď proboha dělat, bratře Cadfaele? Bůh ví, že si věru nemohu myslet nic dobrého o člověku, který si chtěl takovým způsobem koupit vlastní bezpečí, když jeho druhové umírali. Ale žádný z nás nemůže tuto záležitost úplně odhalit a podle ublížit tak nevinné a čestné dámě. Dost už, že po bratrovi truchlí. Nechme ji, ať si alespoň myslí, že zůstal až do konce věrný své mylné volbě a že za ni i zemřel, a ne že umíral jako zbabělec, který blekotal, že mu byla za nízkou zradu slíbena milost. To se Aline nesmí dozvědět, teď ani nikdy jindy.“

Bratr Cadfael s ním z celé duše souhlasil. „Ale když ho obviníme a přijde to k soudu, všechno se prozradí. To nemůžeme připustit, a v tom je také naše slabost.“

„A naše síla,“ prudce řekl Beringar. „Neboť to nemůže připustit ani on. Stojí přece o budoucnost u krále, stojí o nějaký úřad, ale stojí i o Aline – myslíte, že jsem si toho nevšiml? Jak by před ní vypadal, kdyby se o celé té věci dověděla třeba jen jediné slovíčko? Ne, bude si přát stejně horoucně jako my, aby se celý ten příběh navždycky utajil. Dejme mu možnost vyrovnat ten spor někde po straně a uvidíte, jak po ní skočí.“

„Chápu, na čem vám teď tolik záleží,“ jemně mu řekl Cadfael. „Ale musíte pochopit i mne. Mně jde o něco jiného. Nemohu přece připustit, aby Nicholas Faintree neklidně ležel v hrobě, protože se mu nedostalo spravedlnosti.“

„Důvěřujte mi a zůstaňte nablízku, ať mi pomůžete v čemkoliv, co se mi večer podaří odhalit u královské tabule,“ řekl Hugh Beringar. „Faintreemu se dostane spravedlnosti i pomsty, ale chci, aby k tomu došlo podle mého.“

V pochybách a zmaten se šel Cadfael ujmout svých povinností za opatovou židlí. Nedovedl si dost jasně představit, co má Beringar v úmyslu, a nebyl ani v nejmenším přesvědčen, že spolu bez zlomené dýky dokáží Courcella usvědčit. Vlám Courcella přece neviděl, jak si ji bere, a jeho bolestný výkřik k Aline nad mrtvým bratrovým tělem není žádným důkazem. A přece se v Beringarově tváři zračila pomsta a smrt, pomsta za Aline i Nicholase Faintreeho. Nejvíc mu však teď leželo na srdci, aby se Aline nikdy nedozvěděla, jak její bratr zneuctil svůj rod a jméno, a za to byl Hugh Beringar nejen ochoten obětovat život Adama Courcella, ale i nasadit život svůj. Cadfael si náhle se smutkem v duši uvědomil, že k tomu mladému muži až příliš přilnul a že by těžko nesl, kdyby se mu mělo stát něco zlého. To už by spíš snesl, kdyby případ přišel před soud, i když by museli postupovat velmi obezřele, opatrně předložit svoje důkazy a jediným slovem se nezmínit o Toroldu Blundovi a Godith Adeneyové. Ale proto potřebují jasný důkaz, že dýka Gilese Siwarda přešla do Courcellova vlastnictví, a musí získat i dýku samotnou, aby se dala srovnat s ozdobou, kterou Cadfael našel na místě vraždy. Jinak bude Courcelle prostě jen lhát a lhát, všechno popře, prohlásí, že nikdy neviděl topas ani dýku, ke které kámen patří, a protože si získal u krále takové postavení, bude nenapadnutelný.

Toho večera nebyly pozvány dámy, byla to čistě jen politická a vojenská událost, ale velká síň byla vyzdobena vypůjčenými prapory a zářila světlem svíček. Král byl v nejlepším rozmaru, zásoby pro posádku už byly zajištěny a ti, kdo loupili pro královskou kuchyň, si vedli velmi zdatně. Cadfael se rozhlédl ze svého místa za Heribertovou židlí u hlavní královské tabule po síni plné hostů a usoudil, že jich je asi pět set. Díval se po Beringarovi a zahlédl ho u další tabule, skvostně oblečeného a v živém rozhovoru, jako by neměl v hlavě jedinou temnější myšlenku. Beringar dokázal výborně ovládat výraz obličeje; i když krátce pohlédl na Cadfaela, nebylo v jeho pohledu nic, co by na sebe upozornilo, ani nejmenší varování, že se Beringar chystá k něčemu vážnějšímu.

Courcelle seděl u hlavní tabule, i když na samém kraji, kam ho zatlačili významní hodnostáři, kteří se sem sjeli z nejrůznějších končin. Vysoký, živě zbarvené tváře, hezký, ve zbrani a zcela se těšící přízni krále. Není s podivem, že takový člověk pokládal za nutné něco tajně ukořistit, a ještě tak potupným způsobem? Co je však na tom v těchto zmatených dobách občanské války divného? V dobách, kdy královská přízeň by mohla padnout společně s králem a kdy šlechtici přecházejí z jedné strany na druhou podle toho, které víc přeje štěstí, a dokonce i leckterý baron je ochoten starat se spíš o vlastní prospěch než o věc, jež se mu může hroutit pod nohama a zanechat ho ve vězení, na celý život zničeného. Courcelle je jenom ukázkou doby a za pár let bude takových, jako je on, v každém koutě království nemálo.

Vůbec se mi nelíbí, kam to s Anglií spěje, pomyslel si Cadfael v úzkostné předtuše, a hlavně se mi vůbec nelíbí to, co se má teď stát, neboť jako že je Bůh nad námi, chystá se Hugh Beringar do nejistého boje a navíc jen nedostatečně ozbrojen.

Cadfael se za dlouhé hostiny soužil starostmi, ale opat Heribert, který pil vždycky málo vína a střídmě jedl, na něj neměl mnoho požadavků. Cadfael mu přinášel jídlo, naléval, podával misku na omývání prstů a ubrousek a se zamyšlenou odevzdaností čekal, co bude dál.

Když bylo odklizeno nádobí, hudebníci začali hrát a na stole zůstalo jen víno, bylo obsluhujícím dovoleno, aby snědli zbytky v kuchyni. Kuchaři i se svými pomocníky si už vesele nabírali a každý si našel nějaký klidný kout, kde by se mohl posadit a najíst. Cadfael vzal prkénko na krájení chleba, naložil na ně kousky masa a odnesl je přes velké nádvoří chromému Osbernovi, který stále ještě seděl u brány. K masu mu donesl i notnou dávku vína. Proč by se chudáci neměli jednou zaradovat na náklady krále, i když ty náklady přecházely po hierarchiích dolů a nakonec často dopadly na samotné chudáky? Až příliš často museli platit, ale trocha potěšení se na ně nedostala nikdy.

Cadfael se pomalu vracel do síně, když tu zahlédl, jak ve světle svíčky při vnitřní zdi domu s bránou sedí asi dvanáctiletý chlapec a krájí si nožem s úzkou střenkou maso na malinké kousky, Cadfael ho viděl už v kuchyni, jak týmž nožem kuchá ryby, ale nezahlédl rukojeť a nebyl by ji viděl ani teď, kdyby se byl v té chvíli chlapec nepustil do jídla a neodložil nůž vedle sebe.

Cadfael se zastavil a bez hnutí se na něj díval. Nebyl to kuchyňský nůž, ale pěkně vypracovaná dýka, a jílec měla z tenkého stříbra, zaobleného, aby se dobře držel v ruce. Jílec byl zdoben jemnými čarami filigránského vzoru a tam, kde na něj byla nasazena čepel, zářil drobnými kaménky. Na konci ho byl kus ulomený. Cadfael tomu nemohl ani uvěřit, ale uvěřit musel. Že by si tu dýku snad vymodlil?

Tiše a klidně na chlapce promluvil; nic netušící prostředníky spravedlnosti nemá nikdo poplašit. „Kde jsi vzal tak pěkný nůž, hochu?“

Chlapec k němu nebojácně vzhlédl a usmál se. Spolkl sousto, kterého měl plnou pusu, a vesele odpověděl: „Našel jsem ho. Já ho vážně neukradl.“

„Bůh chraň, chlapče, něco takového mne ani nenapadlo. Kde jsi ho našel? Máš k němu také pochvu?“

Pochva ležela vedle ve stínu a chlapec po ní hrdě přejel rukou. „Oboje jsem vytáhl z řeky. Musel jsem se potopit pod vodu, ale našel jsem to. Opravdu je moje, otče, ten člověk, kterému ty věci patřily, o ně nestál a zahodil je. Asi proto, že je ten nůž zlomený. Ale jakživ jsem neměl lepší kudlu na krájení ryb.“

Takže on tu dýku i s pochvou zahodil! A nejenom proto, že zdobený jílec je zlomený.

„Ty jsi ho viděl, jak to hází do řeky? Kde to bylo a kdy?“

„Chytal jsem pod hradem ryby, a najednou přišel od branky ke břehu nějaký člověk, docela sám, hodil tohle do řeky a zase se vrátil na hrad. Když odešel, potopil jsem se, tam co jsem to viděl spadnout, a našel jsem to. Bylo to brzy navečer, tenkrát, jak odnesli ty mrtvé na opatství – zítra to bude týden. Ten den se zase dalo jít prvně na ryby.“

Ano, všechno to do sebe zapadá. Toho odpoledne si Aline odvezla Gilese ke svatému Alkmundovi a Courcelle zůstal na hradě usoužený a zmítaný marnými výčitkami svědomí, a navíc s něčím, co by proti němu Aline navěky postavilo, kdyby to jenom zahlédla. Udělal proto jedno jediné, co se naskýtalo – hodil dýku do řeky, a ani ho nenapadlo, že by ji mohl vylovit anděl pomsty v podobě malého rybáře a obvinit ho, když si už připadal úplně mimo nebezpečí.

„A nevíš, co to bylo za muže? A jak vypadal? Jak byl asi starý?“ Neboť v Cadfaelovi pořád ještě hlodaly pochybnosti a na podporu svého přesvědčení neměl nic víc než Courcellův zděšený obličej a zdrcený hlas, jímž zapřísahal Aline nad mrtvým tělem Gilese Siwarda.

Chlapec lhostejně pokrčil rameny, nedokázal už vykreslit, co tak jasně viděl a dobře si zapamatoval. „Prostě mužský. Neznal jsem ho. Nebyl tak starý jako třeba vy nebo můj táta, ale docela starý.“ Pro toho chlapce byl každý člověk z otcovy generace už starý, i když jeho otci mohlo být něco přes třicet.

„Poznal bys ho, kdybys ho znovu uviděl? Dokázal bys na něj ukázat, i kdyby byl mezi spoustou lidí?“

„Samozřejmě,“ odpověděl chlapec skoro nahněvaně. Oči měl mladé, bystré a všímavé, i když toho moc nenamluvil, a toho člověka by určitě poznal.

„Ulož si nůž do pochvy, vezmi ho s sebou a pojď se mnou, chlapče,“ rozhodně ho vyzval Cadfael. „A neboj se, nikdo ti tvůj poklad nevezme, a jestli se ho i budeš muset vzdát, dostaneš za něj dobře zaplaceno. Chci na tobě jen, abys zopakoval, cos mi tady teď řekl, a uvidíš, že na tom nebudeš tratit.“

Jen vstoupili s chlapcem, který se teď tvářil trochu ustrašeně, ale ještě vzrušeněji než předtím, do hodovní síně, pochopil Cadfael, že přišli pozdě. Hudba ztichla a Hugh Beringar právě povstal a zamířil k pódiu, na kterém stála královská tabule. Vystoupil nahoru, stanul před králem a všichni ho slyšeli, jak říká vysokým, jasným hlasem: „Vaše Milosti, snažně vás prosím, abyste ještě než odjedete do Worcesteru, vyslechl, co bych vám teď chtěl říci, a napravil velkou křivdu. Žádám o spravedlivé potrestání jednoho z mužů sedících v této společnosti, muže, který zneužil svého postavení a vaší důvěry. K hanbě svého ušlechtilého rodu oloupil mrtvého člověka a k hanbě své mužnosti se dopustil vraždy. Za svým obviněním stojím a chci je sám dokázat v boji. Zde je má zástava!“

Takže Beringar přes všechny svoje pochybnosti nakonec natolik přistoupil na Cadfaelovo tušení, že za ně byl ochoten nasadit život. Naklonil se teď kupředu a hodil přes stůl cosi malého a třpytivého, co tiše cinklo o králův pohár. V místnosti se rozhostilo naprosté, hluboké ticho. Hosté sedící u královské tabule nakláněli hlavy, jak sledovali ten lesknoucí se žlutý kámen, který se trhaně kutálel po desce stolu, neboť se zarážel o zlomený kov, do něhož byl zasazen, a pak užasle vzhlédli k mladému muži, který jej poslal po stole. Král zvedl topas, obracel jej ve velkých rukách a tvářil se zprvu nechápavě a pak ostražitě a zamyšleně. I on pohlédl na Hugha Beringara. Cadfael se proplétal mezi stoly rozestavenými dole v síni, vlekl za sebou zmateného chlapce a nespouštěl oči z Adama Courcella, který seděl strnule a obezřele na svém konci stolu. Výborně se ovládal, netvářil se o nic užasleji ani překvapeněji než ostatní, a jen ruka pevně svírající roh s vínem prozrazovala jeho úlek. Anebo se to tak Cadfaelovi jen jevilo, protože to zapadalo do názoru, který si udělal? Nedokázal už najisto odhadnout, jestli se nemýlí, a to ho nemálo hnětlo a rozčilovalo.

„Dal jste si pořádně na čas, než jste se vytasil s tím svým překvapením,“ řekl po chvíli král, a jak otáčel kamenem v ruce, nahněvaně pohlédl na Beringara.

„Nechtěl jsem Vaší Milosti pokazit slavnostní večeři, ale také nemohu odkládat, co se tak jako tak odkládat nedá. Každý čestný člověk má právo na královskou spravedlnost.“

„Máte mi hodně co vysvětlovat. Co je to vlastně za věc?“

„Je to spodní okraj jílce. Dýka, k níž jílec patří, náleží teď plným právem dámě jménem Aline Siwardová, která věrně poskytla veškeré bohatství svého domu, aby podpořila Vaši Milost. Původně patřila dýka jejímu bratrovi Gilesi Siwardovi, jednomu z mužů, kteří hájili hrad proti Vaší Milosti a doplatili na to životem. Tvrdím, že tato dýka byla ukradena, když byl již mrtev, což je čin mezi obyčejnými vojáky celkem běžný, ale nehodný šlechtice či džentlmena. To je první provinění. Druhým je vražda, vražda, kterou již Vaší Milosti oznámil bratr Cadfael z benediktinského kláštera zde ve Shrewsbury po tom, co spočítal mrtvé. Kdosi zneužil Vaší Milost a vojáky, kteří vykonávali váš rozkaz, jako štít, a uškrtil zezadu člověka; na to si Vaše Milost jistě vzpomíná.“

„Samozřejmě, že si vzpomínám,“ přisvědčil král s nevolí. Rozladilo ho, že se musí namáhat a poslouchat a posuzovat něco tak nepříjemného, když by při své vrozené lenivosti raději v klidu bezmyšlenkovitě hodoval. Na druhé straně se v něm však vzmáhala zvědavost, co za tím vším vlastně vězí. „Co má nějaký kámen společného s tou smrtí?“

„Vaše Milosti, v této síni je s námi přítomen bratr Cadfael, a ten vám dosvědčí, že nalezl místo, kde byla vražda spáchána, a na tom místě že našel ulomený a zadusaný do země i tento kámen. Může vám přísahat, a já rovněž, že muž, který ukradl dýku, zabil také Nicholase Faintreeho a nevědomky po sobě zanechal tento důkaz své viny.“

To už přicházel Cadfael blíž, ale všichni tak zaujatě sledovali výjev u královské tabule, že si jeho příchodu nikdo nevšiml. Courcelle se opíral o židli, klidně a na pohled velmi zaujatě, ale mělo to něco znamenat? Jistě sám dobře viděl, jaké má celé to obvinění trhlinu, nemusí přece ani nic namítat proti tvrzení, že kdo ukradl dýku, zabil i toho člověka, vždyť nikdo jakživ nezjistí, že dýka patřila jemu. Leží teď na dně Severnu, navždycky ztracená. Může mu být úplně jedno, jestli kdo uzná celou tu teorii a odsoudí a zavrhne ten zločin, pokud ovšem nemůže jmenovat viníka a podat důkaz jeho viny. Anebo se snad Courcelle tak lhostejně tváří jen proto, že je nevinný?

„A proto,“ pokračoval Hugh Beringar nemilosrdně, „opakuji obvinění, která jsem vznesl před Vaší Milostí. Obviňuji jednoho z nás v této síni z krádeže a vraždy a na důkaz svého tvrzení jsem ochoten utkat se s ním v boji. Je to Adam Courcelle.“

Po těchto slovech se Beringar obrátil tváří v tvář k obviněnému muži, který zděšen a otřesen vyskočil, a dost možná, že skutečně rozčilen byl. Otřes v něm prudce vzplál v nevěřícný hněv a zlobu. Přesně tak by asi vypadal každý nevinný člověk, kdyby byl obviněn z něčeho tak šíleného a směšného.

„To je buď bláznovství, nebo nejhorší podlost, Vaše Milosti! Jak může být mé jméno zatahováno do takového zločinu? Dost možná, že některému z mrtvých byla ukradena dýka, a dost možná, že zloděj i někoho zabil a zanechal za sebou jako důkaz tu dýku. Ale co má co s takovou historií dělat mé jméno, to ať nám laskavě vysvětlí Hugh Beringar – pokud to ovšem všechno nejsou jen lži závistivce. Kdy já takovou dýku měl? Kdy mi patřila? A kde je vlastně teď? Viděl mne snad někdo, že bych měl něco takového u sebe? Nařiďte, můj pane, ať někdo prohledá můj vojenský majetek a řekne mi, jestli mezi ním anebo někde v mém ležení něco takového našel!“

„Počkat!“ velitelsky poručil král a zamračeně se díval z jedné tváře do druhé. „Tuto věc je opravdu třeba posoudit, a jestli ji někdo přednesl z pouhé zášti, těžce na to doplatí. Adam to přesně vystihl. Je ten mnich skutečně mezi námi? A může nám potvrdit, že našel na místě vraždy ten odlomený kus jílce? A že ten kus patří k té dýce?“

„Přivedl jsem dnes bratra Cadfaela s sebou,“ řekl opat a bezradně se rozhlížel.

„Jsem zde, otče opate,“ ozval se zezdola pod pódiem bratr Cadfael a vykročil, aby ho ostatní viděli. Kolem ramen držel chlapce, který byl teď úplně uchvácen a dychtivě poslouchal a rozhlížel se, aby mu nic neušlo.

„Můžete potvrdit, co nám tu tvrdí Beringar?“ zeptal se král Štěpán. „Našel jste kámen na místě, kde byl zavražděn ten muž?“

„Ano, Vaše Milosti. Byl zadusaný do země, kde se zřejmě utkali dva muži a zmítali se na podlaze.“

„A komu máme věřit, že ten kámen je z dýky, která patřívala bratru paní Siwardové? I když uznávám, že kdo tu dýku jednou viděl, snadno by ji zase poznal.“

„Máme na to slovo samotné lady Aline. Když jsme jí dýku ukázali, poznala ji.“

„To věrně dosvědčuje, že kdo dýku ukradl, je možná také vrahem,“ řekl král. „Ale za nic na světě nemohu pochopit, proč si vy nebo Beringar myslíte, že to byl Adam. Vždyť ho k té dýce ani k tomu činu nepojí jediné vlákénko. Stejně tak byste si mohl vybrat kohokoli z nás, třeba biskupa Roberta ze Salisbury nebo některého z těch šlechticů tam dole kolem stolů. Anebo naslepo píchnout nožem do soupisu našich jmen. Kde to má sebemenší logiku?“

„Jsem velmi rád, že Vaše Milost ukázala na jádro věci,“ řekl Courcelle s nuceným smíchem a temně rudý v obličeji. „Při dobré vůli dokáži pochopit tady dobrého bratra, že odsuzuje podlou krádež a zákeřnou vraždu, ale vy, Beringare, se mějte na pozoru, abyste s něčím takovým nespojoval mne ani žádného jiného čestného muže. Sledujte si klidně vlákna vedoucí k tomuto kameni, jestli tu vůbec nějaká jsou, ale dokud mi nedokážete, že mi ta dýka kdy patřila, tak se střežte, mladý muži, vyhrožovat mi tu nějakým zápasem na život a na smrt, protože bych vás mohl vzít za slovo, a to by vás asi hodně mrzelo.“

„Má zástava leží stále ještě na stole,“ řekl Hugh Beringar s neochvějným klidem. „Stačí, když ji zvednete. Já si ji zpátky nevzal.“

„Můj pane králi,“ ozval se hlasitě Cadfael, aby přehlušil šepot a mumlání, které se hnalo jak protichůdné vichry kolem královské tabule. „Není pravda, že by se nedalo zjistit, komu kdy patřila ta dýka. Jako jasný důkaz, že kámen a dýka náleží k sobě, vám přináším zbraň samotnou. Prosím, aby Vaše Milost porovnala vlastníma rukama kámen s dýkou.“

Cadfael pozvedl dýku a Beringar, který stál na okraji pódia, si ji od něho vzal, zadíval se na ni jako ve snu a mlčky, užasle ji podal králi. Chlapec se díval po dýce se strachem, aby snad o ni nepřišel, a Courcelle zděšeně a s nevěřícnou hrůzou, jako by se před ním náhle vynořil z vody utopenec a chystal se ho pronásledovat. Štěpán uznale pohlédl na dobrou řemeslnou práci, se vzrůstající zvědavostí přejel rukou po čepeli a zasadil topas do stříbrného spáru na nerovném okraji jílce.

„Kámen k té dýce nepochybně patří. Viděli jste to všichni?“ Pak pohlédl král dolů na Cadfaela. „Kde jste k ní přišel?“ zeptal se.

„Mluv, dítě,“ pobídl Cadfael chlapce, „a pověz králi, co jsi už řekl mně.“

Chlapec zrůžověl a rozzářil se vzrušením, které úplně přemohlo jeho strach. Vstal a vypověděl svůj příběh hlasitě a náramně důležitě, ale prostými slovy, jimiž ho už vyprávěl Cadfaelovi a o nichž se nedalo pochybovat.

„… byl jsem v křoví u břehu a on mě neviděl. Ale já ho viděl jasně. A jak odešel, hned jsem se potopil na místě, co ta věc spadla do vody, a našel jsem ji. Žiju u řeky, narodil jsem se u ní. Máma říká, že jsem uměl dřív plavat než chodit. Nechal jsem si ten nůž, nepřipadalo mi to jako nic špatného, když ho ten člověk nechtěl. Je to tenhle nůž a myslíte, že bych si ho mohl nechat, až už ho nebudete potřebovat, pane?“

Král na chvíli pozapomněl na vážný případ, jímž se teď musel zabývat, a usmál se na zardělého dychtivého chlapce. V tom úsměvu se odráželo všechno veselí a půvab, s jakým by jistě byl jednal, kdyby se nevrhl do ctižádostivého boje o trůn a nenaučil se drsným způsobům, jimiž se takový boj vede.

„Takže my jsme dnes dostali rybu kuchanou nožem posázeným drahokamy, co, chlapče? To je opravdu velkolepé. A byla to moc dobrá ryba. Jestlipak jsi ji také chytil, nebo jen připravoval?“

Chlapec s uzarděním přiznal, že jenom pomáhal.

„Ale udělal jsi svou práci dobře. A jestlipak znáš muže, který ten nůž zahodil?“

„Ne, pane, jménem ho neznám. Ale kdybych ho znovu viděl, tak bych ho poznal.“

„A vidíš ho? Je tady s námi v síni?“

„Ano, pane,“ pohotově odpovědělo dítě a ukázalo přitom na Adama Courcella.

Všichni se zadívali na Courcella, král ze všech nejtvrději a nejzamyšleněji, a v hodovní síni se rozhostilo ticho, které netrvalo déle než vzdech, ale jako by otřáslo samými základy síně a zastavilo všechna srdce v jejích zdech. Jen Courcelle zvolal s krutým a zlobným klidem: „To je naprostá lež, Vaše Milosti. Nikdy jsem tu dýku neměl, takže jsem ji ani nemohl hodit do řeky. Popírám, že by mi kdy patřila a že jsem ji do této chvíle viděl.“

„Chcete mi snad tvrdit, že to dítě lže?“ otázal se král chladně. „A kdopak je asi navedl? Beringar jistě ne – měl jsem dojem, že ho to svědectví překvapilo stejně jako vás. Anebo si snad mám myslet, že benediktinský řád přesvědčil chlapce, aby tu předstoupil s takovou historkou? Ale proč by to asi dělal?“

„Já jenom tvrdím, Vaše Milosti, že je to hloupý omyl. Chlapec možná opravdu viděl to, co tvrdí, že viděl, a vytáhl z vody dýku, tak jak to říká, ale mýlí se, že viděl mne. Já to nebyl. Neuznávám jediné slovo, které tu o mně bylo řečeno.“

„A já tvrdím, že je to pravda,“ řekl Hugh Beringar. „A žádám, aby to bylo prokázáno.“

Král udeřil pěstí do stolu, až se zatřásla prkna a z převrácených pohárů se vylilo víno. „Ta věc se vyjasnit musí a já nepřipustím, aby zůstala nevyjasněna.“ Znovu se obrátil k chlapci, pokrotil trochu svůj hněv a jemněji se ho zeptal: „Rozmysli si to, pozorně se podívej a znovu mi pověz: víš jistě, že jsi toho člověka viděl? Jestli máš sebemenší pochybnosti, přiznej to. Mýlit se není žádný hřích. Třeba jsi viděl někoho jiného, kdo má podobnou postavu a stejnou barvu vlasů. Ale pokud jsi si jist, řekni to také a bez obav.“

„Vím to jistě,“ řekl hoch, který se celý chvěl, ale od svého tvrzení neustoupil.

Král se zaklonil na velké židli, opřel se sevřenými pěstmi o opěradla a zamyslel se. Pak se zadíval s chmurnou nevolí na Hugha Beringara. „Tak se mi zdá, že jste mi pověsil na krk pěkný mlýnský kámen, a právě když bych potřeboval být volný a rychlý. To, co tu bylo řečeno, nemohu dost dobře smazat, musím jít hlouběji. Buď bude tento případ dlouze projednáván u soudu – ne, ani kvůli vám, ani kvůli nikomu jinému nemohu o jediný den odložit svůj odchod. Mám své záměry a nemohu je měnit.“

„Žádného zdržení není potřeba,“ řekl Beringar, „pokud bude Vaše Milost souhlasit, abychom případ rozsoudili bojem. Obvinil jsem Adama Courcella z vraždy a viním ho z vraždy znovu. Jestli mé vyzvání přijme, jsem hotov utkat se s ním bez všech obřadností a příprav. Vaše Milost se zítra může přesvědčit, jak boj dopadne, a vyrazit hned den nato, zbavena tohoto břemene.“

Cadfael nespustil za tohoto rozhovoru oči z Courcellova obličeje a se vzrůstajícími obavami sledoval, jak Courcelle opět nabývá jistoty. Lehký pot, který mu vyvstal na rtech a na čele, zmizel, zoufalý pohled přešel ve výraz chladné úvahy a dokonce i v úsměv. Courcelle se sice octl v pasti, ale teď z ní měl dvě cesty – jednu dlouhým vyšetřováním a výslechy a druhou prostou bitvou, a v té teď začínal vidět cestu k záchraně. Cadfael ho pozoroval, jak zúženýma očima odhaduje Hugha Beringara od hlavy k patě, a přímo mu četl myšlenky. Má před sebou mladého muže, lehčího, o hlavu menšího, s kratším úderem, nezkušeného a přehnaně sebevědomého, prostě snadnou oběť. S tím by si Courcelle měl poradit a lehce ho sprovodit ze světa, a až se mu to podaří, nemusí se už ničeho bát. Jeho vítězství bude pokládáno za hlas nebeské spravedlnosti, nikdo ho už nebude obviňovat a Aline mu zůstane nablízku a nikdy se nedoví, jak naložil s jejím bratrem. Navíc se Courcelle zbaví až příliš horlivého soka, a nikdo mu nemůže nic vyčítat, vždyť jím byl neprávem obviněn. Ne, není na tom přece jen tak zle. Nakonec všechno přece jen dobře dopadne.

Sáhl na a stůl, zvedl topas a pohrdavě jej poslal k Beringarovi, ať si ho zase klidně vezme a ponechá.

„Nechť je tomu tak, Vaše Milosti. Přijímám vyzvání k boji, na zítra, bez všech obřadností a zbytečných příprav. Vaše Milost den nato klidně vyrazí.“ A já také, dodával jeho sebevědomý výraz.

„Nechť se tak stane!“ řekl král pochmurně. „Když už mne oba chcete připravit o schopného muže, uvidím alespoň, který z vás je lepší, a toho si pak ponechám. Takže zítra v devět hodin po mši. A ne na nádvoří, ale venku – na louce za městskou branou, mezi silnicí a řekou. Prestcote, vy s Willemem se postaráte o řádné kolbiště. Nezapomeňte. Ale koně riskovat nebudeme,“ dodal král prakticky. „Bude se bojovat ve stoje a s meči!“

Hugh Beringar se uklonil na souhlas. Courcelle jen řekl: „Souhlasím!“ a usmál se při pomyšlení, oč delší má na takový boj s mečem úder a oč pevnější zápěstí.

„À l’outrance!“ řekl král hněvivě a úsečně a povstal od stolu, aby ukončil pokaženou večerní zábavu.

[XII]

Jak se tak vraceli ulicemi města, jež bylo temné, ale ne zcela tiché, a nějak podivuhodně v pohybu, jako když kdesi v opuštěném domě přebíhají krysy, zabočil Hugh Beringar na svém mohutném šedáku blíž k bratru Cadfaelovi a několik minut přidržoval koně ve stejné rychlosti, jakou kráčeli bratři, nikterak si nevšímaje bratra Jeroma, který hned vedle natahoval uši, aby mu nic neušlo. Před nimi tiše a starostlivě rozmlouval opat Heribert s převorem Robertem; trápilo je, že v sázce je lidský život, ale zakročit proti tomu nemohli. Dva trpce znepřátelení mladí muži se vyslovili pro smrt. Jakmile oba vyzvání přijali, nebylo již cesty zpátky, a ten z nich, kdo prohraje, byl již předem odsouzen nebesy. Pokud by přežil zranění mečem, čekala by ho šibenice.

„Jestli vás to jen trochu uklidní, můžete mi vyčinit všemožných bláznů,“ řekl Beringar smířlivě. Pořád ještě mluvil tím lehkým žertovným tónem, ale Cadfaela neoklamal.

„Není na mně, abych vám něco vyčítal, litoval vás anebo dokonce želel toho, co jste udělal,“ řekl Cadfael.

„To mluvíte jako mnich?“ zeptal se Beringar mírně, a kdo dovedl jen trochu pozorně naslouchat, postřehl v jeho slovech úsměv.

„Jako člověk. Čert vás vem!“

„Bratře Cadfaele,“ řekl Hugh srdečně. „Mám vás opravdu rád. Sám moc dobře víte, že byste na mém místě udělal totéž.“

„To tedy ne! Rozhodně bych tolik nedal na pouhé dohady starého pošetilce, kterého sotva znám. Co kdybych se byl spletl?“

„Jenomže jste se nespletl. Je to on – dvojnásobný vrah, protože poslal chudáka Alinina bratra na smrt stejně podle, jako uškrtil Faintreeho. Ale pozor, Aline se nesmí dovědět ani slovo, dokud nebude po všem – ať už to dopadne jak chce.“

„Ani slovo, dokud se Aline neozve první. Myslíte si snad, že se ta zpráva už nerozletěla po celém městě?“

„Nejspíš ano. Ale modlím se, aby Aline už dávno spala a nedoslechla se o tom ani o ničem jiném, dokud nepůjde v deset na hrubou. A do té doby už budeme mít možná na všechno odpověď.“

„A co vy?“ zeptal se bratr Cadfael hořce, protože musel dát průchod své bolesti. „Probdíte teď celou noc v modlitbách a úplně se vyčerpáte, než vůbec vyjedete do pole?“

„Takový blázen nejsem,“ vyčítavě odpověděl Hugh a pohrozil příteli prstem. „Že se nestydíte, Cadfaele. Jste mnich, a nedůvěřujete Bohu, že se postará o spravedlnost? Půjdu si rovnou lehnout a dobře se vyspím, abych vstal ráno do boje svěží. A vy teď asi budete mermomocí chtít zůstat u mne a přimlouvat se za mne nebesům.“

„Ne,“ nevrle odpověděl Cadfael. „Půjdu spát a probudím se, až mi zazvoní zvon. Mám snad mít menší víru než takový nestoudný pohan, jako jste vy?“

„V tom vás zas poznávám. Ale přece jen,“ uznal Beringar, „mohl byste za mne utrousit slovíčko a přimluvit se při ranní a laudes u Boha, když budete tak moc hodný. Jestli Bůh nevyslechne vás, pak nemá smysl, abychom si my ostatní otlačovali kolena.“ A Beringar se naklonil ze svého vysokého koně a lehce, jak v hravém požehnání, sáhl Cadfaelovi na širokou tonzuru. Potom pobodl ostruhami koně, vyrazil klusem, uctivě a zbožně pozdravil opata a zmizel po vinoucí se cestě.

Bratr Cadfael zašel hned po ranní za opatem. Heriberta zřejmě ani moc nepřekvapilo, že ho vidí, a nijak ho neudivilo, když vyslechl, oč ho bratr Cadfael přišel požádat.

„Otče opate, stojím v této věci plně za tím mladíkem Hughem Beringarem. Sám jsem začal se vším pátráním, kterým byl objeven důkaz, na němž teď stojí obvinění. A i když se Hugh Beringar rozhodl vzít vše do vlastních rukou a nechtěl mne ničím ohrozit, nemohu se vyhnout odpovědnosti. Prosím vás o svolení, abych se směl vzdálit a stát při něm v tom zápasu, jak nejlépe jen budu moci. Musím tam být, ať už mu budu nápomocen nebo ne. Nemohu se v této chvíli obrátit zády k příteli, který promluvil za mne.“

„I já jsem velmi na vahách,“ přiznal opat s povzdechem. „Přes to, co řekl král, se jenom modlím, aby ten boj neskončil smrtí.“ A já se nemohu modlit ani za to, žalostně si pomyslel Cadfael, neboť celým smyslem toho zápasu je navždycky někoho umlčet. „Pověz mi, bratře,“ řekl Heribert, „je jisté, že Courcelle zabil toho ubohého mladíka, kterého jsme pohřbili v kostele?“

„Je to jisté, otče. Jen on měl u sebe tu dýku, jen on po sobě mohl zanechat její ulomený kousek. Jde teď o jasný zápas mezi dobrem a zlem.“

„Jdi tedy, bratře,“ řekl opat. „Jsi zproštěn všech povinností, dokud se ta věc neskončí.“ Neboť bylo známo, že podobné souboje trvají i celý den, dokud oba bojovníci nevidí na oči, nemohou stát a udeřit, takže nakonec jeden z nich padne k zemi, nemůže povstat a prostě vykrvácí na místě. Pokud se jim zlomí zbraně, musejí bojovat dál, rukama, zuby a nohama, dokud se jeden z nich nepoddá a nezvolá, že prosí o milost. Něco takového však udělal jen málokdo, neboť to znamenalo porážku, potvrzení nebeského odsudku a šibenici či ještě hanebnější smrt. Trpká záležitost, pomyslel si Cadfael, oblékl si kutnu a těžce prošel bránou, aniž mu kdo projevil sebemenší úctu jako člověku, který zná boží rozsudek. A vlastně je to tak jen na místě, pomyslel si Cadfael, vždyť se teprve uvidí, jak Bůh rozhodne. A mám já vůbec v sobě tolik víry co Beringar? říkal si. Jestlipak opravdu dobře spal? Cadfael kupodivu věřil, že ano. Sám se ve spánku přehazoval a soužil černými myšlenkami.

Siwardovu dýku i s ulomeným topasem si včera odnesl s sebou a schoval ve své cele, ale zneklidněnému malému rybáři musel slíbit, že mu ji buď vrátí, anebo se postará o patřičnou náhradu. Aline však ještě nic neřekne. To musí počkat, až jak dopadne dnešní den. Pokud všechno proběhne dobře, vrátí jí dýku sám Hugh Beringar. A pokud ne – ne, Cadfael si ani nechtěl takovou možnost připustit.

Se mnou už je ta potíž, pomyslel si nešťastně, že jsem se moc dlouho toulal světem a dobře vím, že boží záměry, ať již sebelepší, nemusí nabýt podoby, jakou očekáváme a jakou si přejeme. A mé staré srdce by se nemálo bouřilo, kdyby se Bůh rozhodl, byť pro sebedokonalejší cíle, sprovodit z tohoto světa Hugha Beringara a ponechat tu Adama Courcella.

Za severní bránou Shrewsbury se v podhradí krčilo malé předměstíčko domků a krámků, ale velmi brzy končilo a ustupovalo lukám po obou stranách silnice. Za poli se po obou stranách vinula v zátočinách řeka a na první rovné louce nalevo vymezili královští ceremoniáři veliký čtverec volné země a kolem něj postavili po všech stranách Vlámy, kteří drželi křížem oštěpy, hotovi zahnat každého zvědavého diváka, který by se v rozčilení pokusil proniknout dovnitř, anebo zabránit v útěku některému z bojovníků. Na mírné vyvýšenině nad tímto čtvercovým prostranstvím stálo připraveno křeslo pro krále a kolem bylo volné místo pro šlechtu, ale na ostatních třech okrajích se už tlačili lidé. Zpráva o chystaném boji se rozlétla městem jako vítr listím. Nejpodivnější však bylo to ticho kolem. Samozřejmě že za čtvercovým prostranstvím všichni mluvili, ale tak tlumeně, že všechny ty hlasy dohromady nezněly o nic hlučněji než soustředěné bzučení včelího roje na slunci.

Šikmé ranní světlo vrhalo dlouhé, ale jemné stíny na trávu a obloha nahoře byla lehce zahalena mlhou. Cadfael postál chvíli na místě, kde stráže udržovaly volnou cestu pro královský průvod přicházející od hradu, a tu se najednou z temného oblouku brány vynořil lesk oceli a zář pestrých barev. Král Štěpán, mohutný, světlovlasý pěkný muž, se již smířil s tím, že bude připraven o jednoho ze svých důstojníků, ale nebyl tím o nic víc potěšen a neměl nejmenší chuť přistoupit na jakékoli ústupky, které by zápas jen prodlužovaly. Soudě podle výrazu v jeho obličeji nebudou dnes žádné přestávky na odpočinek a nikdo nebude bránit surovostem.

Král Štěpán už to chtěl mít za sebou. Rytíři, baroni a duchovní, kteří kráčeli za ním ke královskému křeslu, rychle pochopili královu vůli a chovali se nanejvýš zdrženlivě.

Sotva průvod trochu poodešel, objevili se oba bojovníci. Cadfael si povšiml, že nemají štíty ani pancíře, jen prosté kožené vesty. Jistě, vždyť král si přeje, aby to všechno brzy skončilo, a ne aby tu ti dva po sobě celý den sekali a uskakovali, dokud ani jeden z nich nebude schopen zvednout ruku. Ať už tu z těch dvou zůstane ležet mrtev, který chce, vyrazí nazítří hlavní vojsko za svým předvojem, a než se vydá na pochod, musí Štěpán rozhodnout mnoho podrobností. Beringar jako žalobce poklekl před krále první, aby mu projevil úctu. Učinil tak svižně, rychle zas vyskočil a obrátil se k místu, kde se před ním rozevřely oštěpy, aby mohl projít na bojiště. V té chvíli zahlédl Cadfaela, který stál kousek stranou. V napjatém, vážném a náhle dospělém obličeji se mu stále ještě usmívaly černé oči.

„Však já věděl, že mne nezklamete,“ řekl.

„Hlavně nezklamte vy mne,“ odpověděl Cadfael zamračeně.

„Žádný strach,“ ujišťoval ho Hugh. „Vždyť jsem nevinný jako březnové jehňátko.“ Mluvil klidně a přemýšlivě. „Jsem připraven jako nikdy předtím. A vaše paže bude bojovat se mnou.“

Každým úderem, pomyslel si Cadfael bezmocně a uvědomil si, že všechny ty klidné roky po tom, kdy oblékl mnišskou kutnu, v něm zřejmě jen málo pokrotily kdysi tak bouřlivou, nepoddajnou a nenapravitelně unáhlenou povahu. Cítil náhle, jak v něm vzkypěla krev, jako by sám měl vstoupit na kolbiště.

Courcelle rovněž poklekl, vstal a vykročil za svým žalobcem na čtvercové prostranství. Postavili se do protilehlých rohů a Prestcote si s pozdviženou maršálskou holí stoupl mezi ně a díval se na krále, kdy dá znamení. Hlasatel nahlas vyvolával, jak zní obžaloba, jméno vyzývatele, i čím se obviněný brání. Davem to zašumělo, jako by se někdo dlouze nadechl, a ten zvuk se nesl po celém poli. Cadfael jasně viděl Hughův obličej. Hugh se již neusmíval, ve tváři měl zachmuřený, pozorný a klidný výraz a oči upíral pevně na protivníka.

Král přehlédl celý ten výjev a pozvedl ruku. Ceremoniářova hůl poklesla, a jak se bojovníci blížili k sobě, Prestcote rychle ustoupil ke kraji čtverce.

Na první pohled byl mezi nimi obrovský rozdíl. Courcelle opět jako by opět o polovinu povyrostl a dozrál, měl na své straně výhodu větší výšky, delšího rozmachu a těžší váhy. O jeho obratnosti a zkušenosti v boji nemohlo být pochyb. Ve srovnání s jeho ohnivým zbarvením a mohutnou postavou vypadal Beringar jen jako štíhlý lehký chlapec, a i když mu ta lehkost měla dodat na mrštnosti a čilosti, hned v prvních vteřinách se ukázalo, že i Courcelle je velmi hbitý a obratný. Když prvně zařinčela ocel o ocel, pocítil Cadfael, jak sám napíná paži, vrací úder a pak uskakuje stejně rychle jako Beringar, který rychlým pohybem uklouzl do bezpečí. Tím obratem se celý otočil a měl rovnou před očima oblouk městské brány.

Z černého otvoru náhle vylétla dívka, rychle jak vlaštovka, hbitá, černá a bílá, s rozevlátým oblakem zlatých vlasů. Utíkala co nejrychleji a cílevědomě, rukama si přidržovala sukni skoro až po kolena, a notný kus za ní běžela udýchaně, ale co jí jen síly stačily, další mladá žena. Pokud jí ještě zbýval dech, zoufale volala Constance za svou paní, aby se zastavila, odešla odsud, nepřibližovala se; ale Aline ani nehlesla a jen běžela dál k místu, kde právě bojovali její dva ctitelé, rozhodnuti jeden druhého zabít. Nepodívala se napravo ani nalevo, jen se pokoušela dohlédnout přes hlavy všech těch shromážděných lidí, co se to vlastně děje. Cadfael jí vyběhl v ústrety a Aline ho rázem poznala a s výkřikem se mu vrhla do náručí.

„Bratře Cadfaele, co se to děje? Co udělal? A vy jste to věděl, a vůbec jste mne nevaroval. Kdyby Constance nebyla zašla do města pro mouku, vůbec nic bych netušila…“

„Neměla jste sem chodit,“ řekl jí Cadfael, jak si ji rozechvělou a těžce oddechující tiskl k srdci. „Co tu můžete být platná? Slíbil jsem mu, že vám nic nepovím, nepřál si to. Neměla byste se na to dívat.“

„Ale já chci!“ odpověděla vášnivě. „Myslíte si, že teď krotce odejdu a nechám ho tady? Řekněte mi jen jedno,“ prosila. „Je pravda, co se ve městě povídá – že prý obvinil Adama z vraždy toho mladíka? A že důkazem byla Gilesova dýka?“

„Je to pravda,“ potvrdil jí Cadfael. Aline se mu dívala přes rameno na kolbiště, kde řinčely dva meče, zasvištěly a znovu do sebe narážely, a ametystově modré oči měla rozšířené a vyděšené.

„A to, z čeho ho obvinil – to je také pravda?“

„Také.“

„Pro Boha!“ řekla a ustrašeně a uchváceně se dívala dál. „A on je tak štíhlý… jak to jen může vydržet? Vždyť je poloviční než ten druhý… a to se odvážil takhle to vyřešit! Jak jste mu to jen mohl dovolit, bratře Cadfaele?“

Aspoň teď vím, kterého má ráda, ani ho nemusela jmenovat, pomyslel si bratr Cadfael, a až kupodivu se mu ulevilo. Až do této chvíle jsem to nevěděl, a dost možná, že to nevěděla sama. „Jestli se vám někdy podaří zabránit Hughu Beringarovi v něčem, co si usmyslel udělat, tak mi přijďte říct, jak jste to dokázala,“ řekl Cadfael. „I když já bych na něho asi neplatil. Zvolil si sám svou cestu, děvče, a měl k tomu své důvody, dobré důvody. A my se jim musíme podřídit, stejně tak jako on.“

„Ale alespoň jsme teď tři,“ řekla Aline prudce. „Když za ním budeme stát, dodáme mu sílu. Mohu se modlit a dívat, a také že budu. Doveďte mne blíž – a pojďte se mnou. Musím to vidět.“

Mermomocí se snažila prodrat až k oštěpům, ale Cadfael ji chytil za paži a zadržel. „Neměl by vás tu vidět,“ řekl. „Teď asi ne.“

Aline se krátce a trpce zasmála. „Stejně by si mě nevšiml,“ řekla, „leda kdybych se jim vrhla mezi ty meče, a to bych také udělala, jen kdyby mne tam pustili. Ne!“ Rázem zas brala ta slova zpátky a tiše vzlykla. „Ne, nemohla bych mu to udělat. Až moc dobře to vím. Mně teď zbývá jenom se dívat a mlčet.“

Osud žen ve světě bojujících mužů, pomyslel si Cadfael hořce, ale přece jen ne tak trpná úloha, jak se na první pohled zdá. A tak ji dovedl na malou vyvýšeninku, odkud vše viděla, a přitom nerušila Hugha Beringara třpytivým zlatem svých rozpuštěných vlasů v smrtelně vážném soustředění. Hugh měl na špičce meče krev, ale jen od škrábnutí na Courcellově tváři, a pod koženou vestou zakrvácený levý rukáv.

„Vždyť on je raněn,“ zděšeně šeptala Aline, zacpala si půlkou drobné pěsti ústa, aby nevykřikla, a ostře se kousla do kloubů na prstech, aby skutečně vydržela mlčet, jak si slíbila.

„Nic to není,“ pevně ji uklidňoval Cadfael. „A je rychlejší. Jen se podívejte, jak umí odrazit úder! Je sice štíhlý, ale zápěstí má jak z ocele. A co si usmyslí, to také dokáže. A v té ruce má sílu.“

„Miluji ho!“ vydechla Aline, když si na chvíli vyndala z úst pokousanou ruku. „Až dosud jsem to nevěděla, ale mám ho moc ráda!“

„Já také, děvče,“ řekl Cadfael. „Já také!“

Celé dvě hodiny už byli v tom kolbišti bez jediného oddechnutí, slunce zvysoka pálilo a oni trpěli, oba však ani na chvíli nepolevili v opatrnosti, šetřili si síly, a když se teď na sebe podívali v tom malém prostoru ohraničeném oštěpy, nebylo mezi nimi osobní nenávisti, jen neochvějné odhodlání, na jedné straně dokázat pravdu, na druhé tomu důkazu zabránit, a na obou jediná možnost, která tu zbývala, zabít druhého. Pokud o tom vůbec kdy pochybovali, zjistili teď už oba, že přes všechny očividné přednosti na jedné straně jsou jejich síly v tom zápasu vyrovnány, že oba jsou stejně obratní a téměř stejně hbití a rovnováhu že mezi nimi udržuje jen síla pravdy. Oba krváceli z menších ran. Tráva byla tu i onde potřísněna krví.

Bylo již téměř poledne, když Beringar tvrdým náporem vytlačil svého odpůrce a uviděl, jak Courcelle uklouzl na zakrvácené trávě, po horkém suchém létu zřídlé. Courcelle, který se právě kryl, upadl a vymrštil ruku a Hugh mu dalším výpadem téměř vyrazil meč z ruky. Jak o sebe zbraně třeskly, zůstal Courcelle ležet na boku a v ruce svíral jenom rukojeť bez čepele. Ocel dopadla o notný kus dál a zůstala tam ležet.

Beringar ihned ustoupil a umožnil svému nepříteli vstát. Opřel si špičku meče o zem, zadíval se na Prestcota a ten se zas obrátil o pokyn ke králi.

„Bojujte dál,“ řekl král suše. Byl stále ještě značně rozladěn.

Beringar opřel meč do trávy a díval se, jen si otřel pot z čela a rtů. Courcelle pomalu vstal, pohlédl na rukojeť, která mu náhle byla k ničemu, zoufale vzdechl a potom vztekle zbraň odhodil. Beringar pohlédl zamračeně z Courcella na krále a v zamyšlení ještě asi i dva kroky popošel. Král zůstal bez hnutí, jenom jim mrzutě naznačil, aby pokračovali. Beringar udělal tři rázné dlouhé kroky k okraji čtverce, odhodil meč za skloněné oštěpy a pomalu vytáhl dýku, kterou měl za pasem.

Courcelle chvíli nic nechápal, ale náhle si uvědomil, jaký dar se mu tu nabízí, a opět v něm vzplála sebedůvěra.

„No prosím,“ řekl si král Štěpán. „Možná že jsem přece jen špatně hádal, který z mých důstojníků je nejlepší.“

Při boji pouhými dýkami se opravdu museli pustit do bitky zblízka. Délka dosahu má svou cenu i u dýk, a tulich, který vytáhl z pochvy na boku Courcelle, byl mnohem delší než ozdobná hračička, již držel v ruce Hugh Beringar. Král Štěpán ožil, boj ho zaujal a úplně z něj spadla podrážděnost, že musí být u takového zápasu.

„Vždyť on je blázen!“ bědovala Aline za Cadfaelovými zády a opírala se o něj se staženými rty a rozpáleným chřípím, podobná v té chvíli svým bojechtivým předkům. „Mohl ho přece klidně zabít. On je úplný blázen. A já ho miluji!“

Děsivý tanec pokračoval a slunce ve svém zenitu krátilo stíny obou bojovníků, kteří vykračovali vpřed, ustupovali nazad a uskakovali stranou na černém kruhu vrhaném jejich těly, zatímco jim žár nemilosrdně bušil do hlav a potem zbrocených těl pod koženými vestami. Beringar se teď musel bránit, zbraň měl lehčí a kratší, a Courcelle, vědomý si své výhody, na něho tvrdě dorážel. Jen pohotovostí a postřehem se Beringar chránil před dalšími a dalšími ranami, které ho mohly zabít, a díky své hbitosti a čilosti pořád ještě dokázal uskočit při každém protivníkově výpadu z jeho dosahu. Začínala však na něm být znát únava, zdaleka již neměl tak jistý a přesný odhad a ani tak hbité a pravidelné pohyby. Zato Courcelle, který jako by chytil druhý dech anebo prostě jen sbíral všechny síly k poslednímu zoufalému výpadu, jímž by všechno skončil, zřejmě nabyl svou dřívější sílu a bojovnost. Hughovi se řinula po pravé ruce krev a stékala na dýku, která mu teď klouzala v ruce. Na okraji zorného pole se mu třepetaly cáry Courcellova levého rukávu, takže se jen těžko soustředil. Několikrát se pokusil o rychlý výpad a zranil protivníka, ale tím, že měl kratší dýku i zásah, byl ve veliké nevýhodě. Tvrdošíjně se však snažil chránit si síly, pokud to bude nutné, třeba i ustupováním, dokud zuřivé Courcellovy útoky nepoleví. A jednou přece polevit musí.

„Pro Boha svatého!“ naříkala Aline téměř neslyšně. „Vždyť on byl tak velkorysý, vzdal se života… Ten člověk si s ním přímo hraje!“

„S Hughem Beringarem si nikdo beztrestně hrát nesmí,“ pevně jí řekl Cadfael. „Z těch dvou je pořád ještě svěžejší. Je to poslední zoufalá snaha ten boj skončit, už to dlouho vydržet nemůže.“

Hugh krok za krokem ustupoval, ale při každém protivníkově útoku jenom natolik, aby uhnul čepeli, a Courcelle ho krok za krokem řadou zuřivých výpadů sledoval. Zdálo se, že ho chce zahnat do samého rohu čtverce, kde by se musel zastavit, ale v poslední chvíli se buď útočník ve svém úsudku zmýlil, anebo Hugh svou hbitostí rychle unikl z pasti, neboť boj teď pokračoval podél řady oštěpů. Beringar se nedokázal znovu dostat do středu kolbiště a Courcelle zas nemohl zlomit jeho obranu ani mu zabránit v pomalém ústupu, který měl zřejmě skončit v dalším rohu.

Vlámové stáli jako skály a nechali bitvu, ať se jako povlovný mořský příboj pomalu přelévá kolem jejich nehnutých řad. A tu pojednou asi v polovině jedné strany čtverce Courcelle náhle ustoupil rychle o krok nazad, místo co by Beringara sledoval, odhodil dýku do trávy, s chraptivým vítězoslavným výkřikem se sehnul a sáhl pod skloněné oštěpy pro meč, který více než před hodinou odhodil Hugh Beringar, když se nad soupeřem smiloval.

Hugh si ani neuvědomil, že dospěli k tomu místu, tím méně, že ho sem Courcelle s tímto úmyslem zatlačil. Zaslechl, jak kdesi v davu vyděšeně vykřikla nějaká žena. Courcelle právě vstával s mečem v ruce a oči pod širokým zpoceným čelem mu plály šílenou vítězoslávou. Ještě se však ani nestačil narovnat, a Hugh se na něj vrhl jak tygr. Stačilo propást vteřinu a bylo již pozdě. Meč se vymrštil, ale to už Hugh padl celou svou vahou na Courcellovu hruď, pravou paží i s dýkou stiskl protivníkovo tělo a levičkou uchopil zápěstí nepřítelovy ruky, která svírala meč. Chvíli se zmítali a zápasili a potom těžce dopadli do trávy a v pevném sevření se váleli a rvali pod nohama lhostejných stráží.

Aline zaťala zuby, aby podruhé nevykřikla, a zakryla si oči, ale vzápětí z nich zase ruku rozhodně stáhla. „Ne, chci to vidět, musím to vidět! Vydržím to. Nesmí se za mne stydět. Cadfaele, prosím vás, co se to tam děje? Nic nevidím…“

„Courcelle sebral meč, ale nestačil udeřit. Počkejte, jeden z nich vstává…“

K zemi padli dva muži, ale jen jeden z nich vstal a teď tu zpola omráčeně a zcela nevěřícně stál. Neboť jeho nepřítel pod ním náhle bezvládně a tiše klesl a rozhodil paže do trávy, a tam teď také ležel s očima otevřenýma do slunce, zatímco z něho pomalu vytékal rudý proud, který kolem něj vytvářel temnou kalužinu na zdusané zemi.

Hugh Beringar pohlédl od rozrůstající se kalužiny krve na dýku, kterou pořád ještě svíral v ruce, a zmateně zavrtěl hlavou, neboť ve své únavě a zesláblosti vůbec nemohl pochopit ten náhlý konec. Vždyť na čepeli své dýky neměl ani kapku čerstvé krve a meč stále ještě volně ležel v Courcellově pravici, tím rozhodně Courcelle zabit nebyl. A přece ho smrt dostihla, život mu rychle uplývá do udusané trávy. Jaký to zlověstný zázrak ho zabil, a přitom ponechal obě zbraně neznečištěné?

Hugh se sklonil a nadzvedl bezvládné tělo za levé rameno, aby se podíval, odkud z něj proudí krev; a tam, hluboce vražen do těla i přes koženou kazajku, trčel tulich, dýka, kterou Courcelle odhodil, když se chtěl chopit meče. Její jílec se v trávě zřejmě vzpříčil špičkou nahoru o pevně opřenou nohu jednoho z Vlámů. Při Hughově výpadu padl Courcelle na odhozenou zbraň, a jak se zmítali v boji, vnikla mu dýka hluboko do těla.

Tak jsem ho přece jen nezabil, pomyslel si Beringar. Zahubila ho jeho lstivost. Byl však tak vyčerpán, že ani nevěděl, jestli tomu má být rád, anebo toho litovat. Aspoň že Cadfael už bude spokojen; Nicholas Faintree je přece pomstěn, dostalo se mu plné spravedlnosti. Jeho vrah byl veřejně obviněn a obvinění bylo i veřejně stvrzeno nebesy. A vrah je mrtev, právě tu na zemi dodýchal.

Beringar sáhl dolů a zvedl svůj meč, docela snadno jej vyndal z nehybné ruky. Pomalu se otočil a pozvedl jej na pozdrav králi. Trochu kulhal a z tuhnoucích ran na ruce a předloktí mu skanulo pár kapek krve, když zamířil ze čtverce oštěpů, které se před ním tiše rozevřely, aby mohl projít.

Udělal asi tři kroky po trávníku ke královskému křeslu, když tu se mu vrhla do náruče Aline a sevřela ho v žhavém majetnickém objetí, které v něm opět rychle probudilo život. Zlaté vlasy jí splývaly po ramenou a prsou a pozvedla k němu uchvácený, nadšený vyčerpaný obličej, v němž se zračila i jeho tvář. „Hughu… Hughu…“ říkala mu a jemně, útrpně se dotýkala krvácejících ran, které mu vystupovaly na tváři, ruce a zápěstí.

„Proč jsi mi vůbec nic neřekl? Proč? Proč? Vždyť já s tebou tolikrát zemřela! Ale teď jsme zas oba naživu… Polib mne!“

Hugh ji políbil a ona mu spočívala v náručí, skutečná, vášnivá a nepochybně jeho. Pořád ještě ho laskala, domlouvala mu a strachovala se o něho.

„Prosím tě, lásko má, raději mě hubuj,“ řekl Hugh, který se již uklidnil a vzpamatoval. „Když na mě budeš moc něžná, jsem ztracený. Nemohu si ještě dovolit tu klesnout, král čeká. Jestli jsi skutečně moje dáma, podej mi paži, ať se o tebe mohu opřít, pojď se mnou, stůj při mně a podpírej mě, jak se na dobrou ženu sluší, nebo snad padnu králi k nohám.“

„A jsem opravdu tvá dáma?“ zeptala se Aline jako všechny ženy, které chtějí záruku před svědky.

„Jistěže ano. Teď už si to nemohu rozmyslet, má lásko, na to je trochu pozdě!“

Předstoupil před krále a Aline po jeho boku, pevně do něho zavěšená. „Vaše Milosti,“ řekl Hugh zvučně, až z hloubi duše, kam nedosáhla jeho únava ani zranění. „Věřím, že jsem prokázal své obvinění vůči vrahovi a že jsem získal vaši přízeň a souhlas.“

„Váš protivník jasně dokázal vaše tvrzení za vás,“ řekl Štěpán. Zamyšleně se díval na dvojici před sebou, poněkud zaskočen a překvapen, že se před ním náhle objevili objímající se milenci. „Co jste však dokázal, se může i obrátit k vašemu prospěchu. Připravil jste mne, mladý muži, o schopného zástupce rychtáře tohoto hrabství, ať už byl jaký chtěl a ať uměl bojovat sebehůř. Mohl bych vám odvetou nabídnout volné místo, o které jste se tak zasloužil. A bez svých nároků na vaše hrady a vaše práva na vojsko. Co tomu říkáte?“

„Se svolením Vaší Milosti se musím nejprve poradit se svou nevěstou,“ řekl Beringar klidně.

„Vůle mého pána je i mou vůlí,“ stejně pokojně odpověděla Aline.

Takto veřejně snad ještě nikdy nebylo žádné zasnoubení vyhlášeno, pomyslel si bratr Cadfael, který se zájmem přihlížel. Měli by pozvat na svatbu celé Shrewsbury.

Před večerní pobožností zašel bratr Cadfael do hostinského domu a vzal s sebou nejen hrneček masti ze svízele na četné Beringarovy rány, ale i dýku Gilese Siwarda, do níž byl již pečlivě zasazen hlavní topas.

„Bratr Osvald je zkušený stříbrotepec a já přináším tu dýku jako jeho a svůj dar vaší dámě. Předejte je Aline sám. Ale požádejte ji – a vím, že vám ráda vyhoví – aby se velkoryse vyrovnala s chlapcem, který tu dýku vylovil z řeky. Nic jiného jí říkat nemusíte. Pokud jde o to ostatní, o to, jak se zachoval její bratr, ano, o tom pomlčme, teď a navždycky. Pro ni zůstane Giles Siward jedním z těch mnoha nešťastníků, kteří se přiklonili k nesprávné straně a zemřeli pro to.“

Beringar vzal do ruky opravenou dýku a dlouze, střízlivě se na ni zadíval. „A přece to žádná spravedlnost není,“ řekl pomalu. „Vytáhli jsme spolu na světlo pravdu o hříších jednoho muže a pravdu o hříších druhého zakrýváme.“ Přes všechno, čeho docílil, byl Beringar dnes večer velmi vážný a také trochu smutný a nejenom proto, že mu tuhly všechny rány a při každém pohybu ho bolely vyčerpané svaly. Jak ho přecházel pocit vítězoslávy, dokázal se poctivě podívat do tváře prohry, osudu, jemuž unikl. „Zaslouží si spravedlnost opravdu jen nevinní? Kdyby Courcelle nebyl vystaven takovému pokušení, nezapadl by až po krk do bahna takové hanby.“

„Musíme se vyrovnat s tím, jak se věci mají,“ řekl Cadfael. „Jak se mohly mít, to už zanechte očím, které vidí jasněji. Přijměte, co jste po právu a čestně získal, važte si toho a mějte z toho radost. Máte na to právo. Jste teď zástupcem rychtáře Salopu, těšíte se královské přízni a jste zasnouben s dívkou tak krásnou, jak si jen srdce může přát, a kterou jste si zvolil, sotva jste ji jen uviděl. Nemyslete si, že jsem si toho nevšiml. A jestli budete zítra celý ztuhlý a budou vás bolet všechny kosti – jako že budou, mládenče – co může taková malá bolest uškodit mladému muži v tak skvostném postavení?“

Hugh trochu pookřál a náhle ho napadlo: „Kdepak jsou teď asi ti dva?“

„Poblíž velšského pobřeží. Čekají na loď, která je odveze do Francie. Však oni si poradí.“ Cadfael se necítil vázán žádnou věrností vůči Štěpánovi ani Matyldě, ale ti mladí lidé, i když dva jsou přívrženci Matyldy a dva Štěpána, patří budoucnosti a Anglii, až se jednou ta zem zase vzpamatuje z ran občanské války a z dnešní anarchie.

„Spravedlnost je jen půlka našeho příběhu,“ řekl Cadfael zamyšleně. Pomodlí se dnes při večeři za klid Nicholase Faintreeho, mladého muže čistého života i myšlení, teď již jistě usmířeného a odpočívajícího. Pomodlí se však i za duši Adama Courcella, jenž zemřel ve vině, neboť každý předčasně zemřelý člověk, skosený v květu života a síly, ještě než se stačil kát a napravit svoje skutky, znamená promarněný život a jednoho mrtvého navíc. „Nikdy se nemusíte ohlížet zpátky a něco si vyčítat,“ řekl Cadfael Beringarovi. „Vykonal jste práci, která vám připadla, a vykonal jste ji dobře. O všem rozhoduje Bůh. Od nejvyšších po nejnižší končiny lidského života, kam jenom sahá spravedlnost, odplata a také milosrdenství.“

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai