Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 03. Mnišská kápě

[ I ]

Onoho rána na počátku prosince roku 1138 přicházel bratr Cadfael do kapitulního shromáždění s pokojnou myslí, připraven snášenlivě přečkat i nudné, přízemní čtení bratra Františka a upovídané právnické rozklady sakristána, bratra Benedikta. Lidé jsou různí, nedokonalí a musí se na ně shovívavě. A rok, který tak bouřlivě začal v křečích obléhání, vraždění a rozvratu, sliboval skončit v klidu a poměrné hojnosti. Příboj občanské války mezi králem Štěpánem a přívrženci císařovny Matyldy ustoupil na jihozápadní hranice a Shrewsbury se mohlo opatrně vzpamatovávat z toho, že podporovalo slabší stranu a krvavě za to zaplatilo. A přes všechny překážky kladené dobrému hospodaření byla po nádherném létě úspěšně sklizena úroda, stodoly byly plné, mlýny se otáčely, ovce a skat se vypásaly na dosud bujných a zelených pastvinách a počasí zůstávalo překvapivě vlídné, jen s náznakem mrazu za časných jiter. Nikdo ještě nemrzl, nikdo ještě nehladověl. Už to tak nemohlo dlouho vydržet, ale každý den byl požehnáním.

I v Cadfaelově královstvíčku byla úroda bohatá a rozmanitá, podstřeší jeho dílny na zahradě bylo celé ověšené plátěnými pytlíky se sušenými bylinami, džbány vína seděly v baculatých, spokojených řadách, police přetékaly lahvičkami a kelímky léků na všechny zimní neduhy, od rýmy po bolavé klouby a zanícené, sípající průdušky. Svět byl lepší, než vypadal zjara, a konec, který napraví začátek, je vždy dobrá novina.

Bratr Cadfael se tedy spokojeně loudal ke svému vyvolenému místečku v kapitulní síni, příhodně schovanému za sloupem v šerém koutě, a s ospalou blahovůlí sledoval, jak jeho bratři zaplňují síň a zaujímají svá místa: opat Heribert, starý, mírný a ustaraný, smutné zemdlený bouřlivým rokem, který se schyloval ke konci; převor Robert Pennant, nesmírně vysoký a patricijský, se slonovinovou tváří a stříbrnými vlasy i obočím, vždy vzpřímený a vznešený, jako by již nosil mitru, po níž prahl. Nebyl ani starý, ani křehký, ale šlachovitý a bezvěký jedenapadesátník, přestože dokázal vypadat každým coulem jako patriarcha posvěcený celoživotní svatostí; skoro stejně vypadal již před deseti lety a téměř jistě se nezmění za dalších dvacet let. Věrně v patách se mu plížil bratr Jeroným, jeho písař, a odrážel Robertovu libost i nelibost jako malé křivé zrcadélko. Za nimi přicházeli všichni ostatní hodnostáři, podpřevor, sakristán, špitálník, almužník, správce nemocnice, opatrovník oltáře Panny Marie, sklepník, předzpěvák a dozorce nad novici. Důstojně se rozesadili k dennímu jednání, jež neslibovalo být nijak pozoruhodné.

Mladý bratr František, který byl postižen rýmou a poněkud hubenou znalostí latiny, dal pěkně na frak čtení seznamu svatých a mučedníků, kteří měli být připomenuti v modlitbách během následujících dnů, a zmotal zbožný komentář o službě svatého Ondřeje apoštola, jehož svátek právě minul. Sakristán bratr Benedikt dokázal zcela přesvědčivě předložit, že on jako odpovědný za údržbu kostela a celé enklávy má největší nárok na částku společně odkázanou pro tento účel a na světla u oltáře mariánské kaple, kterou spravoval bratr Mořic. Předzpěvák oznámil dar nového hudebního doprovodu k „Sanctus“, věnovaný patronem skladatele, avšak podle vlažného nadšení, s nímž takový štědrý dar vítal, neměl valné mínění o jeho hodnotě, takže jej asi kostel často neuslyší. Bratr Pavel, dozorce noviců, měl stížnost na jednoho svého žáka, podezřelého z větší lehkovážnosti, než připouštělo mládí a nezkušenost. Chlapce totiž slyšeli, jak si v křížové chodbě při opisování modlitby svatého Augustina zpívá světskou píseň skandálního obsahu, údajně nářek křesťanského poutníka uvězněného Saracény, který se utěšuje tím, že tiskne k prsům košilku, kterou mu dala na rozloučenou jeho milá.

Bratr Cadfael se s trhnutím probral z dřímoty, když poznal a vybavil si tu krásnou a tesklivou píseň. Vždyť na té křížové výpravě byl, znal tu zemi, Saracény, strašidelné světlo a tmu takového vězení i takovou bolest. Viděl, jak bratr Jeroným zbožně zavírá oči a křečovitě se otřásá nad zmínkou o nejintimnějším ženském rouše. Snad proto, že se k němu nikdy nepřiblížil natolik, aby se ho mohl dotknout, pomyslel si Cadfael, stále ještě v milosrdném rozpoložení. Několik starých, nevinných celoživotních bratrů, pro které byla polovina stvoření knihou uzavřenou a zakázanou, se zachvělo pohoršením. Cadfael vynaložil v kapitule neobvyklou námahu a mírně se zeptal, čím se mladík hájil.

„Říkal,“ odpověděl bratr Pavel poctivě, „že se tu písničku naučil od dědečka, který bojoval za Kříž při dobývání Jeruzaléma, a melodie mu připadala tak krásná, že ji považoval za svatou. Poutník, který ji zpíval, nebyl totiž mnich ani voják, ale chudák, který podnikl tu dlouhou pouť z lásky.“

„Z náležité a posvěcené lásky,“ zdůraznil bratr Cadfael, používaje slova, jež mu nebyla úplně přirozená, neboť považoval lásku za sílu, která sama posvěcuje a nepotřebuje omluvu. „Je snad ve slovech té písně něco, co by naznačovalo, že ta žena, kterou nechal doma, nebyla jeho manželka? Já si na nic takového nevzpomínám. A nápěv stojí za povšimnutí. Účelem našeho řádu přece není rušit nebo kárat svátost manželství u těch, kdo necítí povolání k celibátu. Myslím, že ten mladík neprovedl nic tak špatného. Neměl by ho bratr předzpěvák vyzkoušet, zda není obdařen pěkným hlasem? Ti, kdo si při práci zpívají, obvykle cítí potřebu nějak využít nadání, které dostali od Boha.“

Předzpěvák, překvapený, podnícený a nijak přetížený zpěváky, které by mohl formovat, úslužně vyjádřil, že by rád slyšel novice zpívat. Převor Robert svraštil své přísné brvy a zamračeně zvedl svůj patricijský nos; kdyby bylo na něm, zbloudilý mládeneček by to odnesl tvrdým pokáním. Ale dozorce noviců nebyl přívrženec nadměrného ukázňování a zdál se spokojen příznivým výkladem žákova poklesku.

„Je pravda, že se zatím jevil jako upřímný a ochotný, otče opate, a je u nás teprve krátce. V soustředění se člověk snadno zapomene – a opisuje pečlivě a oddaně.“

Zpěvák vyvázl s lehkým pokáním, po kterém mu ani neztuhnou kolena. Opat Heribert byl vždy spíš shovívavý, a tohoto rána vypadal víc než obvykle zabraný do sebe a nepřítomný. Blížili se k závěru denních událostí. Opat vstal, jako když se chystá ukončit shromáždění.

„Je tu několik listin k zpečetění,“ řekl sklepník, bratr Matouš, a chvatně zašustil pergameny, protože se mu zdálo, že opat z roztržitosti zapomněl na tuto povinnost. „Je tu ta věc s lenním statkem v Halesu a nadací Waltera Aylwina a také hostovská dohoda s Gervasem Bonelem a jeho manželkou, jimž přidělujeme první dům za mlýnským rybníkem. Pan Bonel si přeje nastěhovat se co nejdříve, ještě před vánočními svátky.“

„Ano, ano, já nezapomněl.“ Opat Heribert se zdál drobný, důstojný, ale rezignovaný, když tak před nimi stál se svým vlastním svitkem, jejž svíral oběma rukama. „Musím vám všem něco oznámit. Tyto nutné listiny dnes zpečetěny být nemohou z dostatečně dobrého důvodu. Možná že nyní nespadají do mé kompetence a já již nemám právo uzavírat za toto obecenství žádnou dohodu. Zde mám pokyn, který mi byl včera doručen z Westminsteru, od králova dvora. Všichni víte, že papež Inocenc uznal nárok krále Štěpána na trůn v této říši a na jeho podporu vyslal legáta s plnými mocemi, Alberika, kardinála biskupa z Ostie. Kardinál navrhuje uspořádat v Londýně legátský koncil pro reformu církve a já jsem vyzván k účasti, abych vydal počet ze své správy jako opat tohoto kláštera. Jasně z toho vyplývá,“ řekl Heribert pevně a smutně, „že mé místo je v rukou legátových. Prožili jsme bouřlivý rok a zmítali se mezi oběma uchazeči o trůn v naší zemi. Není žádnou tajností, že Jeho Milost, když tu v létě byla, mě příliš nevyznamenávala přízní, protože jsem ve zmatku doby neviděl jasně svou cestu a nespěchal uznat její svrchovanost. Proto se nyní považuji za sesazeného ze svého opatského úřadu, dokud a pokud mě v něm legátský koncil nepotvrdí. Nemohu stvrzovat žádné listiny ani dohody ve jménu našeho domu. Cokoli je nyní nedokončeno, musí tak zůstat, dokud nebude někdo jmenován napevno. Nemohu zasahovat do věcí, jež možná budou patřit jinému.“

Řekl, co chtěl. Opat usedl a trpělivě složil ruce, zatímco jejich zmatené, zaražené mumlání zhoustlo a zesílilo v zděšený hukot jako v úle. Cadfael ovšem viděl, že všichni se nezhrozili. Převor Robert, stejně překvapený jako ostatní a zběhlý v zachovávání patřičného vzezření, přesto za slupkou své slonovinové tváře zářil jako slunce, docházeje k závěru, jenž byl nasnadě, a bratr Jeroným, který bystře vnímal každý náznak z té strany, se radostně objímal pažemi schovanými v rukávech kutny, zatímco jeho tvář vyjadřovala zbožnou soustrast a bolest. Ne že by proti Heribertovi něco měli, jen to, že se stále držel v úřadě, po kterém házeli očkem netrpěliví podřízení. Milý starý pán, samozřejmě, ale zaspal dobu a je příliš laxní. Jako král, který žije příliš dlouho a přímo volá po zavraždění. Ale ostatní se tetelili a plašili jako slepice, když mezi ně vtrhne liška, a vykřikovali:

„Ale otče opate, král vás přece určitě dosadí zpátky!“

„Otče, musíte na ten koncil?“

„Zůstaneme tu jako ovce bez pastýře!“

Převor Robert, který se pokládal za dokonale způsobilého v případě potřeby spravovat stádečko svatého Petra vlastnoručně, šlehl po onom bědujícím baziliščím pohledem, avšak zdržel se námitek; dokonce sám zamumlal něco soustrastného a zarmouceného.

„Má povinnost a mé sliby patří církvi,“ řekl opat Heribert smutně, „a jako věrný syn musím uposlechnout výzvy. Jestliže se církvi zlíbí potvrdit mě v úřadě, vrátím se a ujmu se svého obvyklého úkolu. Bude-li na mé místo jmenován někdo jiný, přesto se mezi vás vrátím, pokud mi to bude dovoleno, abych dožil jako věrný bratr tohoto domu pod naším novým nadřízeným.“

Cadfael měl dojem, že přitom postřehl krátký samolibý zákmit úsměvu, jenž přeletěl Robertovou tváří. Kdyby konečně měl svého bývalého nadřízeného jako pokorného bratra pod svou mocí, příliš by mu to nevadilo.

„Je ovšem jasné,“ pokračoval pokorně opat Heribert, „že již nemohu užívat práva opata, dokud záležitost nebude vyřízena, a tyto dohody musí vyčkat mého návratu nebo doby, kdy je zváží a vyjádří se k nim někdo jiný. Je některá z nich naléhavá?“

Bratr Matouš zalistoval v pergamenech a uvažoval, ještě otřesen náhlou novinou. „Ve věci Aylwinovy nadace není proč spěchat; je starým přítelem našeho řádu a jeho nabídka jistě zůstane v platnosti, dokud bude třeba. A statek v Halesu má čas až do svátku Nanebevzetí Panny Marie příštího roku. Ale pan Bonel spoléhá na to, že smlouva bude uzavřena co nejdřív. Čeká, aby se mohl přestěhovat sem do domu.“

„Prosím, připomeň mi podmínky, buď tak dobrý,“ řekl opat omluvně. „Měl jsem plnou hlavu jiných věcí a zapomněl jsem, jak jsme se přesně dohodli.“

„Bezvýhradně nám věnuje svůj statek Mallilie i s několika nájemci výměnou za ubytování zde v opatství – první dům od města u mlýnského rybníka je prázdný a nejlépe se hodí pro jeho domácnost – spolu s doživotní stravou pro něho a pro manželku a také pro dva sloužící. Podrobnosti jsou, jak je v těchto případech zvykem. Denně dostanou dva mnišské bochníčky chleba a jeden pro sloužící, dva galony klášterního piva a jeden pro sloužící, o masitých dnech masitý pokrm, jako dostávají opatští šafáři, o rybích dnech ryby z opatovy kuchyně, a zákusek, kdykoli se podávají mimořádné lahůdky. Vyzvedávat je bude jejich sluha. Budou také denně dostávat masitý nebo rybí pokrm pro své dva sloužící. Pan Bonel má také každý rok dostat oděv, jaký dostávají vyšší opatští úředníci, a jeho manželka – tak si to přeje ona – dostane ročně deset šilinků, aby si pořídila oděv, jaký jí bude libo. Bude se také ročně poskytovat deset šilinků na prádlo, obuv a otop, a stáj a obživa pro jednoho koně. Po smrti jednoho či druhého zůstane dům druhému a s tím polovina všeho výše zmíněného živobytí; ovšem přežije-li manželka, nebude potřebovat ustájení pro koně. Takové jsou podmínky a chtěl jsem po shromáždění nechat přivést svědky k potvrzení smlouvy. Soudní úředník čeká.“

„Přesto se obávám,“ řekl opat ztěžka, „že i to musí počkat. Má práva jsou pozastavena.“

„To bude pro pana Bonela velmi nepříjemné,“ řekl sklepník ustaraně. „Už mají všechno sbaleno a čekali, že se za pár dní přestěhují. Blíží se Hod Boží vánoční a nemůžeme je přece nechat v nepohodli.“

„Stěhování by se přece provést mohlo,“ nadhodil převor Robert, „i když potvrzení smlouvy musí počkat. Je velmi nepravděpodobné, že by si kterýkoli jmenovaný opat přál tuto dohodu zrušit.“ Protože bylo docela jasné, že právě on je na řadě, aby byl jmenován, a protože věděl, že se králi Štěpánovi zamlouval víc než jeho nadřízený, mluvil se samozřejmou autoritou. Heribert se z návrhu zaradoval.

„Myslím, že takový postup je přípustný. Ano, bratře Matouši, můžeš jednat, s výhradou konečného schválení, a já jsem přesvědčen, že přijde. Ubezpeč v té věci našeho hosta a dovol mu, aby ihned přivezl svou domácnost. Je jedině správné, aby se do vánoc v klidu zabydleli. Žádný jiný případ k vyřízení tu není?“

„Žádný, otče.“ A tlumeně a zamyšleně se otázal: „Kdy musíte vyrazit na cestu?“

„Měl bych jet pozítří. Poslední dobou jezdím pomalu a cesta nám potrvá několik dní. V mé nepřítomnosti tu bude všechno řídit převor Robert.“

Opat Heribert jim požehnal rozčilenou rukou a první vyšel z kapituly. Převor Robert se nesl za ním a bezpochyby se už cítil pánem všeho uvnitř zdí benediktinského opatství svatého Petra a Pavla v Shrewsbury, a pokud bude záležet na něm, hodlal jím setrvat nadosmrti.

Bratři vycházeli ven v truchlivém mlčení, ale sotva se rozptýlili po velkém nádvoří, propukly tlumené, ale rozčilené rozhovory. Heribert byl jejich opatem jedenáct let, vycházelo se s ním snadno, byl přístupný, vlídný, snad až trošičku příliš povolný. Netěšili se na změny.

V půlhodince před velkou mší o desáté se Cadfael velmi zamyšleně odebral do své dílny v bylinkářskě zahradě, aby dohlédl na několik lektvarů, které vařil. Dobře ošetřovaná zahrada, obepjatá hustým živým plotem, s prvním mírným chladem začínala ztrácet barvy. Listí zestárlo, vyschlo a zhnědlo, a nejcitlivější rostlinky se zatahovaly do tepla země; ve vzduchu však se dosud vznášela utkvělá aromatická vůně složená z přízraků všech letních vůní, a v kůlně se kořennou sladkostí až točila hlava. Cadfael se tam ubíral vždy, když si chtěl o samotě zapřemýšlet. Byl tak zvyklý na opojný vzduch uvnitř, že jej skoro nevnímal, ale v případě potřeby dokázal rozlišit každou přísadu, jež do něj přispěla svou troškou, a vystopovat ji ke zdroji.

Takže král Štěpán přece jen nezapomněl na staré křivdy a opat Heribert se má stát obětním beránkem za to, že Shrewsbury odporovalo jeho nárokům. Přitom král nebyl od přírody mstivý. Možná že spíš cítil potřebu zavděčit se legátovi, když ho papež uznal za anglického krále a poskytl mu papežskou podporu, což není nijak zanedbatelná zbraň ve sporu s císařovnou Matyldou, soupeřkou o trůn. Ta odhodlaná dáma se určitě jen tak nevzdá, bude v Římě silně prosazovat svou věc, a i papežové dovedou změnit názor. Takže Alberic z Ostie dostane co možno volnou ruku při svých plánech na reformu církve a Heribert je možná jen jedna oběť naservírovaná jeho horlivosti.

Do myšlenek se mu však vytrvale vtírala ještě jedna zvláštní věc: tihle občasní hosté opatství, jak se jim říká, duše, které se rozhodly opustit svět práce – někdy v nejlepších letech – a předat svůj dědičný majetek opatství výměnou za snadný, chráněný, nečinný život v ústraní se stravou, oblečením, otopem, pro něž nemusejí hnout ani prstem! Snili snad o tom během let, kdy v potu tváře ošetřovali ovce při bahnění, lopotili se při žních nebo tvrdě pracovali jako řemeslníci? O malém ráji tady dole, kde jídlo padá z nebe a člověk nemusí dělat nic než v létě se vyhřívat na sluníčku a v zimě u ohně popíjet ohřáté pivo? A když to dostanou, jak dlouho okouzlení trvá? Jak záhy je omrzí nic nedělat a nic nemuset? U slepého, chromého, nemocného by to pochopil. Ale co ti zdraví a činorodí a zvyklí namáhat tělo i hlavu? Ne, to nechápal. Za tím musí být něco jiného. Všichni si přece nedají namluvit, ani sami sobě nenamluví, že zahálka je blaženství. Co jiného může vést k takovému kroku? Nemají dědice? Puzení k mnišskému životu, které ještě nechápou, á nedostatek odvahy jít ihned až do konce? Možná. U ženatého muže, kterému přibývají roky a který si stále více uvědomuje blížící se konec, by to tak mohlo být. Nejeden muž oblékl kutnu pozdě, když odchoval děti a vnoučata a prožil dlouhý den lopoty. Dům z milosti a postavení hosta může být jedním krokem na cestě. Anebo je snad možné, že se ti lidé nakonec zbaví svého celoživotního díla z čiré zášti k světu, k nezdárnému synu, k břemeni vlastní duše?

Bratr Cadfael zavřel dveře za sytou jablečníkovou vůní čaje proti kašli a velmi střízlivě se odebral na velkou mši.

Opat Heribert odjel po silnici k Londýnu a obrátil se zády k městu Shrewsbury v časném ránu poněkud šedivého dne, prvního, kdy ve vzduchu štípal mráz a na trávě se bledě zatřpytila jinovatka. Vzal s sebou svého písaře bratra Emanuela a dva laické podkoní, kteří zde sloužili nejdéle; jel na vlastním bílém mezkovi. Když se loučil, tvářil se vesele, ale jak čtyři jezdci mizeli v dáli na silnici, jevil se jako smutná drobná postavička. Nebyl dnes žádný krasojezdec – pokud jím vůbec někdy býval –, takže si zvolil vysoké objímavé sedlo a seděl v něm zhrouceně jako poloprázdný pytel. Mnoho bratří se natlačilo do brány, aby se za ním dívali, dokud nezmizí z dohledu, a tváře měli plné obav a zármutku. Někteří školáci vyšli také a vypadali ještě zaraženěji, protože opat dovoloval bratru Pavlovi, aby vedl svou školu nerušeně, a tedy velmi tolerantně, ale až to vezme do ruky převor Robert, sotva které oddělení tohoto domu si půjde svou cestou bez pobodávání, a dá se čekat, že kázeň se rázem utuží.

Cadfael si musel připustit, že v těchto zdech by se doopravdy vyplatilo trochu tvrdé praktičnosti. Heribert poslední dobou zmalomyslněl, svět lidí ho lekal, a on se více a více uzavíral do svých modliteb. Obléhání a pád Shrewsbury se vším krveprolitím a pomstou, jež s sebou přinesly, by zarmoutily každého, třebaže to není žádná omluva pro zanechání boje za právo a proti křivdám. Přichází však čas, kdy na staré padne veliká únava a břímě vedení je nepřiměřeně těžké. Kdoví – kdoví? Možná že Heribert nebude tak smutný, jak nyní předpokládá, jestliže z něho ten náklad sejmou.

Mše a shromáždění kapituly toho dne proběhly v nenapadnutelné slušnosti a klidu, velká mše byla zbožně celebrována a denní povinnosti běžely svým hladkým a pravidelným chodem. Robert si příliš potrpěl na dekorum, takže si viditelně nemnul ruce ani si neolizoval rty před svědky. Vše, co podnikne, učiní podle spravedlivého a nábožného zákona, s autoritou světce. Ovšem to, co považuje za své právo, využije až do poslední výsady.

Cadfael byl zvyklý mít v pracovní části zahradnického roku přiděleny dva pomocníky, protože ve své obezděné zahradě nepěstoval jen byliny, ačkoli hlavní zelinářské zahrady opatství byly mimo enklávu za hlavní silnicí, na lukách u řeky, sytě zelené rovince, které se říkalo Gaye. V období záplav ji pravidelně smáčely vody Severnu, měla bohatou půdu a dobře rodila. Uvnitř hradeb si prakticky vlastníma rukama vybudoval tuto uzavřenou zahrádku pro drobné a vzácné věci a venku na planinách sbíhajících k potoku Meole, který poháněl mlýn, pěstoval zeleninu k jídlu – fazole, zelí, čočku a celá pole hrášku. Teď však se polehoučku schylovalo k zimě a půda usínala jako ježci zalezlí v živém plotě, ospale svinutí s bodlinami obalenými polštářem slámy, suché trávy a listí, a jemu zůstal jen jeden novic, aby mu pomáhal vařit lektvary, hníst pilulky, míchat oleje na mazání a tlouci byliny na hojivé obklady nejen pro bratry, ale i pro mnohé, kteří přicházeli pro pomoc ve svých souženích z města i z předklášteří, někdy i z roztroušených vesniček okolo. Nebyl k tomuto umění vychován, naučil se mu zkušenostmi, pokusy a bádáním, a během let nahromadil poznání tak, že někteří dávali přednost jeho službám před službami uznávaných lékařů.

Tou dobou byl jeho pomocníkem sotva osmnáctiletý novic bratr Marek, sirotek, jenž byl na obtíž lhostejnému strýci, takže ho v šestnácti letech poslal do opatství, aby se ho zbavil. Vstoupil zamlklý, samotářský a plný stesku po domově, ztracené děcko, jež nevypadalo na svůj věk; dělal, co mu řekli, s bázlivou poddajností, jako by od života nečekal víc, než že se snad vyhne trestu. Avšak několik měsíců práce na zahradě s Cadfaelem mu rozvázalo jazyk a vyhnalo mu z hlavy strach. Pořád ještě byl trochu podměrečný a ostražitý před mocnými, ale zdravý a šlachovitý, pěstování rostlin se mu dařilo, a začínal mít jistou a jemnou ruku při výrobě léků a dychtivý zájem o ně. Mezi bratry byl jako němý, ale v zahradní dílně byl hovorný až až, když byl jen s Cadfaelem. Právě Marek, přes všechnu svou mlčenlivost a uzavřenost v klášteře i na nádvoří, přinášel všechny drby dřív, než se je dověděli jiní.

Hodinu před nešporami přišel z posílky do mlýna plný novinek.

„Víte, co udělal převor Robert? Usadil se v opatově bytě! Vážně! Bratr podpřevor má příkaz ode dneška spát v převorově cele v dormitáři. Sotva je opat Heribert za branou! Tomu říkám opovážlivost.“

Cadfael jeho názor sdílel, přestože se mu nezdálo náležité říkat to, ba ani dovolit bratru Markovi, aby tak otevřeně vyslovoval své myšlenky. „Dej si pozor, když soudíš své nadřízené,“ řekl mírně, „aspoň do té doby, než se budeš umět vžít do jejich postavení a podívat se na věci z jejich pohledu. Co my víme? Třeba ho opat Heribert požádal, aby se tam přestěhoval na důkaz své pravomoci, zatímco jsme bez opata. Je to místo vyhrazené pro duchovního otce tohoto konventu.“

„Ale to přece Robert ještě není! Ještě ne. A kdyby to tak opat Heribert chtěl, byl by to řekl v kapitule. Určitě by to byl aspoň řekl bratru podpřevorovi, a tomu to neřekl nikdo. Viděl jsem, jak se tváří, je stejně ohromený a šokovaný jako všichni. On by si to nedovolil!“

Je to pravda, myslel si Cadfael, zatímco pilně drtil kořínky v moždíři, podpřevor bratr Richard byl poslední, kdo by se něčeho opovážil; rozložitý, dobromyslný a pokojný až k lenosti, nikdy se nenamáhal usilovat o postup ani zákonnými prostředky. Možná že některým mladším a smělejším bratrům brzy svitne, že tou výměnou získali. Když bude v převorově cele, která ovládá celý dormitář, Richard, bude pro příležitostného hříšníka mnohem snazší vyklouznout po zhasnutí nočním schodištěm; i kdyby se na zločin přišlo, asi by nikdy nebyl hlášen. Nejlepší je všechno znepokojivé radši nevidět.

„Ve služebnictvu opatova bytu to vře,“ vyprávěl bratr Marek. „Víte, jak jsou oddaní opatu Heribertovi, a teď aby sloužili někomu jinému – a ještě než je jeho místo doopravdy uprázdněné! Bratr Jindřich říká, že je to skoro rouhání. A bratr Petrus vypadá jako bouřkový mrak a bručí nad hrnci strašné věci. Říkal, že jak jednou strčí převor Robert nohu do dveří, ven ho dostane jedině dávka bolehlavu, až se vrátí opat Heribert.“

Cadfael si to uměl představit. Bratr Petrus byl opatův kuchař, sloužil mu už dlouho, a byl to černovlasý barbar od skotské hranice s planoucíma očima a se sklonem k bouřlivým a nehorázným výrokům, které se nesměly brát příliš vážně; otázkou ovšem bylo, kde přesně vést hranici.

„Bratr Petrus povídá rád, co by nemusel, ale sám víš, že to nikdy zle nemyslí. A je báječný kuchař, a bude dál sloužit u opatského stolu báječně, ať v jeho čele sedí kdo chce, protože to jinak neumí.“

„Ale ne rád,“ řekl Marek s přesvědčením.

Nebylo sporu, hladký chod dne byl vážně otřesen; přesto byl režim uvnitř těchto zdí tak zaběhaný, že každý bratr, rád nebo nerad, bude své povinnosti plnit stejně svědomitě jako jindy.

„Až se opat Heribert vrátí potvrzen v úřadě,“ prohlásil Marek přesvědčeně, jako by jeho přání byla skutečnost, „převoru Robertovi spadne hřebínek.“ A pomyšlení na ten pád vznešenosti ho tak utěšilo, že se dokázal opět zasmát, kdežto Cadfael ho nedokázal pokárat; vždyť i pro něj to byla přitažlivá představa.

Týden po, odjezdu opata Heriberta přišel bratr Edmund, správce nemocnice, uprostřed odpoledne do Cadfaelovy kůlny vyzvednout si nějaké léky pro své pacienty. Mrazy ještě nebyly tuhé, ale přišly po počasí tak mírném, že nejednoho mladého bratra zaskočily, a tak se rozšířilo kýchání, které bylo třeba zbrzdit izolováním obětí, vesměs činorodých mládenců, kteří se venku starali o ovce. Měl v nemocnici čtyři takové kromě několika starců, kteří tam nyní trávili své dny jen náboženskými povinnostmi a pokojně čekali na svůj konec.

„Hoši potřebují jen pár dní v teple a uzdraví se sami,“ řekl Cadfael, zamíchal a nalil z velké láhve do menší hnědou směs, která voněla horce, aromaticky a sladce. „Ale proč by se měli zbytečně trápit, i když jen pár dní? Ať dvakrát nebo třikrát denně a na noc vypijí malou lžičku tohohle, a uleví se jim.“

„Co v tom je?“ zeptal se bratr Edmund zvědavě. Mnohé přípravky bratra Cadfaela už znal, ale pořád vznikaly nové. Někdy se v duchu ptal, jestli je Cadfael všechny zkouší na sobě.

„Drcená rozmarýna, jablečník a lomikámen s trochou oleje z lněných semínek, v nálevu z červeného vína, které dělám z třešní i s peckami. Uvidíš, že jim udělá dobře, všem, kterým teče z očí a z nosu, a pomáhá to i na kašel.“ Pečlivě zazátkoval velkou láhev a otřel hrdlo. „Budeš chtít ještě něco? Pro staroušky? Ti musejí být z těch změn celí bez sebe. Po šedesátce lidi nemají rádi změny.“

„Rozhodně ne tuhle změnu,“ přiznal truchlivě bratr Edmund. „Heribert nikdy nevěděl, jak ho měli rádi, dokud nepocítili jeho ztrátu.“

„Myslíš, že jsme ho ztratili?“

„Bojím se, že je to až příliš pravděpodobné. Ne že by sám Štěpán v sobě dlouho živil pocit křivdy, ale co chce legát, to mu Štěpán dá, aby zůstal v milosti u papeže. A myslíš, že na rázného reformátorského ducha, vypuštěného do naší říše s mocí přetvářet církev, jak bude chtít, náš opat udělá velký dojem? Štěpán tu pochybnost vyvolal, když se ještě zlobil, ale bude to Alberic z Ostie, který našeho milého opata zváží a odhodí, protože je příliš měkký,“ řekl bratr Edmund s lítostí. „Hodil by se mi ještě kelímek té masti na proleženiny. Bratr Adrian už asi chudák nebude muset moc dlouho snášet tenhle očistec.“

„Už ho musí bolet, i když s ním jen hnete, abyste ho namazali,“ řekl Cadfael soustrastně.

„Kost a kůže, nic než kost a kůže. Dá to práci vůbec do něj vpravit jídlo. Usychá jako list.“

„Jestli někdy budeš potřebovat pomoc při zvedání, pošli pro mě, vždyť jsem tu od toho. Tu máš. Myslím, že ji mám ještě lepší než minule, je v ní víc kontryhelu.“

Bratr Edmund si dal láhev a kelímek do tašky, uvažoval, co ještě potřebuje, a palcem a ukazovákem si přejížděl špičatou bradu. Náhlý chlad, který zavál dveřmi, je přiměl otočit hlavy tak rychle, že mladý muž, který opatrně pootevřel dveře, okamžitě omluvně a s úlekem svěsil hlavu.

„Zavři dveře, mládenče,“ řekl Cadfael a schoulil se.

Pokorný hlas rychle zvolal: „Promiňte, bratře. Počkám, až budete mít čas.“ A za hubenou, snědou, bojácně zachmuřenou tváří se začaly zavírat dveře.

„Ale ne,“ řekl Cadfael s veselou netrpělivostí, „tak jsem to nemyslel. Pojď do tepla a zavři dveře před tím lezavým větrem. Kouří mi ohřívadlo. Pojď dál, hned se ti budu věnovat, jen co bude mít bratr správce všechno, co potřebuje.“

Dveře se pootevřely jen natolik, aby se otvorem protáhl hubený mladý muž. Pak chvatně zavřel a přitiskl se na dveře, němý a stažený do sebe, jako by chtěl být neviditelný a neslyšitelný, přestože se mu oči šířily údivem a zvědavostí nad rozvěšenou zásobou ševelících, houpajících se voňavých bylin a nad lavicemi a policemi plnými kelímků a skleniček, kde byla nastřádána tajná úroda léta.

„Ano,“ vzpomněl si bratr Edmund, „ještě jedno. Bratr Rhys naříká, že mu vržou a bolí ho ramena a záda. Skoro nechodí a opravdu ho to bolí. Viděl jsem, jak sebou cuká. Máš přece ten olej, co mu už jednou pomohl.“

„To mám. Počkej, najdu si na něj lahvičku.“ Cadfael zvedl velkou kameninovou láhev z jejího místa na lavičce a šátral po policích pro menší z matného skla. Opatrně odzátkoval a nalil vazký tmavý olej, který silně a ostře voněl. Pevně zarazil zpět dřevěnou zátku, kterou předem obalil kouskem plátna, dalším útržkem svědomitě otřel hrdla obou nádob a hodil hadřík do malého ohřívadla, vedle něhož mu mírně vřel hliněný hrnec. „To mu poslouží, zejména jestli najdeš někoho s pořádně silnými prsty, aby mu to dobře vetřel do kloubů. Ale dávej pozor, Edmunde, nikdy se toho nedotkni rty. Po použití si dobře umyj ruce a postarej se, aby se umyl každý, kdo na to sáhne. Je to pro člověka dobré zvenku, ale moc špatné zevnitř. A nepoužívej to nikde, kde je nějaký škrábanec nebo rána, ani trhlinka v kůži. Má to sílu.“

„Je tak nebezpečný? Z čeho je?“ ptal se Edmund zvědavě a obracel skleničku v ruce, aby viděl, jak se olej lenivě přelévá za sklem.

„Převážně je to mletý kořen mnišské kápě v hořčičném oleji a lněném oleji. Je silně jedovatý, když se spolkne, zabít by mohl i maličký doušek, tak ho drž v bezpečí a nezapomeň si dobře očistit ruce. Ale s vrzavými starými klouby dělá divy. Až se dobře vetře, bratr ucítí mravenčení a teplo, pak bolest povolí a bude mu docela lehko. Je to všechno, co potřebuješ? Za chvíli přijdu a namažu ho sám, jestli chceš. Vím, kde hledat bolavá místa, a je potřeba vetřít to pěkně hluboko.“

„Já vím, že máš železné prsty,“ řekl bratr Edmund, sbíraje svůj náklad. „Jednou jsi je vyzkoušel na mně a já myslel, že mě rozlámeš, ale přiznávám, že druhý den se mi pohybovalo líp. Přijď, jestli budeš mít čas, rád tě uvidí. Už pomalu neví, co se s ním děje, a skoro žádného z mladých bratrů nepoznává, ale na tebe určitě nezapomněl.“

„Bude si pamatovat každého, kdo mluví velšsky,“ řekl prostě Cadfael. „Vrací se do dětství. Tak to u stařečků bývá.“

Bratr Edmund vzal tašku a obrátil se ke dveřím. Hubený mladý muž s očima jako talíře klouzl stranou, úslužně mu je otevřel a zase je zavřel za jeho usměvavým poděkováním. Nebyl zas taková sušinka, byl o pár coulů vyšší než hranatý, podsaditý Cadfael, vzpřímený a pohyblivý, ale hubený a ostražitý – při každém pohybu bdělý jako lesní zvíře. Na hlavě měl hřívu světle hnědých vlasů, rozcuchanou sílícím větrem venku, a upravené čárky světlé bradky okolo rtů a brady, jež zdůrazňovaly hladovou strohost hubené tváře s jestřábími rysy. Velké jasně modré oči, zářící inteligencí a naježené k obraně jako nastavená kopí, obrátily pozornost na bratra Cadfaela a hleděly neuhýbavě, zbraně v pohovu.

„Tak, příteli,“ řekl Cadfael poklidně a kousíček poodtáhl hrnec od přímého žáru, „co pro tebe mohu udělat?“ Otočil se a neskrývaně si prohlížel neznámého od hlavy k patě. „Neznám tě, chlapče,“ řekl mírně, „ale jsi vítán. Co potřebuješ?“

„Posílá mě paní Bonelová,“ řekl mladý muž hlubokým hlasem, který by se byl příjemně poslouchal, nebýt tak utažený a ostražitý, „abych vás poprosil o nějaké kuchyňské koření, které potřebuje. Bratr špitálník jí řekl, že jí ochotně doplníte zásoby, až jí dojdou její vlastní. Můj pán se dnes nastěhoval do domu v předklášteří jako host opatství.“

„Aha,“ řekl Cadfael, když si vzpomněl na statek Mallilie, darovaný opatství výměnou za živobytí pro dárce. „Tak už jsou v pořádku nastěhovaní? Ať jim Bůh dopřeje radost! A ty jsi ten sloužící, který jim bude nosit jídlo ano, to se budeš muset naučit všude trefit. V opatově kuchyni jsi byl?“

„Ano, pane.“

„Nejsem ničí pán,“ řekl Cadfael mírně, „ale pro každého bratr, jestli chceš. A jak se jmenuješ ty, příteli? Zřejmě se budeme vídat, tak se můžeme rovnou seznámit.“

„Jmenuji se Aelfric,“ řekl mladý muž. Pokročil ode dveří a s netajeným zájmem se rozhlížel. Oči mu s bázlivou úctou utkvěly na velké láhvi s olejem z mnišské kápě. „Je to opravdu tak vražedné? Může i jen trošička zabít člověka.

„To může spousta věcí,“ řekl Cadfael, „když se použijí nesprávně nebo se použije příliš mnoho. I víno, když se dost napiješ. I zdravé jídlo, když ho budeš nerozumně hltat. Je vaše domácnost s bydlením spokojená?“

„Ještě je brzo soudit,“ řekl mladý muž opatrně.

Kolik mu může být? Kolem pětadvaceti? Víc sotva. Když se ho dotkneš, vystrčí bodliny jako ježek, dává si pozor na celý svět. Nesvobodný, pomyslil si Cadfael soustrastně; a s bystrou a zranitelnou myslí. Sluha někoho méně citlivého, než je sám? To by mohlo být.

„Kolik je vás v domě?“

„Můj pán a paní a já. A komorná.“ Komorná! Nic víc, a i za tím se jeho široká, pohyblivá ústa rychle zavřela. „Dobře, Aelfriku, jsi tu kdykoli vítán, a dodám tvé paní všechno, co budu moci. Co jí mohu poslat dnes?“

„Prosí o trochu šalvěje a bazalky, jestli je máte. Přivezla si s sebou hotové jídlo, že je večer ohřeje,“ poroztál Aelfric, „a má je na kamnovci, ale schází mu šalvěj. Došla jí. Je to zvláštní doba, takové stěhování, určitě nechala doma spoustu věcí.“

„Může si sem poslat pro všechno, co tu mám, rád jí to dám. Tu máš, Aelfriku, tady máš po svazečku od obojího. Je vaše paní na vás hodná?“

„A jak!“ řekl mládenec a zmlkl jako po zmínce o komorné. Zadumal se a zamračil ve smíšených pocitech. „Byla vdova, když si ho vzala.“ Vzal svazečky bylin a prsty pevně sevřel stonky. Jako něčí hrdlo? Čípak, když při zmínce o své paní roztál? „Moc vám děkuji, bratře.“

Svižně a mlčky couvl. Dveře se otevřely a vzápětí zavřely. Cadfael za ním zůstal zamyšleně hledět. Do nešpor měl ještě hodinu čas. Mohl by dojít do nemocnice, nalít sladké zvuky velštiny do starých otupělých uší bratra Rhyse a vetřít mu hluboko do bolavých kloubů olej z mnišské kápě. Byl by to dobrý skutek.

Ale co ten nezkrocený mladý tvor, zavřený v kleci se svými hořkostmi, křivdami a nenávistmi, co se dá udělat pro něho? Nevolník, to přece Cadfael pozná, se schopnostmi, které převyšují jeho postavení, a s nějakou skrytou bolestí – možná ne jedinou. Vzpomněl si na tu zmínku o komorné, žárlivě překousnutou mezi sevřenými zuby.

Konečně, všichni čtyři sem teprve přišli. Ať pomáhá čas. Cadfael si umyl ruce s veškerou důkladností, kterou doporučoval svým zákazníkům, obhlédl ještě své spící království a vydal se na návštěvu do nemocnice.

Starý bratr Rhys seděl vedle své pěkně ustlané postele, kousek od ohně, a pokyvoval stařičkou šedivou tonzurovanou hlavou. Vypadal pyšně a spokojeně jako ten, kdo se přece jen dočkal zadostiučinění, zarostlou bradu vystrčenou, husté obočí zježené všemi směry a bystrá očička pod ním sice vybledlá do téměř bezbarvé šedi, ale vítězoslavně rozzářená. Měl totiž vedle sebe na stoličce mladého, statného tmavovlasého muže, který ho přívětivě ošetřoval a do uší mu přitom vléval plynulý tok velštiny jako horský pramínek. Stařec měl kutnu staženou z kostnatých ramenou a pomocník mu pilně vtíral pátravými prsty olej do kloubů, až pacient hekal rozkoší.

„Tak vidím, že mě předešli,“ řekl Cadfael do ucha bratru Edmundovi ve dveřích.

„Příbuzný,“ řekl stejně tiše bratr Edmund, „nějaký mladý Velšan ze severu hrabství, odkud pochází starý Rhys. Zřejmě sem dnes přišel pomoci novým nájemníkům při stěhování do domu u mlýnského rybníka. Má s nimi něco společného – myslím, že je tovaryšem u syna paní. A když už tu byl, napadlo ho, že se pozeptá na stařečka, což od něj bylo laskavé. Rhys si naříkal na bolesti a mládenec se nabídl, tak jsem ho nechal, ať pracuje. Ale když jsi tady, promluv s nimi. Kvůli tobě nebudou muset mluvit anglicky.“

„Varoval jsi ho, aby si potom dobře umyl ruce?“

„A ukázal jsem mu kde, a kam má bezpečně uklidit láhev, až skončí. Rozumí. Po tvé přednášce bych sotva nechal někoho, aby s takovým dryákem riskoval. Řekl jsem mu, co to může při nesprávném použití způsobit.“

Když se bratr Cadfael přiblížil, mladík na okamžik přerušil práci a chtěl uctivě vstát, ale Cadfael mávl, ať jen sedí. „Jen seď, chlapče, nebudu vás rušit. Přišel jsem na slovíčko se starým přítelem, ale vidím, že za mne děláš mou práci, a děláš ji dobře.“

Mladík ho s dobrodušnou praktičností vzal za slovo a dál vtíral bratru Rhysovi pronikavě čpící olej do stařeckých ramenou. Mohlo mu být čtyřiadvacet nebo pětadvacet, byl plecitý a silný; hranatá dobromyslná tvář byla snědá a ošlehaná, s masivními kostmi, velšská tvář, vyholená a odhodlaná, vlasy i obočí husté, drátovité a černé. S bratrem Rhysem jednal vesele, usměvavě, skoro škádlivě, jako by asi jednal s děckem. Bylo to od něj hezké a bratr Cadfael to v myšlenkách schválil, vždyť bratr Rhys byl opravdu zase dítětem. Dnes ovšem živějším než obvykle, protože návštěva mu udělala náramně dobře.

„Koukej, Cadfaele!“ ozval se fistulkou a rozkošnicky cukl ramenem při mladíkově prohmatávání. „Příbuzní na mě ještě nezapomněli. To je kluk mé neteře Angharad, můj prasynovec Meurig. Přišel se na mě podívat. Vzpomínám si, jak se narodil… Vždyť si vzpomínám, i jak se narodila ona, sestřina holčička. Už jsem ji moc let neviděl – vlastně ani tebe, chlapče. Mohl ses na mě přijít podívat dřív. Ale mladí dneska nemají žádný cit pro rodinu.“ Říkal to ovšem velmi spokojeně, dělalo mu dobře v jednom okamžiku chválit a v příštím nelogicky kárat, jak už je výsadou patriarchů. „A proč nepřišla děvenka sama? Proč jsi s sebou nepřivedl mámu?“

„Ze severu hrabství je sem dlouhá cesta,“ řekl mládenec Meurig lehce, „a doma je práce vždycky víc než dost. Ale já jsem teď blíž, pracuji u jednoho tesaře a řezbáře tady v městě, takže se víc uvidíme. Zase vás přijdu namazat – do jara ještě budete honit ovce po kopcích.“

„Má neteř Angharad,“ mumlal stařec s vlídným úsměvem, „byla nejhezčí děvčátko v celém kraji a vyrostla z ní krasavice. Kolik jí teď může být? Možná pětačtyřicet, ale zaručeně je pořád stejně krásná – neříkej že ne. V životě jsem neviděl žádnou, která by se jí mohla rovnat.“

„Její syn vám to sotva bude vyvracet,“ souhlasil Meurig v dobré pohodě. Nejsou snad všechny ztracené neteře krásné? A letní počasí, když byli dětmi, bylo vždycky nádherné a plané ovoce, které tehdy sbírávali, sladší než všechno, co roste dnes. Už několik let považovali bratra Rhyse za mírně senilního; toulal se někde mimo čas a pořádek, paměť selhávala, fantazie bujela a malovala obrázky, jež nikdy neexistovaly na moři ani na souši. Snad někde jinde? Nyní, podnícen přítomností tohoto zdatného mládí a vědomím společné krve, opět ožil a probudily se v něm jasné vzpomínky. Ten stav asi nepotrvá, ale dokud trvá, je to královský dar.

„Natočte se trochu víc k ohni – tady, tohle je to místo?“ Rhys se kroutil a předl jako kočka, když ji hladí, a mladý muž se zasmál a hnětl hluboko do masa, vyhlazoval uzliny tlakem, který bolel a lahodil zároveň.

„Nejsi v tom žádný nováček,“ pozoroval ho bratr Cadfael spokojeně.

„Většinou jsem pracoval s koňmi a ti mají trápení s oteklinami a zraněními stejně jako lidé. Člověk se naučí vidět prsty, najít, co je zauzlené, a zas to uvolnit.“

„Ale teď je tesařem,“ řekl bratr Rhys pyšně, „a pracuje tady v Shrewsbury.“

„A děláme čtecí pultík do vaší mariánské kaple,“ řekl Meurig, „a až bude hotový – to bude brzo –, sám ho přinesu do opatství. A až tu budu, přijdu za vámi zase.“

„A zase mi namažeš ramena? Začíná být zima, blíží se vánoce a chlad mi zalézá do kostí.“

„To víte. Ale pro dnešek to stačí, už byste byl celý bolavý. Natáhněte si zase kutnu, strýčku – tak, ať si udržíte to teplo. Pálí to?“

„Chvilku to štípalo jako kopřivy, ale teď to příjemně hřeje. Necítím tam žádnou bolest. Jenom jsem unavený…“

To jistě, unavený a ospalý po té práci na jeho těle a po oživení stařičké mysli. „To je správné, to je dobře. Měl byste si teď lehnout a zdřímnout si.“ Meurig vzhlédl pro podporu k Cadfaelovi. „Že to tak bude nejlepší, bratře?“

„Vůbec nejlepší. Byla to námaha a měl by sis po ní odpočinout.“

Rhys se rád nechal uložit do postele a poddal se spánku, který už na něj přicházel. Jeho ospalé pozdravy je vyprovázely ke dveřím, a než k nim došli, ztichly. „Pozdravuj mámu, Meurigu. A řekni jí, ať mě přijde navštívit… až povezou vlnu do Shrewsbury na trh… Rád bych ji zase viděl…“

„Zdá se, že si na tvé matce hodně zakládá,“ řekl Cadfael a díval se, jak si Meurig myje ruce, kde mu bratr Edmund ukázal, a ujišťoval se, že to dělá důkladně. „Je nějaká naděje; že by ji mohl ještě někdy vidět?“

Meurigova tvář viděná z profilu, jak si mnul a drhl ruce, měla v sobě vážnost a chmurnou zamyšlenost, jež popírala shovívavou veselost, kterou si nasadil před starcem. Po chvilce řekl: „V tomhle světě už ne.“ Otočil se, sáhl po režném ručníku a zpříma pohlédl Cadfaelovi do očí. „Matka je už jedenáct let mrtvá. Na svatého Michala. On to ví – nebo to věděl – stejně dobře jako já. Jestli je ale pro něho v jeho dětinství zase živá, proč bych mu to připomínal? Ať si to myslí dál – a všechno ostatní, co mu udělá radost.“

Mlčky spolu vyšli na chladný vzduch velkého nádvoří a tam se rozešli; Meurig rázně vykročil k bráně, Cadfael zamířil ke kostelu, kde se už za pár minut rozcinká zvonek k nešporám.

„Bůh tě provázej!“ řekl Cadfael na rozloučenou. „Vrátil jsi dnes starouškovi kus mládí. Staří ve tvém rodě mají štěstí na syny, jak se mi zdá.“

„Můj rod,“ zarazil se Meurig v půli kroku, ohlédl se a upřel na něj velké černé oči, „je rod mé matky. Držím se svých. Můj otec nebyl Velšan.“

Šel dál, dlouhým rázným krokem, protínaje šero hranatými rameny. A Cadfael se nad ním zamýšlel, stejně jako se zamýšlel nad nevolníkem Aelfrikem, dokud nedošel k portálu kostela, a pak ho nechal být kvůli naléhavější povinnosti. Ti lidé jsou koneckonců za sebe odpovědní sami a jemu do nich nic není.

Prozatím.

[ II ]

Teprve v půli prosince přišel zamračený sluha Aelfric své paní pro koření do bylinářské zahrady. To už byl natolik známou postavou, že zapadal do každodenního sledu příchodů a odchodů na velkém nádvoří, a v rozmanitém hluku a ruchu zůstávalo jeho samotářské mlčení obecně nepovšimnuto. Cadfael ho po ránu vídal, jak prochází do pekárny a spižírny pro denní příděl chleba a piva, vždycky němý, vždycky cílevědomý, s rychlou chůzí a uzavřeným výrazem, jako by mu sebemenší zdržení mohlo přivodit trest, a možná že také mohlo. Bratr Marek, přitahovaný duší na pohled stejně osamělou a úzkostnou, jako kdysi byla jeho vlastní, se pokusil přimět neznámého k řeči, ale příliš se mu to nevedlo.

„Ačkoli trochu se přece pootevře,“ řekl Marek zamyšleně, zahoupal nohama na lavici v Cadfaelově dílně a přitom míchal mast. „Myslím, že to vůbec není nevlídná duše, jen kdyby mu něco neleželo v hlavě. Když ho pozdravím, někdy se skoro usměje, ale nikdy se nezdrží na kus řeči.“

„Má práci, a možná pána, kterému není snadné vyhovět,“ řekl Cadfael mírně.

„Slyšel jsem, že mu od stěhováni není dobře,“ řekl Marek. „Myslím pánovi. Ne že by byl doopravdy nemocný, ale skleslý a bez chuti k jídlu.“

„Asi by mi nebylo líp,“ vyjádřil se Cadfael, „kdybych neměl nic na práci a posedával, dumal a lámal si hlavu, jestli jsem udělal dobře, když jsem se, třeba na stará kolena, rozloučil se svými pozemky. To, co se v představách zdá snadné, může být docela tvrdé, když se to uskuteční.“

„To děvče,“ řekl Marek, je hezké. Viděl jste je?“

„Neviděl. A ty bys, chlapečku, měl od pohledu na ženy odvracet zrak. Říkáš hezká?“

„Moc hezká. Ne moc velká, zaoblená, se světlou pletí, hustými zlatými vlasy a černýma očima. Zlaté vlasy a černé oči jsou náramně efektní. Viděl jsem, jak včera přišla do stáje s nějakým vzkazem pro Aelfrika. Když odcházela, díval se za ní tak zvláštně. Možná že jeho trápení je právě ona.“

A to by docela dobře mohlo být, pomyslel si Cadfael, pokud on je nevolník a ona svobodná, takže by se sotva snížila k otrokovi, a přitom se den co den potkávají v prostoru menším, než býval statek Mallilie.

„Mohla by být trápením i pro tebe, hošku, kdyby tě bratr Jeroným nebo převor Robert viděli, jak na ni civíš,“ řekl rychle. „Když už musíš obdivovat pěkné děvče, tak jen koutkem oka. Nezapomínej, že tu teď máme reformní správu.“

„Já si přece dávám pozor!“ Marek se už bratra Cadfaela dávno nebál a přejal od něho poněkud neortodoxní představy o tom, co je a není přípustné. A chlapcovo povolání už dávno nebylo nejisté ani ohrožené. Nebýt těch nepokojů, nejspíš by prosil o povolení jít studovat do Oxfordu, ale Cadfael si byl celkem jist, že i bez té možnosti nakonec přijme svěcení a stane se knězem, a k tomu dobrým knězem, který ví, že ženy existují, a váží si jejich přítomnosti i ceny. Marek přišel do kláštera neochotně a se vzdorem, nalezl však své pravé místo. Ne každý má takové štěstí.

Jednoho oblačného odpoledne přišel Aelfric do chaty a prosil o sušenou mátu. „Moje paní chce pánovi uvařit mátový žaludeční likér.“

„Slyšel jsem, že je nějaký rozladěný a churavý,“ řekl Cadfael a šustil plátěnými pytlíky, jež plnily vzduch silnými, opojnými vůněmi. Mladíkovo chřípí se zachvělo a rozšířilo rozkoší, když vdechoval tu hutnou sladkost. V měkkém světle uvnitř se jeho tvář trochu uvolnila.

„Moc mu neschází, a spíš na duchu než na těle. Až se sebere, bude mu dobře. Především je rozmrzelý na svou rodinu,“ nečekaně se svěřil Aelfric.

„To je pro vás všechny náročné, i pro paní,“ řekl Cadfael.

„Přitom pro něho dělá všechno, co může udělat žena. Nic jí nemůže vytknout. Ale z toho zmatku je mrzutý na všechny, i na sebe samotného. Očekával, že syn přiběhne a pokoří se a bude se snažit dostat zpátky své dědictví, ale zklamal se a to ho mrzí.“

Cadfael se k němu překvapeně obrátil. „Chceš říct, že vydědil syna a dal jeho budoucí majetek opatství? Mladíkovi natruc? To podle zákona nemůže. Žádný klášter by ani nenapadlo takovou dohodu přijmout bez souhlasu dědice.“

„Není to jeho vlastní syn.“ Aelfric pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. „Je to manželčin syn z prvního manželství, takže chlapec na něho podle zákona nemá žádné nároky. Je pravda, že sepsal závěť, v níž ho uvedl jako svého dědice, ale smlouva s opatstvím ji ruší – přesněji zruší ji, až bude zpečetěná a ověřená svědky. Zákon mu nepomůže. Pohádali se, on přišel o slíbené sídlo a tím to končí.“

„Co provedl, že si vysloužil takové zacházení?“ podivil se Cadfael.

Aelfric nesouhlasně zvedl ramena, hubená, ale široká a rovná, jak si Cadfael všiml. „Je mladý a svéhlavý, můj pán je starý a popudlivý a není zvyklý na odpor. Chlapec na něj také nebyl zvyklý, a když zjistil, že se mu bere svoboda, bojoval o ni.“

„A co se s ním stalo? Říkal jsi přece, že jste v domě jen čtyři.“

„Je stejně paličatý jako můj pán, a tak se sebral a odešel k vdané sestře a její rodině a učí se řemeslo. Očekávalo se, že se brzo vrátí s prosíkem, aspoň můj pán s tím počítal, ale ani se neukázal, a pochybuji, že přijde.“

Musí to být těžká situace pro matku vyděděného chlapce, kterou to v tomhle sporu táhne na obě strany, smutně si pomyslel Cadfael. Rozhodně se tím vysvětluje zlomyslný čin, kterého už starý pán zřejmě lituje. Podal sluhovi svazeček stonků máty s oválnými lístky celými a pěkně tvarovanými, protože je usušilo poctivé letní horko, takže dokonce zůstaly zelené. „Bude si ji muset rozemnout sama, ale takhle se líp uchová vůně. Jestli bude chtít víc a dáš mi vědět, rozdrtím ji pro ni najemno, ale teď ji nebudeme zdržovat. Doufám, že mu to trochu ulahodí, kvůli němu samotnému i kvůli ní. A kvůli tobě taky,“ řekl Cadfael a zlehka ho plácl do ramene.

Aelfrikova hubená tvář se na okamžik zkřivila křečí, jež byla téměř úsměvem, ale hořkým a rezignovaným. „Nevolníci jsou od toho, aby dělali obětní beránky,“ řekl s tichou, náhlou divokostí, a spěšně opustil kůlnu, sotva chvatně, opožděně zamumlal díky.

S blížícími se vánocemi bylo docela běžné, že mnozí kupci ze Shrewsbury a páni mnoha okolních statečků provinile vzpomínali na blaho svých duší a na své postavení zbožných a okázalých křesťanů, a hledali drobné způsoby, jak si získat zásluhy – pokud možno co nejúspornější. Konventní strava složená z luštěnin, bobů, ryb a občasného hubeného přídělu masa těžila z nenadálých darů masa a drůbeže, které měly mnichům od Svatého Petra přilepšit. Objevovaly se koláče s medem, sušené ovoce a kuřata, někdy dokonce i srnčí kýta, všechno almužny, které měnily svátost daru ve vzácný požitek, svatý den ve svátek.

Někteří samozřejmě dávali výběrově a starali se, aby se jejich almužna dostala k opatovi nebo převorovi, s předpokladem, že jejich modlitby jim prospějí víc než modlitby skromnějších bratrů. Jeden rytíř z jižního Shropshiru neměl tušení, že opata Heriberta povolali do Londýna k pokárání, a poslal mu pro pochutnání tlusťoučkou koroptvičku, vypasenou po úrodné sezóně. Přirozeně došla do opatova bytu, převor Robert ji s potěšením uvítal a poslal dolů do kuchyně bratru Petrovi, aby ji náležitě upravil k obědu.

Bratr Petrus, ve kterém proti němu vřel odpor kvůli opatu Heribertovi, se na krásného ptáka mračil a vážně se zabýval myšlenkou, že ho nějak zkazí, spálí, vysuší dlouhým pečením nebo ho podá s omáčkou, jež pokazí jeho dokonalost. Byl však kuchařem, který měl svou hrdost, a to by nedokázal. Nejhorší, co mohl, bylo udělat koroptev složitým způsobem, který měl sám velmi rád, s červeným vínem a silně kořeněnou aromatickou omáčkou, péci ji dlouho a pomalu, a doufat, že ji převor Robert nestráví.

Převor byl se sebou náramně spokojený – se svým současným skvělým postavením, s bezpečnou vyhlídkou na blízké povýšení na opata a se statkem Mallilie, s nímž se obeznámil podle šafářových zpráv a zjistil, že je to překvapivě štědrý dar. Gervase Bonel se rozhodně nechal nerozumně unést záští, když vyměnil takový majetek za holé živobytí v době, kdy mu bylo už přes šedesát a nemohl doufat, že se ze svého života a ústraní bude těšit nějak dlouho. Nějaká ta zvláštní pozornost by se mu dala poskytnout celkem lacino. Bratr Jeroným, vždy znalý novinek z kláštera i okolí, hlásil, že panu Bonelovi je nějak nedobře a nemá chuť k jídlu. Třeba by ocenil malou osobní poctu v podobě jídla od opatova stolu. A bylo ho dost, protože koroptev byla masitá.

Bratr Petrus právě láskyplně poléval baculatou mrtvolku svou hustou vinnou omáčkou, opatrně ochutnával, přihazoval špetku rozmarýnu a krapítek routy, když do kuchyně vplul převor Robert, císařsky vysoký a papežsky strohý, a stanul nad hrncem, alabastrové chřípí rozechvělé svůdnou vůní a chladné oči zaujaté vzhledem pokrmu, který byl stejně lákavý jako jeho vůně. Bratr Petrus se sklonil, aby skryl obličej trpký jako žluč, pilně poléval a doufal, že se jeho nejlepší snahy setkají s nepoučeným patrem a znechutí tam, kde mají vzbudit rozkoš. Chabá naděje; Robertovi vůně tak zalahodila, že si málem rozmyslel svůj štědrý plán podělit se o to blaho. Málem, avšak ne docela. Mallilie byl opravdu žádoucí majetek.

„Slyšel jsem,“ pravil převor, „že náš host v domě u mlýnského rybníka churaví a nechutná mu. Dej stranou jednu porci od tohoto jídla, bratře Petře, a pošli ji s mými pozdravy nemocnému jako chuťovku po hlavním denním jídle. Vykosti ji a servíruj ji v jedné z mých vlastních misek. Když mu jiná jídla nechutnají, toto by ho mělo zlákat, a jistě ocení tu pozornost.“ Snížil se k tomu, že zcela upřímně dodal: „Voní báječně.“

„Dělám, co mohu,“ zachrčel bratr Petrus a málem litoval, že nemůže méně.

„To děláme všichni,“ souhlasil Robert stroze, „a také se to patří.“ A vyplul stejně, jako vplul, nanejvýš spokojený se sebou, svým postavením a stavem své duše. Bratr Petrus za ním hleděl se staženým obočím a utrhl se na své dva laické pomocníky, kteří ho znali a do vaření se mu nepletli, ale drželi se v koutě kuchyně a na povel přiskakovali.

I pro bratra Petra byl příkaz příkazem. Udělal, jak dostal nařízeno, ale po svém; postaral se, aby porce odložená pro hosta, který ho ničím neurazil, byla z nejlepšího masa a politá největší dávkou omáčky.

„Nechutná mu jíst?“ řekl, když naposled ochutnal, a nedokázal potlačit uspokojení nad vlastní dovedností. „Tohle by mělo zlákat i člověka na smrtelné posteli, aby dojedl do posledního sousta.“

Bratr Cadfael cestou do refektáře viděl Aelfrika přecházet velké nádvoří od opatovy kuchyně. Rychle mířil k bráně a před sebou nesl dřevěný podnos s vysokým okrajem naložený přikrytými mísami. Hosté měli méně přísnou dietu než bratři, i když se strava příliš nelišila, leda v množství masa, a v této roční době to už asi bude solené hovězí. Podle vůně, která cestou kolem zavanula z podnosu, hovězí vařené s cibulí a k němu boby. Malá přikrytá miska balancující nahoře voněla mnohem chutněji. Nový usedlík bude mít dnes zřejmě chuťovku, než dojde na jablka ze sadu. Aelfric nesl své břímě, které muselo být docela těžké, s bedlivou soustředěností, upnut k tomu, aby je bezpečně a rychle donesl do domu u rybníka. Nebyla to dlouhá cesta, branou ven, pár kroků doleva na konec klášterní zdi, pak po levé straně mlýnského rybníka, a první dům za ním byl Aelfrikův cíl. Dále byl most přes Severn, hradba a brána Shrewsbury. Nebylo to daleko, ale dost daleko na to, aby v prosinci jídlo vystydlo. Přestože jsou v domácnosti ušetřeni velkého vaření, jistě mají vlastní ohniště a rošt a dostatek pánví a mis; palivo patřilo k ceně za Bonelův statek.

Cadfael pokračoval k refektáři a k vlastnímu obědu. Bylo to vařené hovězí a boby, jak předvídal. Bez voňavé chuťovky. Předsedal podpřevor, bratr Richard; převor Robert jedl v soukromí v bytě, který již pokládal za vlastní. Koroptev byla výborná.

Dospěli k děkovné modlitbě po jídle a vstávali od stolu, když tu se dveře rozlétly, div neuhodily bratra Richarda do obličeje, dovnitř vtrhl laický bratr z vrátnice a blábolil, že chce bratra Edmunda, byl však tak udýchaný, že nedokázal vysvětlit, oč jde.

„Pan Bonel – služebná přiběhla pro pomoc…“ Zhluboka se nadechl, polkl a potlačil zrychlený dech natolik, aby ze sebe dokázal zřetelně vypravit: „Udělalo se mu strašně zle, říkala, že vypadá na umření… paní prosí, aby k němu honem někdo přišel!“

Bratr Edmund ho chytil za paži: „Co mu je? Mrtvice? Křeče?“

„Ne, podle toho, co říkalo to děvče, to ne. Poobědval, vypadal dobře a spokojeně, a ani ne za čtvrt hodiny ho začalo svědit v ústech a v krku, pak se mu chtělo zvracet a nešlo to, rty a hrdlo mu strnuly a ztuhly… Tak to říkala.“

Zdá se, že je dobrá pozorovatelka, myslel si Cadfael, když cílevědomě klusal ke dveřím své dílny. „Jdi napřed, Edmunde. Přijdu za tebou co nejrychleji. Vezmu s sebou, co bude možná zapotřebí.“

Vyběhl, Edmund také, a za bratrem Edmundem udýchaně cupital posel k bráně a k rozčilené dívce, která tam čekala. Píchání na rtech, v ústech a v hrdle, přemítal Cadfael v běhu, svědění a pak strnulost, nutkání, ale neschopnost zbavit se toho, co požil. A čtvrt hodiny po tom, co to polkl, teď už víc, pokud to bylo v obědě, který jedl. Už bude možná pozdě dávat mu hořčici na zvracení, ale zkusit se to musí. I když je to jistě jen záchvat nevolnosti po nějakém dokonale zdravém jídle, které mu v jeho stavu neudělalo dobře. Ale to svědění sliznic v ústech a hrdle a ta následná ztuhlost… až příliš to připomínalo nejméně jednu prudkou nevolnost, jíž byl svědkem a jež se málem ukázala osudnou; a její příčinu znal. Chvatně posbíral z polic, co potřeboval, a běžel k bráně.

Přestože byl studený prosincový den, dveře prvního domu za mlýnským rybníkem byly dokořán, a přestože jej obklopovalo bázlivé ticho, zdálo se, že se mu ze dveří valí vstříc chvění neklidu a zmatku, téměř němý poplach rozechvělých pohybů a zdušených hlasů. Pěkný dům s třemi pokoji a kuchyní a za ním zahrádka sbíhající k rybníku; znal jej dost dobře, protože jednoho předešlého obyvatele navštívil při příležitosti méně naléhavé. Dveře do kuchyně byly odvrácené od rybníka, hleděly k Shrewsbury za řekou, a severní světlo v tuto denní a roční dobu působilo, že vevnitř bylo šero, přestože okno hledící na jih mělo sundané okenice, aby vpouštělo světlo a vzduch k železnému ohřívadlu, které sloužilo jako jediné zařízení pro přípravu jídla, jež penzionáři potřebovali. Zahlédl šedavý odlesk vržený vodou, zčeřenou větrem; pruh zahrady tu byl úzký, přestože dům stál kus nad hladinou vody.

U otevřených dveří, z nichž vycházel šepot zděšených hlasů, stála žena, zjevně na něho čekala, ruce pevně sepnuté pod prsy, rozechvěné napětím. Dychtivě k němu vykročila, když vešel, a pak ji spatřil jasněji; ženu stejně starou a stejně velkou jako on sám, oblečenou velmi úpravně a střízlivě, tmavé vlasy prokvetlé stříbrem a spletené vysoko na temeni, oválnou tvář téměř bez vrásek, jen přívětivé rýhy dobrodušnosti a humoru se jí krabatily v koutcích tmavohnědých očí a dodávaly jejím plným rtům veselosti a přitažlivosti. Veselí nyní pohaslo, spínala ruce a úpěnlivě k němu vzhlížela. Byla však přitažlivá, dokonce krásná. Držela se, celých těch dvaačtyřicet let, co se neviděli.

Poznal ji hned. Neviděl ji od chvíle, kdy jim bylo sedmnáct a byli zasnoubení, přestože o tom nevěděl nikdo kromě nich, a kdyby se to byla dozvěděla její rodina, asi by s tou úmluvou rychle skoncovala. Vzal však na sebe kříž a vyplul k Svaté zemi, a přes všechny sliby, že se vrátí a požádá o ni pokryt slávou, v zápalu, kráse a nebezpečí života rozděleného nestranně mezi vojenství a námořnictví zapomněl na všechno a otálel s návratem příliš dlouho; a ona přes všechny sliby, že na něho počká, nakonec zeslábla a podlehla naléhání rodičů, vzala si usedlejšího člověka, a dobře udělala. Doufal, že byla šťastná. Nikdy, nikdy ho však nenapadlo, že ji uvidí tady. Nevzala si přece žádného Bonela, pána šlechtického sídla ze severu, ale poctivého řemeslníka ze Shrewsbury. Nedalo se to vysvětlit a divit se nebyl čas.

Přesto ji okamžitě poznal. Po dvaačtyřiceti letech! Zřejmě toho mnoho nezapomněl. To, jak se teď k němu dychtivě nakláněla, natočení hlavy, i to, jak si splétala vlasy; a oči, především oči, velké, přímé, i ve své tmavosti jasné jako světlo.

Díky Bohu, zatím ho nepoznala. Proč také? Musel se změnit mnohem víc než ona: půlka světa, který jí byl cizí, ho poznamenala, hnětla, přizpůsobovala, změnila celý tvar těla i mysli. To, co viděla, byl mnich, který se vyzná v bylinách a lécích a přiběhl s pomocí pro jejího postiženého muže.

„Tudy, bratře… je tady vevnitř. Správce nemocnice ho dostal do postele. Prosím vás, pomozte mu!“

„Budu-li moci a bude-li to Boží vůle,“ řekl Cadfael a prošel kolem ní do další místnosti. Naléhavě za ním spěchala, aby ho uvedla. V hlavním pokoji stál stůl a lavice a rozházené zbytky jídla přerušeného jistě něčím víc než náhlou nevolností jednoho muže. Vždyť se říkalo, že pojedl a vypadal dobře; přesto se tu válely rozbité mísy, střepy po stole i po podlaze. Táhla ho však úzkostně dál do ložnice.

Bratr Edmund vstal od lůžka s úlekem ve vytřeštěných očích. Dostal postiženého co nejvíc do klidu, přikryl ho tady na ustlané posteli, ale víc nemohl. Cadfael přistoupil a shlédl na Gervase Bonela. Velký, tělnatý muž s hustou čepicí šedivějících hnědých vlasů a s krátkou bradkou, nyní skropenou slinami, jež mu tekly z obou koutků strnulých pootevřených úst. Tvář měl olověnou, zornice rozšířené a utkvělé. Pěkné, silné rysy ztuhly v sinalou masku. Puls, který Cadfael nahmatal, byl slabý, pomalý a nepravidelný, dech mělký, dlouhý a namáhavý. Linie čelisti a hrdla trčela ztuhle jako z kamene.

„Přineste mísu,“ řekl Cadfael a klekl si, „a rozmíchejte pár bílků v mléce. Pokusím se to z něho dostat, ale bojím se, že už je pozdě a že to může nadělat při zvracení stejné škody jako při polykání.“ Neotočil se, aby viděl, kdo běžel splnit jeho pokyn, i když někdo to rozhodně udělal; zatím si téměř neuvědomoval, že v domě jsou kromě bratra Edmunda, paní Bonelové a nemocného ještě tři lidé. Aelfric a komorná, samozřejmě, ale třetího poznal, teprve když se kdosi sehnul, přisunul k obličeji pacienta dřevěnou misku a naklonil nad ni sinalou hlavu. Cadfael krátce vzhlédl, tichý a rychlý pohyb se mu líbil, pohlédl do pozorné, zděšené tváře mladého Velšana Meuriga, prasynovce bratra Rhyse.

„Výborně. Polož si jeho hlavu na ruku, Edmunde, a drž mu čelo.“ Lít hořčičnou směs na zvracení do pootevřených úst bylo snadné, ale ztuhlé hrdlo polykalo jen se strašnou námahou a mnoho tekutiny vyteklo zpátky do vousů a do misky. Bratru Edmundovi se třásly ruce, jak podpíral zmučenou hlavu. Meurig držel misku a také se třásl. Následující nevolnost vyvolala v mohutném těle křeč, ještě zeslabila chabý tep a výsledek byl bolestně nedostatečný. Pro Gervase Bonela již opravdu bylo pozdě. Cadfael se vzdal a nechal křeče ustoupit v obavě, aby ho na místě nezabil.

„Dejte mi to mléko a vajíčka.“ Velmi pomalu je naléval do otevřených úst, nechával je klouzat vlastní vahou strnulým hrdlem po takových troškách, že pacientovi nehrozilo zalknutí. Pozdě na to, aby se zabránilo tomu, co už jed natropil v Bonelově jícnu, ještě však snad bylo možné pokrýt poškozené části konejšivým povlakem a ulevit jim. Dával pacientovi lžičku po lžičce a kolem něho viselo mrtvé ticho; přihlížející ani nedýchali.

Mohutné tělo jako by se scvrklo a zapadlo do lůžka, tep se chvěl ještě slaběji, oči se zakalily. Ležel zhrouceně. Svaly na krku se již nepokoušely polykat, ale vyvstávaly ztuhlé jako provazy. Konec přišel náhle, bez rozruchu, prostě se zastavil dech a tep.

Bratr Cadfael položil lžíci do misky mléka a sedl si na paty. Vzhlédl ke kruhu otřesených, zmatených tváří a poprvé je všechny viděl jasně. Meuriga s miskou a jejím hrozným obsahem v roztřesených rukách, Aelfrika se zachmuřenýma očima, bledého, jak nahlíží bratru Edmundovi přes rameno na lůžko, dívku – bratr Marek nepřeháněl, byla se svými zlatými vlasy a černýma očima velmi hezká – jak stojí jako zkamenělá, tak zděšená, že ani neplakala, obě pěstičky přitisknuté k ústům; a vdovu, paní Bonelovou, jež kdysi bývala Richildis Vaughanovou, jak s mramorovou tváří hledí na ostatky svého manžela a v očích se jí sbírají slzy.

„Víc pro něho udělat nemůžeme,“ řekl bratr Cadfael. „Odešel.“

Všichni se krátce pohnuli, jako by jimi prochvěl závan větru. Vdově vytryskly slzy a stékaly jí po nehybné tváři, jako by ještě ani nechápala, co je vyvolalo. Bratr Edmund se dotkl její paže a řekl jemně: „Budete potřebovat pomocníky. Moc mě to mrzí, nás všechny. Osvobodíme vás od všech povinností, kterých vás můžeme zprostit. Bude ležet v naší kapli, dokud se všechno nezařídí. Dám pokyn…“

„Ne,“ řekl Cadfael a narovnal ztuhlá kolena, „ještě to nejde, Edmunde. To není obyčejná smrt. Zemřel jedem, který před chvílí požil v potravě. Je to věc pro šerifa a nesmíme tu ničím pohnout a nic odstranit, dokud jeho úředníci všechno neprozkoumají.“

Po strnulém tichu se chraptivě ozval Aelfric: „Ale jak je to možné? Tak to přece nemůže být. Všichni jsme jedli totéž, jeden vedle druhého. Kdyby bylo s jídlem něco v nepořádku, bylo by nás to postihlo všechny.“

„To je pravda!“ řekla vdova roztřeseně a hlasitě zavzlykala.

„Všechno kromě té malé misky,“ upozornila komorná zděšeným, ale odhodlaným hláskem, zrudla nad pozorností, kterou upoutala, ale pevně pokračovala: „Té, co mu poslal převor.“

„Ale to byl přece podíl z převorova vlastního oběda,“ řekl Aelfric zděšeně. „Bratr Petrus mi řekl, že má přikázáno vzít z něho kus a poslat mému pánovi s převorovými pozdravy něco pro chuť.“

Bratr Edmund vrhl zděšený pohled na bratra Cadfaela a spatřil v jeho očích svou vlastní hrůznou myšlenku. Rychle řekl: „Půjdu k převorovi. Dej Bůh, aby se mu nic nestalo! Pošlu také pro šerifa, nebo to, dá-li Bůh, udělá převor Robert sám. Bratře, zůstaň tu, dokud se nevrátím, a dbej, aby nikdo na nic nesahal.“

„To rozhodně udělám,“ řekl Cadfael drsně.

Sotva na cestě doznělo polekané pleskání sandálů bratra Edmunda, Cadfael vypudil své omráčené společníky do předního pokoje, pryč z hrozného vzduchu v ložnici, prosyceného zápachem nevolnosti, potu a smrti. Ano, a ještě něčeho, slabého, ale pronikavého i v té silné směsici pachů; něčeho, co by dokázal určit, jen kdyby mohl chvilku nerušeně přemýšlet.

„Nedá se nic dělat,“ řekl soucitně. „Bez úřadů teď nemůžeme nic dělat. Ta smrt se musí vysvětlit. Nemusíme tu ovšem postávat a zbytečně se rozrušovat ještě víc. Pojďte odtud a v klidu se posaďte. Jestli je v tom džbáně víno nebo pivo, dej své paní napít, děvčátko, a sama se taky napij, a sedni si a udělej si trochu pohodlí. Opatství vás přijalo a teď bude při vás stát, jak bude moci.“

V omámeném tichu ho poslechli. Jen Aelfric se bezmocně rozhlédl po střepech rozbitých nádob a po změti na stole a snad u vědomí svých běžných povinností se roztřeseně zeptal: „Neměl bych uklidit ten nepořádek?“

„Ne, zatím se ničeho nedotýkej. Sedni si a udělej si pohodlí, chlapče. Šerifův pomocník musí vidět všechno, jak to je, než budeme něco sklízet.“

Na okamžik je opustil, vrátil se do ložnice a zavřel za sebou. Zvláštní, aromatický pach byl již téměř nepostřehnutelný, přehlušený stojatým zápachem zvratků, ale Cadfael se naklonil ke staženým ústům mrtvého a opět zachytil jeho náznak, tentokrát silněji. Na pohled byl možná Cadfaelův nos tupý, potlučený a osmahlý, ale pracoval ostře a přesně jako jelení.

V této komnatě smrti už mu nic nemůže povědět víc. Vrátil se ke své skleslé společnosti v sousední místnosti. Vdova seděla s rukama křečovitě sepjatýma v klíně, dosud nevěřícně vrtěla hlavou a šeptem si stále opakovala: „Jak se to ale mohlo stát? Jak se to mohlo stát?“ Dívka, jež neuronila dosud ani slzu, ji teď žárlivě chránila a objímala svou paní okolo ramen; bylo zřejmé, že je zde náklonnost větší než služebnická. Mladí muži zachmuřeně přecházeli, celí nesví, a zřejmě nedokázali zůstat v klidu. Cadfael zůstal stát stranou ve stínu a bystrým okem přehlédl naložený stůl. Tři prostřená místa, tři poháry, jeden z nich na pánově místě, kde lavice bez opěradel vystřídala židle, převržený v kalužince piva, nejspíš když Bonela popadla první křeč a naslepo vstával. Velká mísa, v níž bylo hlavní jídlo, stála uprostřed a ještě v ní stydly zbytky. Jídlo na jednom podnose bylo téměř netknuté, na druhých bylo slušně dojedeno. Pět lidí – ne, zřejmě šest – z té mísy jedlo a všichni až na jednoho jsou zdrávi a nic se jim nestalo. Byla tam rovněž malá miska, v níž poznal jednu z nádob opata Heriberta, právě ta, kterou viděl na Aelfrikově podnose, když mladík přecházel nádvoří. Zůstaly v ní jen nepatrné zbytky omáčky; dar převora Roberta churavému byl zjevně velmi oceněn.

„Nikdo z vás kromě pana Bonela tohle jídlo neochutnal?“ zeptal se Cadfael, shýbl se a dlouho pečlivě očichával okraj.

„Ne,“ řekla vdova chvějícím se hlasem. „Byla to zvláštní pochoutka pro mého manžela – laskavá pozornost.“

Snědl ji celou. S katastrofálními následky.

„A vy tři, Meurig, Aelfric – a ty děvenko, nevím ještě, jak se jmenuješ…“

„Aldith,“ řekla dívka.

„Aldith. A vy tři jste jedli v kuchyni?“

„Ano. Musela jsem to zvláštní jídlo držet na teple, dokud nedojedí to první, a obsluhovat. A Aelfric tu jí vždycky. A když přijde na návštěvu Meurig…“ zamlčela se na okamžik a tváře jí pokryl slabý ruměnec, „…dělá mi společnost.“

Tak odtud vítr vane. No, není divu, opravdu je to moc hezké stvoření.

Cadfael zašel do kuchyně. Hrnce a kastroly měla pěkně srovnané a naleštěné; byla šikovná a schopná, nejen hezká. Ohřívadlo mělo železný rám, který na dvou stranách čněl do výšky a podpíral železný rošt nad žárovištěm. Tam bezpochyby odpočívala malá miska, než se k ní Bonel dostal. U zdi stály dvě lavice, aby nepřekážely, ale byly blízko tepla. Na polici pod otevřeným oknem ležely tři použité dřevěné talíře.

V pokoji za jeho zády bylo ustrašené ticho, obtížené předtuchou. Cadfael vyšel otevřenými dveřmi ven a zahleděl se na cestu.

Díky Bohu, nebude třeba řešit druhou a ještě znepokojivější smrt; převor Robert, příliš důstojný na to; aby běžel, avšak vybavený tak dlouhýma nohama, že bratr Edmund musel poklusávat, aby stačil jeho rychlým rázným krokům, se blížil po silnici pln vznešené konsternace a nelibosti, a kutna se za ním vzdouvala.

„Poslal jsem do Shrewsbury laického bratra,“ oslovil převor shromážděnou domácnost, „aby sdělil šerifovi, co se stalo, neboť mi bylo řečeno, že tato smrt – madam, želím vaší ztráty – nebyla z přirozené příčiny, avšak způsobená jedem. Tato strašlivá věc sice vrhá špatné světlo na náš dům, avšak odehrála se mimo jeho zdi a mimo pravomoc našeho opatského soudu.“ Aspoň za to byl vděčný, a právem. „Jedině světské autority to mohou řešit. My jim však musíme poskytnout všemožnou pomoc; je to naše povinnost.“

Ať se však nakláněl k vdově sebemilostivěji a ať byla jeho slova soustrasti, slibu pomoci a podpory při smutné povinnosti pohřbu vybrána sebelépe, celou dobu z něj vyzařovalo krajní pohoršení. Jak se mohlo něco takového opovážit přihodit v jeho svěřenství, v jeho právě získaném opatství, a prostřednictvím jeho daru? Doufal, že ukonejší pozůstalé dostatečně obřadným pohřbem, možná i nějakým skromným koutkem přímo v kostele, pokud se najde, právní odpovědnost hodí do náruče šerifovi, kam patří, a co nejrychleji celou věc ututlá, aby se na ni zapomnělo. Ve dveřích ložnice zhnuseně a s odporem couvl, věnoval mrtvému jen krátkou a zděšenou úklonu, chvatně zašeptal modlitbu a rychle zase před ním zavřel dveře. V určitém smyslu vinil všechny přítomné za to, že mu vnutili tuto nepříjemnost a nepohodlí; nejvíc mu ovšem vadilo Cadfaelovo bezostyšné prohlášení, že jde o travičství. To nutilo opatství, aby přinejmenším prozkoumalo okolnosti. Navíc tu byl problém dosud nepotvrzené dohody a znepokojivá vize Mallilie, jak mu klouže z rukou. Komu teď vlastně patří ten tučný kus majetku, když Bonel zemřel dřív, než smlouva nabyla právní moci? Dal by se ještě zajistit rychlou návštěvou hypotetického dědice, než bude mít čas plně zvážit, čeho se podpisem vzdává?

„Bratře,“ pravil Robert a přes vysoko zdvižený dlouhý, štítivý nos shlédl na Cadfaela, který byl o hlavu menší, „tvrdil jsi, že tu byl použit jed. Než předložíme šerifovým pomocníkům takový hrůzný předpoklad místo možnosti náhodného použití, nebo spíš náhlé smrtelné choroby neboť to se může stát i lidem na pohled zdravým! – rád bych slyšel, jaké důvody máš pro tak rozhodné prohlášení. Jak to víš? Podle jakých příznaků?“

„Podle povahy jeho nevolnosti,“ řekl Cadfael. „Trpěl pícháním a svěděním rtů, úst a hrdla a poté ztuhlostí těchto částí těla, takže nemohl polykat ani volně dýchat. Následovala strnulost celého těla a velmi slabý tep srdce. Oči měl silně rozšířené. To vše jsem již jednou viděl, a tenkrát jsem věděl, co ten člověk spolkl, protože měl láhev v ruce. Možná si na to vzpomenete. Před několika lety se mi během trhu do skladu vloupal opilý vozka a myslel, že našel alkohol. Tenkrát se mi ho podařilo zachránit, protože jed právě vypil. Než jsem se dostal k panu Bonelovi, uplynulo příliš mnoho času. Poznal jsem ovšem všechny příznaky a znám jed, který byl použit. Rozpoznávám jej čichem na jeho rtech a na zbytcích pokrmu, který jedl, pokrmu, který jste mu poslal.“

Jestliže tvář převora Roberta zbledla při pomyšlení, co to může až příliš snadno znamenat, změna nebyla patrná, protože jeho pleť vždy měla odstín nedotčené slonoviny. A neupírejme mu, co mu patří – nebyl to bojácný muž. Otázal se rovnou: „Jaký je to jed, jestliže jsi si jist svým úsudkem?“

„Je to olej, který vyrábím na mazání bolavých kloubů, a musí pocházet buď ze zásoby, kterou mám u sebe v dílně, nebo z nějakého menšího množství, odebraného z ní; vím jen o jednom místě, kde by se dal najít, totiž v naší vlastní nemocnici. Ten jed je mnišská kápě – tak té rostlině říkají podle tvaru květů, i když je známá také jako oměj. Z jejího kořene je výborné mazání proti bolestem, ale když se spolkne, je to prudký jed.“

„Jestliže z té rostliny dovedeš dělat léky ty,“ řekl převor Robert s chladnou nelibostí, „jistě to dovedou i jiní, a může pocházet z úplně jiného zdroje, a ne z některé z našich zásob.“

„O tom pochybuji,“ řekl Cadfael urputně, „protože dobře znám vůni svého vlastního výrobku a rozpoznávám tu také hořčici a pór, nejen mnišskou kápi. Už jsem jednou viděl, jak působí při požití, a příznaky poznávám. Nemám žádné pochybnosti, a to také řeknu šerifovi.“

„Je dobře,“ pravil Robert neméně ledově, „když člověk pozná vlastní práci. Můžeš zde tedy zůstat a učinit vše pro to, aby se šerif Prestcote nebo jeho zástupci dověděli všechnu pravdu, kterou jim můžeš sdělit. Nejprve s nimi promluvím sám, neboť jsem nyní odpovědný za pokoj a pořádek v našem domě. Potom je pošlu sem. Až se ujistí, že shromáždili všechna fakta, která lze shromáždit, vzkaž bratru správci nemocnice, a ten nechá tělo upravit a přenést do kaple. Madam,“ řekl docela jiným tónem, obraceje se k vdově, „nemusíte se obávat, že bude nějak narušeno vaše právo sídlit zde. Nebudeme k vašim těžkostem přidávat, je nám jich ze srdce líto. Budete-li cokoli potřebovat, pošlete ke mně svého sloužícího.“ A bratru Edmundovi, který nešťastně přešlapoval: „Pojď se mnou! Chci vidět, kde se uchovávají ty léky a jak dalece jsou přístupné neoprávněným osobám. Bratr Cadfael zůstane tady.“

Odkráčel stejně velkolepě, jako přišel, a stejnou rychlostí; správce nemocnice v poklusu za ním. Cadfael za ním hleděl se snášenlivým pochopením: rozhodně je to pohroma, že se něco takového stane, právě když Robert nastoupil do úřadu, a převor by udělal všechno, jen aby to zahladil jako velmi nešťastnou, ale přirozenou smrt, následek nějakého náhlého záchvatu. Vzhledem k nepotvrzené smlouvě mu i tak nadělá dost problémů, ale vynaloží všemožné úsilí, aby odstranil skandální podezření z vraždy, anebo kdyby to nešlo, postaral se, aby věc utichla jako nerozluštěné tajemství a příhodně se přičetla nějakému neznámému lotru mimo enklávu opatství. Cadfael mu to nemohl vyčítat, avšak dílo jeho vlastních rukou, zamýšlené pro úlevu bolesti, bylo použito k záhubě člověka, a to nemohl nechat projít.

S povzdechem se otočil zpět k ztrápené domácnosti uvnitř, a zarazil ho pohled tmavých očí vdovy, neuslzených a jasných, jenž se na něj upíral tak významně a jiskrně, jako by v jediném okamžiku shodila dvacet let a velikou tíži ze svých beder. Již stačil dojít k závěru, že ztráta jí nepochybně otřásla, ale srdce jí nezlomila, tohle však bylo něco úplně jiného. Nyní to byla neomylně Richildis, kterou v sedmnácti letech opustil. Do tváří jí vstoupilo trochu barvy, rty jí rozechvěl váhavý náznak úsměvu, hleděla na něj, jako když sdílejí nějakou vědomost, která je všem ostatním odepřena, a jen přítomnost jiných v místnosti jí bránila se vyslovit.

Až po chviličce naprosté nechápavosti mu svitlo. Byla to ta nejnešikovnější věc, která se v tu chvíli mohla přihodit, a všechno komplikovala. Převor Robert ho na odchodu nazval jménem, jménem nijak obvyklým v těchto končinách, a to stačilo jako připomínka pro někoho, kdo již možná hloubal nad povědomými zvláštnostmi hlasu i pohybů a snažil se jim přijít na kloub.

Od této chvíle bude jeho nestrannost a nezaujatost v této záležitosti vystavena útokům. Nejenže ho Richildis poznala, ale vysílá k němu naléhavé mlčenlivé signály vděčnosti a důvěry, a naprosté jistoty, že se může spolehnout na jeho přátelství; neodvažoval se ani pomyslet, za jakým záměrem.

[ III ]

Gilbert Prescote, shropshirský šerif od chvíle, kdy město v létě padlo do rukou krále Štěpána, sídlil na hradě v Shrewsbury, držel jej pro krále jako pevnost a z tohoto ústředí nyní spravoval zklidněné hrabství. Kdyby ve chvíli, kdy do hradu došel vzkaz převora Roberta, byl v Shrewsbury jeho zástupce, Prestcote by nejspíš vyslal jeho, a bratru Cadfaelovi by se ulevilo, protože měl v bystrý rozum Hugha Beringara velkou důvěru; mladý muž však byl právě na svém sídle, a tak k domu u mlýnského rybníka nakonec dorazil seržant s dvojicí strážníků jako doprovodem.

Seržant byl mohutný muž, vousatý, s hlubokým hlasem, měl šerifovu plnou důvěru a byl schopen i ochoten jednat autoritativně jeho jménem. Nejprve se obrátil na Cadfaela jako na zástupce opatství, odkud přišla výzva, a Cadfael vylíčil sled událostí od chvíle, kdy pro něho poslali. Seržant už mluvil s převorem Robertem, který mu jistě řekl, že podezřelé jídlo přišlo z jeho vlastní kuchyně a na jeho vlastní příkaz.

„A vy přísaháte, že v něm byl jed? Že byl právě v něm a v žádném jiném jídle, které pozřel?“

„Ano,“ řekl Cadfael, „mohu to odpřísáhnout. Zůstaly jen malé stopy, ale kdybyste si dal na rty i tuhle nepatrnou šmouhu omáčky, za několik minut by vás začaly pálit. Ověřil jsem to. Není žádných pochyb.“

„A převor Robert, který snědl zbytek koroptve, je živ a zdráv, chvála Bohu. Takže jed byl přidán někde mezi opatovou kuchyní a tímhle stolem. Není to ani velká vzdálenost, ani dlouhá doba. Ty, chlape, nosíš jídlo z kuchyně do tohoto domu? Zastavil ses někde cestou? Mluvil jsi s někým? Položil jsi někde podnos?“

„Ne,“ bránil se Aelfric. „Když se zdržím nebo jídlo vychladne, musím se z toho zodpovídat. Dělám do písmene to, co dělat mám, a stejně jsem to udělal i dnes.“

„A tady? Co jsi s mísami udělal, když jsi vešel?“

„Dal je mně,“ řekla Aldith tak rychle a pevně, že na ni Cadfael pohlédl s novým zájmem. „Postavil podnos na lavici u ohřívadla a já sama dala malou misku na rošt, aby nevychladla, zatímco jsme spolu podávali hlavní jídlo pánovi a paní. Řekl mi, že převor ji laskavě poslal pro pána. Když jsme obsloužili ty vevnitř, sedli jsme si v kuchyni, abychom se také najedli.“

„A nikdo z vás si na koroptvi nevšiml ničeho nepatřičného? Ani na vůni, ani na vzhledu?“

„Byla to hodně silná, kořeněná omáčka, voněla krásně. Ne, nebylo si čeho všimnout. Pán to snědl a nic nepoznal, až ho začalo píchat a pálit v ústech, a to bylo později.“

„Vůně i chuť,“ potvrdil Cadfael v odpověď na rychlý pohled, „se daly takovou omáčkou dobře zastřít. A stačila troška.“

„A vy…“ otočil se seržant k Meurigovi. „Vy jste tu byl také? Patříte k domácnosti?“

„Teď ne,“ řekl Meurig pohotově. „Pocházím ze statku pana Bonela, ale teď pracuji pro mistra tesaře Martina Bellecotea v městě. Dnes jsem přišel navštívit svého starého prastrýce v nemocnici, jak vám poví bratr správce nemocnice, a když jsem už byl v opatství, stavil jsem se i tady. Přišel j sem do kuchyně, právě když se Aldith a Aelfric chystali k jídlu. Pozvali mě, a já se k nim přidal.“

„Bylo toho dost,“ řekla Aldith. „Opatův kuchař má štědrou ruku.“

„Takže vy tři jste jedli spolu. Občas jste zamíchali jídlem v té malé misce? A uvnitř…“ Prošel dveřmi a podruhé se rozhlédl po změti na stole. „Pan Bonel a paní, přirozeně.“ Ne, nebyl žádný hlupák, uměl počítat a postřehl, že v domě i v řeči jedna osoba schází, jako by se všichni spojili a chtěli zastřít šestého jedlíka. „Je tu prostřeno pro tři. Kdo byl ten třetí?“

Nedalo se nic dělat, někdo musel odpovědět. Richildis se toho ujala. S napohled nevinnou pohotovostí, spíš jako by byla překvapena zmínkou o něčem nepodstatném, řekla: „Můj syn. Ale ten odešel dávno předtím, než se manželovi udělalo špatně.“

„A nedojedl oběd! Pokud tohle bylo jeho místo.“

„Bylo,“ řekla důstojně a dál se nešířila.

„Myslím, madam,“ řekl seržant se zlověstně trpělivým úsměvem, „že byste se raději měla posadit a povědět mi o tom vašem synovi víc. Jak jsem slyšel od převora Roberta, váš manžel hodlal přenechat své pozemky opatství výměnou za tento dům a postavení hosta do konce svého a vašeho života. Po tom, co se tu stalo, se dohoda jeví nuceně pozdržená, protože zatím nebyla zpečetěna. Bylo by tedy k velkému prospěchu dědice oněch pozemků, pokud někdo takový žije, aby byl váš manžel odstraněn z tohoto světa předtím, než bude smlouva potvrzena. Kdyby však existoval syn z vašeho manželství, před sepsáním jakékoli takové dohody by se požadoval jeho souhlas. Rozluštěte mi tuhle hádanku. Jak se mu podařilo vydědit svého syna?“

Očividně nechtěla dobrovolně říci víc, než musí, byla však natolik moudrá, aby věděla, že příliš zarytá mlčenlivost by jedině vzbudila podezření. Rezignovaně odpověděla: „Edwin je můj syn z prvního manželství. Gervase k němu neměl žádné otcovské závazky. Mohl s půdou naložit, jak mu bylo libo.“ Bylo tam toho víc, a kdyby čekala, až to vyšťourají jiní, znělo by to mnohem hůř. „Přestože předtím sepsal závěť, ve které udělal Edwina svým dědicem, nic mu nemohlo zabránit, aby si to nerozmyslel.“

„Aha! Takže tu byl, jak to vypadá, dědic, kterého tahle smlouva vyděďovala, a mohl hodně získat, kdyby se postaral o její neplatnost. A měl na to jen omezený čas jen pár dní, nebo týdnů, než bude jmenován nový opat. Ne, nechápejte mě špatně, nedělám závěry. Každá smrt může být pro někoho výhodná, často pro víc než jednoho. Možná že jí mohli něco získat i jiní. Ale nepopřete, že váš syn k nim rozhodně patřil.“

Kousla se do rtu, který se chvěl, a chviličku se musela uklidňovat, než statečně řekla: „Nepřu se s vámi. Vím ovšem, že můj syn by statek nikdy nechtěl za tuhle cenu, i kdyby jej chtěl sebevíc. Učí se řemeslu a je rozhodnut, že bude nezávislý a že se o svou budoucnost postará sám.“

„Dnes tu ale byl. A odešel, jak se zdá, hodně rychle. Kdy přišel?“

Meurig řekl pohotově: „Přišel se mnou. Také se učí u Martina Bellecotea, který je manželem jeho sestry a mým mistrem. Přišli jsme sem dopoledne spolu a šel se mnou jako už jednou navštívit mého strýce v nemocnici.“

„Takže jste do tohoto domu přišli spolu? Byli jste spolu celý čas? Před chvilkou jste říkal, že jste do kuchyně přišel vy – řekl jste ,já‘, ne ,my‘.“

„Přišel dřív než já. Za chvíli zneklidněl… je mladý, omrzelo ho postávat u stařečkovy postele, zatímco jsme spolu mluvili velšsky. A matka na něho čekala. Šel tedy napřed. Když jsem přišel, byl uvnitř, u stolu.“

„A odešel skoro bez oběda,“ řekl seržant velmi zamyšleně. „Proč? Mohlo to být nějak příjemné stolování, když mladík přišel pojíst s mužem, který ho vydědil? Setkali se takhle poprvé od doby, kdy ho opatství vyhodilo ze sedla?“

Větřil silnou stopu, a to se mu nedalo zazlívat, vždyť voněla tak, že by zlákala i nejnezkušenější štěně, a to on zdaleka nebyl. Co bych takové silné souhře okolností řekl já, pomyslel Cadfael, kdybych byl v jeho kůži? Mladý muž s nanejvýš naléhavou potřebou překazit tuhle smlouvu, dokud je čas, a k tomu se objevil na scéně těsně před katastrofou, a rovnou z nemocnice, kterou už jednou navštívil a kde se nalézal prostředek pro jeho záměr. A tady stojí Richildis, střídavě upírá veliké, vyzývavé oči na šerifova seržanta a střílí zoufalé pohledy směrem k Cadfaelovi, němě volá, že jí musí pomoci, nebo její miláček utone v bažině. Mlčky ji na oplátku vůlí nutil, aby rovnou vyklopila všechno, co by mohlo svědčit proti jejímu synovi, aby nic nenechávala nevyřčeno, protože jenom tak může předejít mnohému, co by jinak mohlo být proti němu vzneseno.

„Bylo to poprvé,“ řekla Richildis. „A bylo to velice trapné setkání. Edwin to však zkoušel kvůli mně. Ne proto, že by doufal, že manžela přiměje, aby si to rozmyslel, jen abych měla doma klid. Tady Meurig už ho předtím přesvědčoval, aby nás navštívil, a dnes se mu to povedlo, a jsem mu za jeho snahu vděčná. Manžel ale chlapce uvítal se zlou vůlí a posmíval se mu, že se přišel doprošovat slíbeného statku – a on byl slíbený! –, zatímco Edwinovi o nic takového nešlo. To víte, že se pohádali! Oba byli ukvapení a skončilo to silnými slovy. Edwin se vyřítil ven a můj manžel za ním hodil ten talíř – však vidíte jeho střepy u stěny. To je celá pravda, zeptejte se služebných. Zeptejte se Meuriga, ten to ví. Můj syn vyběhl z domu, určitě zpátky do Shrewsbury, kde se teď cítí doma, u své sestry a její rodiny.“

„Abychom si rozuměli,“ řekl seržant trošičku příliš hladce a rozvážně. „Říkáte, že z domu vyběhl přes kuchyni kde jste seděli vy tři?“ Hlavu otočil k Aldith a mladým mužům ostře a cílevědomě, vůbec ne hladce. „Takže jste ho viděli odcházet z domu, aniž se cestou zastavil?“

Všichni tři na okamžik zaváhali, nejistě na sebe pohlédli, a to byla chyba. Aldith rezignovaně řekla za všechny: „Když začali křičet a házet věcmi, všichni tři jsme tam vběhli a snažili se pána uklidnit… nebo aspoň…“

„Být se mnou a trochu mě utěšit,“ řekla Richildis.

„A zůstali jste tam po tom, co chlapec odešel.“ Byl se svým dohadem spokojen; jejich tváře jej – neochotně potvrdily. „To jsem si myslel. Než se dá rozzlobený muž uklidnit, chvíli to trvá. Nikdo z vás tedy neviděl, jestli se nezastavil a nepomstil se tím, že otrávil tu koroptev. Byl dopoledne v nemocnici, jako už jednou předtím, a mohl docela dobře vědět, kde ten olej najde a jak působí. Mohl sem přijít na oběd připravený jak k míru, tak k válce, a míru se mu dosáhnout nepodařilo.“

Richildis důrazně zavrtěla hlavou. „Vy ho neznáte! Šlo mu o to, abych mír měla já. Kromě toho to bylo jen pár minut, než Aelfric vyběhl za ním, aby se ho pokusil přivést zpět, a přestože se za ním hnal skoro až k mostu, nedohonil ho.“

„To je pravda,“ řekl Aelfric. „Určitě vůbec neměl čas se zastavit. Utíkal jsem jako zajíc a volal jsem na něj, ale nevrátil se.“

Seržanta to nepřesvědčilo. „Jak dlouho trvá vylít malou lahvičku do nepřikryté misky? Jednou míchne vařečkou, a co se kdo dozví? A když se váš pán uklidnil, převorův dárek mu určitě přišel vhod jako náplast na jeho hrdost, takže ho snědl rád.“

„Věděl ale chlapec vůbec,“ velmi opatrně se vmísil Cadfael, „že jídlo, které zůstalo v kuchyni, je výlučně pro pana Bonela? Sotva by riskoval, že ublíží matce.“

Seržant si už byl svou kořistí příliš jist a takový argument ho nemohl zviklat. Pevně upřel zrak na Aldith a ta přes všechnu svou odhodlanost maličko zbledlá.

„Když se tu sešla taková divná společnost, myslíte, že by to děvče nevyužilo příležitost odvést pánovu pozornost k něčemu příjemnému? Pověz mi, když jsi mu šla podat maso, neřekla jsi mu o převorově laskavé pozornosti a nezdůraznila jsi co nejvíc, jaký je to kompliment a jaká dobrota ho čeká?“

Sklopila oči a žmolila cíp zástěry. „Myslela jsem, že ho to třeba líp naladí,“ řekla zoufale.

Seržant měl všechno, co potřeboval, aby mohl okamžitě vložit ruce na vraha, nebo si to aspoň myslel. Naposled se rozhlédl po zdrcené domácnosti a řekl: „Dobrá, můžete tu myslím uklidit, viděl jsem všechno, co tu je k vidění. Správce nemocnice čeká, aby vám pomohl postarat se o vašeho zemřelého. Musím mít jistotu, že vás tu najdu, kdybych se vás ještě na něco potřeboval zeptat.“

„Kde jinde bychom byli?“ řekla Richildis bezútěšně. „Co máte v úmyslu? Dáte mi aspoň vědět, co se děje, pokud… pokud byste…“ Nedokázala to vyslovit. Vztyčila dosud rovná a pružná záda a důstojně řekla: „Můj syn nemá s touhle hanebností nic společného. Uvidíte sám. Není mu ještě ani patnáct, je to pouhé děcko.“

„Říkala jste dílna Martina Bellecotea.“

„Já ji znám,“ řekl jeden z ozbrojenců.

„Dobře. Ukážeš nám cestu a uvidíme, co nám chlapec poví ve svůj prospěch.“ A sebejistě se otočili ke dveřím a na silnici.

Bratr Cadfael uznal za dobré zčeřit hladinu jejich samolibosti aspoň jednou zneklidňující vlnkou. „Je tu věc nádobky na ten olej. Ať ho ukradl kdokoli, z mé zásoby nebo z nemocnice, musel si s sebou na něj přinést lahvičku. Meurigu, viděl jsi u Edwina dnes ráno něco podobného? Přišel jsi s ním z dílny. V kapse nebo plátěném váčku by i malá lahvička nebyla k přehlédnutí.“

„Ani stopy po ničem takovém,“ řekl Meurig pevně.

„A navíc, i když je ten olej dobře zazátkovaný a zavázaný, je velmi pronikavý a zanechá jak skvrnu, tak vůni, když jen kapička unikne nebo zůstane na okraji nádobky. Všímejte si oblečení každého muže, kterého v té věci budete považovat za podezřelého.“

„Učíte mě mé řemeslo, bratře?“ usmál se shovívavě seržant.

„Uvádím jisté zvláštnosti ze svého řemesla, které by vám mohly pomoci a uchránit vás omylu,“ řekl Cadfael klidně.

„Když dovolíte,“ řekl seržant přes rameno ve dveřích. „Myslím, že nejdřív viníka zatkneme. Až ho budeme mít, pochybuji, že budeme potřebovat vaše učené rady.“ A už mizel po krátké pěšině k silnici, kde byli uvázaní koně, a jeho dva muži za ním.

Seržant a jeho muži přišli do dílny Martina Bellecotea na ulici Wyle pozdě odpoledne. Tesař, mohutný pohledný chlapík, jemuž táhlo na čtyřicítku, vzhlédl od práce celkem vesele a ptal se, co hledají, bez údivu a bez úleku. Párkrát už pro Prestcoteovu posádku pracoval a přítomnost šerifových úředníků v dílně mu nepřipadala hrozivá. Z domovních dveří vzadu zvědavě vyhlédla hezká hnědovlasá manželka a jedno po druhém se odtamtud vynořily tři děti, aby si nebojácně a otevřeně prohlédly příchozí. Vážná, asi jedenáctiletá dívenka, velice úpravná hospodyňka, hranatý osmiletý hošík a sotva čtyřletá holčička skřítek s dřevěnou panenkou pod paží. Všichni zírali a naslouchali. Dveře do domu zůstaly otevřené a seržant měl hlučný, rozkazovačný hlas.

„Máte tu učně jménem Edwin. Jdu za ním.“

„Mám,“ souhlasil Martin vlídně, vstal a oprašoval si z rukou pryskyřici, jíž leštil. „Edwina Gurneyho, manželčina mladšího bratra. Ještě nepřišel domů. Sel navštívit matku do předklášteří. Už měl být zpátky, ale asi ho u sebe zdržela. Co mu chcete?“ Stále byl naprosto klidný, nevěděl o ničem mimořádném.

„Opustil matčin dům před víc než dvěma hodinami,“ řekl seržant rovnou. „Jdeme odtamtud. Neurážejte se, příteli. Říkáte, že tu není, ale mou povinností je pátrat po něm. Dovolíte nám projít váš dům a dvůr?“

Martinova vlídnost rázem zmizela a obočí se mu zachmuřeně stáhlo. Ve dveřích se opět objevila hlava manželky, hnědá jako bukové listí, sličná, spokojená tvář náhle ostražitá a chladná, tmavé oči pozorné. Děti zíraly bez zakolísání. Maličká pevně prohlásila hlasem přirozené spravedlnosti proti zákonu: „Ošklivák!“ a nikdo ji neokřikl.

„Když říkám, že tu není,“ pravil Martin vyrovnaně, „tak si tím můžete být jistý. Můžete se ovšem také sami přesvědčit. V domě, dílně ani na dvoře není co tajit. Co ale tajíte vy? Ten chlapec je přes mou ženu můj bratr a z vlastní vůle můj učedník a v obou ohledech je mi drahý. Pročpak ho hledáte?“

„V domě v předklášteří, kde byl dopoledne na návštěvě,“ řekl seržant cílevědomě, „pan Gervase Bonel, jeho nevlastní otec, který mu slíbil, že zdědí statek Mallilie, a pak si to rozmyslel, leží v tuto chvíli mrtev, zavražděn. Právě pro podezření z jeho vraždy hledám tohoto mladého muže, Edwina. Stačí vám to?“

Úplně to stačilo nejstaršímu synovi této dosud šťastné domácnosti, který natahoval uši z vnitřní místnosti, aby zaslechl tu strašnou a nevysvětlitelnou novinu. Zákon Edwinovi v patách, a Edwin měl být dávno zpátky, kdyby bylo všechno proběhlo jakž takž dobře! Edwy si už chvíli dělal starosti a tušil pohromu, kde rodiče považovali za samozřejmé, že všechno je v pořádku. Chvatně se spustil zadním oknem na dvůr, než úředníci stačili vejít do domu, jako veverka přelezl hromadu dříví a zeď a polehoučku, tiše utíkal ke svahu, jenž se skláněl k řece, a k jedné z úzkých branek v městské hradbě, teď v míru otevřené a vedoucí na strmý břeh nedaleko opatské vinice. Několik městských podniků, které potřebovaly rozsáhlá skladiště, tu mělo ohrazené prostory na své zásoby a mezi nimi byla ohrada Martina Bellecotea, kde nechával zrát dřevo. Bylo to dávné útočiště, když jeden z chlapců nebo oba měli nějaké potíže, a právě sem by šel Edwin, kdyby… kdepak, ne kdyby někoho zabil, protože to bylo směšné!… ale kdyby byl odmrštěn, uražen a cítil se bídně, nešťastně a měl šílený vztek. Vztek, že by málem vraždil, ale nikdy, nikdy ne docela! To v sobě neměl.

Edwy běžel s důvěrou, že ho nikdo nesleduje, a udýchaně vpadl brankou do otcovy ohrady rovnou přes rozhozené nohy zamračeného, vzteklého, uslzeného a naprosto zranitelného Edwina.

Možná kvůli stopám slz Edwin Edwymu okamžitě jednu vrazil, sotva se postavil na nohy, a dostal stejně rozhořčeně oplátku. V napjatých chvílích se pokaždé ze všeho nejdřív poprali. Neznamenalo to vůbec nic, jen to, že oba byli napružení a ve střehu, a kdo by se pak mezi ně připletl, měl by si dát dobrý pozor, protože cvik, který získali jeden na druhém, by si zdokonalili na něm. Za pár minut už Edwy vtloukal svou novinu do zmatených, nechápavých a nakonec přesvědčených a zaražených uší. Schoulili se k sobě a zuřivě vymýšleli, co teď.

Aelfric se objevil v bylinářské zahradě hodinu před nešporami. Cadfael byl zpátky ve své samotě sotva půl hodiny, po tom, co viděl, jak tělo omývají, upravují a odnášejí do pohřební kaple, dům bez pána se vrací do pořádku a rozrušení členové domácnosti konečně mohou svobodně přecházet, hloubat a trápit se, jak umějí. Meurig odešel zpátky do dílny v městě, aby tesaři a jeho rodině slovo od slova vylíčil, co se sběhlo, snad pro útěchu, snad pro výstrahu. To už nejspíš šerifovi muži mladého Edwina zajali… Pane Bože, vždyť Cadfael zapomněl už i jméno muže, kterého si Richildis vzala, a Bellecote byl jen její zeť.

„Paní Bonelová prosí,“ pravil Aelfric vážně, „abyste přišel a soukromě si s ní promluvil. Pro staré přátelství vás prosí, abyste jí byl přítelem i teď.“

Nepřekvapilo ho to. Cadfael věděl, že i po čtyřiceti letech stojí na trochu nebezpečné půdě. Býval by raději, kdyby se žalostná smrt jejího manžela neukázala jako záhada, její syn nebyl v nebezpečí a po její budoucnosti mu zhola nic nebylo, ale nedalo se nic dělat. Jeho mládí, pořádný kus vzpomínek, jež z něho udělaly toho, kým byl, jí mnohé dlužilo, a teď, když byla v nouzi, neměl na vybranou a musel štědře splácet.

„Přijdu,“ řekl. „Jdi napřed a já tam budu do čtvrt hodiny.“

Když zaklepal na dveře domu u mlýnského rybníka, otevřela mu sama Richildis. Po Aelfrikovi ani Aldith nebylo vidu ani slechu; postarala se, aby si oni dva spolu mohli promluvit v naprostém soukromí. V pokoji bylo všechno holé a upravené, dopolední zmatek uklizený, rozkládací stůl složený stranou. Richildis se posadila do velkého křesla, které patřívalo manželovi, a přitáhla si Cadfaela na lavici vedle sebe. V místnosti bylo šero, hořela jen jediná louč; jediný druhý jas zářil z jejích očí, temný, třpytivý jas, který si každým okamžikem jasněji vybavoval.

„Cadfaele,“ zadrhl se jí hlas a chvilku mlčela. „Když pomyslím, že jsi to opravdu ty! Nedoslechla jsem se o tobě ani slovo po tom, co jsem se dozvěděla, že ses vrátil. Myslela jsem, že ses oženil a že už jsi dědečkem. Kdykoli jsem se na tebe dnes odpoledne podívala, pátrala jsem v mysli, proč jsem si tak jistá, že bych tě měla znát… A zrovna když jsem ztrácela naději, uslyšela jsem tvé jméno!“

„A ty,“ řekl Cadfael, „jsi ke mně přišla stejně nečekaně. Vůbec jsem nevěděl, že jsi ovdověla – teď jsem si vzpomněl, tvůj muž se jmenoval Edward Gurney – a tím míň, že ses znovu vdala.“

„Před třemi lety,“ řekla se vzdechem, který mohl znamenat lítost anebo úlevu nad náhlým ukončením tohoto druhého svazku. „Nesmíš si o něm myslet nic špatného, Gervase nebyl zlý člověk, jen starší a ustálený ve zvycích, a zvyklý na poslušnost. Byl vdovec, dlouhá léta žil bez manželky a bez dětí, aspoň manželských. Dlouho se o mě ucházel. Byla jsem osamělá, a potom slíbil, víš… protože neměl legitimního dědice, slíbil, že udělá svým dědicem Edwina, když si ho vezmu. Jeho lenní pán s tím souhlasil. Měla bych ti povědět o své rodině. Rok po tom, co jsem si vzala Edwarda, jsem měla dceru, Sibilu, a potom čas plynul, a já nevím proč, ale žádné další děti nebyly. Možná si vzpomínáš, že Edward měl v Shrewsbury dílnu jako tesař a řezbář. Byl dobrý řemeslník, dobrý mistr a dobrý manžel.“

„Byla jsi šťastná?“ řekl Cadfael, vděčný, že to slyší znít v jejím hlase. Čas a vzdálenost jim oběma udělaly dobře a nakonec je dovedly na místa, kam patřili.

„Moc šťastná! Lepšího člověka jsem najít nemohla. Ale další děti pořád nešly. A když bylo Sibile sedmnáct, vzala si Edwardova tovaryše Martina Bellecotea. Je to dobrý chlapec a díky Bohu je v manželství stejně šťastná, jako jsem byla já. Za dva roky čekala dítě, a tenkrát jako bych i já omládla – první vnouče! – tak to vždycky bývá. Měla jsem hroznou radost, když jsem se o ni starala a dělala plány kolem porodu, a Edward byl stejně hrdý jako já a jedno k druhému, člověk by řekl, že my staří jsme zas novomanželé. Nevím, jak je to možné, ale když byla Sibil v pátém měsíci, tak jsem i já zjistila, že jsem v jiném stavu! Po tolika letech! Skoro ve čtyřiačtyřiceti. Bylo to jako zázrak! A tak jsme obě povily chlapečka, a přestože jsou od sebe čtyři měsíce, mohli by být dvojčata, a ne strýc a synovec – a k tomu strýc mladší! Dokonce si jsou i velmi podobní, oba jsou po mém manželovi. A sotva se začali batolit, byli jako bratři – byli si bližší než většina sourozenců – a oba draví jako liščata. Tak to je můj syn Edwin a můj vnuk Edwy. Ani jednomu ještě není patnáct. Prosím tě, Cadfaele, pomoz Edwinovi. Přísahám ti, že neudělal a nikdy by nemohl udělat takovou ničemnost, ale ten šerifův člověk si vzal do hlavy, že ten jed dal do jídla on. Kdybys ho znal, Cadfaele, kdybys ho jen znal, věděl bys, že je to šílenství.“

Tak to znělo, když o tom mluvil její milující mateřský hlas, jenže už tu byli synové o nic starší než čtrnáct let, kteří odstranili svého otce, aby si proklestili cestičku, a Cadfael to dobře věděl. A tohle nebyl Edwinův vlastní otec a žádná velká láska mezi nimi nebyla.

„Pověz mi,“ řekl, „o tomhle druhém manželství a o dohodě, kterou jsi uzavřela.“

„Edward zemřel, když bylo Edwinovi devět let, Martin převzal jeho dílnu a vede ji tak jako Edward před ním, a jak ho Edward naučil. Žili jsme všichni pohromadě, až přišel Gervase objednat nějaké obložení do domu a zakoukal se do mě. Byl to hezký člověk, zdravý, velmi pozorný… Slíbil, že když si ho vezmu, udělá Edwina svým dědicem a nechá mu Mallilie. Tou dobou už měli Martin a Sibil další tři děti, o které se museli starat, takže při tolika hladových krcích potřebovali všechno, co dílna vynášela. Doufala jsem, že Edwina zabezpečím na celý život.“

„Ale nevyvedlo se to,“ řekl Cadfael. „Pochopitelně. Stárnoucí člověk, který nikdy neměl děti, a bujný dospívající chlapec – to nemohlo dělat dobrotu.“

„Byli jeden za osmnáct a druhý bez dvou za dvacet,“ přiznala s povzdechem. „Asi jsem Edwina moc rozmazlila, byl zvyklý mít svobodu a prosazovat svou vůli a pořád běhal za Edwym, jako míval ve zvyku. Gervase mu zazlíval, že drží s obyčejnými lidmi a řemeslníky – považoval to za ne dost dobrou společnost pro mladého muže, který má zdědit šlechtické sídlo, a to nemohlo Edwina nepopudit, protože má svou rodinu rád. Netvrdím, že neměl taky méně úctyhodné přátele. Prostě den co den byly třenice. Když ho Gervase ztloukl, Edwin utekl k Martinovi do dílny a zůstal tam několik dní. A když ho Gervase zamkl, buď stejně utekl, nebo se mstil jinak. Nakonec Gervase řekl, že když ten spratek zřejmě tak tíhne k obyčejnému řemeslu a toulá se se všemi uličníky z města, může se rovnou přihlásit do učení, protože se k ničemu jinému nehodí. Edwin sice věděl, jak to myslí, ale vzal ho za slovo, předstíral, že to bylo míněno vážně, a udělal to. To Gervase rozzuřilo ještě víc. Tenkrát se zapřísáhl, že přenechá statek smlouvou opatství a bude tu žít na penzi. ,Vůbec nedbá o půdu, kterou jsem mu chtěl nechat,‘ prohlásil, ,tak proč bych ji měl dál opatrovat pro takového nevděčníka?‘ A hned na místě, dokud byl rozpálený, nechal sepsat smlouvu a začal se chystat, že se sem před vánocemi přestěhujeme.“

„A co na to chlapec? Počítám, že si vůbec neuvědomil, co se chystá?“

„To víš, že ne. Přihnal se, kajícný, ale také rozhořčený. Přísahal, že má Mallilie rád, že jím nikdy nechtěl opovrhnout a že se o ně bude dobře starat, pokud mu připadne. Manžel ale nechtěl ustoupit, přestože jsme mu všichni domlouvali. A Edwin se roztrpčil, protože to měl slíbeno a sliby se mají plnit. Ale už se stalo a nikdo nemohl mého pána přimět, aby to zrušil. Edwin nebyl jeho vlastní syn, takže ho nikdo o souhlas nežádal a nikdo jej nepotřeboval – však by jej byl také nedal! Rozběhl se zpátky k Martinovi a Sibile, rozzuřený tou křivdou, a já ho neviděla až do dneška, a kéž by se tu byl dnes radši ani neukázal! Ale stalo se, a teď se podívej, jak ho ten šerifův člověk honí jako lotra, který by zabil manžela své vlastní matky! Taková myšlenka tomu děcku ani na mysl nepřišla, to ti přísahám, Cadfaele, ale jestli ho dostanou… Ne, nesnesu to pomyšlení.“

„Nedostala jsi žádnou zprávu od té doby, co odešli? Tady putují novinky rychle. Myslím, že kdyby ho byli našli doma, už bychom o tom slyšeli.“

„Ani slovo. Ale kam by jinam šel? Nevěděl, proč by se měl skrývat. Utekl odtud a nevěděl, co se stane po jeho odchodu, prostě byl pobouřen tím hořkým přivítáním.“

„Možná že tedy nechtěl v takové náladě přijít domů, dokud se s tím nevyrovná. Raněná zvířátka se schovávají, dokud je nepřejde úlek a bolest. Pověz mi všechno, co se dělo při tom obědě. Zdá se, že Meurig mezi vámi dělal prostředníka a snažil se ho přimět ke smíru. Padla tu zmínka o nějaké dřívější návštěvě…“

„Za mnou nepřišel,“ řekla Richildis smutně. „Přinesli spolu čtecí pultík, který Martin dělal do mariánské kaple, a Meurig mého chlapce vzal sebou na návštěvu k tomu starému bratrovi, svému příbuznému. Potom Edwina přemlouval, aby přišel za mnou, ale ten nechtěl. Meurig je dobrý člověk, dělal, co mohl. Dnes Edwina přesvědčil – a vidíš, co z toho vzešlo! Gervase to náramně rozveselilo a pochopil to úplně špatně – posmíval se chlapci, že přišel žebrat, aby ho přijal zpátky a vrátil mu dědictví, což Edwina ani nenapadlo. To by radši zemřel! Tak už jsi zkrotl, říkal mu Gervase. Dobrá, jestli si klekneš a budeš prosit o odpuštění za svou drzost, kdoví, třeba se ještě obměkčím. Tak lez a pros o svůj statek! A tak to šlo dál, až Edwin vzplanul a prohlásil, že se nikdy nedá zkrotit od zlého, tyranského a zlomyslného starého netvora – a přísahám,“ vzdychla beznadějně, „že Gervase nic takového nebyl, byl jen tvrdohlavý a popudlivý. Už ani nevím, co všechno na sebe křičeli. Ale jedno ti povím: dnes musel Edwina hodně dlouho popichovat, než vzplanul, a to je chlapci ke cti. Kvůli mně to chtěl přetrpět, ale bylo to na něho moc. A tak řekl, co měl na srdci, pěkně nahlas, a Gervase po něm hodil talíř a za ním pohár, a pak se přiřítili Aldith, Aelfric a Meurig a pomáhali mi ho uklidnit. A Edwin odkráčel středem a to bylo všechno.“

Cadfael se zamlčel a dumal o těchto ostatních členech domácnosti. Horkokrevný, pyšný, uražený chlapec by se mu zdál pravděpodobný jako podezřelý, kdyby byl Bonel skolen pěstí, nebo i dýkou, ale jako travič byl velmi nepravděpodobný. Je pravda, že byl s Meurigem dvakrát v nemocnici a asi viděl, kde přechovávají léky; měl důvod jednat, měl příležitost, ale povaha traviče, tajnůstkářská, temná a zahořklá, to přece bylo něco nemožného u takového mladíčka, celým vychováním otevřeného, sebejistého, který si na sobě zakládá. Byli přece i další, kteří také byli přítomni.

„Co to děvče, Aldith, máš ji dlouho?“

„Je to má vzdálená příbuzná,“ řekla Richildis, překvapená až skoro k úsměvu. „Znám ji od malička a vzala jsem ji k sobě přede dvěma lety, když osiřela. Je jako moje vlastní dcera.“

Tak mu to připadalo, když viděl, jak ji Aldith chrání, zatímco čekali na příchod zákona. „A Meurig? Slyšel jsem, že také býval u pana Bonela v domácnosti, než odešel pracovat k tvému zeti.“

„Meurig – víš, s Meurigem je to tak. Jeho matka byla velšská služebná na Mallilie a jako hodně jiných v takovém postavení porodila pánovi nemanželské děcko. Ano, je Gervasův levoboček. Manželova první žena byla zřejmě neplodná, protože Meurig je jeho jediné dítě, pokud někde v kraji není ještě nějaké, o kterém nevíme. Manžel se choval k Angharad slušně až do její smrti, nechal o Meuriga pečovat a dával mu práci na statku. Když jsme se vzali,“ přiznala, „nebylo mi kvůli němu volno. Takový dobrý, ochotný, rozumný mladík, a přitom neměl žádný nárok na nic, co patřilo jeho otci. Zdálo se mi to tvrdé. Nikdy si ovšem nestěžoval. Zeptala jsem se ho ale, jestli by nechtěl mít nějaké řemeslo, které by mu zajistilo živobytí, a řekl, že by chtěl. A tak jsem přesvědčila Gervase, aby ho poslal k Martinovi a nechal ho vyučit. A také jsem ho prosila,“ řekla Richildis rozechvělým hlasem, „aby dával pozor na Edwina, když od nás utekl, a snažil se ho přivést zpátky, aby se s Gervasem smířil. Nečekala jsem, že by můj syn ustoupil, protože je také schopný a dovede si jít vlastní cestou. Prostě jsem ho chtěla zpátky. Jeden čas mi zazlíval, že když jsem si mezi nimi musela vybrat, zvolila jsem manžela. Ale vždyť jsem za něho byla vdaná!… A bylo mi ho líto…“ Hlas se jí přetrhl a na chviličku se odmlčela. „Byla jsem ráda, že jsme měli Meuriga; byl nám oběma přítelem.“

„S tvým manželem vycházel dobře? Nebyla mezi nimi zlá krev?“

„Ale kdepak!“ Byla tou otázkou ohromena. „Vycházeli spolu klidně a nikdy to mezi nimi nezajiskřilo. Gervase k němu byl štědrý, i když mu nikdy nevěnoval velkou pozornost. A dává mu slušné kapesné – totiž dával… Jak se mu jenom povede teď, jestli o to přijde? Budu se muset poradit, zákony jsou pro mě moc složité…“

Nic, co by vyvolávalo otázky, jak se zdálo, i když Meurig výborně věděl, jak přijít k jedu. Stejně tak Aelfric, který byl v dílně a viděl ho nalévat. A zdálo se, že Meurig mohl Bonelovou smrtí jedině ztratit, i kdyby z ní někomu plynul prospěch. Panských bastardů bylo všude naseto; pán, který měl jen jednoho, byl opravdu skromný a střídmý, a levoboček, který dostal řemeslo a kapesné, měl štěstí a neměl si nač stěžovat. Ve skutečnosti má dobrý důvod otcova skonu litovat.

„A Aelfric?“

Tma venku zdánlivě zjasnila světlo lampičky, ženina oválná, vážná tvář zazářila v bledém svitu a oči měla kulaté jako měsíce. „Aelfric je těžký případ. Nesmíš si myslet, že můj manžel byl horší než jiní páni nebo že by si někdy vědomě přisvojil víc, než co mu patřilo podle zákona. Jenže zákon někdy kulhá. Aelfrikův otec se narodil svobodný jako my dva, ale jako mladší syn na majetku, který sotva stačil pro jednoho. Místo aby jej nechal rozdělit, když mu zemřel otec, ponechal ho celý bratrovi a vzal si kus nevolnické půdy při manželově statku, která zůstala bez dědiců. Přijal ji jako závislou državu a plnil zvykové povinnosti, ale nikdy nepochyboval, že si zachoval postavení svobodného člověka, protože nevolnickou službu dělal z vlastní vůle. Aelfric byl také mladší syn a z nerozumu přijal službu jako čeledín na statku, když měl starší bratr dost dětí, aby s nimi obhospodařoval svou půdu. A když měl být statek předán a my jsme se chystali ke stěhování, Gervase si ho vybral jako svého osobního sluhu, protože byl nejobratnější a nejlepší ze všech, které jsme měli. A když se Aelfric rozhodl, že raději půjde jinam a najde si práci, Gervase na něho podal žalobu, že je nevolník, protože jeho otec i jeho bratr konali zvykovou službu za půdu, kterou drželi. Soud s tím souhlasil a udělal z něho nevolníka, přestože se jeho otec narodil jako svobodný. Těžce to nese,“ řekla Richildis lítostivě. „Nikdy se necítil nevolníkem, byl svobodný člověk, který pracoval za plat. Kolik je takových, kteří se octli ve stejné situaci! Nikdy se jim nesnilo o tom, že ztratí svobodu, dokud o ni nepřišli.“

Cadfaelovo mlčení ji popíchlo. Uvažoval, že tady je další, kdo měl sžíravý pocit křivdy, věděl, kde najít prostředek a měl ze všech nejlepší příležitost; ona však byla myslí u trapného obrazu, který právě načrtla, a pochopila jeho zachmuřenost jako pohoršení nad jejím zemřelým manželem, jako výtku, kterou nechtěl před ní vyslovit. Statečně se pokusila aspoň mu nekřivdit, když už jí nezbyla náklonnost.

„Mýlíš se, jestli myslíš, že všechna vina byla jen na jedné straně. Gervase věřil, že jedná podle práva, a zákon s ním souhlasil. Nevím, že by byl někdy vědomě někoho ošidil, ale trval na tom, co mu patřilo. A Aelfric si to sám ztěžuje. Gervase ho nikdy neproháněl ani neutiskoval, protože dobře pracoval od přirozenosti, ale teď, když je nesvobodný, zarytě provádí každou služebnou činnost až do krajnosti. Dělá to schválně, aby pořád zdůrazňoval své nesvobodné postavení… Není to poníženost, ale arogance, úmyslně chřestí řetězy. Tím manžela rozčiloval, a myslím, že se nakonec doopravdy nenáviděli. A potom Aldith… Aelfric jí nikdy neřekne ani slovíčko, ale já přece vím! Dívá se za ní, jako by mu to mohlo srdce utrhnout. Co ale může nabídnout svobodnému děvčeti, jako je ona? I kdyby po ní nekoukal i Meurig, který je mnohem živější společník. Víš, Cadfaele, co já měla trápení a zármutku s celou tou svou domácností! A teď tohle. Pomoz mi přece. Kdo jiný mi pomůže, když ne ty? Pomoz mému synovi! Jsem přesvědčená, že to dokážeš, budeš-li chtít.“

„Mohu ti slíbit,“ řekl Cadfael po pečlivém zvážení, „že udělám všechno, co bude v mých silách, abych našel vraha tvého manžela. To musím, bez ohledu na to, kdo to je. Budeš s tím spokojená?“

Řekla: „Ano! Já vím, že Edwin je nevinný. Ty to ještě nevíš, ale poznáš to.“

„Správné děvče!“ řekl Cadfael ze srdce. „Tak si tě pamatuji odjakživa. A i teď, než budu vědět to, co víš ty, ti mohu slíbit ještě jedno. Ano, budu tvému synovi pomáhat, jak jen mohu, ať je vinen nebo nevinen, ovšem pravdu nezatajím. Bude to stačit?“

Přikývla. V tu chvíli nedokázala promluvit. Ve tváři jí náhle vyvstaly stopy napětí, které prožívala nejen v tomto hrozném dnu, ale mnoho dnů předtím.

„Myslím,“ řekl Cadfael jemně, „že jsi se příliš vzdálila od lidí, ke kterým patříš, když sis vzala pána šlechtického sídla.“

„To ano!“ řekla a vzápětí jí vyhrkly slzy. K jeho úleku se mu rozvzlykala na rameni.

[ IV ]

Bratr Denis, špitálník, jenž vždycky získával všechny novinky z města od poutníků, kteří přišli do síně pro hosty, cestou na nešpory hlásil, že historky o Bonelově smrti a honu na jeho nevlastního syna je plné Shrewsbury a že šerifův seržant v dílně Martina Bellecotea nepochodil. Důkladná prohlídka prostor neukázala ani stopu po chlapci a seržant ho dal vyvolat po ulicích; pokud se však obyvatelé nepřipojí k štvanici s větším nadšením pro šerifův zákon, než jaké obvykle projevují, vyvolávač asi marně plýtval dechem. Ani ne patnáctiletý chlapec, kterého ve městě kdekdo zná a kterému se nedá vytknout nic než občasná nezbedná výtržnost… ne, sotva se vzdají nočního spánku, aby ho pomáhali chytit.

Cadfael pokládal za nutné – stejně jako seržant – nejprve chlapce najít. Matky nejsou nestranné, zejména vůči jedinému synovi, pozdnímu synovi, počatému, když už ztratily naději syna mít. Cadfael silně toužil vidět, slyšet a posoudit sám, než ve věci podnikne něco dalšího.

Richildis si záchvatem pláče ulevila a pověděla mu, kde najde zeťovu dílnu a dům; naštěstí to bylo hned zkraje města. Krátká procházka kolem mlýnského rybníka, přes most a přes bránu města, která bude otevřená až do večerních bohoslužeb, a pak už jen pár minut strmou točitou ulicí Wyle k Bellecoteovým. Za půl hodiny může být zpátky. Po večeři – po rychlé večeři – zmizí. Vypustí kolace, což se může klidně odvážit, protože převor Robert zásadně nepřijde, neboť bude jako předpokládaný opat trvat na svém soukromí a světskou správu domu přenechá bratru Richardovi, který určitě nebude vrtat do ničeho, z čeho by mu koukala práce.

K večeři byla solená ryba s luštěninami, Cadfael ji nepozorně zhltl a odspěchal přes velké nádvoří a branou ven. Vzduch studil, ale ještě nemrzlo a zatím nebyl žádný sníh. Přesto si nohy v sandálech zabalil do utažených pruhů vlněné látky a stáhl si kápi.

Městští strážci bran ho uctivě a dobrodušně pozdravili. Dobře ho znali. Wyle zatáčela doprava a do kopce; tam z ní odbočil opět doprava do otevřeného dvora pod převislou střechu Bellecoteova domu. Po zaklepání na zavřené dveře bylo dost dlouho ticho. Chápal to a ovládl se, aby nezaklepal ještě jednou. Povyk by je jedině poplašil. Trpělivost je možná uklidní.

Dveře opatrně otevřela uzavřená osůbka ve stáří nějakých jedenácti let, vzpřímená a nádherně nastražená na obranu domácnosti za svými zády; ta určitě celá zpovzdálí natahuje uši. Byla bystrá, poučená a zranitelná; spatřila černý benediktinský hábit, zhluboka vdechla a usmála se.

„Přicházím od paní Bonelové,“ řekl Cadfael. „a mám vzkaz pro tvého otce, jestli mě přijme. Neboj se, nikdo jiný tu není.“

Otevřela dveře s důstojností matróny a vpustila ho. Za jejími sukněmi se vynořili osmiletý Thomas a čtyřletá Diota, od přírody nejnebojácnější členové domácnosti, a zkoumali ho kulatýma bezelstnýma očima, ještě než z osvětlených pootevřených dveří vzadu vyšel sám Martin Bellecote, přitáhl si děti každé k jednomu boku a objal je ochrannou rukou kolem ramen. Příjemný hranatý muž s velkýma rukama, širokým, milým obličejem a velmi zdrženlivýma očima, což Cadfael viděl rád. Přílišná důvěřivost je v tomto nedokonalém světě pošetilá.

„Pojďte dál, bratře,“ pravil Martin, „a ty zavři na závoru, Alys.“

„Promiňte, že budu stručný,“ řekl Cadfael, když se dveře za ním zavřely, „ale mám málo času. Přišli sem dnes hledat jednoho mládence a prý ho nenašli.“

„To je pravda,“ řekl Martin. „Domů vůbec nepřišel.“

„Neptám se vás, kde je. Nic mi neříkejte. Ale ptám se vás, který jste ho znal, jestli je možné, aby udělal to, z čeho jej obviňují.“

Bellecoteova manželka přišla z vnitřní místnosti se svíčkou v ruce. Žena, v níž se dala poznat dcera své matky, ale měkčí a kulatější, se světlejší pletí, třebaže se stejně poctivýma očima. Řekla popuzeně a s přesvědčením: „Nehoráznost! Jestli někdy někdo na světě netajil své pocity a všechno dělal za plného světla, tak je to můj bratr. Sotva začal lézt po čtyřech, každý na míli daleko věděl, když byl pro něco uražený, ale zášť v sobě nikdy neživil. Můj chlapec je zrovna takový.“

Ovšem, je tu ten zatím nespatřený Edwy, stejně nepolapitelný jako Edwin. Tady po nich není ani stopy.

„Vy musíte být Sibil,“ řekl Cadfael. „Před chvílí jsem byl u vaší matky. A jestli mi můžete věřit – neslyšela jste od ní někdy o jistém Cadfaelovi, kterého znávala jako děvče?“

Světlo svíčky se příjemně odráželo v očích, které se náhle rozšířily a zjasněly úžasem a upřímnou zvědavostí. „Vy jste Cadfael? Ano, mluvila o vás mnohokrát a lámala si hlavu…“ Prohlížela si jeho černý hábit a kápi a její úsměv přešel ve výraz plachého soucitu. Samozřejmě si po žensku představovala, jak se po létech vrátil ze svaté války, našel svou starou lásku vdanou, a zlomilo mu to srdce. Jinak by přece nesložil tyhle ponuré sliby. Marné vysvětlovat, že božské povolání člověka zasáhne jako náhodný šíp vystřelený z nebe, zdaleka ne jen pro nešťastnou lásku. „To pro ni musí být útěcha,“ řekla Sibil vřele, „že vás objevila zrovna v téhle strašné chvíli. Vám určitě důvěřuje!“

„To doufám,“ řekl Cadfael dosti vážně. „Vím, že může. Přišel jsem vám jen říct, že jsem vám k službám; ona už to ví. Jed, který byl použit k vraždě, byl mé výroby, a proto se mě ta věc týká, takže jsem přítelem každého, kdo by mohl neprávem upadnout do podezření. Udělám, co budu moci, abych odhalil viníka. Kdybyste vy nebo někdo jiný měli důvod se mnou mluvit, něco mi povědět, na něco se mě zeptat, mezi bohoslužbami je mě obvykle možné najít v dílně v bylinářské zahradě. Dnes tam budu až do půlnoci, kdy půjdu na půlnoční. Váš tovaryš Meurig se v opatství vyzná, i když v mé kůlně nebyl. Je tady?“

„Je,“ řekl Martin. „Spí na půdě, přes dvůr. Pověděl nám, co se v opatství sběhlo. Ale dávám vám své slovo, že ani on, ani my jsme chlapce okem nezahlédli od chvíle, kdy utekl od matky. Naprosto nepochybně ovšem víme, že není vrah a nikdy by jím nemohl být.“

„Pak spěte klidně,“ řekl Cadfael, „protože Bůh bdí. Teď mě zase tiše vypusť, Alys, a zavři za mnou na závoru, protože musím běžet na večerní.“

Děvčátko s velikýma očima odtáhlo závoru a přidrželo dveře. Malí rozkročeně stáli a statečně ho vyprovázeli očima, ale beze strachu a bez nepřátelství. Rodiče neřekli víc než tiché „Dobrou noc“, ale když spěchal z kopce, věděl, že jeho zprávu vyslechli a pochopili, a uvítali ji tady v té obležené domácnosti.

„I kdybyste hrozně potřeboval mít do zítřka uvařený čerstvý sirup proti kašli,“ říkal Marek uvážlivě cestou z večerní Cadfaelovi, „není důvod; proč bych to pro vás nemohl udělat. Copak musíte po takovém dnu celou noc strašit v zahradě? Nebo myslíte, že jsem zapomněl, kde máme diviznu, čechřici, routu, rozmarýnu a hořčici?“ Vyjmenování složek patřilo k argumentům. Mladík začínal cítit za staršího muže poněkud majetnickou odpovědnost.

„Jsi mladý,“ řekl Cadfael, „a potřebuješ se vyspat.“

„Ušetřím si odpověď, která je nasnadě,“ řekl bratr Marek opatrně.

„Dobře uděláš. Takže: vidím na tobě příznaky nachlazení a měl bys jít do postele.“

„Nic mi není,“ odporoval Marek pevně, „ale pokud tím myslíte, že máte nějakou práci, o které bych neměl vědět, prosím, půjdu jako rozumný člověk do ohřívárny a potom do postele.“

„O čem nevíš, z toho tě nemohou obviňovat,“ řekl bratr Cadfael konejšivě.

„Dobře. Mohu tedy pro vás něco udělat v blažené nevědomosti? Dostal jsem příkaz poslouchat vás, když mě k vám poslali pracovat do zahrady.“

„Ano,“ řekl Cadfael. „Můžeš mi opatřit hábit asi tak na tvou postavu, a než půjdeš spát, strčit mi ho do cely pod postel, aby ho nikdo neviděl. Třeba ho nebudu potřebovat, ale…“

„Stačí!“ řekl bratr Marek vesele a na nic se neptal, což ovšem nedokazovalo, že usilovně a přesně neuvažuje. „Budete potřebovat i nůžky na tonzuru?“

„Moc si troufáš,“ poznamenal Cadfael, ale spíš pochvalně než káravě. „Ne, asi by to nepřišlo vhod. Spolehneme se na kápi a na studené ráno. Běž, chlapče, ohřej se svou půlhodinku a jdi si lehnout.“

K výrobě sirupu, který se musel dlouho a rovnoměrně vařit ze sušených bylin a medu, bylo zapotřebí ohřívadla; kdyby náhodou musel v dílně nocovat nějaký host, bylo by mu tu do rána docela útulno. Cadfael beze spěchu rozdrtil bylinky na jemný prášek a začal míchat medovou směs na roštu nad ohřívadlem. Nebylo jisté, že vnadidlo zabere, ale mladý Edwin Gurney nepochybně potřebuje přítele a ochránce, který by mu pomohl z bláta, do něhož zapadl. Nebylo ani jisté, zda Bellecoteovi vědí, kde ho hledat, ale Cadfael měl pronikavé tušení, že důstojná jedenáctiletá matróna Alys se svou dívčí mlčenlivostí bude dobře znát to, co její bratr pravděpodobně považuje za svá tajemství, i kdyby se jí nesvěřil. Pokud ho Richildis neklamala, tam, kde je Edwy, bude i Edwin. Když jednomu hrozí těžkosti, druhý bude po jeho boku. Takovou ctnost Cadfael velmi chválil.

Noc byla velmi klidná. Do svítání přijde štiplavý mráz. Ticho rušilo jen mírné bublání tekutiny a občasné zašustění rukávu, když ji míchal. Už si začal myslet, že ryba nezabrala, když tu po desáté večer v nejčernější tmě zaslechl, jak se tiše, pomalu a opatrně zvedá západka na dveřích. Dveře se na vlásek pootevřely a dovnitř zavál studený vzduch. Nehýbal se a nedával nic najevo; polekané zvířátko by se mohlo snadno vyplašit. Po chviličce se zvenčí ozval pološeptem velmi vysoký mladistvý ostražitý hlas: „Bratr Cadfael…?“

„Tady jsem,“ řekl Cadfael tiše. „Pojď dál a buď vítán.“

„Jste sám?“ vydechl hlas.

„Jsem. Pojď dovnitř a zavři dveře.“

Chlapec se bázlivě vplížil dovnitř a zavřel za sebou, ale Cadfael si všiml, že nezaklapl západku. „Vzkázali mi…“ Neřekl kdo. „Prý jste večer mluvil s mou sestrou a švagrem a říkal jste, že tu budete. Opravdu potřebuji přítele… Říkal jste, že jste kdysi znal mou ba-mou maminku, že jste ten Cadfael, o kterém tolikrát vypravovala, co odešel na křížovou výpravu… Přísahám, že jsem neměl nic společného s otčímovou smrtí! Vůbec jsem nevěděl, že se mu něco stalo, dokud mi neřekli, že mě šerifovi lidi hledají jako vraha. Říkal jste, že maminka ví, že jste dobrý přítel a že se na vás mohu spolehnout, že mi pomůžete, tak jsem za vámi přišel. Nemám nikoho jiného, na koho bych se obrátil. Pomozte mi! Prosím vás, pomozte mi!“

„Pojď se posadit k ohni,“ řekl Cadfael mírně. „Nadechni se a podle pravdy mi slavnostně odpověz na jednu otázku. Pak si můžeme promluvit. Na svou vlastní duši! Zasadil jsi ránu, která skolila Gervase Bonela?“

Chlapec seděl na krajíčku lavice, málem na dosah, ale ne zcela. Světlo z ohřívadla vržené vzhůru na jeho obličej a postavu ukázalo nohatého, pohyblivého mládenečka, útlého, ale na svůj věk vysokého, v dlouhých nohavicích a kazajce venkovských chlapců, s kapucí visící na zádech a odkrytou hřívou kudrnatých vlasů. V narudlém světle se zdála kaštanová, za dne možná měla tlumenější střední hněď vyzrálého dubu. Tváře a bradu měl ještě dětsky zaoblené, ale pěkné kosti začínaly dávat obličeji mužský vzhled. V tuto chvíli tvořily polovinu obličeje obrovské ostražité oči neuhýbavě civící na bratra Cadfaela.

Chlapec naprosto vážně a důrazně řekl: „Nikdy jsem proti němu nepozdvihl ruku. Urazil mě před matkou a já ho v tu chvíli nenáviděl, ale neudeřil jsem ho. To přísahám na mou duši!“

I mladiství, když mají bystrou mysl a velký strach, dovedou všemožně klamat, aby se chránili, avšak Cadfael by byl ochoten přísahat, že tady žádná přetvářka nebyla. Chlapec opravdu nevěděl, jak byl Bonel zabit; rodina o tom zřejmě nedostala zprávu, v ulicích se to nevyvolávalo a vražda nejčastěji znamená rychlou ránu ocelí v hněvu. Přijal tu pravděpodobnost bez pochybování.

„Tak dobře. Teď mi pověz, co se tam podle tebe všechno sběhlo, a spolehni se, že tě poslouchám.“

Chlapec si olízl rty a spustil: Jeho vyprávění se shodovalo s tím, co říkala Richildis; na Meurigovo dobře míněné naléhání s ním šel, aby se kvůli matce smířil s Bonelem. Ano, bylo mu velmi hořko a zlobil se, že ho ošidil o slíbené dědictví, protože měl Mallilie rád a měl tam dobré přátele, a až by je byl zdědil, snažil by se je spravovat dobře a spravedlivě; ale v řemesle dělal slušné pokroky a hrdost mu nedovolila toužit po tom, co nemohl mít, ani dát zadostiučinění muži, který vzal zpět, co slíbil. Na matce mu ovšem záleželo. Proto s Meurigem šel.

„A nejdřív jsi s ním šel do nemocnice,“ pomáhal mu Cadfael, „navštívit jeho starého příbuzného Rhyse.“

Chlapec se překvapeně a nejistě zarazil. Nato Cadfael vstal, velmi zlehka a nedbale, ze sedátka u ohřívadla a začal přecházet po dílně. Maličko pootevřené dveře ho nijak zřetelně nepřitahovaly, byl si však dobře vědom paprsku tmy a chladu, který tamtudy prolínal.

„Ano… já…“

„A už jsi tam s ním byl jednou, viď, když jsi s Meurigem nesl čtecí pultík do mariánské kaple.“

Rozjasnil se, ale obočí zůstalo ustaraně stažené. „Ano, o-no, my jsme ho přinesli spolu. Ale co to má…“

Cadfael se při svém přecházení dostal ke dveřím a položil ruku na západku s nahrbenými rameny, jako by ji chtěl zavřít a zajistit, ale zostra otevřel dveře dokořán do noci, volnou rukou hrábl ven a nahmátl a sevřel chumáč hustých nepoddajných vlasů. Odměnou mu bylo tlumené rozhořčené vyjeknutí; stvoření venku rázně pohrdlo nutkáním k útěku, které mu vnukl první otřes, vzpřímilo se a následovalo za chumáčem do dílny. Byl to svým způsobem velkolepý vstup, vztyčený, s vystrčenou bradou a planoucíma očima, nádherně přehlížející Cadfaelovu ruku svírající jeho kudrny, což muselo bolet.

Štíhlý, atletický, uražený mladík, který jako by prvnímu z oka vypadl, snad jen trochu počernější a divočejší, protože byl víc vylekaný a víc pohoršený svým strachem.

„Mladý pan Edwin Gurney?“ otázal se Cadfael mírně a pustil čupřinu sytě hnědých vlasů pohybem, který téměř hladil. „Očekával jsem vás.“ Zavřel dveře, tentokrát pořádně; venku už nezůstal nikdo, aby naslouchal a poučil se z toho, co slyší, jako pronásledované zvířátko choulící se v noci, jíž obcházejí lovci. „Když už jsi tady, sedni si vedle svého dvojčete – je to strýc, nebo synovec? Já to jakživ nerozmotám! – a udělej si pohodlí. Je tu tepleji než venku, jste dva a mně bylo zrovna jemně připomenuto, že už nejsem žádný mladík. Nehodlám posílat pro pomoc, abych se s vámi vypořádal, a vy nepotřebujete pomoc, abyste se vypořádali se mnou. Co kdybychom dali dohromady naše verze pravdy a zjistili, co máme v ruce?“

Druhý chlapec byl bez kabátu stejně jako první a lehce se třásl chladem. Ochotně přišel k lavici u ohřívadla, mnul si ozáblé ruce a pokorně si sedl vedle kamaráda. Když byli takto vedle sebe, bylo vidět, že sdílejí silnou rodinnou podobu, a Cadfael v ní poznával jemné náznaky mladistvé Richildis, nebyli si však natolik podobní, aby si je někdo spletl, když viděl oba. Ovšem potkat jen jednoho, to by byla jiná.

„Jak jsem si myslel,“ prohodil Cadfael. „Edwy pro mě hrál Edwina, aby Edwin nevlezl do pasti, kdyby se ukázalo, že to past je, a neměl se objevit, dokud se neujistí, že ho nehodlám zajmout a předat šerifovi. A Edwy byl také dobře připravený…“

„A stejně to zvoral,“ poznamenal Edwin s netajeným blahosklonným opovržením.

„Nezvoral!“ odsekl Edwy dohřátě. „Neřekl jsi mi ani polovičku. Co jsem měl odpovědět, když se mě bratr Cadfael ptal, jestli jsem byl v nemocnici? O tom jsi neřekl ani slovo.“

„A proč taky? Ani jsem na to nevzpomněl. Co na tom záleželo? A stejně jsi to zvoral. Málem jsi řekl babička místo maminka – ano, a oni místo my. Slyšel jsem tě a bratr Cadfael také. Jak jinak by poznal, že venku poslouchám?“

„Slyšel tebe, ne? Funěl jsi jako dýchavičný dědek – a cvakal zubama,“ dodal Edwy na oplátku.

V tom šermování nebyla žádná zlá vůle, byly to běžné lichotky mezi dvěma, kteří by určitě jeden druhého bránili až do smrti proti jakékoli hrozbě zvenčí. Nebyla v tom žádná zloba, když Edwin přesně a bolestně rýpl svého synovce do svalů v nadloktí a Edwy stejně pohotově chňapl Edwina za rameno v okamžiku, kdy neměl jistou rovnováhu, a shodil ho na podlahu. Cadfael chytil oba za zátylek, sevřel v pěstech jejich kapuce a srazil je zpátky na lavici, ale metr od sebe, spíš aby chránil svůj tiše bublající sirup, než že by se doopravdy zlobil. Krátká potyčka je rozehřála a zapudila strach do kouzelných dálav. Seděli, culili se a ani se moc nestyděli.

„Vydržíte minutu sedět, abych si vás porovnal? Ty, Edwine, jsi strýc a jsi mladší… ano, poznal bych vás od sebe. Máš tmavší vlasy, jsi statnější a myslím, že máš hnědé oči. A Edwy…“

„Oříškové,“ pomohl mu Edwin.

„A u ucha máš jizvičku blízko lícní kosti. Malý bílý půlměsíček.“

„Před třemi lety spadl ze stromu,“ poučil ho Edwy. „Nikdy neuměl šplhat.“

„Dost! Pane Edwine, když už tu jste a vím, který jste, položím vám stejnou otázku, jakou jsem dal před chvílí vašemu náhradníkovi. Na svou duši a na svou čest, zasadil jste ránu, která skolila pana Bonela?“

Chlapec na něho pohlédl velikýma, náhle zvážnělýma očima, a řekl pevně: „Ne. Nenosím zbraň, a i kdybych ji nosil, proč bych mu chtěl ublížit? Já vím, určitě o mně říkají, že jsem mu zazlíval, že porušil slovo, a taky ho porušil. Ale já jsem se nenarodil na panském sídle, ale v řemeslnické rodině, a dokážu se prosadit v řemesle.

Styděl bych se, kdybych to neuměl. Ne, ať ho na smrt ranil kdo chtěl – ale jak se to mohlo tak najednou stát? – já to nebyl. Na mou duši!“

Cadfael už měl u něm pramálo pochybností, ale zatím to nedal najevo. „Pověz mi, co se opravdu stalo.“

„Nechal jsem Meuriga v nemocnici s tím stařečkem a sám jsem šel do matčina domu. Ale nevím, proč se ptáte na tu nemocnici. Je to důležité?“

„Toho si teď nevšímej, pokračuj. Jak tě uvítali?“

„Maminka měla radost,“ řekl chlapec, „ale otčím nade mnou kokrhal jako kohout, když zvítězí v zápase. Snažil jsem se mu neodpovídat a kvůli mamince jsem to snášel. To ho rozhněvalo ještě víc, takže hledal způsob, jak mě bodnout. Byli jsme u stolu tři, Aldith už podala jídlo a řekla mu, že mu převor prokázal čest a poslal mu jídlo z vlastní tabule. Maminka se o tom snažila mluvit a lichotit mu, jaká je to pocta, ale on mě chtěl za každou cenu vydráždit, a nenechal se od toho odvést. Říkal, že věděl, že přijdu s ocasem mezi nohama jako zpráskaný pes a budu ho prosit, aby si to rozmyslel a vrátil mi dědictví, a říkal, že jestli chci, tak mám kleknout a prosit ho; třeba se nade mnou slituje. A já ztratil trpělivost, i když jsem se snažil, a křikl jsem na něho, že bych ho radši viděl mrtvého, než bych ho požádal o jedinou laskavost, natož abych lezl po kolenou. Už nevím, co jsem všechno říkal, ale začal házet věci… maminka plakala, a já vypálil ven, rovnou přes most a zpátky do města.“

„Ale ne k mistru Bellecoteovi. Slyšel jsi, jak na tebe Aelfric celou cestu až k mostu volá, aby ses vrátil?“

„Ano, ale k čemu by to bylo? Bylo by to ještě horší.“

„Domů jsi ovšem nešel.“

„To jsem nemohl. A styděl jsem se.“

„Šel se užírat do tátova skladu dříví u řeky,“ vmísil se Edwy. „Vždycky to tak dělá, když ho mrzí svět. Nebo když něco provedeme, tak se tam schováváme, dokud se to nepřežene, nebo aspoň nejsme venku z nejhoršího. Taky že jsem ho tam našel. Když přišel do dílny šerifův seržant a říkal, že ho hledají a že jeho otčím byl zavražděn, věděl jsem, kde ho mám hledat. Samozřejmě jsem si nemyslel, že udělal něco špatného,“ prohlásil Edwy pevně, „i když se někdy chová jako pitomec. Ale věděl jsem, že se mu muselo stát něco zlého. Šel jsem ho tedy varovat. O vraždě samozřejmě nic nevěděl, opustil ho živého a zdravého, jenom rozzuřeného.“

„A od té doby se schováváte? Doma jsi nebyl?“

„On by přece domů nemohl, ne? Budou ho vyhlížet. Musel jsem zůstat s ním. Museli jsme ze skladiště pryč. Věděli jsme, že tam přijdou. Víme ovšem o jiných místech. Pak přišla Alys a pověděla nám o vás.“

„A to je celá pravda,“ řekl Edwin. „A co teď?“

„Nejdřív mě nechte sundat z ohně tenhle sirup, aby zchladl, než ho budu plnit do lahví. Tak. Dostali jste se sem farními dveřmi kostela a přes křížovou chodbu, ne?“ Západní dveře opatského kostela byly za hradbami a nikdy se nezavíraly, jen za zlých dnů obklíčení města, protože ta část kostela patřila farnosti. „A když jste se dostali do zahrady, šli jste po čichu. Tenhle sirup při vaření náramně voní.“

„Voní dobře,“ řekl Edwy a uctivě si prohlížel dílnu a svazečky a pytlíky sušených bylin, jež se pohybovaly a jemně šelestily v žáru stoupajícím z ohřívadla.

„Všechny moje lektvary tak lákavě nevoní. I když já bych ani tomuhle neříkal nepříjemné. Má to sílu, ale je to pěkná, čistá vůně.“ Vytáhl zátku z velké láhve masírovacího oleje z mnišské kápě a dal Edwinovu zvědavému nosu přivonět. Chlapec zamrkal nad ostrým pachem, odtáhl hlavu a kýchl. Vzhlédl k Cadfaelovi bezelstnou tváří a zasmál se slzám, které mu vytryskly. Pak se opatrně nahnul, ještě jednou vdechl a zamyšleně stáhl obočí.

„Voní to jako mazání, kterým Meurig natíral stařečkovi rameno. Ne dneska ráno, minule, když jsem tam s ním byl. Měli toho láhev ve skřínce v nemocnici. Je to ono?“

„Je,“ řekl Cadfael a zvedl nádobu zpátky na polici. Chlapcova tvář byla úplně klidná, pach pro něj neznamenal nic víc než vzpomínku, blaženě nesouvisející s tragédií a vinou. Pro Edwina zemřel Gervase Bonel nevysvětlitelně náhle po nějakém ozbrojeném napadení, a jediná vina, kterou cítil, bylo to, že se neovládl, poškodil svou vlastní mladickou důstojnost a rozplakal matku. Cadfael už nepochyboval ani za mák. To dítě bylo čisté jako den, uvízlé ve vražedné situaci, a především velmi potřebovalo přátele.

Chlapec byl také velmi pohotový a měl bystrou mysl. Nepodstatná odbočka ho začala znepokojovat, jakmile skončila. „Bratře Cadfaele…“ začal váhavě. Jméno z jeho úst znělo nově a málem zbožně, ne kvůli tomuhle obyčejnému postaršímu mnichovi, ale kvůli křižákovi, jímž Cadfael kdysi byl a na něhož s něhou vzpomínala šťastná a spokojená manželka a matka, jež určitě silně přeháněla jeho krásu, rytířskost a odvahu. „Věděl jste, že jsem šel s Meurigem do nemocnice… ptal jste se na to Edwyho. Nechápal jsem proč. Je to důležité? Má to něco společného s otčímovou smrtí? Nechápu co.“

„To, že nechápeš, chlapče,“ řekl bratr Cadfael, „je důkaz tvé neviny, kterou možná budeme těžko dokazovat jiným, přestože já ti naprosto věřím. Sedni si zase ke svému synovci – já si ty vztahy jakživ nezapamatuju! a chvíli se neperte, dokud vám nevysvětlím, co se ještě veřejně mimo tyhle zdi neví. Ano, tvé dvě návštěvy v nemocnici jsou opravdu velmi důležité a stejně tak olej, který jsi tam viděl používat, i když musím říct, že o něm ví i mnoho jiných a lépe než ty vědí, jaké má vlastnosti, dobré i špatné. Musíš mi prominout, že jsem ve vás vyvolal dojem, že pan Bonel byl skolen dýkou nebo mečem. A odpustit bys mi měl, protože tím, že jste tu historku přijali, jste se úplně zprostili viny, aspoň v mých očích. Nebylo to tak, hoši. Pan Bonel zemřel jedem podaným v tom jídle, které mu poslal převor, a ten jed byl právě tenhle olej z mnišské kápě. Ten, kdo ho přidal ke koroptvi, ho vzal buď odtud z dílny, nebo z láhve v nemocnici, a podezřelí jsou všichni, kdo věděli o jednom nebo druhém zdroji a věděli, jak nebezpečné je ho spolknout.“

Oba, špinaví, unavení a uštvaní, zděšeně zírali. Konečně chápali a přitiskli se na lavici k sobě, jako se k sobě pro povzbuzení choulí ohrožená mláďata v noře nebo v hnízdě. Roky blížící se mužnosti z nich spadly; byly to opravdu děti, vylekané a pronásledované. Edwy s námahou řekl: „On to nevěděl! Říkali jenom mrtvý, zavražděný. Ale tak rychle! Vyběhl a nezůstal tam nikdo kromě domácích. Vždyť ani žádné čekající jídlo neviděl…“

„O tom jídle jsem věděl,“ řekl Edwin. „Řekla nám o něm, věděl jsem, že tam je. Ale co mi na něm záleželo? Chtěl jsem jen domů…“

„No tak, ticho!“ napomenul je Cadfael. „Mluvíte k člověku, který už je přesvědčený. Vyzkoušel jsem si vás, jak jsem potřeboval. Teď klidně seďte a se mnou si už hlavu nelamte. Já vím, že nemáte čeho litovat.“ To by asi byla silná slova o každém člověku, ale tihle dva přinejmenším neměli na duši nic než obvyklé prohřešky bujarého mládí. Teď, když měl čas se na ně podívat a nehledat výmluvy ani přetvářku, všímal si jiných věcí. „Musíte mi dát chvíli na rozmyšlenou, ale nemusíte přitom ztrácet čas. Povězte mi, jedli jste za ty dlouhé hodiny vůbec něco? Jeden z vás, jak vím, se moc nenaobědval.“

Do té chvíle byli příliš zaměstnaní horšími problémy a hladu si nevšímali, ale když teď měli spojence, ač s omezenou mocí, a přístřeší, ač dočasné, najednou měli hlad jako vlci.

„Mám tu nějaké ovesné placky, které jsem sám pekl, kousíček sýra a pár jablek. Zajezte se trochu, zatímco já budu přemýšlet, co si počít. Ty raději běž domů, Edwy; až ráno otevřou brány města, vklouzni nějak nepozorovaně dovnitř a dělej, že jsi měl jen nějakou běžnou pochůzku. Drž pusu zavřenou – kromě před těmi, jimiž jsi si jistý.“ Což bude celá rodina jednotně bránící svého člena. „Ale s tebou, kamaráde, – s tebou je to jiná věc.“

„Přece ho nevydáte?“ vyhrkl Edwy s plnou pusou ovesné placky, okamžitě vyplašen.

„To určitě ne.“ I když by možná byl chlapce vybídl, aby se sám přihlásil, trval na své nevině a důvěřoval ve spravedlnost, kdyby sám měl naprostou důvěru v to, že zákon je neomylně spravedlivý. Tu důvěru ovšem neměl. Zákon si žádal viníka, a seržant byl pohodlně přesvědčen, že honí správnou kořist. Nedá se snadno přesvědčit, aby se poohlédl jinde. Nebyl svědkem Cadfaelových důkazů a odbyl by je pokrčením ramen: starý blázen pošetile uvěřil vychytralému mladému lháři.

„Domů nemohu,“ řekl Edwin a vážnosti mu neubírala jedna tvář vyboulená jablkem a druhá se zelenou čmouhou od nějaké větve. „A k matce nemohu. To bych jí způsobil ještě horší těžkosti.“

„Pro dnešní noc tu můžete oba zůstat a topit v mém ohřívadle. Pod lavicí jsou čisté pytle a budete tu celkem v teple a v bezpečí. Ale ve dne sem tu a tam někdo přijde. Musíte odtud časně, jeden z vás domů, druhý… No, budeme doufat, že postačí, aby ses schovával jen pár dní. Tady v opatství ta bude lepší než jinde, těžko by tě hledali právě zde.“ Dlouho uvažoval a přemýšlel. Půdy nad stájemi byly vždycky vyhřáté senem a těly koní dole, ale chodilo tam příliš mnoho lidí, a když budou před svátky na cestách poutníci, může se stát, že sluhové budou muset spát nahoře nad svými zvířaty. Avšak vně enklávy, v jednom rohu otevřeného prostoru používaného na koňské trhy a letní trh opatství, stála stodola, kam ustájovali zvířata přivedená na trh, než je prodali, a na půdě pro ně byla píce. Stodola patřila opatství, byla však přístupná všem cestujícím kupcům. V téhle roční době ji navštíví málokdo a půda bude nacpaná dobrým senem a slámou. Na několik nocí to bude docela pohodlný nocleh. A kdyby uprchlíkovi hrozila nějaká nepředvídaná nehoda, za hradbami bude snadnější utíkat než uvnitř. Avšak Bůh uchovej, aby na to došlo!

„Ano, vím o místě, které bude vyhovovat. Časně ráno tě tam odvedeme a dobře tě na ten den zásobíme jídlem a pivem. Já vím, budeš muset být trpělivý, abys dokázal ležet a čekat, ale to musíš vydržet.“

„Lepší než padnout do drápů šerifovi,“ řekl Edwin vřele, „a já vám opravdu děkuji. Ale… jak mi to nakonec prospěje? Nemůžu se věčně schovávat.“

„V téhle věci může pomoci jen jedno,“ řekl Cadfael důrazně, „totiž odhalení člověka, který spáchal to, z čeho tě obviňují. A protože to můžeš sotva dělat ty sám, musíš to přenechat mně. Udělám, co bude v mých silách, pro svou vlastní čest stejně jako pro tvou. Teď vás musím opustit a jít na půlnoční. Před ranní bohoslužbou přijdu a bezpečně vás odtud vyvedu.“

Bratr Marek svůj úkol splnil; hábit byl na místě, svinutý pod postelí bratra Cadfaela. Když hodinu před zvoněním na ranní vstal, oblékl si jej pod svůj a opustil dormitář po nočních schodech přes kostel. V zimě svítá pozdě a noc byla bezměsíčná a zatažená; když přecházel nádvoří od křížové chodby k zahradám, byla hluboká tma a nikde se nic nepohnulo. Edwy se mohl dokonale tajně a nepozorovaně vzdálit přes kostel a farní dveře, jak přišel, projít v chladu k mostu a přejít do Shrewsbury, jakmile otevřou bránu. Určitě zná rodné město natolik dobře, aby se vrátil domů dostatečně klikatými cestičkami a zmátl úřední moc, i kdyby byla dílna hlídaná.

Z Edwina byl pěkný plachý mladistvý novic, jakmile si oblékl černý hábit a ochrannou kápi. Cadfaelovi připomněl bratra Marka, když byl ještě nový, ostražitý a neočekával od vnuceného povolání nic dobrého; pružná, nastražená chůze, ruce příliš pevně sevřené v širokých rukávech, kmitavé postranní pohledy bojácně vyhlížející těžkosti. Avšak v postoji tohoto mládence bylo cosi, co naznačovalo i zvrácené potěšení; přes všechno nebezpečí, jehož si byl živě vědom, se neubránil radosti z dobrodružství. Cadfael radši nemyslel na to, zda se v úkrytu dokáže chovat rozumně a vydrží hodiny nečinnosti, nebo se dá zlákat, aby vyšel a riskoval.

Bok po boku prošli křížovou chodbou a z kostela ven západními dveřmi za hradby a obrátili se doprava, stranou od brány. Ještě byla úplná tma.

„Tahle silnice vede až do Londýna, viďte?“ zašeptal Edwin zpod zdvižené kápě.

„To vede. Ale nepokoušej se tamtudy odejít, i kdybys nedej Bůh musel utíkat, protože za Svatým Jiljím budou silnici hlídat. Měj rozum a klidně lež, a dej mi aspoň pár dní na to, abych zjistil, co se dá.“

Široký trojúhelník koňského tržiště se slabě, bledě leskl jinovatkou. V jednom rohu se tměla opatská stodola blízko zdi enklávy. Hlavní vchod byl zavřený a zajištěný, ale vzadu byly zvenčí schody na půdu a nahoře dvířka. Ranní ptáčata už byla venku, i když jich v tuhle temnou hodinu bylo málo, a nikdo nevěnoval pozornost dvěma mnichům od Svatého Petra, kteří lezli na vlastní půdu. Dveře byly zamčené, ale Cadfael s sebou vzal klíč a vpustil je do suché tmy vonící senem.

„Klíč ti nechat nemohu, musím ho vrátit, ale zamčeného tě nenechám. Dveře kvůli tobě musí zůstat odemčené, dokud nebudeš moci vyjít na svobodu. Tady máš chléb, fazole, tvaroh a pár jablek a tady lahvičku piva. Hábit si nech, v noci ho možná budeš potřebovat na zahřátí, ale v seně se leží příjemně. Až za tebou přijdu, a já přijdu, poznáš mě podle tohohle klepání na dveře… I když sem sotva přijde někdo jiný. Kdyby se objevil někdo a neklepal jako já, máš tu dost sena, aby ses schoval.“

Chlapec stál, náhle vážný a trochu ztracený. Cadfael napřáhl ruku a stáhl kápi z kudrnaté čupřiny. Padalo sem právě dost jitřního světla, aby viděl zasmušilou oválnou tvář, z níž vynikaly pevné, rozšířené, vyzývavé oči.

„Moc ses nevyspal. Být tebou, tak zalezu pěkně hluboko do tepla a přespím den. Já tě neopustím.“

„Já to vím,“ řekl Edwin pevně. Věděl, že ani spolu možná nic nedokážou, ale aspoň věděl, že není sám. Měl věrnou rodinu s Edwym jako spojkou a měl spojence uvnitř enklávy. A měl ještě někoho, kdo na něho myslel a trápil se pro něj. Řekl hlasem, který jen na jediný nebezpečný okamžik ztratil pevnost a pak se zarytě utvrdil: „Povězte mamince, že jsem mu nikdy neublížil a ani mu nic zlého nepřál.“

„Hlupáčku,“ uklidnil ho Cadfael, „o tom mě už přesvědčovali, a kdo jiný myslíš, že mi to říkal, než tvá matka?“ Slaboučké světlo bylo čarovně měkké a chlapec byl v té fázi mezi dětstvím a dospělostí, kdy jeho tvář, nabývající tvar, ale ještě nedotvořená, mohla patřit chlapci i dívce, ženě i muži. „Jsi jí moc podobný,“ řekl Cadfael, vzpomínaje na dívku ne o mnoho starší než tenhle výrostek, objímanou a líbanou právě při takovém nedovoleném světle, zatímco rodiče věřili, že leží v posteli a spí v panenské samotě. V tu chvíli na okamžik zapomněl na všechny ženy, které od té doby poznal na východě i na západě; doufal a věřil, že v žádné z nich nezanechal pocit křivdy. „Do večera za tebou přijdu,“ řekl a vytratil se do bezpečí zimního vzduchu venku.

Dobrý Bože, myslil si ve vší úctě cestou zpátky farními dveřmi pěkně včas na ranní, to hezké mládě, nevycválané, divoké a chybující, mohlo být moje! On i ten druhý, syn i vnuk! Bylo to poprvé a jedinkrát, kdy zapochyboval o svém povolání a maličko zalitoval. Lítost však nebyla dlouhá. Přesto si kladl otázku, zda někde ve světě, z milosti Arianny nebo Bianky nebo Mariam, anebo – byly tu snad ještě nějaké jiné, které kdysi a kdesi stejně miloval a nyní zapomněl? – zanechal otisky sebe sama stejně krásné a nebezpečné jako tenhle chlapec, kterého porodila Richildis a zplodil někdo jiný.

[ V ]

Teď bylo nezbytné najít vraha, jinak se chlapec nebude moci vynořit z úkrytu a navázat na přerušený život. To znamenalo podrobně sledovat cestu neblahé koroptve z opatovy kuchyně do břicha Gervase Bonela. Kdo ji měl v ruce? Kdo s ní mohl něco. udělat? Převor Robert přece ve své vznešené vyvýšenosti v opatově bytě pojedl, vychutnal a strávil celý její zbytek bez úhony, takže mu byla zjevně podána v dobré vůli a dobrém stavu. A on ji jistě předtím bez nějakých zásahů v témže stavu předal svému kuchaři.

Před velkou mší zašel Cadfael do opatovy kuchyně. Byl jedním z asi tuctu lidí uvnitř těchto zdí, kteří se bratra Petra nebáli. Fanatikové jsou vždycky děsiví, a bratr Petrus byl fanatik, ne pro své náboženství či povolání, ty bral jako samozřejmost, ale pro své umění. Jeho oddaný oheň mu barvil černé vlasy a černé oči a obojí zažíhal do ohnivé červeně. Jeho severská krev vřela stejně jako jeho kotlík. Jeho temperament barbara ze skotské hranice byl stejně žhavý jako jeho pec. A stejně jako horoucně miloval opata Heriberta, nesnášel právě proto převora Roberta.

Když na něho přišel Cadfael, teprve obhlížel své každodenní bitevní pole a šikoval své vojsko pánví, hrnců, rožňů a mis, s menším uspokojením, než by mu ta přehlídka měla poskytnout, protože plody jeho práce bude konzumovat Robert, a ne Heribert. A přece se nedokázal vzdát své snahy o dokonalost.

„Ta koroptev!“ řekl Petrus temně, dotazován na průběh dne. „Báječný kus, ne největší, ale nejvykrmenější a nejbaculatější, jakou jsem kdy viděl, a kdybych ji byl mohl dělat pro svého opata, udělal bych mu mistrovské dílo. Ano, převor si za mnou přijde, a prý abych dal stranou jednu porci – jen jednu, všimni si! – a nechal ji s jeho pozdravy poslat hostu v domě u mlýnského rybníka. A to jsem udělal. Vzal jsem tu nejlepší porci a dal ji do jedné z vlastních misek opata Heriberta. Mých misek, říká Robert! Dotkl se jí tu někdo jiný? Ti dva, co tu mám, Cadfaele, mě přece znají; dělají, co jim řeknu, a ostatní nechávají plavat. Robert? Ten přišel, aby mi dal příkazy a očmuchal kastrol, ale to ještě bylo všechno pohromadě v jednom rendlíku. Misku pro pana Bonela jsem dal stranou, až když z kuchyně odešel. Ne, spolehni se, že se té misky nikdo kromě mne nedotkl, dokud odtud neodešla, a to bylo až k polednímu, když přišel sluha – Aelfric, ne? – s podnosem.“

„Jak se ti ten Aelfric líbí?“ zeptal se Cadfael. „Vídáš ho denně.“

„Neužilý chlapík, nebo aspoň mlčenlivý,“ řekl Petrus bez zášti, „ale chodí přesně, je pořádný a pečlivý.“

Totéž říkala Richildis, snad až přespříliš a s úmyslem popíchnout svého pána.

„Viděl jsem ho ten den, jak jde přes nádvoří. Mísy byly přikryté, on má jen dvě ruce a dřív než za branou se určitě nezastavil, protože jsem ho viděl vycházet.“ Za branou však byla lavice ve výklenku ve zdi, kde bylo snadné na okamžik podnos postavit a předstírat, že potřebuje líp vyvážit. Aelfric znal cestu do dílny v zahradě a viděl olej nalévat. A Aelfric měl dva důvody k zatrpklosti. Člověk nekonečných možností, protože ze sebe ukazoval druhým tak málo.

„Na, je jisté, že tady k jídlu nikdo nic nepřidal.“

„Nic než dobré víno a koření. Kdyby byl otrávený zbytek toho ptáka,“ řekl Petrus chmurně, „směl by ses na mě dívat úkosem, protože bys měl důvod. Ale kdybych někdy došel tak daleko, že bych mu udělal guláš z mnišské kápě, určitě bych se nespletl v tom, komu přijde do žaludku která porce.“

Není třeba, myslel si Cadfael cestou přes nádvoří na mši, brát výroky bratra Petra příliš vážně. Přes všechnu svou divokost je spíš mluvka než muž činu. Nebo by ho měl přece vzít do úvahy? Myšlenka, že došlo k omylu a jídlo pro Roberta bylo posláno Bonelovi, do této chvíle nepřišla Cadfaelovi na mysl, ale Petrus mu ten nápad očividně připisoval a spěchal ho vyvrátit dřív, než byl vysloven. Trochu příliš spěchal? Nebylo by to poprvé, co mezi těmi, kdo si přísahali bratrství, vznikla vražedná nenávist, a jistě ne naposled. Bratr Petrus možná vyvolal právě to podezření, které chtěl potřít. Jako vrah asi není příliš pravděpodobný, ale pozor!

V posledních týdnech před hlavními svátky roku se vždycky zvýšila účast farníků na mši, protože to období vždy pohnulo spokojeným svědomím těch, kteří po celý zbytek roku brali své náboženské povinnosti na lehkou váhu. Toho rána byl v kostele chvályhodný počet místních občanů a Cadfael se nedivil, když mezi nimi zpozoroval bílý závoj a husté zlaté vlasy dívky Aldith. Když bohoslužba skončila, všiml si, že nevyšla západními dveřmi jako ostatní, ale prošla jižními dveřmi do ambitu a tudy na velké nádvoří. Tam se zahalila do pláště a usedla na kamennou lavičku u zdi refektáře.

Cadfael šel za ní, vážně ji pozdravil a ptal se na paní. Dívka k němu zvedla světlou, klidnou tvář, jejíž oblé tvary se mu zdály v rozporu s temnou přímočarou silou jejích očí. Napadlo ho, že je po svém stejně záhadná jako Aelfric, a co o sobě neodhalí sama, to bude těžké bez pomoci vypátrat.

„Po tělesné stránce je jí celkem dobře,“ řekla uvážlivě, „ale přirozeně je rozčilená kvůli Edwinovi. Zatím ovšem nepřišla zpráva, že by ho zatkli, a to bychom se určitě doslechli. Aspoň to je útěcha. Nebohá paní, útěchu moc potřebuje.“

Byl by ji mohl uklidnit vzkazem přes tuto poselkyni, ale neudělal to. Richildis se postarala, aby s ním mluvila o samotě, a tak by měl tento přístup respektovat. Jak si v takové těsné a uzavřené společnosti, kde se zdála ohrožena jen ta hrstka lidí z domácnosti, mohla být Richildis jistá i svou mladou příbuznou, svým nevlastním synem nebo svým sluhou? A může on si nakonec být jistý Richildis? Matky dokážou strašlivé věci, když brání práva svých dětí. Gervase Bonel s ní uzavřel dohodu a porušil ji.

„Dovolíte-li, chviličku s vámi posedím. Nespěcháte domů?“

„Za chvilku přijde Aelfric pro oběd,“ řekla. „Říkala jsem si, že na něj počkám a pomohu mu to všechno odnést. Bude mít i chléb a pivo.“ A když si Cadfael vedle ní sedl, dodala: „Je to pro něho zlé, že musí dělat denně tuhle službu po tom, co nás včera postihlo. Myslet na to, že ho lidé snad po očku pozorují a uvažují. I vy, bratře. Nemám pravdu?“

„Tomu se nedá odpomoci,“ řekl prostě Cadfael, „dokud nebudeme vědět pravdu. Šerifův seržant myslí, že už ji zná. Souhlasíte s ním?“

„Ne!“ Znělo to mírně opovržlivě, dokonce to vyvolalo stín úsměvu. „Jed nepoužívají divocí, nevycválaní kluci, kteří rozhlašují do celého světa svoje křivdy, svoje rozmary i svoje radosti. Ale proč vám to mám povídat? Říkat: tomu věřím a tomu nevěřím, když v tom sama vězím stejně hluboko? A to vy víte! Když přišel Aelfric do kuchyně s podnosem a pověděl mi o převorově daru, já jsem stavěla misku na rošt, aby zůstala teplá, zatímco Aelfric nesl velkou mísu do pokoje, a já šla za ním s talíři a džbánem piva. Všichni tři tam seděli u stolu, o koroptvi nic nevěděli, dokud jsem jim o ní neřekla… myslela jsem, že pána potěším, protože tam bylo tak studené ovzduší, že se skoro nedalo dýchat. Myslím, že jsem se do kuchyně vrátila první a sedla jsem si u roštu, jedla své vlastní jídlo, a když miska začala bublat, zamíchala jsem ji. Víc než jednou, a taky jsem ji odstavovala z ohně. Má cenu říkat, že jsem tam nic nepřidala? To by přece řekl v mé situaci každý, ale nemá to váhu, dokud nebude důkaz, že je to tak nebo onak.“

„Jste velmi rozumná a máte smysl pro spravedlnost,“ řekl Cadfael. „A Meurig, říkáte, zrovna vcházel, když jste se vrátila do kuchyně. Takže s miskou sám nebyl… i kdyby byl věděl, co v ní je a komu je určena.“

Její tmavé obočí se zvedlo, úžasně klenuté, výrazné a nápadné pod bledým čelem a zlatoplavými vlasy. „Dveře byly dokořán, to si vzpomínám, a Meurig si zrovna před vstupem otíral boty. Ale stejně, jaký důvod mohl mít Meurig, aby si přál otcovu smrt? Sice k němu nebyl moc štědrý, ale přece pro něho měl větší cenu živý než mrtvý. Neměl žádnou naději, že něco zdědí, a věděl to, ale mohl přijít o skromný příjem.“

To byla prostá pravda. Ani církev by neprosazovala levobočkovo právo dědit, kdežto stát by je upřel, i kdyby po narození došlo k naprosto legitimnímu sňatku rodičů. A tohle byla běžná záležitost se služkou. Ne, Meurig z téhle smrti nemohl mít žádný zisk. Kdežto Edwin mohl získat zpátky statek a Richildis šlo o budoucnost zbožňovaného syna. A co Aelfric?

Zvedla hlavu a pohlédla k bráně, v níž se právě objevil Aelfric, podnos s vysokým okrajem pod paží, pytel na chléb přes rameno. Přitáhla si plášť a vstala.

„Povězte mi,“ řekl Cadfael mírným hlasem, „když je pan Bonel mrtvý, komu vlastně patří Aelfric? Náleží ke statku, k opatství, nebo má nějakého jiného pána? Nebo byl z dohody vyčleněn, ponechán panu Bonelovi jako sloužící v doživotním nevolnictví?“

Cestou za Aelfrikem se ostře ohlédla. „Byl vyčleněn. Ponechán mému pánu jako osobní nevolník.“

„Takže bez ohledu na to, co se teď stane se statkem, on bude patřit tomu, kdo zdědí osobní majetek… Vdově nebo synovi, pokud ovšem syn unikne obžalobě ze zločinu. Aldith, vy znáte paní Bonelovou; neřekla byste, že by Aelfrikovi hned dala svobodu, a ráda? A udělal by chlapec něco jiného?“

Odpověděl mu jen krátký, oslepující záblesk černých inteligentních očí a jejich náhlé zakrytí víčky s dlouhými řasami. Pak vkročila Aelfrikovi do cesty a zařadila se vedle něho. Mířili k opatovu bytu. Krok měla lehký a uvolněný, pozdrav lhostejný, chování vzorné komorné. Aelfric šlapal po jejím boku zarytě mlčky a nenechal si vzít pytel z ramene. Cadfael za nimi jeden dlouhý okamžik hleděl, pozoroval a divil se, třebaže údiv po chvíli přešel v mírné překvapení, a když si odcházel umýt ruce před obědem v refektáři, i překvapení se ustálilo v přesvědčení a přehodnocení.

Bylo uprostřed odpoledne a Cadfael na půdě opatovy stodoly přebíral jablka a hrušky uložené na lískách a vyhazoval nahnilé kousky dřív, než nakazí sousedy, když na něho zdola zavolal bratr Marek.

„Ten šerifův člověk se vrátil,“ hlásil, když Cadfael pohlédl přes žebřík dolů a ptal se; proč ten rámus, „a ptá se po vás. A nechytili toho, koho hledali – jestli je to ovšem pro vás novinka.“

„To, že chce mě, žádná dobrá novina není,“ přiznal Cadfael a lezl ze žebříku pozadu hbitě jako chlapec. „Co si přeje? Nebo aspoň v jaké je náladě?“

„Vám myslím nic nehrozí,“ řekl Marek po úvaze. „pochopitelně má vztek, že chlapce nechytil, ale myslím, že má v hlavě maličkosti jako hladinu toho masírovacího oleje ve vaši zásobě. Ptal se mě, jestli jsem schopen říci, zda bylo odtamtud odlito, ale já jsem lajdák, který si ničeho nevšímá, to mi můžete dosvědčit. Myslí, že vy to poznáte do poslední kapky.“

„Potom je hlupák. K zabití stačí lok nebo dva, a kdo pozná v nádobě, kterou neobepneš oběma rukama a která je vysoká jako stolička, jestli někdo neukradl desetkrát tolik? Ale aspoň z něj vytáhneme, co má teď za lubem a nakolik si myslí, že má důkazy.“

Šerifův seržant v dílně s poněkud opatrnou zvědavostí strkal zježené vousy a nos jako zoban do všech Cadfaelových pytlíků, skleniček a kelímků. Pokud si dnes s sebou přivedl doprovod, nechal jej zřejmě na nádvoří nebo u brány.

„Ještě byste nám mohl pomoci, bratře,“ řekl, když Cadfael vcházel. „Bylo by užitečné vědět, z které zásoby vašeho oleje byl vzat jed, ale tady tenhle mladý bratr neví, jestli z téhle zásoby něco schází. Můžete nám povědět víc?“

„V té věci ne,“ řekl Cadfael zkrátka. „potřebné množství by bylo velmi malé a moje zásoba, jak vidíte, je velká. Nikdo by nemohl předstírat, že může najisto říci, zda odtud bylo něco neoprávněně vzato. Mohu vám říci jedno: včera jsem prohlížel zátku a hrdlo té láhve a na okraji není ani stopa po oleji. Pochybuji, že by se spěchající zloděj zastavil a čistě otřel okraj, než láhev zazátkoval, jako to dělám já.“

Seržant kývl, zčásti uspokojen, protože to ladilo s tím, čemu věřil. „Je tedy pravděpodobnější, že byl vzat z nemocnice. Tam mají mnohem menší láhev, než je tahle, ale už jsem tam byl a nikdo se neodvážil riskovat názor. U stařečků je teď ten olej v oblibě, a kdo může odhadnout, jestli byl použit o jednou víckrát bez oprávněného důvodu?“

„Mám dojem, že jste moc nepokročili,“ řekl bratr Cadfael.

„Ještě jsme ho nechytili. Kdoví, kde se Edwin Gurney schovává, ale okolo Bellecoteovy dílny po něm není ani vidu a tesařův kůň stojí ve stáji. Vsadím se, že kluk je pořád někde ve městě. Hlídáme dílnu a brány a nespouštíme oka z domu jeho matky. Je to jen otázka času, než ho dostaneme.“

Cadfael se na lavici opřel dozadu a položil si ruce na kolena. „Jste si jím náramně jistí. Přitom byli v domě nejméně čtyři jiní a spousta dalších z nějakého důvodu ví, jak se dá ten preparát použít a zneužít. Já vím, jakou tíhu argumentů proti tomu chlapci můžete uvést. Já bych jich našel stejně mnoho proti jednomu nebo dvěma jiným, ale to nestačí. Mnohem raději bych uvažoval o věcech, které by mohly poskytnout ne podezření, ale důkazy, a ne proti jedné vybrané oběti, ale proti osobě, na kterou ukazují fakta, ať je to kdokoli. Rozmezí, kdy se to mohlo stát, je těsné, nanejvýš půl hodiny. Sám jsem viděl sluhu, jak jídlo vyzvedává v opatově kuchyni a vynáší je z brány. Pokud se nebudeme vážně zabývat těmi, kdo slouží v opatově kuchyni, bylo jídlo ještě neškodné, když opustilo klášter. Neříkám,“ dodal s klidem, „že byste měl vyjmout z podezření někoho z nás jen proto, že nosíme kutnu, ani mě ne.“

Seržant byl shovívavý, ale dojem to na něho neudělalo. „Jaké vymezující činitele, jaká pevná fakta tedy myslíte, bratře?“

„Včera jsem se vám zmínil, a chcete-li si čichnout k té láhvi nebo si kápnout kapičku na rukáv, přesvědčíte se sám, že olej neunikne pozornosti zraku ani čichu. Tu mastnou skvrnu byste z látky snadno nevypral, ani pachu byste se nezbavil. Ta ostrá nakyslá vůně není oměj, je tam také hořčice a jiné byliny. Ať zatknete kohokoli, musíte hledat na jeho oděvu tyhle stopy. Neříkám, že nenajde-li se nic takového, je to důkaz neviny, ale přece to oslabuje důkazy o vině.“

„Je to zajímavé, bratře,“ pravil seržant, „ale ne přesvědčivé.“

„Tak uvažujte o tomhle. Ten, kdo jed použil, určitě spěchal, aby se co nejrychleji a co nejčistěji zbavil lahvičky. Kdyby otálel, musel by ji schovávat při sobě a riskovat, že se potřísní, nebo že ji dokonce u něho najdou. Budete svou práci konat tak, jak se to líbí vám. Ale kdybych byl vámi, velmi pečlivě bych v blízkém okolí toho domu pátral po malé lahvičce. Až ji totiž najdete, řekne vám mnoho o osobě, která ji tam mohla odhodit.“ A s jistotou dodal: „Vůbec nebudete pochybovat, že je to ta pravá lahvička.“

Pranic se mu nelíbil výraz shovívavé samolibosti, který se rozprostíral po seržantově ošlehané tváři, jako by se bavil žertem, který vzápětí, až se mu uráčí jej sdělit, rázem vezme Cadfaelovi vítr z plachet. Přiznal sice, že hledaného nechytili, ale určitě má něco jiného, co ho těší a co láskyplně tiskne ke své kožené hrudi.

„Snad jste ji nenašel?“ řekl Cadfael opatrně.

„Nenašel a ani jsem ji moc nehledal; přesto vím, kde je. Je zbytečné ji teď hledat, a každopádně není třeba.“ Teď už se netajeně šklíbil.

„S tím nesouhlasím,“ řekl Cadfael pevně. „Pokud jste ji nenašel, nemůžete vědět, kde je, můžete se jen dohadovat, a to není totéž.“

„Dál se v té věci asi nedostaneme,“ řekl seržant, potěšený, že je ve výhodě. „Vaše lahvička totiž odplula dolů po Severnu a asi už se víckrát neukáže, ale my víme, že tam byla hozena, a víme, kdo ji tam hodil. Mohu vás ujistit, že jsme od včerejška nezaháleli a že jsme udělali víc než jen pronásledovali mladého lišáka a na chvíli ztratili jeho stopu. Sbírali jsme svědectví ode všech, které jsme našli a kteří se pohybovali v okolí mostu a předklášteří kolem oběda a viděli Bonelova sluhu, jak běží za chlapcem. Našli jsme vozku, který tou dobou právě přejížděl most. Když viděl tu honičku, zastavil vůz, protože myslel, že honí zloděje, ale když chlapec proběhl kolem něho, viděl, že pronásledovatel nechal honby ještě před mostem, protože neměl naději svou kořist dohonit. Pokrčil rameny a vracel se, a když se vozka obrátil za tím druhým, viděl, jak na okamžik zpomalil v běhu a hodil přes zábradlí na straně po proudu do vody něco malého. Byl to mladý Gurney, nikdo jiný, kdo se potřeboval něčeho zbavit co nejdřív po tom, co nalil obsah otčímovi do misky, trochu zamíchal a upaloval pryč s lahvičkou v ruce. Co vy na to, příteli?“

Ano, co? Byl to tvrdý otřes, protože o téhle příhodě neřekl Edwin ani slovo a Cadfaela na okamžik vážně napadlo, že ho možná jednou přelstil vychytralý malý lhář. Jenže vychytralost byla to poslední, co by našel v té smělé, bojovné tváři. Rychle se vzchopil a neprozradil své znepokojení:

„Já na to, že ,něco malého‘ nemusí být nutně lahvička. Ptal jste se toho vozky, jestli to mohla být ona?“

„Ptal, a neřekl ani ano, ani ne, jenom, že ať to bylo cokoli, bylo to tak malé, že to mohl držet v sevřené ruce, a že se to v letu na světle zalesklo. O tvaru nebo povaze té věci nechtěl říct nic víc.“

„To jste měl poctivého svědka. Povězte mi teď z jeho svědectví ještě dvě věci. Kde přesně byl chlapec na mostě, když to hodil? A viděl i sluha, že to hází?“

„Můj člověk říkal, že ten, kdo běžel vzadu, se zastavil a obrátil se nazpět, a on se teprve potom ohlédl a přistihl toho druhého při činu. Sluha ho vidět nemohl. A kde byl kluk v tu chvíli? Říkal, že sotva v půli padacího mostu.“

To znamenalo, že Edwin to něco zahodil, jakmile si byl jistý, že je nad vodou, mimo břeh, protože zvedací byla vnější polovina mostu. Mohl se při tom zmýlit a příliš spěchat. Křoviny a povlovný svah pod pilíři sahaly daleko pod první oblouk. Pořád ještě byla šance, že to, co bylo odhozeno, může být zase nalezeno, jestliže to nepadlo do proudu. Zdálo se také, že Aelfric tu podrobnost nezatajil, protože nebyl jejím svědkem.

„Dobrá,“ řekl Cadfael. „Sám říkáte, že chlapec právě proběhl kolem stojícího vozu, ze kterého na něj zíral kočí, a v tu hodinu bylo v dohledu jistě několik jiných lidí; přitom se vůbec netajil s tím, že něco zahazuje. Nijak to neskrýval. Takhle by se vrah sotva zbavoval nástroje, aspoň podle mne. Co vy na to?“

Seržant si popotáhl opasek a hlasitě se zasmál. „Vy jste ten nejlepší ďáblův advokát, jakého jsem kdy slyšel. Ale zpanikaření kluci po tom, co provedou něco zoufalého, nepřemýšlejí. A když nehodil do Severnu tu lahvičku, tak mi povězte, bratře, co to bylo?“ Odkráčel do chladu časného večera a nechal Cadfaela dumat právě o tom.

Bratr Marek, který celou dobu zůstával nenápadně v koutku, ovšem s očima i ušima nastraženýma na každé slovo a pohled, uctivě mlčel, dokud se Cadfael posléze nepohnul a mrzutě se nebouchl pěstí do kolena. Pak řekl a dal si pozor, aby se nevyptával: „Do nešpor zbývá ještě asi hodina světla. Jestli myslíte, že by mělo cenu podívat se pod ten most…“

Bratr Cadfael málem zapomněl, že tu mladý muž je, a obrátil k němu překvapeně a zálibně oči. „To rozhodně! A ty máš mladší oči než já. Ve dvou bychom aspoň mohli projít celou tu plochu. Ano, pojď, zkusíme to, ať k dobrému nebo k zlému.“

Bratr Marek ho dychtivě následoval přes nádvoří, branou ven a po silnici k mostu a městu. Mlýnský rybník nalevo od nich se ploše, olověně leskl a dům za ním ukazoval světu nepřístupnou tvář se zavřenými okenicemi. Bratr Marek se na něj cestou kolem zvědavě podíval. Paní Bonelovou nikdy neviděl a nevěděl nic o starých poutech, jež ji spojovala s Cadfaelem. Poznal však, kdy se jeho učitel a přítel pro někoho zvláště namáhal, a veškerá jeho věrnost a horlivost patřily hned po církvi právě Cadfaelovi. Pilně promýšlel všechno, co vyslechl v dílně, a vyvozoval z toho praktické důsledky. Když odbočili doprava dolů chráněnou stezkou k běhu řeky a hlavním zahradám opatství, jež se rozkládaly na úrodných luzích u Severnu, řekl zamyšleně: „Jestli tomu rozumím, bratře, hledáme něco malého, co odráží světlo, ale raději by to neměla být lahvička.“

„Rozuměj tomu tak,“ řekl Cadfael s povzdechem, „že se musíme ze všech sil snažit to najít, ať je to lahvička nebo ne. Ale mnohem raději bych našel něco jiného, něco úplně nevinného.“

Těsně pod pilíři mostu, kde nestálo za to čistit půdu a obdělávat ji, rostlo husté křoví a drsná tráva se pozvolna skláněla ke kraji vody. Pročesávali její chumáče při břehu, kde ledový povlak o pár centimetrů prodloužil pevnou půdu, dokud se nesetmělo a nemuseli spěchat zpátky na nešpory; nenašli však nic malého, poměrně těžkého a schopného v letu odrazit sluneční paprsky, nic, co by mohlo být tím záhadným něčím, co Edwin zahodil na útěku.

Cadfael se po večeři vytratil. Nezúčastnil se předčítání v kapitule, posloužil si patkou chleba, kusem sýra a lahvičkou piva pro svého uprchlíka a obezřetně se odebral na půdu opatské stodoly na koňském trhu. Noc nad jeho hlavou byla jasná, ale temná, protože ještě nevyšel měsíc. Do rána bude země postříbřená a břeh Severnu se protáhne novým ledovým okrajem.

Na jeho klepání na dveře nad schody odpovědělo jen hluboké ticho. To chválil. Otevřel, vešel a tiše za sebou zavřel. Ve tmě uvnitř nebylo nic viditelného, ale teplá svěží vůně čistého sena se vzedmula slabou vlnou a stejně tiché zašustění mu ukázalo, odkud se chlapec noří z hnízda, aby ho uvítal. Udělal krok směrem ke zvuku. „Klid, to jsem já, Cadfael.“

„Já věděl,“ řekl Edwin tiše, „já věděl, že přijdete.“

„Byl ti den dlouhý?“

„Většinu jsem ho prospal.“

„Statečný kluk! Kde jsi?… Aha.“ Přiblížili se k sobě a spojili dohromady dvojí slabé teplo, aby se víc zahřáli; Cadfael se dotkl rukávu a našel vstřícnou ruku. „Pojď se posadit a buď stručný a otevřený, protože mám málo času. Můžeme si ovšem udělat pohodlí. A tu máš jídlo a pití.“ Neviditelné mladé ruce ochotně uchopily nabízené. Bok po boku si hmatem našli útulné místečko v seně.

„Máte pro mě nějakou lepší zprávu?“ zeptal se Edwin úzkostně.

„Zatím ne. Zato mám pro tebe otázku, mladý muži. Proč jsi půlku příběhu vynechal?“

Edwin se vedle něho prudce narovnal, právě když se s chutí zakusoval do chleba. „Ale já nic nevynechal! Řekl jsem vám pravdu. Proč bych měl před vámi něco tajit, když jsem vás přišel prosit o pomoc?“

„Ano, proč? Přesto šerifovi lidé mluvili s jedním vozkou, který přejížděl most ze Shrewsbury, když jsi vypálil z matčina domu jako zajíc, a ten dosvědčuje, že tě viděl něco hodit přes zábradlí do řeky. Je to pravda?“

Chlapec bez váhání odpověděl: „Axio!“ V hlase měl zvláštní směs údivu, rozpaků a úzkosti. Cadfael měl dojem, že se ve tmě dokonce začervenal, přesto očividně bez jakéhokoli pocitu provinilosti, že se o příhodě nezmínil, spíše jako by se náhodou odhalila nějaká jeho ryze soukromá pošetilost.

„Proč jsi mi to včera neřekl? Kdybych to byl věděl, mohl jsem ti líp pomoci.“

„Nechápu proč.“ Byl trochu dotčený ve své důstojnosti, ale ztrácel jistotu a divil se. „Nepřipadalo mi, že to má něco společného s tím, co se stalo… a chtěl jsem na to zapomenout. Jestli na tom záleží, samozřejmě vám to řeknu. Není to nic špatného.“

„Záleží na tom hodně, i když jsi to nemohl vědět, když jsi to zahazoval.“ Raději mu říci důvod hned a ukázat mu, že alespoň tento vyšetřovatel o něm nepochybuje. „Protože to, co jsi zahodil přes zábradlí, si šerifův člověk vykládá tak, že to byla lahvička od jedu, kterou jsi před útěkem z domu právě vyprázdnil a zbavil se jí v řece. Myslím si tedy, že bys mi měl raději povědět, co to bylo doopravdy, a já se pokusím přesvědčit zákon, že jsou na špatné stopě v tomhle i ve všem ostatním.“

Chlapec seděl velmi tiše, nijak omráčen tou ranou, která byla jen jednou další z přívalu, který už dostoupil nejhoršího, a přece mu nevzal odolnost. Byl velmi bystrý, chápal, co to znamená pro něho i pro bratra Cadfaela. „A nemusíte se nejdřív přesvědčit vy?“

„Ne. Na chviličku jsem byl možná otřesen, ale už ne. Tak povídej!“

„Já nevěděl! Jak jsem mohl vědět, co se stane?“ Zhluboka se nadechl a v rameni a paži, které se s důvěrou opíraly o Cadfaela, trochu povolilo napětí. „Nikdo jiný o tom nevěděl, Meurigovi jsem neřekl ani slovo, a ani jsem to nestačil ukázat mamince – prostě jsem neměl šanci. Víte, že se učím pracovat se dřevem a taky trochu s drahými kovy, a musel jsem ukázat, že v tom hodlám být dobrý. Udělal jsem otčímovi dárek. Ne proto, že bych ho měl rád,“ spěšně dodal s ješitnou poctivostí. „To ne! Ale maminka byla kvůli naší hádce nešťastná a on byl potom tvrdý a nevrlý i na ni – předtím nikdy nebýval, měl ji rád, to vím. Tak jsem udělal dárek, na usmířenou… a abych ukázal, že ze mě bude řemeslník a že se dokážu uživit i bez něho. Měl relikvii, které si hodně cenil. Koupil ji ve Walsinghamu, když tam kdysi šel na pouť. Je to prý kousek pláště Panny Mari e, z lemu, ale já tomu nevěřím. On tomu ovšem věřil. Je to útržek modré látky dlouhý jako můj malíček se zlatou nitkou na kraji a je zabalený ve zlatém plátýnku. Vím, že za něj dal spoustu peněz. Tak mě napadlo, že mu udělám malý relikviář zrovna na něj, malou krabičku s pantem. Udělal jsem ji z hruškového dřeva, pospojoval, pěkně vyleštil a na víčko jsem intarzoval obrázek Panny Marie z perleti a stříbra, a z lápisu plášť. Myslím, že to nebylo špatné.“ Lehká bolest v jeho hlase dojala Cadfaelovo srdce, které přetékalo úlevou; chlapec své dílo miloval a ničil je; měl právo truchlit.

„A včera jsi to s sebou vzal, že mu to dáš?“ zeptal se jemně.

„Ano,“ usekl. Cadfael si vzpomněl, jak byl podle Richildis přijat, když učinil ten, těžký krok a statečně se objevil u jejich stolu s dárkem utajeným někde při sobě.

„A když tě svou zlomyslností vyhnal z domu, měl jsi to v ruce. Chápu.“

Chlapec hořce vybuchl; pořád se ještě chvěl rozhořčením. „Říkal, že za ním lezu kvůli statku… posmíval se mi, říkal, jestli si kleknu… Jak jsem mu po něčem takovém mohl dát dárek? Byl by to bral jako důkaz… To bych nesnesl! Měl to být dárek, ne doprošování.“

„Já bych byl udělal totéž co ty, chlapče, nechal bych si to v ruce a utekl odtamtud bez dalšího slova.“

„Ale možná byste to nehodil do řeky,“ vzdychl Edwin lítostivě. „Proč? Nevím… Prostě to bylo pro něho, měl jsem to v ruce; Aelfric za mnou běžel a volal a já se nemohl vrátit… Jeho to nebylo, moje už taky ne, tak jsem to zahodil, abych se toho zbavil…“

Proto se Richildis ani nikdo jiný nezmínili o Edwinově dárku na usmířenou. Byl ale na usmířenou? Měl přece dotvrdit jednak, že odpouští, jednak, že je nezávislý. Ani jedno nemohlo starého samovládce příliš potěšit. Přesto to bylo míněno dobře a byl to výkon, když vezmeme, že chlapci není ani patnáct let. Nikdo však o tom nevěděl. Nikdo kromě tvůrce neměl nikdy možnost obdivovat a jak dojemně by byla obdivovala Richildis! – úhledné začištění spojů na jeho krabičce nebo jemné zasazení kousíčků stříbra, perleti a lápisu, které se jen jedinkrát zatřpytily, když se řítily do řeky.

„Pověz mi, víčko přiléhalo dobře a bylo zavřené, když jsi krabičku zahazoval?“

„Ano.“ Bylo ho teď slušně vidět, jak překvapeně kulí oči. Nerozuměl otázce, ale svým dílem si byl jistý. „Na tom taky záleží? Mrzí mě, že jsem to udělal, vidím, že mi to ještě přitížilo. Ale jak jsem to mohl vědět? Vždyť po mně ještě nikdo nepátral, k žádné vraždě nedošlo, věděl jsem, že jsem nic špatného neudělal.“

„Malá, dobře uzavřená krabička statečně popluje, kam ji řeka ponese, a jsou lidé, kteří se živí tím, co dá řeka, rybařením a taky pytláctvím. Ti znají každý zákrut a každou mělčinu odtud až po Atcham, kde se věci nesené proudem zachytávají. Nezoufej, chlapče, možná že své dílo ještě uvidíš, pokud šerifa přiměji, aby mě vyslechl a vzkázal lidem od řeky, aby dávali pozor. Když jim popíšu, co bylo zahozeno – neboj se, nepovím, jak jsem se to dozvěděl –, a oni to někde dole po proudu najdou, bude to silný důkaz ve tvůj prospěch, a možná že je i přesvědčím, aby hledali lahvičku někde jinde, někde, kde Edwin Gurney nebyl, a proto ji tam nemohl nechat. Počkej tu ještě tiše den nebo dva, jestli to vydržíš, a bude-li třeba, dostanu tě odtud někam dál, kde můžeš čekat ve větším pohodlí.“

„Já to vydržím,“ řekl Edwin udatně. A lítostivě dodal: „Ale rád bych, kdyby to nebylo dlouho!“

Bratři se po večerní trousili ven, když Cadfaelovi svitlo, že je tu jedna důležitá otázka, kterou nepoložil ani on, ani nikdo jiný, a jediná osoba, jež ho napadala, že by na ni snad mohla být schopna odpovědět, byla Richildis. Ještě byl čas se zeptat, než přijde noc, pokud se vzdá své poslední půlhodinky v ohřívárně. Asi to není slušná doba na návštěvy, ale všechno, co souviselo s touto záležitostí, bylo naléhavé, a Richildis aspoň bude klidněji spát s vědomím, že Edwin je prozatím v bezpečí a je o něho postaráno. Cadfael si přehodil kápi a cílevědomě zamířil k bráně.

Měl smůlu, že přes nádvoří směrem k vrátnici současně mířil bratr Jeroným, nejspíš s nějakými horlivými pokyny na zítra nebo s nějakou svatouškovskou stížností na dnešní nepořádky. Bratr Jeroným se už cítil v privilegovaném postavení písaře budoucího opata a snažil se náležitě reprezentovat svého pána Roberta, když si nyní tento ctný muž dopřával opatova privilegia soukromí. Pravomoci, jež byla svěřena bratru Richardovi, který se jí usilovně vyhýbal, jak mohl, se žádostivě chápal bratr Jeroným. Někteří z noviců a žáků už měli proč naříkat nad jeho horlivostí.

„Máš pochůzku milosrdenství v tak pozdní hodinu, bratře?“ odporně se usmál Jeroným. „Nemůže to počkat do rána?“

„Kdybych chtěl riskovat další škody,“ odsekl Cadfael, „tak by mohlo „ Dál se nezdržoval, ale pokračoval v cestě, dobře si vědom, že jeho odchod pozorují zúžené oči. Měl – v rozumné míře – právo přicházet a odcházet podle vlastního uvážení, dokonce se nezúčastnit bohoslužeb, když bylo jeho pomoci zapotřebí někde jinde, a rozhodně nehodlal nic vysvětlovat – pravdivě ani lživě – bratru Jeronýmovi, i když jiní méně směli by mu asi vyhověli, aby se vyhnuli Robertově nelibosti. Byla to smůla, ale neměl co zlého skrývat, a kdyby se obrátil zpět, nasvědčovalo by to opaku.

V kuchyni domu za mlýnským rybníkem ještě hořelo malé světélko, to viděl skulinou v okenici, když se blížil. Ano, tady něco přehlédl: okno kuchyně hledělo směrem k rybníku, a zblízka, blíž než ze silnice, a včera bylo otevřené, protože pod ním stálo ohřívadlo, aby tudy vycházel kouř. Aby vyšla i malá lahvička, zahozená ihned po vyprázdnění, a navždy se ztratila v bahně na dně rybníka? Co by mohlo být příhodnější? Žádný pach na oděvu, žádná skvrna, žádný strach, že budu přistižen s důkazem.

Zítra, rozjařeně si pomyslil Cadfael, budu hledat od okna až k vodě. Co když tentokrát vyhozená věc opravdu nedoletěla a leží někde v trávě u vody a čeká na mě? To by bylo něco! I kdyby nemohla dokázat, kdo ji tam hodil, třeba mi přece něco poví.

Tiše zaklepal na dveře a čekal, že otevře Aldith nebo Aelfric, avšak zevnitř se tiše ozval hlas samotné Richildis: „Kdo je?“

„Cadfael. Otevři mi na chvilenku.“

Jeho jméno stačilo. Dychtivě otevřela a napřáhla ruku, aby ho vtáhla do kuchyně. „Tiše! Aldith spí u mě v posteli a Aelfric vzadu v pokoji. Ještě jsem nemohla usnout, seděla jsem a myslela na syna. Cadfaele, nemůžeš mě něčím potěšit? Viď, že mu budeš přítelem, když to půjde?“

„Je v pořádku a dosud na svobodě,“ řekl Cadfael a sedl si vedle ní na lavici u stěny. „Ale pozor, kdyby se někdo ptal, nevíš nic. Můžeš po pravdě říct, že tady nebyl a nevíš, kde je. Bude to tak lepší.“

„Ale ty to víš!“ Slaboučká, klidná zář louče mu ukazovala její tvář s vyhlazenými vráskami stárnutí, měkce jasnou, velmi hezkou. Neodpověděl; může si to vyložit sama pro sebe a dál po pravdě říkat, že nic neví.

„To je všechno, co mi můžeš dát?“ vydechla.

„Ne. Mohu ti dát své slovo, že otčímovi nikdy neublížil. To vím. A pravda musí vyjít najevo. Tomu musíš věřit.“

„Já ráda uvěřím, jestliže ty ji pomůžeš odhalit. Cadfaele, kdybys tu nebyl, byla bych zoufalá. A pořád nějaké mrzutosti, takové píchání špendlíkem, když nedokážu myslet na nic jiného než na Edwina. A to má Gervase pohřeb až zítra! Teď, když odešel, nemám už nárok na ustájení jeho koně, a když přichází tolik poutníků na svátky, chtějí jeho místo a já ho musím buď odstěhovat jinam, nebo prodat… Ale Edwin ho bude chtít, jestli…“ Rozrušeně potřásla hlavou a nedokončila tu pochybnost. „Řekli mi, že mu najdou nějaké stání a budou ho krmit, dokud pro něho nezařídím ustájení někde jinde. Snad by ho mohl k sobě vzít Martin…“

Mohli ji, pomyslel si Cadfael rozhořčeně, ušetřit takových drobných mrzutostí, aspoň na pár dní. Přisunula se k němu trochu blíž a dotkla se ho ramenem. Šepot ve spoře osvětlené místnosti a teplo, které ještě dýchalo z ohřívadla plného popela, ho přenesly mnoho let zpátky k tajnému setkání v kůlně jejího otce. Raději se nezdržovat a nedat se vtáhnout ještě dál!

„Richildis, přišel jsem se tě na něco zeptat. Sepsal a zpečetil tvůj muž listinu, jíž ustanovil Edwina svým dědicem?“

„Ano.“ Otázka ji překvapila. „Byla naprosto legální a závazná, ale tahle dohoda s opatstvím je pochopitelně pozdějšího data a činí závěť neplatnou. Vlastně činila…“ Náhle si uvědomila, že i druhá dohoda byla zrušena, a to drsněji než první. „Samozřejmě, teď neplatí. Takže Edwinova dědická listina platí. Určitě, protože náš právník ji řádně sestavil a mám ji písemně.“

„Takže jediné, co teď stojí mezi Edwinem a jeho statkem, je hrozba zatčení pro vraždu, o níž víme, že ji nespáchal. Ale pověz mi, Richildis, jestli to víš: kdyby došlo k nejhoršímu – a to nesmí – co se stane s Mallilie? Opatství si na ně nemůže činit nárok, Edwin by je potom zdědit nemohl. Kdo se stává dědicem?“

Dokázala se odhodlaně přenést přes možnost nejhoršího a zvažovala, co by si zákon počal s tím, co zbylo. „Předpokládám, že bych dostala svůj vdovský podíl.

Ale statek by se mohl jedině vrátit lennímu pánu, a to je hrabě z Chesteru, protože jiný zákonný dědic neexistuje. Mohl by jej udělit, komu by chtěl, jak by bylo pro něj nejvýhodnější. Mohl by připadnout kterémukoli muži, jemuž v těchto končinách přeje. Možná šerifu Prestcoteovi nebo někomu z jeho důstojníků.“

Byla to pravda a brala všem ostatním kromě Edwina jakoukoli vyhlídku na to, že Bonelovou smrtí získají; alespoň po hmotné stránce. Pro nepřítele stravovaného nenávistí by mohla být sama smrt dostatečným ziskem, to mu ovšem připadalo jako přehnaná reakce na člověka v ničem nevybočujícího z mezí, i když Edwinovi se s ním vycházelo těžko.

„Víš to jistě? Neexistuje v hrabství žádný jeho synovec nebo bratranec?“

„Ne, jinak by mi byl nikdy neslíbil Mallilie pro Edwina. Velmi si zakládal na vlastní krvi.“

Cadfaelovi totiž prošlo myslí, že někdo, kdo si chtěl pomoci ke štěstí, mohl vymyslet, jak se jednou ranou současně zbaví Bonela i Edwina tím, že zajistí zatčení chlapce pro vraždu muže. To však zřejmě nebyl trefný nápad. Nikdo nemohl s jistotou počítat, že si zabezpečí to, co Bonelův rod ztratil.

Pro útěchu a povzbuzení položil Cadfael svou širokou uzlovatou ruku na její útlou a v šikmém světle si s probuzenou něhou uvědomil její zvětšené klouby a spleť fialových žilek, dojemnějších, než kdy mohla být dívčí hladkost. I její tvář byla krásná ve svém stárnutí; teď, když ji viděl téměř pokojnou, složenou do vrásek dobrodušnosti a dlouholetého štěstí, už ji nemohla zprznit tato krátká bolestná zkouška rozhořčení, rozvratu a bolesti. Litoval vlastního mládí, ne ztráty Richildis. Vzala si toho pravého a měla požehnání a pozdní omyl s tím nepravým skončil bez nenapravitelných škod, pokud se ovšem její miláček vyprostí ze současného nebezpečí. To a jen to, pomyslel si Cadfael vděčně, je můj úkol.

Teplá ruka vespod se otočila a sevřela: Pevně uchopila jeho. Dosud mámivá tvář se otočila a zahleděla se na něj zblízka a vážně čirýma, soustrastnýma očima, s maličko samolibě provinilými ústy. „Cadfaele, to tě to tak mrzelo? Musel to být klášter? Tolikrát a tak dlouho jsem si s tebou lámala hlavu, ale vůbec jsem nevěděla, že jsem ti tolik ublížila. Odpustil jsi mi ten porušený slib?“

„Všechna vina byla na mé straně,“ řekl Cadfael trochu příliš bodře. „Vždycky jsem ti přával dobré stejně jako teď.“ Chtěl vstát z lavice, ale ona jeho ruku nepustila a vstala s ním. Milá, ale nebezpečná žena, jako jsou ve své nevinnosti všechny.

„Vzpomínáš si,“ řekla dušeným šeptem, jehož si žádala pozdní hodina, ale v jehož důvěrnosti bylo cosi ještě tajnějšího, „na tu noc, kdy jsme si dali slovo? Taky to bylo v prosinci. Myslím na to od té doby, co jsem se dověděla, že jsi tady – jako benediktinský mnich! Kdo by jen pomyslel, že to takhle skončí! Ale byl jsi tak dlouho pryč!“

Rozhodně bylo na čase jít. Cadfael jemně vyprostil svou ruku, konejšivě jí popřál dobrou noc a rozvážně se vytratil, než se mu mohlo stát něco horšího. Jen ať klidně připisuje jeho povolání ztrátě své roztomilé osůbky, protože to přesvědčení jí bude dělat dobře, dokud se její svět nevrátí do svých kolejí. Ale on rozhodně nelitoval. Kutna mu padla a slušela.

Otevřel si sám a vracel se povzbuzen chladem a třpytem mrazivé noci na místo, jež si zvolil a jemuž stále a od nynějška už navždy bude dávat přednost.

Když se blížil k bráně, z úkrytu pod střechou Richildina domu se za ním odlepil hubený stín a spokojeně se plížil po cestě za ním, pro jistotu pěkně při kraji, kdyby se ohlédl. Bratr Cadfael se však neohlédl. Právě dostal lekci, jak nebezpečné je takové pochybné počínání, a konečně – neměl to ve zvyku.

[ VI ]

Příštího rána se zdálo, že shromáždění kapituly bude stejně nezáživné jako obvykle, jakmile bratr Ondřej dočetl a dostali se k domácím záležitostem, avšak Cadfael, podřimující za svým sloupem, zůstal natolik bdělý, že nastražil uši, když bratr Matouš, sklepník, oznámil, že síň pro hosty je zcela plná a je zapotřebí větších stájových prostor pro další očekávanou šlechtu, takže bude nutné přemístit některé koně a mezky patřící opatství do jiné stáje, aby zvířata hostů mohla být uvnitř klášterních zdí. Opozdilí kupci, využívající po létě obléhání a zmatků mírného podzimu, nyní putovali po silnicích domů na Boží hod a šlechtici, kteří měli statky na venkově, hledali ústraní vlastního krbu, aby oslavili vánoce daleko od přítěže zbraní a napětí mezi znesvářenými stranami dole na jihu. Bylo očividné, že stáje jsou přeplněné a velké nádvoří den ode dne barevnější a rušnější samými příchody a odchody.

„Je tu i záležitost koně, který patřil panu Bonelovi,“ řekl bratr Matouš, „jenž má být dnes pochován. Naše odpovědnost starat se mu o ustájení a krmení nyní skončila, přestože vím, že případ musí čekat, dokud se neobjasní Bonelova smrt, a co se stane s jeho majetkem. Ale vdova jako přeživší rozhodně nemá právo na opatrování koně. Má v městě vdanou dceru a určitě se dokáže o koně postarat. Jistě mu musíme poskytnout stáj, dokud to neudělá, ale nemusí zabírat místo v hlavních stájích. Souhlasíte, abych ho přestěhoval s našimi soumary do naší stodoly na koňském trhu?“

Cadfael vůbec nesouhlasil! Ztuhl úlekem a zlostí. Popouzela ho spíš vlastní nešťastná volba úkrytu než Matoušovy praktické dispozice. Jak to ovšem mohl předvídat? Stáje ve stodole se používaly jen velmi zřídka mimo svůj základní účel přechodného ustájení během koňských trhů a svatopetrského trhu. Jak se teď dostane k Edwinovi včas, aby ho zachránil před nebezpečím vyzrazení? Za plného světla a s možnostmi pohybu omezenými nevyhnutelnými duchovními povinnostmi?

„To by jistě bylo vhodné ustájení,“ souhlasil převor Robert. „Bylo by dobře přemístit je ihned.“

„Dám pokyny podkoním. A souhlasíte také, otče, abychom s nimi převedli koně vdovy Bonelové?“

„Rozhodně!“ Roberta už Bonelova rodina tolik nezajímala, když se nyní zdálo pochybné, že vůbec někdy dostane statek Mallilie do rukou, přestože se ho nehodlal vzdát bez boje. Nepřirozená smrt a její následky ho bodaly jako trn a rád by byl vystěhoval nejen koně, ale celou domácnost, kdyby to ve vší slušnosti šlo. Nechtěl, aby byla s jeho konventem spojována vražda, nechtěl, aby šerifovi úředníci pátrali mezi jeho hosty, ani aby okolo budov kláštera utkvěla neblahá pověst jako nelibý pach. „Bude třeba se zabývat právními komplikacemi té mrzuté smlouvy, která nyní nevyhnutelně padá, jestliže ji nový pán nepotvrdí a nedovede do konce. Do pohřbu pana Bonela se ovšem nemůže nic dělat. Kůň se však přestěhovat může. Pochybuji, že vdova teď bude potřebovat jezdeckého koně, ale to se nás zatím netýká.“

Už lituje, pomyslel si Cadfael, že v prvním návalu soustrasti a zájmu povolil Bonelovi hrob v transeptu. Jeho důstojnost mu teď ovšem nedovolí to odvolat. Díky Bohu. Richildis aspoň dostane útěchu důstojného a okázalého pohřbu, protože všechno, co Robert dělá, musí být velkolepé. Gervase důstojně ležel v pohřební kapli opatství a do večera bude ležet v jeho půdě. To ji utěší a zkonejší. Byl přesvědčen, že Richildis cítí vůči zemřelému jistou vinu. Kdykoli zůstane sama, jistě bude hrát tu věkovitou hru: kdyby jen… Kdybych si ho nikdy nebyla vzala…

Kdybych jen byla zvládla vztahy mezi ním a Edwinem lépe… kdyby jen – mohl být dnes živ a zdráv!

Cadfael uzavřel sluch zběžnému probírání případné koupě dalšího pozemku na rozšíření hřbitova a věnoval se úvahám o vlastním naléhavějším problému. Nebylo nemožné vymyslet si pochůzku do předklášteří, až budou podkoní stěhovat koně do nové stáje, a laičtí bratři se žádnému jeho počínání divit nebudou. Může Edwina v benediktinském hábitu z úkrytu vyvést stejně, jako jej tam dovedl, pokud si dá pozor a odchod správně načasuje. A až budou venku, kam potom? Rozhodně ne k bráně. V několika domech u silnice k Svatému Jiljí byli lidé, kteří s ním měli co dělat v nemoci. Některým ošetřoval děti, když měly horečku. Na jeho doporučení by možná poskytli přístřeší mladému muži, i když se mu moc nelíbila myšlenka, že by je do toho zapletl. Na konci tohoto úseku silnice také stojí špitál svatého Jiljí pro malomocné, kde mladí bratři často slouží část svého noviciátu obsluhou lidí méně šťastných. Určitě by se dalo vymyslet, jak schovat jednoho pronásledovaného chlapce.

Cadfael nevěřícně zaslechl své vlastní jméno. Prudce se vytrhl z plánování. Na druhé straně kapitulní síně se ze své židle co nejblíže k převoru Robertovi zvedl bratr Jeroným a už byl v plném proudu, hubená postavička v předstíraně skromném postoji, ostré oči napůl zakryté víčky ve svaté pokoře. A právě s odpornou starostlivostí a láskou pronesl jméno bratra Cadfaela.

„…Neříkám, otče, že v chování našeho váženého bratra bylo něco neslušného. Prosím jen o pomoc a vedení pro jeho duši, neboť je v nebezpečí. Otče, doneslo se mi, že před mnoha lety, nežli na něho přišlo jeho blažené povolání, choval bratr Cadfael vztah světské náklonnosti k dámě, která je nyní paní Bonelovou a je hostem tohoto domu. Díky úmrtí jejího manžela se s ní opět dostal do styku, nikoli svou vinou, ach ne, nemluvím o vině, neboť byl zavolán, aby pomohl umírajícímu. Uvažte však, otče, jak těžkou zkouškou pro bratrovu upřímnou oddanost je, když se opět nečekaně octne v blízkosti dávno zapomenuté náklonnosti z tohoto světa!“

Soudě podle vysoko zdvižené hlavy a nataženého krku, jež převoru Robertovi umožnily shlížet z ještě většího nadhledu na ohroženého bratra, o tom opravdu uvažoval. Uvažoval i Cadfael, s ohromeným rozhořčením, jež rychle stydlo v chladné, nepřátelské porozumění. Podcenil smělost bratra Jeronýma stejně jako jeho zášť. To veliké šlachovité ucho se muselo láskyplně tisknout k veliké klíčové dírce Richildiných dveří, když toho tolik vyzvěděl.

„Tvrdíš,“ tázal se Robert nevěřícně, „že bratr Cadfael vedl nezákonnou rozmluvu s touto ženou? Při jaké příležitosti? Víme sami, že byl u smrtelného lože pana Bonela a učinil pro nešťastníka, co mohl, a že nebohá manželka byla při tom. Zde nemáme zač jej kárat, bylo jeho povinností jít tam, kde ho bylo zapotřebí.“

Bratr Cadfael, dosud neosloven, seděl v zarytém mlčení a nechal je pokračovat, protože útok byl očividně stejně nečekaný pro Roberta jako pro něho.

„Ó ne, o tom nemůže nikdo z nás pochybovat,“ ochotně souhlasil Jeroným. „Byla to jeho křesťanská povinnost poskytnout pomoc podle svých schopností, a to také učinil. Jak jsem se však dověděl, náš bratr vdovu opět navštívil a mluvil s ní včera večer. Bezpochyby aby utěšil zdrcenou a požehnal jí. Nemusím však říkat, jaká nebezpečí se mohou skrývat v takovém setkání, otče. Bůh uchovej, aby kdy komu přišlo na mysl, že muž kdysi zasnoubený a ztrativší snoubenku kvůli jinému by podlehl žárlivosti v pokročilém věku poté, co se zřekl světa, jakmile se opět setká s někdejším předmětem své náklonnosti! Nebylo by však lepší, kdyby náš milovaný bratr byl úplně zproštěn i pokušení vzpomínek? Mluvím jako ten, kdo má na srdci jeho blaho a duchovní zdraví.“

Mluvíš, skřípal Cadfael v duchu zuby, jako ten, kdo konečně získal zbraň proti člověku, kterého léta marně nenávidí. A Bůh mi odpusť, kdybych ti teď mohl zakroutit ten tvůj hubený krk, s radostí bych to udělal.

Vstal a vystoupil ze svého ústraní, aby ho bylo vidět. „Jsem zde, otče převore. Prozkoumej mé počínání podle libosti. Bratr Jeroným má poněkud přehnanou starost o mé povolání, které není nijak ohroženo.“ Aspoň to mu šlo ze srdce.

Převor Robert na něho dále shlížel příliš přemýšlivě, a to se Cadfaelovi nelíbilo. Jistě by bojoval proti jakémukoli náznaku o neslušném chování mezi svým stádem a hájil by je před světem kvůli sobě samému, ale možná by také uvítal příležitost omezit nezávislé činnosti muže, vedle něhož se nikdy necítil úplně volně, jako by v Cadfaelově přímočaré, praktické, tolerantní soběstačnosti nalézal utajený nádech posměchu a pobavení. Nebyl žádný hlupák a stěží si mohl nevšimnout, že je nenápadně vybízen k víře, že Cadfael mohl po setkání se starou láskou, provdanou za jiného, natolik podlehnout žárlivosti, že vlastníma rukama sprovodil ze světa svého soka. Konečně, kdo zná lépe vlastnosti bylin a jiných rostlin nebo poměry, v nichž se dají použít k dobrému nebo k zlému? Bůh uchovej, aby to komu přišlo na mysl, řekl nábožně Jeroným, čímž jim úhledně vštípil tu myšlenku, právě když jí litoval. Pochybuji, že se Robert bude takovou myšlenkou vážně zabývat, ale také pro ni Jeronýma nepokárá; je mu přece neustále užitečný a podlézá mu. Nedá se ani tvrdit, že je ta věc zcela nemožná. Cadfael olej z mnišské kápě vyrobil a věděl, co se s ním dá spáchat. Nemusel si jej ani tajně opatřovat, měl jej sám na starost; a jestliže byl spěšně povolán k muži již na smrt nemocnému, kdo mohl říci, že sám nejprve nepodal jed, s nímž předstíraně bojoval? A sledoval jsem Aelfrika, když přecházel dvůr, říkal si Cadfael, a snadno jsem ho mohl zastavit na slovíčko, nadzvednout pokličku ze zvědavosti, co to tu tak lákavě voní, dovědět se, komu se to posílá, a přidat další vůni vlastní výroby. Jen na okamžik odpoutat pozornost, a šlo by to. Jak snadné uvalit na sebe podezření, jež se nedá vyvrátit!

„Je to skutečně pravda, bratře,“ otázal se Robert významně, „že ses v mládí důvěrně znal s paní Bonelovou, než jsi složil slib?“

„Ano,“ řekl Cadfael bez obalu, „pokud slovem důvěrně myslíš pouze dobře a zblízka v pojmech náklonnosti. Nežli jsem se chopil kříže, pokládali jsme se za snoubence, třebaže o tom nikdo jiný nevěděl. To bylo před více než čtyřiceti lety a od té doby jsem ji neviděl. V mé nepřítomnosti se vdala a já jsem po návratu oblékl mnišské roucho.“ Čím méně slov, tím líp.

„Proč jsi o tom nikdy neřekl ani slovo, když přišli do našeho domu?“

„Nevěděl jsem, kdo je paní Bonelová, dokud jsem ji nespatřil. Jméno mi nic neříkalo, věděl jsem jen o jejím prvním manželství. Byl jsem do domu zavolán, jak víte, a šel jsem v dobré víře.“

„To uznávám,“ připustil Robert. „Nepozoroval jsem tam ve tvém chování nic nepravého.“

„Nenaznačuji, otče převore,“ spěchal ho ujistit Jeroným, „že bratr Cadfael udělal něco, co zaslouží výtku…“ Protažený konec mlčky dodával „…zatím“, ale nevyslovil to. „Mám jen starost, aby byl ochráněn před tenaty pokušení. Ďábel dokáže zradit i prostřednictvím křesťanské náklonnosti.“

Převor Robert dál tíživě a pozorně upíral zrak na Cadfaela, a jestliže nevyjadřoval odsouzení, nesouhlas v jeho zdviženém obočí a rozšířeném chřípí nebylo možno přehlédnout. Žádný obyvatel jeho konventu by neměl ani připustit, že si povšiml ženy, leda při křesťanské službě nebo ryze obchodním jednání. „Když jsi pečoval o chorého, činil jsi samozřejmě správně, bratře Cadfaele. Je však pravda i to, že jsi tu ženu navštívil včera večer? Proč? Jestliže potřebovala duchovní útěchu, je zde i farní kněz. Přede dvěma dny jsi měl právo a patřičný důvod tam jít, ale včera večer jsi jistě neměl žádný.“

„Šel jsem tam,“ řekl Cadfael trpělivě, protože netrpělivost by nepomohla a nic nemohlo bratra Jeronýma pokořit tolik, jako když s ním jednal s odtažitou shovívavostí, „abych jí položil jisté otázky, jež se mohou vztahovat ke smrti jejího manžela – a to je věc, kterou si vy, otče převore, já a všichni přítomní musíme vroucně přát vidět co nejrychleji objasněnou, aby tento dům mohl žít v pokoji.“

„To je práce šerifa a jeho seržantů,“ uťal jej Robert, „a ne tvoje. Jak tomu rozumím, není pochyb o tom, kdo nese vinu, a je jen otázkou času, kdy bude polapen mladík, který tu ničemnost spáchal. Tvá výmluva se mi nelíbí, bratře Cadfaele.“

„Ve vší poslušnosti,“ řekl Cadfael, „se klaním vašemu úsudku, ale nemohu také opovrhovat svým vlastním. Myslím si, že tu jsou pochyby, a pravda nebude odhalena snadno. A můj důvod nebyl výmluva. Do toho domu jsem šel právě proto. Byl to můj vlastní přípravek, který měl přinášet úlevu v bolesti, jenž byl použit k usmrcení, a ani tento dům, ani já jako zdejší bratr nemůžeme mít pokoj, dokud nebude známa pravda.“

„Když to říkáš, dáváš najevo nedostatek důvěry v ty, kdo prosazují zákon a jejichž záležitostí je spravedlnost. Tobě to nepřísluší. Je to opovážlivý postoj a lituji, že jej projevuješ.“ Tím chtěl říci, že si přeje benediktinský klášter svatého Petra a Pavla oddálit od té ošklivé věcí, jež se stala těsně za jeho branami, a že si najde prostředek, jak zabránit působnosti svědomí tak nepohodlného jeho záměrům. „Podle mého soudu má bratr Jeroným pravdu a je naší povinností se postarat, abys vlastní pošetilostí nemohl vkročit do duchovního nebezpečí. Nebudeš mít žádné další styky s paní Bonelovou. Dokud nebude rozhodnuto o jejích budoucích pohybech a ona neopustí dům, kde právě bydlí, omezíš se na území kláštera a svou energii budeš věnovat své náležité práci a službě Bohu toliko uvnitř našich zdí.“

Nedalo se nic dělat. Dobrovolně přijatý slib poslušnosti nelze odhodit, kdykoli se stane nepohodlným. Cadfael sklonil hlavu – uklonil se nebylo to pravé slovo, bylo to spíš, jako když malý plecitý a hrozivý býček skloní ozbrojené čelo k boji – a řekl zavile: „Budu dodržovat uložený příkaz, jak je mou povinností.“

„Ale ty, mladíku,“ říkal o čtvrt hodiny později bratru Markovi v zahradní dílně za dveřmi dobře zavřenými, aby neunikal dým zklamání a vzpoury, spíš Markovy než jeho vlastní, „ty žádný takový příkaz dodržovat nemusíš.“

„To jsem si právě myslel,“ vzmužil se bratr Marek. „Ale bál jsem se, že vy ne.“

„Ví Bůh, že bych tě nezatahoval do svých hříchů,“ vzdychl Cadfael, „kdyby to nebylo naléhavé. A snad bych neměl… Snad musí bojovat za sebe sám, ale je toho proti němu tolik…“

„On!“ řekl bratr Marek zamyšleně a zhoupl hubené kotníky z lavice. „On, jehož něco, co nebyla lahvička, jsme nenašli? Pokud jsem správně slyšel, je to skoro ještě dítě a evangelia trvají na tom, že o děti máme pečovat.“

Cadfael na něho vrhl vlídný, odhadující a láskyplný pohled. Tohle dítě je jen asi o čtyři roky starší než to druhé a o jeho dětství od chvíle, kdy mu ve třech letech zemřela matka, nepečoval nikdo, ledaže mu neochotně poskytoval jídlo a přístřeší. Ten druhý byl celý život milován, rozmazlován a obdivován – až do těchto posledních měsíců plných neshod a současného mnohem zoufalejšího nebezpečí.

„Je to smělé a schopné dítě, Marku, ale spoléhá na mne. Ujal jsem se ho a dal mu příkazy. Kdyby byl zůstal sám, myslím, že by si byl poradil také.“

„Povězte mi jen, kam musím jít a co musím udělat,“ řekl už zase úplně veselý Marek, „a já to udělám.“

Cadfael mu to řekl. „Ale až po velké mši. Nesmíš ji vynechat a nesmíš nijak ohrozit svou pověst. A kdyby nastaly těžkosti, budeš se držet stranou a v bezpečí slyšíš?“

„Slyším,“ řekl bratr Marek a usmál se.

V deset hodin dopoledne, když začínala velká mše, měl Edwin poslušnosti a ctnosti plné zuby. Tak dlouho nečinný nebyl od chvíle, kdy se poprvé vzpurně vyškrábal z kolébky a dolezl na dvůr, kde ho rozlícená Richildis vylovila zpod kol vozu. Kvůli bratru Cadfaelovi byl ovšem povinen trpělivě čekat, jak slíbil, a jen v nejčernější půlnoci se odvážil ven, aby si protáhl nohy a prozkoumal uličky a pěšinky okolo koňského trhu i tichý, pustý úsek předklášteří, široké ulice, jež cílevědomě mířila k Londýnu. Dal si pozor, aby byl zpátky na půdě dlouho předtím, než na východě začalo šírat, a teď seděl na zapomenutém sudě, kopal nohama, pojídal Cadfaelovo jablko a přál si, aby se něco stalo. Větracími štěrbinami pronikalo na půdu dost světla, aby tam byl dusný, šerý, slámový den.

Jestliže jsou přání modlitbami, Edwinova byla vyslyšena s téměř drsnou pohotovostí. Byl zvyklý slyšet koně přecházející po předklášteří a sem tam nějaké hlasy pěších, takže se nijak nepozastavil nad neuspěchaným klapáním podkov a jednoslabičnými hlasy, které se blížily od města. Náhle se však rozlétla velká dvoukřídlá vrata dole, třískla svou vahou o zeď a kopyta, podle zvuku koní vedených na oprati, zaklapala na oblázkovém zápraží a pak tlumeně zaduněla na podlaze z ušlapané hlíny uvnitř.

Edwin se napřímil, napjatý a nehybný, a natáhl uši. Jeden kůň… dva… další, lehčí váhy i lehčího kroku, drobná kopýtka – že by mezci? A s nimi nejméně dva podkoní, spíš tři nebo čtyři. Ztuhl. Bál se pohnout, ba i jen chroustat jablko. Kdyby tu chtěli zvířata ustájit jen přes den, ještě by mohlo všechno dobře dopadnout a stačilo by, aby zůstal zticha a přečkal to v úkrytu.

Ve volné ploše podlahy byly těžké padací dveře, takže podkoní se mohli v případě potřeby dostat na půdu bez vycházení ven a nemuseli s sebou nosit druhý klíč. Edwin sklouzl ze svého sudu, opatrně se natáhl na podlahu a přitiskl ucho ke skulině.

Mladý hlas uklidňoval nepokojného koně. Edwin slyšel, jak něčí ruka popleskává šíji a plece. „No tak, klid, krasavče! Jsi moc pěkný chlapík. Starý se v koních vyznal, to se mu musí nechat. Nudí se, nemá co dělat. Je to hanba, vidět ho takhle nevyužitého.“

„Zaveď ho do stání,“ nařídil stručně drsný hlas, „a pojď nám pomoct s těmi mezky.“

Přecházeli a ustájovali zvířata. Edwin tiše vstal, natáhl si přes šaty benediktinský hábit, protože kdyby ho u budovy někdo viděl, nemůže mít lepší přestrojení. I když se zdálo, že všechno asi proběhne bezpečně, vrátil se k naslouchání právě včas, aby slyšel: „Naplňte jesle. Jestli dole není dost píce, nahoře je jí spousta.“

Tak přece jen vpadnou do jeho skrýše! Na příčlích žebříku už zaharašila noha. Edwin se spěšně zvedl, nedbaje dál na ticho, odvalil svůj těžký sud a posadil jej na padací dveře, protože závory byly zjevně zespoda. Šramot toho, jak s nimi někdo zápasil, aby je vytáhl ze zatuhlých drážek, přehlušil dosednutí sudu, a Edwin se uvelebil na vrcholu svého zátarasu a litoval, že není třikrát těžší. Avšak zvedat tíhu nad hlavou je velmi obtížné, a zdálo se, že postačí i jeho skromná váha. Dveře pod ním se trochu nadzvedly, ale nic víc.

„Drží to,“ zavolal zdola nazlobený hlas. „Nějaký pitomec to zamknul shora.“

„Nahoře žádný zámek není. Napni svaly, chlape, přece nejsi taková třtina.“

„Tak na ten průlez hodili něco těžkého. Povídám ti, ani se nehne.“ A zase jím vztekle zaharašil, aby to ukázal. „Tak slez a pusť k tomu chlapa,“ řekl znechuceně ten s drsným hlasem. Ozvalo se znepokojivé harašení těžších nohou na příčlích a žebřík zavrzal. Edwin zatajil dech a nutil se každým napjatým svalem být těžší. Dvířka se zatřásla, ale nezvedla se ani o píď. Namáhající se podkoní dole funěl a nadával.

„Co jsem ti říkal, Wille?“ jásal jeho společník.

„Budeme muset jít okolo těmi druhými dveřmi. Ještě že jsem vzal oboje klíče. Wate, pojď mi pomoct odšoupnout to, co drží průlez, a sházet nějaké seno dolů vidlemi.“

Kdyby to byl věděl, žádný klíč mít nemusel. Nebylo přece zamčeno. Hlas se rychle vzdaloval dolů po žebříku a kroky vyšly ze dveří stáje. Dva zdola odešli, ale za pár okamžiků ho objeví; nemá ani čas se zahrabat pořádně do sena, i kdyby to bylo bezpečné, když mají vidle. Jestli jsou jen tři, proč nezkusit radši jednoho než dva? Edwin sud stejně rychle odkutálel, přirazil jej ke dveřím, vrhl se na padací dveře a vší silou zatáhl. Povolily tak snadno, že málem přepadl, ale vyrovnal to a rychle se spustil dolů. Nebyl čas zavírat poklop. Všechnu pozornost soustředil na nebezpečí dole.

Byli čtyři, ne tři! Dva byli pořád tady mezi koňmi, a přestože jeden byl k němu zády a házel vidlemi seno do jeslí na druhém konci dlouhé stáje, hubený šlachovitý chlapík s huňatými šedivými vlasy byl jen pár stop od paty žebříku a právě vycházel z jednoho stání.

Pozdě myslet na změnu plánu. Edwin nezaváhal. Prolezl otvorem a skokem se vrhl dolů na podkoního. Muž právě postřehl náhlý pohyb a prudce zvedl hlavu, aby se po něm podíval, když se na něho Edwin snesl v oblaku příliš velké černé suknice a srazil ho na zem s vyraženým dechem. Po tomto útoku byly ztraceny všechny výhody, které mohl chlapci přinést hábit. Druhý mladík, který se otočil při překvapeném výkřiku svého druha, byl jen na chviličku zmaten pohledem na zdánlivého benediktina, který vyskočil ze země s rouchem sebraným v jedné ruce a druhou sahal po vidlích, které upustila jeho oběť. Takové jednání u mnicha podkoní ještě neviděl. Vzmužil se a rozhořčeně se vyřítil vpřed, ale zarazil se, když vidle zdatně mávly směrem k jeho bránici. To už se i padlý drápal na nohy mezi uprchlíkem a široce otevřenými vraty.

Volná byla jen jedna cesta a tam Edwin couvl s vidlemi v ruce: zpátky do nejbližšího stání. Teprve v tu chvíli si zlomkem pozornosti, který mohl odpoutat od soupeřů, všiml koně vedle sebe, toho neposedného, který se podle podkoního nudil a byl ostudně nevyužitý. Vysoký bujný ryzák se světlejší hřívou a ohonem a bílou lysinkou. Vzrušeně v tom zmatku podupával, ale natáhl mazlivě pysky k Edwinovým vlasům a zaržál mu jemně do ucha. Otočil se od žlabu tváří k šarvátce a před sebou měl volnou cestu. Edwin ho objal kolem krku s jásavým výkřikem poznání.

„Rufe… ach, Rufe!“

Pustil vidle, zapletl prsty do vlající hřívy a vydrápal se na vysoký hřbet. Co na tom, že neměl sedlo ani uzdu, když na tomhle krasavci jezdíval bez sedla víckrát, než si vzpomínal, za dnů, kdy ještě nebyl tak docela v nemilosti u jeho majitele? Zaryl paty, stiskl kolena a vybídl velice ochotného spoluviníka k útěku.

Podkoní byli sice ochotni pustit se do Edwina, jakmile si uvědomili, že jeho povolání je jen přetvářka, ale stavět se do cesty Rufovi se jim moc nechtělo. Vystřelil ze stání jako šíp ze samostřílu a oni se před ním rozskočili tak rychle, že starší upadl na záda přes balík sena a podruhé se rozplácl jak široký tak dlouhý. Edwin ležel na vlnících se plecích, pěsti ve světlé hřívě, a šeptal nesouvislá slůvka díků a povzbuzení do nazad sklopených uší. Kopyta zarachotila po trojúhelníku koňského trhu a Edwin instinktivně kolenem a patou obrátil koně od města podél předklášteří.

Dva, kteří vylezli po zadním schodišti a měli potíže s otevíráním dveří, nemluvě o tom, že je na počátku našli nevysvětlitelně odemčené, zaslechli rámus a rychle se běželi podívat, co se děje na silnici.

„Chraň nás Pánbůh,“ vydechl Wat s očima navrch hlavy. „To je jeden z bratrů! Co že tak spěchá?“

V tu chvíli nadul vítr Edwinovu kápi a sfoukl mu ji na ramena, čímž odkryl svítivé husté vlasy a chlapecký obličej. Will zaječel a hnal se po schodech dolů. „Vidíš to? Nemá tonzuru, není to žádný bratr! Je to ten kluk, co ho honí šerif. Kdo jiný by se schovával v naší stodole?“

Edwin byl však pryč a ve stáji nebyl jiný kůň stejné kvality, aby ho pronásledoval. Mladý podkoní měl pravdu, Rufus byl celý mrzutý z nedostatku pohybu a teď, konečně volný, byl připraven prohnat se, jak srdce ráčilo. V cestě za svobodou nyní stála jen jediná překážka. Edwin si příliš pozdě vzpomněl na Cadfaelovu výstrahu, aby se za žádných okolností nedával po silnici k Londýnu, protože u Svatého Jiljí, kde končí předměstí, určitě bude hlídka a bude kontrolovat všechno, co projíždí, a hledat ho. Vzpomněl si na to, teprve když v dálce před sebou spatřil čtyři jezdce rozprostřené po celé šířce cesty a blížící se volným krokem. Stráž byla právě vystřídána a ti, kteří měli po službě, se právě vraceli do hradu.

Touto sevřenou linií by neprorazil a černý hábit by je na jezdci projíždějícím touto šílenou rychlostí neoklamal ani na okamžik. Edwin udělal jediné, co mohl. Prosebným hlasem a naléhavými koleny zastavil a obrátil nespokojeného hřebce a vyrazil zpátky, odkud přijel, stejně bezhlavým tryskem. V dálce za sebou zaslechl radostný výkřik, který mu ukázal, že ho teď pronásleduje smečka odhodlaných ozbrojenců, pevně přesvědčených, že jsou v patách zločinci, třebaže si zatím nebyli jistí jeho totožností.

Bratr Marek, spěchající po velké mši po koňském trhu, poučen, jak má nepozorovaně vylézt na půdu, aby pak nikdo nemohl odpřísáhnout, že dovnitř šel jeden a vyšli dva, dorazil ke stodole právě včas, aby zaslechl hluk pronásledování a spatřil Edwina na jeho rozjařeném válečném oři, jak se řítí zpátky předklášteřím, kápi a suknici vlající, hlavu skloněnou k letící hřívě. V životě Edwina Gurneyho neviděl, ale nebylo pochyb, kdo je ten cválající zoufalec; také nebylo pochyb, že Marek přišel poněkud pozdě. Kořist byla vyplašena z úkrytu, třebaže ještě ne polapena. Avšak bratr Marek pro něho nemohl udělat vůbec nic.

Vrchní podkoní Will, udatný chlapík, už chvatně vyvedl druhého nejlepšího koně, kterého měl v péči, a chystal se uprchlíka pronásledovat, avšak sotva vyskočil do sedla, viděl ryzáka, jak se řítí zpátky po protější straně. Pobodl koně, aby ho pokud možno zastavil, třebaže to nebyla povzbudivá vyhlídka, ale jeho kůň neměl tolik odvahy, vzepřel se a couvl před Rufovým nataženým krkem, sklopenýma ušima a vytřeštěnýma očima. Jeden z ostatních podkoní hodil směrem k bušícím kopytům vidle, ale po pravdě řečeno nepříliš horlivě; Rufus jen poplašeně uskočil, aniž zpomalil, a už byl pryč a mířil k městu.

Will by se mohl pustit za ním, i když by sotva udržel ten vlnící se světlý ocas v dohledu, to už se však po předklášteří blížil křik pronásledovatelů a on jim ten úkol rád přenechal. Je to konečně jejich věc, zatýkat zločince, a ať už ten falešný mnich jinak udělal co chtěl, rozhodně ukradl koně vdovy Bonelové, který byl v péči opatství. Krádež je samozřejmě třeba ihned hlásit. Vyjel pádícím jezdcům do cesty, zamával rukou, aby je zadržel, a všichni tři jeho kolegové se sběhli, aby podali své zprávy a tom, co se sběhlo.

To už tu bylo dost diváků. Kolemjdoucí si naštěstí nedali ujít takový slibný rozruch a z nedalekých domů vyběhli lidé zjistit, co znamená všechno to rychlé ježdění. Během výměny informací se přicouralo několik dětí, naslouchalo, civělo, a to samo poněkud zpomalilo nový rozjezd pronásledování. Matky se vrhaly za dětmi a podařilo se jim zahradit cestu ještě na dobrou minutu. Nenašlo se však žádné rozumné vysvětlení, proč v posledním okamžiku, když už prakticky vyráželi, kůň pod velitelem stráže náhle rozhořčeně zařičel, vzepjal se a málem shodil jezdce, který žádný takový zvrat nečekal, a několik minut pak musel zvládat uraženého koně, než mohl seřadit muže a odpádit za uprchlíkem.

Bratr Marek, který natahoval krk a zíral s ostatními zvědavci, se díval za strážemi, jak se hrnou k městu, ubezpečen, že ryzák měl čas dokonale zmizet z dohledu. Dál už to bylo na Edwinu Gurneym. Marek schoval ruce do širokých rukávů, stáhl si kápi, aby zastínil pokornou tvář, a obrátil se nazpět k bráně opatství s velmi smíšenými zprávami. Cestou zahodil druhý oblázek, který sebral u stodoly. Na strýcově statku musel pracovat pro svou hubenou obživu od čtyř let, chodit za pluhem s pytlíkem kamenů a plašit ptáky, kteří sbírali zrní. Dva roky mu trvalo, než přišel na to, že s hladovými ptáky soucítí a vlastně jim nechce ublížit, ale tou dobou už měl dokonalou mušku a svou zručnost neztratil.

„Takže jsi šel až k mostu?“ vyptával se s úzkostí Cadfael. „A strážci mostu ho ani nezahlédli? A šerifovi muži ho ztratili?“

„Dočista se vypařil,“ s potěšením hlásil bratr Marek. „Do města vůbec nepřijel, aspoň ne tou cestou. Podle mne nemohl uhnout ze silnice žádnou uličkou před mostem, to by si nebyl jistý, že ho nezahlédnou. Myslím, že se musel hnát dál po Gaye, podél břehu, kde stromy v sadu trochu stíní výhled. Ale co udělal potom, to netuším. Ovšem nedostali ho, to je jisté. Budou prohánět jeho rodinu v městě, ale tam nic nenajdou.“ Usmál se zářivě do Cadfaelovy ustarané tváře a řekl naléhavě: „Však vy dokážete, že nic neudělal. Proč si děláte starosti?“

Dostatečná starost byla, že někdo tak naprosto spoléhá na vítězství pravdy a na to, že je bratr Cadfael dobře zapsán v nebi; zdálo se však, že události dnešního rána nevrhly na mladého Marka žádný stín, a za to bylo třeba děkovat.

„Pojď na oběd,“ řekl Cadfael vděčně, „a pak si dej pohov, protože s takovou vírou, jakou máš, můžeš. Opravdu věřím, že když hodíš oblázek s nějakým úmyslem, musí zasáhnout cíl. A když jsme u toho, jakýpak je tvůj vlastní cíl? Biskupství?“

„Papež nebo kardinál,“ řekl bratr Marek bezstarostně. „Nic menšího.“

„Kdepak,“ řekl bratr Cadfael. „Jinde než v biskupství s pastýřskou kúrou bys marnil své schopnosti.“

Šerifovi muži honili Edwina Gurneyho celý den po městě; soudili, že tam musel vyhledat pomoc, když se nějak záhadně dostal nepovšimnut přes most. Nenašli tam ani stopu, a tak rozeslali hlídky na všechny hlavní silnice vedoucí z poloostrova. Shrewsbury, sevřené ve smyčce Severnu, mělo jen dva mosty, jeden směrem k opatství a Londýnu, po němž se podle nich musel dostat do města, druhý směrem k Walesu s vějířem silnic, které se větvily směrem na západ.

Byli přesvědčeni, že uprchlík se vydá do Walesu, protože je to nejrychlejší cesta z jejich jurisdikce, ačkoli jeho vyhlídky tam mohou být nejisté. Proto je překvapilo, když ke skupině hlídkující u řeky na straně k opatství přiběhla z polí vzrušená asi jedenáctiletá holčička a udýchaně se ptala, jestli ten, koho hledají, má mnišský hábit a jede na jasně hnědém koni s hřívou a ocasem jako petrklíče. Ano, viděla ho, a před chvilinkou, jak se opatrně noří tam z toho lesíka a kluše na východ, jako by chtěl přetnout další zákrut řeky a dostat se na londýnskou silnici kousek za Svatým Jiljím. Její zpráva dávala smysl; vždyť tím směrem mířil nejprve a našel cestu na kraji města přehrazenou. Očividně se mu podařilo ukrýt a chvíli čekat v naději, že honiči se vydají opačným směrem, a teď myslil, že může bezpečně vyrazit znovu. Děvče řeklo, že asi míří k uffingtonskému brodu.

Srdečně jí poděkovali, poslali jednoho muže zpět, aby ohlásil, že stopa je zase horká, a přivedl posily, a rychle vyrazili k brodu. Alys se za nimi dívala, dokud nezmizeli, a stejně rychle se vrátila na silnici a na most. Po jedenáctiletých holčičkách se nikdo nedívá.

Za uffingtonským brodem honiči prvně zahlédli kořist, jak skoro usedle kluše úzkou silnicí k Uptonu. Od okamžiku, kdy se otočil a spatřil je, přidal; barva a krok koně se nedaly zaměnit a pronásledovatelé se neubránili údivu, proč si jezdec ponechal ukradený hábit, který byl nyní spíš přítěží než výhodou, protože po něm vyhlíží kdekdo v celém kraji.

Bylo už pokročilé odpoledne a světlo začínalo slábnout. Honička trvala celé hodiny. Zdálo se, že chlapec zná každou odbočku a každý úkryt, několikrát se jim ztratil, zavedl je na různá nečekaná a nebezpečná místa, často sjel ze silnice do blátivé louky, kde jednoho statného ozbrojence kůň shodil do nelibovonného bahna, nebo na kamenitá místa, kde se nejsnadnější průjezd brzy ztrácel a jeden kůň si zaryl kamínek do kopyta a zchroml. Držel si je od sebe přes celý Atcham, Cound a Cressage a čas od času se jim ztrácel, až v lesích za Actonem se Rufus unavil a začal klopýtat, oni ho dojeli a obklopili, sáhli po hábitu a kápi a pevně ho uchopili. Stáhli ho dolů, spoutali mu ruce a dali mu pár štulců za to, jak je prohnal, což nesl filozoficky a mlčky. Prosil jen, aby zpátky do Shrewsbury jeli zvolna kvůli koni.

Někdy v mezičase se mu podařilo vyrobit použitelnou uzdu z provazu, jímž měl přepásanou kutnu. Půjčili si ji a přivázali ho za nejlehčího mezi sebou v obavě, aby neseskočil i se svázanýma rukama a neupláchl jim do temnějících lesů pěšky. Tak přivezli svého zajatce dlouhou cestou zpátky do Shrewsbury a pozdě večer zahnuli do brány opatství. ITkradeného koně mohou rovnou vrátit, kam patří, a protože to byl zatím jediný zločin zjevně prokázaný jejich vězni, jeho náležité místo bylo v klášterním vězení, dokud jeho činy nebudou blíže prozkoumány. Tam si může sedět, dokud zákon nebude hotov vznést proti němu závažnější obvinění ze skutků spáchaných mimo opatství, a tedy v šerifově jurisdikci.

Převor Robert, zdvořile informovaný, že hledaný mladík byl přiveden zajatý a musí zůstat v péči opatství alespoň přes noc, se zmítal mezi uspokojením z vyhlídky, že se zprostí kriminálních souvislostí Bonelovy smrti, aby se mohl lépe vypořádat s právními, a podrážděním, že musí dočasně ubytovat zločince na vlastním území. Ráno ovšem bude následovat zatčení pro vraždu, takže to nebude zase takové obtěžování.

„Máte toho mladíka ve strážnici u brány?“ zeptal se ozbrojence, který mu přinesl zprávu do bytu.

„Ano, otče. Jsou tam s ním dva z vašich opatských zřízenců, a dáte-li laskavě pokyn, aby ho do zítřka hlídali, šerif ho od vás jistě převezme kvůli vážnějšímu obvinění. Přál byste si ho jít sám vyslechnout ve věci koně? Kdybyste si přál, bylo by možno ho obžalovat z napadení vašich podkoní, což je vážná věc i bez krádeže koně.“

Převor Robert nebyl imunní vůči lidské zvědavosti a nebyl proti tomu, aby se podíval na toho mladého ďábla, který otrávil nevlastního otce a prohnal šerifovy muže přes polovinu kraje. „Přijdu,“ řekl. „Církev se nesmí obrátit zády k hříšníkovi, ale pouze želet jeho hříchu.“

Ve fortnýřově komnatě v bráně seděl chlapec netečně na lavici tváří k vítanému ohni, schoulen na obranu proti světu, ale vzdor všem modřinám a únavě zdaleka nevypadal zastrašeně. Zřízenci opatství a šerifova hlídka stáli kolem něho v kruhu, mračili se a štěkali otázky, na něž odpovídal, jen když chtěl, a jen stručně. Několik jich bylo po té honičce špinavých a zablácených a jeden či dva měli také šrámy a modřiny. Chlapcovy jasné oči kmitaly z jednoho na druhého a zdálo se dokonce, že se mu rty zachvívají potlačeným úsměvem, když pozoruje toho, který po hlavě zapadl do louky u Coundu. Svlékli mu vypůjčený hábit a vrátili jej fortnýři; bylo teď vidět, že chlapec je štíhlý a světlovlasý, s hladkou světlou pletí a nevinnýma oříškovýma očima. Převor Robert byl trochu překvapen jeho mládím a půvabem; ďábel na sebe vpravdě dovede vzít sličnou podobu!

„Tak mladý, a tak zkažený!“ řekl nahlas. Nebylo to určeno chlapcovu sluchu, Robert to řekl ve dveřích, když vcházel, ale ve čtrnácti je sluch bystrý. „Takže ty, chlapče,“ řekl převor, když přišel blíž, „jsi ten rušitel našeho pokoje. Máš toho na svědomí mnoho a bojím se, že už je pozdě i modlit se, abys měl čas se napravit. Budu se tak modlit. Víš, neboť jsi na to dost starý, že vražda je smrtelný hřích.“

Chlapec mu pohlédl do očí a řekl s důrazným klidem: „Já nejsem vrah.“

„Ale dítě, má smysl nyní popírat, co je známo? Stejně dobře bys mohl říci, že jsi dnes ráno neukradl koně z naší stodoly, když čtyři z našich služebníků a mnoho jiných lidí tě vidělo ten skutek spáchat.“

„Já jsem Rufa neukradl,“ hlásil chlapec hbitě a pevně. „Je můj. Byl majetkem mého otčíma, a já jsem otčímův dědic, protože jeho dohoda s opatstvím nebyla potvrzena a závěť, jíž mě učinil svým dědicem, je pevná jako železo. Jak bych mohl ukrást, co mi patří? Komu?“

„Bídné děcko,“ namítl převor, naježený takovou smělou vyzývavostí a ještě víc rodícím se podezřením, že se ten spratek přes svou hroznou situaci opovažuje bavit se, „pomysli jen, co říkáš! Spíš bys měl činit pokání, dokud máš čas. Ještě sis neuvědomil, že vrah nemůže dědit po své oběti?“

„Řekl jsem a znovu říkám, že nejsem vrah. Popírám, při své duši, při oltáři nebo při čem chcete, že jsem kdy ublížil svému nevlastnímu otci. Proto Rufus je můj. Nebo až bude závěť prokázána a můj lenní pán dá souhlas, jak slíbil, Rufus a Mallilie a všechno bude moje. Žádný zločin jsem nespáchal a nic, co můžete udělat nebo říct, mě nepřiměje, abych se k nějakému přiznal. A nic, co můžete učinit,“ dodal a oči mu náhle zableskly, „ze mě nikdy nemůže udělat pachatele nějakého zločinu.“

„Plýtváte dobrou vůlí, otče převore,“ zavrčel šerifův seržant, „je to zatvrzelý mladý lotr zralý pro šibenici, a dlouho si troufat nebude.“ Avšak před Robertovým vznešeným zrakem se neodvážil nestydatému zmetkovi dát jednu za ucho, jak by rád. „Už na něho nemyslete, ale ať ho vaši služebníci zavřou do nějaké bezpečné cely, a zapomeňte na něj. Nestojí vám za trápení. Zákon se o něho postará.“

„Dejte mu najíst,“ řekl Robert ne zcela bez soucitu, když si vzpomněl, že dítě bylo celý den v sedle a v úkrytu, „a postel ať má tvrdou, ale suchou a teplou. A kdyby se obměkčil a prosil… Chlapče, poslechni mě a mysli na blaho své duše. Přál by sis, aby někdo z bratří k tobě přišel, domluvil ti a pomodlil se s tebou, než půjdeš spát?“

Chlapec vzhlédl s náhlou jiskřičkou v oku, jež sice mohla být kajícnou nadějí, ale vypadala spíš jako nezbednost, a řekl s klamavou pokorou: „,Ano, a vděčně, jen kdybyste mohl být tak laskav a poslat mi bratra Cadfaela.“ Už bylo konečně na čase zamyslet se nad vlastní situací. Jistě už vykonal dost.

Očekával, že se Robert při tom jménu zamračí, a to se i stalo; nabídl však milost a nemohl ji teď odepřít nebo si klást podmínky. Důstojně se otočil k fortnýři, který postával u dveří. „Požádej bratra Cadfaela, aby sem k nám okamžitě přišel. Můžeš mu říci, že má dát radu a vedení vězni.“

Fortnýř odešel. Byla téměř hodina k spánku a většina bratrů jistě bude v ohřívárně. Cadfael tam však nebyl a bratr Marek také ne. Fortnýř je našel v dílně na zahradě. Ani nekuli žádné pikle, jen poněkud sklesle seděli a rozmlouvali tichým úzkostným hlasem. Novinka o zatčení se ještě nerozlétla; za dne by o ní všude věděli během deseti minut. Bylo samozřejmě všeobecně známo, jak šerifovi muži strávili den, ale nebylo ještě všeobecně známo, jakým úspěchem jej korunovali.

„Bratře Cadfaele, chtějí tě ve strážnici u brány,“ ohlásil fortnýř, natahuje krk do dveří. A když k němu Cadfael překvapeně vzhlédl, dodal: „Mají tam nějakého mládence, který o tebe požádal jako o duchovního rádce. Ovšem jestli chceš slyšet můj názor, tak má svého ducha pěkně v ruce, a dal to taky převoru Robertovi najevo. Ke konci večerní bohoslužby přijela družina šerifových lidí se zajatcem. Ano, konečně dostali mladého Gurneyho.“

Takhle to tedy skončilo, po veškerém Markově snažení a modlitbách, po všem jeho vlastním neplodném rozvažování, hledání a víře. Zarmoucený Cadfael rychle vstal. „Půjdu k němu. Z celého srdce. Teď máme celý boj ve vlastních rukách a času zbývá maličko. Chudák chlapec! Ale proč ho neodvezli rovnou do města?“ Byl ovšem rád té jedné milosrdné okolnosti, vždyť sám byl uvězněn ve zdech opatství a jedině tato podivná náhoda mu umožnila krátké setkání.

„Totiž jediné, z čeho ho mohou nesporně obvinit, je krádež koně, na kterém ujel, a ten byl z naší budovy a naší péče, takže na něj má právo opatství. Ráno ho odvedou kvůli vraždě.“

Bratr Marek jim vyrazil v patách a šel k strážnici za nimi, úplně sklíčený a nešťastný. Nenalézal jediné nadějné slovo. Cítil v srdci, že je to hřích, hřích zoufalství, ne zoufalství nad sebou, ale zoufalství nad pravdou, spravedlností a právem a nad budoucností ubohého lidstva. Nikdo ho nevyzval, aby šel také, přesto šel, duše zaujatá věcí, o které vlastně věděla velmi málo, jen to, jak je hlavní hrdina mladý, a že mu Cadfael naprosto věří. To stačilo.

Cadfael vstoupil do fortnýřovy místnosti s těžkým srdcem, ale ne v zoufalství; takový luxus si nemohl dopřát. Všechny oči se pochopitelně obrátily k němu. Vešel totiž do tíživého mlčení. Robert zanechal svých laskavě míněných, ale povýšených rad a muži zákona se vzdali pokusů přimět zajatce k nějakému přiznání. Stačilo jim, že je bezpečně pod zámkem a že se dostanou do postele na hradě. Kruh rozložitých ozbrojených mužů stál na stráži okolo štíhlého prostovlasého chlapce ve venkovském sukně a bez pláště za mrazivé noci, jenž seděl vzpřímeně, křepce a bděle na lavici u zdi, teď příjemně zardělý ohněm, a vypadal, až to bylo k nevíře, málem samolibě. Jeho oči se zahleděly do Cadfaelových a roztančily se; čiré zelenkavé oči s tmavými řasami. Vlasy měl světle hnědé jako vyzrálý dub. Byl útlý, ale na své roky vysoký. Byl unavený, ospalý, pohmožděný a špinavý, a za ostražitýma očima a smrtelně vážnou tváří se nepochybně smál.

Bratr Cadfael hleděl dlouho a pochopil hodně, dost na to, aby si pro tu chvíli nedělal velké starosti s tím, co ještě nechápal. Rozhlédl se po pozorném kruhu a nakonec a nejdéle se zadíval na převora Roberta.

„Otče převore, jsem rád, že jste pro mě poslal, a vítám uloženou povinnost vykonat pro vězně, co se dá. Musím vám však říci, že tito pánové se poněkud mýlí. Nijak nezpochybňuji jejich zprávu o tom, jak toho chlapce zajali, ale radil bych jim, aby se vyptali, jak a kde strávil dopoledne, kdy údajně uprchl ze stodoly opatství na koni paní Bonelové. Pánové,“ poučil velice vážně zmatenou šerifovu hlídku, „nezajali jste Edwina Gurneyho, ale jeho synovce Edwyho Bellecotea.“

[ VII ]

Věznici opatství tvořily dvě malé cely v zadním traktu brány, velmi čisté, s pryčnami o nic horšími, než museli snášet novici, a velmi zřídka bývaly obsazené. Zalidňovaly se hlavně v létě kolem svatopetrského trhu, protože tou dobou se spolehlivě každou noc našel párek blaženě zpitých sloužících nebo laických bratrů, kteří se prospali z opičky a přijali nevelkou pokutu a pokání bez hořkosti; říkali si, že ta zábava za nějakou tu svíčku stála. Čas od času nastal vážnější rozruch a přivedl do cely nějakého nevyrovnaného bratra, jenž v sobě tak dlouho živil skrytou nenávist, až se pokusil o násilí, nebo nějakého laického sluhu, který kradl, či novice, který se příliš nehorázně provinil proti uloženému řádu. Opatský soud se nijak neupracoval.

V jedné z obou cel družně a vřele seděli bok po boku bratr Cadfael a Edwy. Ve dveřích byla mříž, bylo však krajně nepravděpodobné, že se někdo stará o to, co je přes ni slyšet. Bratr klíčník byl ospalý a případ, který mu přivedl vězně, mu byl stejně lhostejný. Potíže spíš nastanou, až se ho bratr Cadfael bude snažit bušením vzbudit, když bude chtít odejít.

„Nebylo to tak těžké,“ řekl Edwy a s vděčným povzdechem se opřel dozadu, když spořádal misku ovesné kaše, kterou mu poslal dobromyslný kuchař. „U řeky bydlí tatínkův bratranec, hned za vaším pozemkem na Gaye, má tam sad a kůlnu, kam se Rufus vešel. Jeho syn nám přinesl do města zprávu, já vzal tátova koně a jel jsem tam za Edwinem. Kostnatého starého grošáka, jako je náš Jafet, nikdo nehledal, nikdo se po mně ani neohlédl, když jsem přejížděl most, a já nespěchal. Alys jela v sedle za mnou a dávala pozor, kdyby se někdo přiblížil. Pak jsme si vyměnili šaty a koně a Edwin se vydal do –“

„Neříkej mi to!“ rychle ho přerušil Cadfael.

„Ne, ať můžete podle pravdy říct, že to nevíte. Samozřejmě jinam než já. Trvalo jim, než mě zpozorovali,“ řekl Edwy opovržlivě, „dokonce i když jim Alys pomohla. Ale když mě měli v dohledu, byla to otázka, jak dlouho se mi je podaří zaměstnat, aby se dostal co nejdál odtud. Mohl jsem je za sebou vodit ještě dál, ale Rufus začínal být unavený, tak jsem se nechal chytit. Nakonec jsem musel. Potom byli ještě několik hodin spokojení a poslali jednoho napřed, aby odvolal honičku.“

„Kdybys nebyl v péči opatství a nebyl při tom převor,“ řekl Cadfael otevřeně, „byli by z tebe stáhli kůži za to, jak jsi je povodil a jaké hlupáky jsi z nich udělal. Uměl bych si představit, že ani převor Robert by nebyl proti tomu, ale důstojnost mu to nedovoluje a jeho autorita mu zase nedovolí, aby tě za sebe nechal stáhnout světskou paží zákona. I když, jak na to koukám,“ řekl soucitně s pohledem na modřiny, které začínaly vystupovat Edwymu na čelisti a lícní kosti, „už ti zčásti zaplatili.“

Chlapec pohrdlivě pokrčil rameny. „Nemůžu si stěžovat. A neodnesl jsem to jen já. Měl jste vidět seržanta, jak žuchnul na břicho do bahna… a slyšet ho, když vstával. Byla to dobrá zábava a Edwina jsme dostali odtud. A ještě jsem neseděl na takovém koni, to za to stálo. Ale co bude teď? Nemůžou mě obvinit z vraždy ani z krádeže Rufa, ba ani z krádeže kutny, protože jsem dopoledne u stodoly vůbec nebyl a mám spoustu svědků na to, kde jsem byl – v dílně a na dvoře.“

„Pochybuji, že bys byl porušil nějaký zákon,“ souhlasil Cadfael, „ale udělal sis ze zákona legraci, a to nemá rád žádný muž, který má autoritu a úřad. Mohli by si tě na chvíli nechat na hradě za to, že jsi napomáhal k útěku hledanému. Mohli by ti vyhrožovat a doufat, že se Edwin vrátí, aby tě dostal z potíží.“

Edwy zuřivě zavrtěl hlavou. „Toho si nemusí všímat, ví, že mě nakonec nemůžou obžalovat ze žádného zločinu. A já snáším výhrůžky líp než on. On se naštve. Zlepšuje se, ale ještě se musí hodně učit.“

Má opravdu takovou spokojenou důvěru ve své vyhlídky, jak se tváří? Cadfael si nebyl úplně jistý, ale tenhle starší z obou rozhodně dobře využil svůj čtyřměsíční náskok, snad proto, že se od kolébky cítil odpovědný za svého nepravděpodobného strýce. „Já umím mlčet a čekat,“ řekl Edwy poklidně.

„Dobře. Když převor Robert tolik trval na tom, aby si pro tebe zítra osobně přišel šerif,“ vzdychl Cadfael, „aspoň budu určitě při tom a pokusím se pro tebe něco udělat. Převor mi tě svěřil do duchovní péče a já na tom budu trvat. A teď si radši odpočiň. Mám tě tu nabádat, aby ses napravil, ale abych ti pravdu řekl, chlapče, nevidím, že bys potřeboval nápravu víc než já, a myslím, že by byla ode mne opovážlivost, kdybych se pletl do tvých věcí. Ale jestli se se mnou před spaním pomodlíš, myslím, že nás Bůh třeba uslyší.“

„Rád,“ řekl vesele Edwy a klekl na kolena jako spokojené děcko, ruce zbožně sepjaté, oči zavřené. Uprostřed modliteb před spaním se mu ret zachvěl úsměvem; snad si připomněl mimořádně světskou řeč seržanta, když se celý mokrý zvedal z bažiny.

Cadfael vstal před ranní, bdělý pro případ, že by doprovod pro vězně přišel záhy. Převor Robert byl včerejší večerní komedií nesmírně rozhněvaný, ale hbitě se chopil prostého faktu, že teď může plným právem žádat, aby ho šerif ihned zprostil provinilce, po němž, jak se ukázalo, mu vůbec nic není. Nebyl to chlapec, který sebral benediktinský hábit a koně v péči benediktinů, byl to jen nezbedný spratek, který si první oblékl a na druhém se projel, čímž směšně znemožnil několik lehkověrných úředníků zákona. Jen ať si ho vezmou; převor však soudil, že jeho důstojnosti patří – v této chvíli se plně cítil opatem –, aby osobně přišel nejvyšší úředník, který byl právě ve službě, šerif nebo jeho zástupce, omluvil se za obtěžování, jemuž bylo opatství vystaveno, a odstranil rušivý živel. Robert si přál veřejný důkaz, že od nynějška přebírá všechnu odpovědnost světská paže a nenese ji nikdo uvnitř jeho posvátných zdí.

Když doprovod kolem půl deváté, před druhou mší, dorazil, bratr Marek přešlapoval těsně za bratrem Cadfaelem. Čtyři ozbrojenci a křepký, tmavovlasý šlechtic drobné tělesné stavby na velikém, hubeném a paličatém koni, grošovaném od krémova téměř do černa. Marek slyšel, jak Cadfaelovi unikl hluboký vděčný vzdech, když ho spatřil, a cítil, že i v něm při tom znamení procitá naděje.

„Šerif zřejmě musel odjet na jih, aby strávil svátky s králem,“ řekl Cadfael s nesmírným uspokojením. „Bůh na nás konečně shlédl. To není Gilbert Prestcote, ale jeho zástupce Hugh Beringar z Maesbury.“

„Tak,“ řekl Beringar svižně čtvrt hodiny nato, „převora jsem usmířil, slíbil jsem mu, že ho od toho desperáta osvobodím, poslal jsem ho na mši a na shromáždění kapituly v obstojné náladě, a vás, můj příteli, jsem zprostil povinnosti ho následovat s tím, že mi musíte odpovědět na nějaké otázky.“ Zavřel dveře strážnice, odkud poslal pryč všechny své ozbrojence, aby na něho počkali, a posadil se za stůl proti Cadfaelovi. „A to také musíte, i když asi ne přesně tak, jak si myslí on. Než tedy půjdeme vyloupnout toho malého kraba z ulity, povězte mi všechno, co víte o téhle zvláštní záležitosti. Vím, že o ní musíte vědět víc než kdo jiný, přestože můj seržant předkládá případ náramně sebevědomě. Takovéhle vyrušení z jednotvárnosti klášterního života vám přece nemohlo ujít a určitě jste v tom až po uši. Povězte mi všechno.“

Teď, když na stolci autority seděl Beringar, zatímco Prestcote poslušně stoloval se svým svrchovaným vládcem, Cadfael neviděl důvod se zdráhat, alespoň pokud šlo o vlastní úlohu. A tak pověděl všechno, nebo skoro všechno.

„Přišel k vám a vy jste ho schoval,“ dumal Beringar.

„Ano. A udělal bych to za takových okolností zas.“

„Cadfaele, musíte vědět stejně jako já, jak silné argumenty mluví proti tomu chlapci. Kdo jiný má co získat? Jenže já vás znám, a kde máte pochybnosti vy, já bez nich také nebudu.“

„Já nemám žádné pochybnosti,“ řekl Cadfael pevně. „Ten chlapec je nevinný. Vražda mu ani nepřišla na mysl. A jed je mu tak vzdálený, že by ho něco takového nikdy nemohlo napadnout. Vyzkoušel jsem si je oba, když přišli, a žádný z nich ani nevěděl, jak ten člověk zemřel, věřili mi, když jsem jim řekl, že byl skolen. Strčil jsem vražedný nástroj tomu hoškovi pod nos, a ani nezbledl. Vzpomněl si jedině, že tutéž ostrou vůni cítil, když bratr Rhys dostával v nemocnici masáž ramene.“

„Věřím vám to,“ řekl Beringar, „a je to dobré svědectví, ale samo o sobě ne důkaz. Co kdybychom oba dva podceňovali vychytralost mladých jen proto, že jsou mladí?“

„To je pravda,“ souhlasil Cadfael s úšklebkem, „ani vy nejste nejstarší a vaše vychytralost, jak já vím, nezná mezí. Ale spolehněte se na mne, ti dva nejsou jako vy. Já je znám, vy je neznáte, souhlasíte? Já mám svou povinnost, tak jak to chápu já. Vy máte zase svou povinnost, jak vám velí úřad a postavení. O to se nepřu. Ale v tuhle chvíli, Hughu, nevím a netuším, kde je Edwin Gurney, jinak bych ho možná prosil, aby se vám vydal a spolehl se na vaši poctivost. Nemusím vám říkat, že tenhle jeho věrný synoveček, který si za něj nechal nařezat, ví, kde je, nebo aspoň ví, kam se vydal. Můžete se ho zeptat, ale samozřejmě vám to nepoví. Ani na vaše vyslýchání, ani na Prestcoteovo.“

Hugh zabubnoval prsty po stole a mlčky se zamyslel. „Cadfaele, musím vám říct, že budu chlapce hledat až do krajnosti a nevyhnu se při tom žádnému švindlu, takže si dejte pozor na své vlastní pohyby.“

„To je slušné jednání,“ řekl Cadfael prostě. „Už jsme spolu soupeřili ve švindlování a skončili jsme jako spojenci. Ale uvidíte, že moje pohyby jsou strašně jednotvárné. To vám převor Robert neřekl? Jsem zavřený do zdí kláštera a nesmím ven.“

Hughovo pohyblivé černé obočí vystřelilo až k vlasům. „Dobrý Bože, za jaký klášterní zločin?“ Oči mu zatančily. „Jak jste si takový zákaz vysloužil?“

„Trochu moc dlouho jsem si povídal s vdovou a jedno natažené ucho vyrozumělo, že jsme se před lety, když jsme byli mladí, moc dobře znali.“ Předtím to nepokládal za nutné sdělit, nebyl však důvod to před Hughem tajit. „Kdysi jste se mě ptal, proč jsem se nikdy neoženil, a já vám říkal, že jsem kdysi měl takové úmysly, než jsem odešel do Svaté země.“

„To si vzpomínám! Dokonce jste uvedl i jméno. Říkal jste, že teď už musí mít děti a vnoučata… Je to opravdu tak, Cadfaele? Tahle paní je vaše Richildis?“

„Tato paní,“ řekl Cadfael důrazně, „je opravdu Richildis, ale moje není. Přede dvěma manžely jsem na ni měl dočasný nárok, ale to je vše.“

„Musím ji vidět! Kouzelnice, která vás upoutala, určitě stojí za seznámení. Kdybyste to nebyl vy, řekl bych, že to velmi oslabuje váhu vašich argumentů pro jejího syna, ale jak vás znám, vodil by vás na špagátku každý mladý dareba, který se dostal do nesnází. Půjdu ji ovšem navštívit – bude možná potřebovat radu nebo pomoc; zdá se, že tu vznikl právní propletenec, který nebude snadné rozmotat.“

„Můžete udělat ještě jedno, a tak se snad prokáže to, co já mohu jen tvrdit. Říkal jsem vám, že chlapec prohlašuje, že hodil do řeky intarzovanou krabičku, docela malou.“ Cadfael ji podrobně popsal. „Kdyby vyšla na světlo, velmi by to podpořilo jeho příběh, kterému aspoň já věřím. Já nemohu jít za rybáři a lidmi od Severnu a prosit je, aby se po takové věcičce poohlédli na místech, kde vědí, že voda vyplavuje unášené předměty. Vy ale můžete, Hughu. Můžete to nechat ohlásit v Shrewsbury a dole po proudu. Za pokus to stojí.“

„To určitě udělám,“ opáčil Beringar. „Znám člověka, který má nezáviděníhodný úkol vědět přesně, kde vyplave tělo, když se nějaký chudák utopí v Severnu. Nevím, jestli se stejně chovají i malé věci, ale on to vědět bude. Svěřím mu to hledání. A teď, jestli jsme si všechno řekli, pojďme se radši podívat na to vaše dvojče. Měl štěstí, že jste ho poznal. Kdyby jim sám říkal, že není ten pravý, sotva by mu byli věřili. Jsou si opravdu tak podobní?“

„Ne, když je znáte nebo je vidíte vedle sebe, je tam jen všeobecná rodinná podoba. Ale kdyby člověk viděl jen jednoho a moc dobře je neznal, mohl by být na pochybách. A vaši lidé pronásledovali jezdce na tom koni a byli si jistí, kdo to je. Pojďte se podívat.“

Cestou k cele, kde čekal Edwy, teď trochu roztřesený, Cadfael ještě nevěděl najisto, co má Beringar v úmyslu se svým vězněm, ač se nebál, že chlapec dojde nějaké úhony. Bez ohledu na to, co si Hugh mysli o Edwinově vině nebo nevině, to není člověk, který by se příliš pohoršoval nad Edwyho nezlomnou solidaritou s příbuzným.

„Tak pojď na světlo, Edwy,“ řekl Beringar a držel dveře cely dokořán, „ať se na tebe podívám. Nechci být na pochybách, kterého z vás mám v rukou, až si příště vyměníte místa.“ Když Edwy poslušně vstal a po jednom neklidném pohledu stranou, jímž se ujistil, že bratr Cadfael je tady, opatrně vykročil na nádvoří, zástupce šerifa ho vzal za bradu, celkem jemně mu pozvedl obličej a bedlivě jej zkoumal. Modřiny byly po ránu fialové, ale oříškové oči byly jasné. „Teď už tě poznám,“ řekl Hugh sebevědomě. „Tak, mladý pane. Stál jsi nás spoustu času a nesnází, ale nebudu mařit další tím, že bych si to s tebou vypořádal. Zeptám se tě jen jednou: kde je Edwin Gurney?“

Formulace otázky a výraz temné tváře ponechávaly v nejistotě, co se stane, když se nedočká odpovědi; vzdor mírnému tónu bylo možností nekonečně mnoho. Edwy si olízl suché rty a řekl nejsmířlivějším a nejuctivějším tónem, jaký kdy od něho Cadfael slyšel: „Pane, Edwin je můj příbuzný a můj přítel, a kdybych byl ochoten říci, kde je, nebyl bych se tolik namáhal, abych mu pomohl se tam dostat. Myslím, že chápete, že ho zradit nechci a taky nezradím.“

Beringar pohlédl na bratra Cadfaela a zachoval vážnou tvář. Jen v očích měl jiskřičky. „Víš, Edwy, abych pravdu řekl, nic jiného jsem neočekával. Nikdo neudělá chybu, když zůstává věrný. Chci tě ovšem mít tam, kde si tě mohu najít, kdykoli bude třeba, a chci mít jistotu, že se nevydáváš na nějakou další bláznivou záchrannou výpravu.“

Edwy před sebou viděl celu na hradě v Shrewsbury a čekaje nejhorší nasadil stoickou masku.

„Dej mi čestné slovo, že neopustíš otcův dům a dílnu,“ řekl Beringar, „dokud ti nedám svobodu, a můžeš jít domů. Proč bychom tě živili na útraty veřejnosti přes vánoční svátky, když podle mého, jakmile dáš slovo, budeš se jím cítit vázán? Co říkáš?“

„Samozřejmě vám dávám své slovo!“ zajíkl se Edwy, překvapený a rozzářený úlevou. „Nevyjdu ze dvora, dokud mi to nedovolíte. A děkuji vám!“

„Dobře. Přijímám tvé slovo a ty můžeš přijmout moje. Můj úkol, Edwy, není za každou cenu usvědčit tvého strýce nebo kohokoli jiného z vraždy, ale odhalit, kdo vraždu doopravdy spáchal, a to také hodlám udělat. Tak pojď, odvezu tě domů sám, neuškodí, když si promluvím s tvými rodiči.“

Odjeli ještě před velkou mší o desáté, Beringar s Edwym v sedle za sebou; kostnatý strakáč by unesl dvojnásobek lehké váhy svého pána. Ozbrojený doprovod jel ve dvojicích za nimi. Až v polovině mše, když měla být jeho mysl upnuta k vyšším věcem, si Cadfael popuzeně vzpomněl, že si mohl vyžádat ještě dvě laskavosti, kdyby na ně byl pomyslel včas. Martin Bellecote je teď jistě bez koně, a opatství je ochotno rozloučit se s Rufem, kdežto Richildis by ho určitě ráda měla ustájeného u zetě, aby nebyla dál zavázána opatství za jeho krmení. Beringara by asi pobavilo vrátit tesaři koně pod záminkou, že zbavuje klášter ďábla. Důležitější však byla druhá věc. Den předtím měl v úmyslu jít na břeh rybníka hledat lahvičku od jedu, a místo toho zjistil, že ven nesmí. Proč si nevzpomněl požádat Beringara, aby sledoval tu nejistou, ale důležitou linii vyšetřování, když ho prosil, aby nechal lidi od vody vyhlížet relikviářík z hruškového dřeva? Teď je pozdě a on nemůže za Beringarem do města, aby opomenutí napravil. Měl sám na sebe zlost, takže se dokonce osopil na bratra Marka, když se ho ten oddaný mládenec vyptával, jak to dopoledne dopadlo. Marek se nedal odradit a šel za ním po obědě do jeho svatyně v zahradě.

„Jsem starý hlupák,“ vynořil se Cadfael ze své skleslosti, „a propásl jsem výbornou příležitost nechat za sebe udělat svou práci tam, kam už nesmím. To ovšem není tvoje vina a mrzí mě, že jsem si na tobě vylil zlost.“

„Jestli je to něco, co by se mělo udělat mimo zdi kláštera,“ řekl Marek rozumně, „proč bych měl být dnes méně užitečný než včera?“

„To je pravda, ale už jsem tě do toho zatáhl až dost. A kdybych byl měl rozum, mohl jsem to přenechat zákonu, což by bylo mnohem lepší. I když tohle vůbec není nebezpečné ani nepřístojné,“ připomněl si a vzchopil se, „je to jen další hledání lahvičky…“

„Minule,“ řekl Marek zamyšleně, „jsme hledali něco, o čem jsme doufali, že to nebude lahvička. Škoda, že jsme to nenašli.“

„Pravda, ale tentokrát by to měla být lahvička, pokud můžeme brát Beringarův příchod na místě Prestcotea za dobré znamení. A já ti povím kde.“ Pověděl mu to a poukázal na význam okna, za jasného dne otevřeného na jih i při lehkém mrazíku.

„Už jdu,“ řekl bratr Marek, „a můžete s dobrým svědomím prospat odpoledne. Mám mladší oči než vy.“

„Nezapomeň si vzít kapesník, a pokud ji najdeš, zlehka ji zaviň a dotýkej se jí jen, nakolik musíš. Potřebuji vidět, jak olej tekl a zaschl.“

Bratr Marek se vrátil, když se šeřilo. Do nešpor scházela půlhodina, ale od té chvíle by už mohl hledat něco malého v úzkém pruhu trávy jen naslepo a bez naděje. Zimní dny začínají tak pozdě a končí tak časně, jako se krátí život po šedesátce.

Cadfael vzal bratra Marka za slovo a odpoledne prodřímal. Nemohl nikam jít, nic tady nemohl dělat, žádná práce si nežádala jeho úsilí. Náhle se však vytrhl z dřímoty a před ním stál bratr Marek, drobná, ale vzpřímená a strohá postavička s vlídným úsměvem v bezvěké kněžské tváři, kterou u něho Cadfael pozoroval hned od jeho polekaného, odmítavého, dětského vstupu do těchto zdí. Hlas, tichý, významný a nadšený, ty roky odvalil; bylo mu teprve osmnáct a i na osmnáct byl mladý.

„Vzbuďte se! Něco pro vás mám!“

Jako když dítě přichází přát otci k narozeninám. „Podívej, to jsem pro tebe udělal sám!“

Pečlivě složený bílý kapesník se zlehka snesl Cadfaelovi do klína. Bratr Marek jemně rozhrnul záhyby a s gestem plaché vítězoslávy odhalil, co se tam skrývalo. Analogie tím byla úplná. Ležela tam malá, trochu křivá lahvička z nazelenalého skla, po jedné straně zabarvená trochu jinak, tam, kde zeleň překrýval žlutohnědý povlak ze zbytku tekutiny, která se dosud velmi líně převalovala uvnitř.

„Rozsviť tu lampu!“ řekl Cadfael a vzal kapesník do obou rukou, aby si drahocennost zdvihl blíž k očím. Bratr Marek pilně pracoval s pazourkem a hubkou, podařilo se mu vykřesat jiskřičku z knotu olejové lampičky v hliněné misce, ale světlo zevnitř a zvenčí se přebíjelo, takže nebylo vidět o nic líp. Lahvička měla zátku z kousku dřeva obaleného cárem vlněné látky. Cadfael dychtivě přičichl k látce na té straně, jež byla zbarvena do hněda. Vůně tam byla, slabá, ale nezaměnitelná. Jeho nos ji dobře znal. Mráz ji ztlumil, ale zachoval. Zvenčí se po lahvičce táhla dlouhá tenká stopa zaschlého oleje.

„Je to ono? Přinesl jsem vám, co jste chtěl?“ přešlapoval potěšený a napjatý bratr Marek.

„To ano, chlapče! Tahle věcička obsahovala smrt, a vidíš, dá se schovat do mužské dlaně. Ležela takhle, na boku, když jsi ji našel? Tam, kde se nashromáždil zbytek a zaschl zevnitř po celé délce lahvičky? A zvenku také… Byla rychle zazátkována a schována; určitě ji měl někdo u sebe, a jestli doteďka nemá někde na sobě její stopu, tak nás tahle dlouhá šmouha prosáklého oleje náramně klame. Teď se posaď a pověz mi, kde a jak jsi ji našel. Na tom hodně záleží. A dokážeš opět spolehlivě najít přesně to místo?“

„Dokážu, protože jsem si je označil.“ Bratr Marek se zarděl radostí, že vyhověl, posadil se a dychtivě se opřel Cadfaelovi o rameno. „Víte, že tamty domy mají pruh zahrady, který sbíhá skoro až k vodě, takže po kraji rybníka dole vede jen úzká pěšina. Moc se mi nechtělo vymýšlet si důvod k vstupu do zahrádek, navíc jsou úzké a strmé. Nebylo by těžké hodit něco z domu rovnou na kraj vody a dál, bez ohledu na váhu. Dokázala by to i žena nebo spěchající muž. Tak jsem šel nejdřív po pěšině, po celé její délce, kam až se dá dohodit z kuchyňského okna, toho, jak jste říkal, že ten den bylo otevřené. Ale tam jsem ji nenašel.“

„Ne?“

„Ne, až dál. Při kraji rybníka je teď ledový povlak, ale proud z mlýnského náhonu udržuje střed nezamrzlý. Lahvičku jsem našel cestou zpátky, když jsem tam prohledal trávu i křoví a napadlo mě podívat se po druhé straně pěšiny ke kraji vody. A byla tam, na boku, napůl pod ledem, zamrzlá. Vrazil jsem do země u toho místa lískovou větvičku, a díra, ze které jsem ji vytáhl, tam zůstane, dokud nenastane obleva. Myslím, že lahvička byla hozena až za led, který tam tehdy byl, ale ne tak daleko, aby ji strhl mlýnský proud, a protože byla zazátkovaná, plavala a zaneslo ji to zpátky, takže při příštím mraze přimrzla. Ale z okna kuchyně ji hodit nemohli, Cadfaele, byla kus dál po pěšině.“

„Jsi si tím jistý? Kde tedy? Vzdálenost se ti zdá moc velká?“

„Ne, ale směr – je to příliš daleko doprava a je tam mezi tím křoví. Půda nemá ten správný sklon. Kdyby ji někdo hodil z okna, nedopadla by tam, kde jsem ji našel, nešlo by to. Ale z okna té druhé místnosti ano. Pamatujete si, Cadfaele, jestli tamto okno také bylo bez okenice? V místnosti, kde obědvali?“

Cadfael se zavzpomínal na to, co viděl v domě, když mu Richildis vyšla v ústrety a zoufale ho vedla do ložnice kolem rozházeného stolu se třemi podnosy. „Bylo! Bylo! Okenice byla otevřená, protože tam padalo polední slunce.“ Z toho pokoje se Edwin vyřítil uražený a rozhořčený a proletěl kuchyní, kde údajně spáchal svůj zločin a potom se zbavil důkazu. Avšak v té vnitřní místnosti nebyl sám ani na okamžik; domácí ho neviděli pouze při jeho zbrklém útěku.

„Chápeš, Marku, co to znamená? Podle toho, co říkáš, byla lahvička buď vyhozena z okna vnitřního pokoje, nebo někdo šel po té pěšině a hodil ji do rybníka. Edwin nemohl udělat to ani to. Mohl by, jak se domnívají, chviličku zůstat v kuchyni, ale rozhodně nešel po pěšině kolem rybníka, než zamířil k mostu, jinak by ho byl Aelfric dohonil. Kdepak, byl by ho předhonil, nebo by se s ním střetl u brány! A ani potom nemohl lahvičku zahodit tam. Schovával se se svou hořkostí, dokud ho nenašel Edwy, a potom se schovávali spolu, dokud nepřišli ke mně. Tahle maličkost, Marku, je důkaz, že Edwin je stejně bez viny jako ty nebo já.“

„Ale nedokazuje, kdo je vinen,“ řekl Marek.

„To ne. Ale pokud byla lahvička opravdu vyhozena z okna toho vnitřního pokoje, muselo to být dlouho po smrti, protože pochybuji, že by tam někdo i jen na okamžik zůstal sám, dokud nepřišel a neodešel seržant. A jestli ji ten, kdo to zavinil, měl celou dobu u sebe tak špatně zavřenou, jako je teď, bude mít na sobě stopy po ní. Možná že se pokusil skvrnu vydrhnout, ale ta se neodstraní snadno. A kdo si může dovolit vyhodit kabátec nebo šaty? Ne, ty stopy se najdou.“

„Ale co když to byl někdo jiný, co když to nespáchal nikdo z domácích, a hodil tam tu lahvičku z pěšiny? Jednu chvíli jste uvažoval o kuchařovi a pomocnících…“

„Neříkám, že je to nemožné. Ale je to pravděpodobné? Z pěšiny by ji mohl člověk hodit tak, aby se určitě dostala do proudu a na hloubku, a i kdyby se nepotopila – ačkoli by měl čas se o to postarat – byla by odplavala zpátky do potoka a do řeky. Ale jak vidíš, nedopadla dost daleko a počkala si na nás.“

„Co máme dělat teď?“ zeptal se vzrušeně a pohotově bratr Marek.

„Musíme na nešpory, synku, nebo přijdeme pozdě. A zítra tě musím i s tímhle svědectvím dostat k Hughovi Beringarovi do Shrewsbury.“

Příděl laiků na nešporách byl vždycky hubený, ale nikdy tam úplně nescházeli. Toho večera přišel z města Martin Bellecote, aby nejprve ze srdce poděkoval Bohu, a pak Cadfaelovi, za návrat syna. Po skončení bohoslužby čekal v ambitu, až se vynoří bratři, a u jižních dveří vykročil Cadfaelovi vstříc.

„Bratře, vám vděčíme za to, že je kluk zase doma, i když dostal za vyučenou, a že neleží za odměnu v nějaké kobce na hradě.“

„Mně ne, já ho propustit nemohl. To Hugh Beringar usoudil, že ho pošle domů. A věřte mi, že při všem, co se možná ještě stane, se můžete na Beringara spolehnout jako na slušného, spravedlivého člověka, který nestrpí bezpráví. Když se s ním setkáte, říkejte mu pravdu.“

Bellecote se usmál, ale nakřivo. „Pravdu, ale ne celou – ani jemu ne, i když se opravdu projevil vůči mému synovi velkoryse, to vám uznám. Ale dokud ten druhý nebude v bezpečí stejně jako Edwy, nebudu vykládat, kde je. Ale vám, bratře…“

„Ne,“ řekl Cadfael, „ani mně ne, i když doufám, že brzy nebude důvod ho dál schovávat. Ten čas ale ještě nepřišel. Takže u vás v rodině je všechno v pořádku? Edwymu nic není?“

„Kdepak. Bez těch modřin by si svého dobrodružství tolik necenil. Vymyslel si to úplně sám. Ale aspoň na chvíli zatáhl růžky. Ještě jsem ho neviděl tak poslušného, a to není špatné. Pracuje horlivěji, než je u něj zvykem. Ne že bychom byli teď před svátky přetížení prací, ale Edwin mi chybí a Meurig teď odešel slavit vánoce s příbuznými, takže práce je dost, aby měl ten můj dareba co dělat.“

„Vida, tak Meurig chodí k vlastním příbuzným?“

„Na vánoce a na velikonoce pravidelně. Má nahoře na hranici nějaké bratrance a jednoho nebo dva strýce. Do konce roku bude zpátky. Moc si na svých příbuzných zakládá.“

Ano, tak to řekl Cadfaelovi, když se prvně setkali. „Můj rod je rod mé matky. Držím se svých. Můj otec nebyl Velšan.“ Pochopitelně chce na svátky domů.

„Kéž jsme do Pánova narození všichni v pokoji!“ řekl Cadfael teď se srdečnějším optimismem, poté, co nalezl ten malý důkaz, který teď ležel na polici v jeho dílně.

„Amen, bratře! A já a má domácnost vám děkujeme za vaši silnou podporu. Budete-li někdy potřebovat pomoc od nás, stačí říct.“

Martin Bellecote se vrátil do své dílny, když splnil povinnost, a bratr Cadfael a bratr Marek šli na večeři, zatímco jejich povinnost je ještě čekala.

„Půjdu do města časně,“ vážně zašeptal bratr Marek Cadfaelovi do ucha v koutku kapitulní síně, když bratr František po večeři velmi kulhavě četl něco latinského. „Po ranní se vytratím. Co na tom, jestli dostanu trest?“

„To ne,“ pevně mu šeptem odpověděl Cadfael. „Počkáš až po obědě, kdy máš svobodu konat svou vlastní práci, protože tohle bude pro tebe opravdu náležitá práce, nejlepší, jakou bys mohl konat. Nechci, abys porušoval kteroukoli část řádu.“

„Jako by to nikdy nenapadlo vás, viďte!“ vydechl Marek a jeho prostá, ostýchavá tvář se krásně rozjasnila širokým úsměvem, který by si byl mohl vypůjčit od Edwina nebo Edwyho.

„Pro nic jiného než pro věc života a smrti. A uznávám svou chybu! A ty nejsi já a neměl bys napodobovat moje hříchy. Vždyť na tom nesejde, po obědě nebo před obědem,“ uklidňoval ho. „Budeš se ptát po Hughu Beringarovi – po nikom jiném, nezapomeň, protože nikým jiným si nejsem tak jistý jako jím. Vezmi ho s sebou a ukaž mu, kde jsi lahvičku našel, a myslím, že Edwina bude moci rodina brzy zavolat zpátky.“

Jejich plány byly z velké části marné. Ranní shromáždění kapituly zrušilo jejich úmluvu a všechno změnilo.

Než došlo na drobné záležitosti, vstal bratr Richard, podpřevor, sdělil, že má naléhavou záležitost, a prosil převora o pozornost.

„K bratru sklepníkovi přišel posel z našeho ovčince u Rhydycroesau v okolí Oswestry. Laický bratr Barnabáš onemocněl na prsa, má horečku a bratr Šimon se tam musí starat o celé stádo sám. Ale nejen to, pochybuje, že dokáže nemocného bratra zdárně ošetřovat, a prosí, aby mu přišel na chvíli pomoci někdo s většími znalostmi, pokud je to možné.“

„Vždycky jsem si myslil,“ zamračil se převor Robert, „že bychom tam měli mít víc než dva muže. Máme na těch kopcích dvě stě ovcí a je to odlehlé místo. Ale jak se podařilo bratru Šimonovi poslat vzkaz, když je jediný zdravý muž, který tam zůstal?“

„Využil šťastné okolnosti, že náš správce má teď v rukou statek Mallilie. Zřejmě je to z Rhydycroesau jen pár mil. Bratr Šimon tam zajel a požádal, aby sem vzkázali, a oni hned poslali podkoního. Dokážeme-li poslat pomocníka ještě dnes, neztratí se žádný čas.“

Po zmínce o Mallilie nastražil převor uši. Také Cadfael se probral ze zadumání, protože toto mělo zjevně souvislost právě s problémy, které zvažoval. Takže Mallilie je jen pár mil od opatských ovčinců poblíž Oswestry! Nikdy ho nenapadlo, že by přesná poloha statku mohla mít nějaký význam, a toto náhlé osvícení vyplašilo v jeho mysli několik králíků, kteří vyběhli ze svých děr závratným tryskem.

„To rozhodně musíme udělat,“ pravil Robert a téměř viditelně si připomněl, že úkol by bylo možno zcela vhodně uložit nejzdatnějšímu bylinkáři a lékárníkovi opatství, což by ho účinně vzdálilo nejen od veškerého styku s vdovou Bonelovou, ale i od dotěrného čenichání kolem neblahých událostí, které z ní vdovu udělaly. Převor otočil svou důstojnou stříbrnou hlavu a pohlédl přímo na bratra Cadfaela, což normálně činil nerad. Totéž svitlo i Cadfaelovi a také ho to potěšilo. Kdybych si to byl vymyslel sám, říkal si, nebylo by to mohlo přijít víc vhod. Teď může mladý Marek přenechat posílku mně a zůstane bezúhonný.

„Bratře Cadfaele, zdá se, že to je povinnost pro tebe, který jsi zběhlý v lékařství. Můžeš dát ihned dohromady všechny přípravky potřebné pro našeho nemocného bratra?“

„Mohu, a rád,“ řekl Cadfael tak bodře, že převor Robert na okamžik zapochyboval o své moudrosti a pronikavosti. Proč je ten člověk tak šťastný při vyhlídce na dlouhou zimní jízdu a tvrdou práci, která ho čeká na konci, kdy bude zároveň lékařem i ovčákem? Když tu tak horlivě strkal nos do záležitostí Bonelovy domácnosti? Vzdálenost však zůstávala zárukou; z Rhydycroesau už se do toho plést rozhodně nebude.

„Věřím, že to nebude na dlouho. Budeme se za bratra Barnabáše modlit, aby se vzchopil a uzdravil. Bude-li třeba, můžeš opět vzkázat přes podkoní z Mallilie. Je tvůj novic Marek dostatečně dobře poučený, aby mohl léčit drobná onemocnění v tvé nepřítomnosti? V případech vážné nemoci můžeme zavolat lékaře.“

„Bratr Marek je oddaný a schopný,“ řekl Cadfael s téměř otcovskou pýchou, „a dá se mu naprosto důvěřovat. Pocítí-li totiž potřebu lepší rady, ve vší skromnosti to řekne. A má dobrou zásobu všech léků, které asi budou v tuhle roční dobu nejpotřebnější. Starali jsme se, abychom byli připraveni na zlou zimu.“

„To je dobře. Vzhledem k naléhavosti potřeby tedy můžeš opustit kapitulu a chystat se. Vezmi si ze stájí dobrého mezka a jídlo na cestu a určitě se dobře zásob na tu nemoc, kterou zřejmě dostal bratr Barnabáš. Jestliže je v nemocnici nějaký chorý, o němž si myslíš, že bys ho měl před odchodem navštívit, učiň to. Bude k tobě poslán bratr Marek, abys mu před odchodem mohl dát rady.“

Bratr Cadfael vyšel z kapitulní síně a ponechal je běžným záležitostem. Bůh se na nás stále dívá, myslel si, když se blaženě přihrnul do své dílny a shledával na policích všechny potřebné léky. Léky na bolavé hrdlo, prsa, hlavu, mazání na prsa, husí sádlo a mocné byliny. Pak už jen teplo, péče a náležitá strava. V Rhydycroesau mají slepice a vlastní dojnou krávu, kterou krmí přes zimu. A nakonec věc, kterou stačí vzít jen do Shrewsbury, zelenou lahvičku stále zabalenou do kapesníku.

Bratr Marek se přihnal celý bez dechu ze studia latiny s bratrem Pavlem. „Prý odcházíte pryč a já to tu mám opatrovat. Ale Cadfaele, jak to bez vás zvládnu? A co s Hughem Beringarem a tím důkazem, co pro něho máme?“

„To nech na mně,“ řekl Cadfael. „Do Rhydycroesau se musí přes město, tak to odnesu na hrad sám. Jen dávej pozor na to, co ses ode mne naučil, protože já vím, jak dobře ses to naučil, a já tu s tebou neustále v duchu budu. Představ si, že se mě ptáš, a najdeš odpověď.“ V jedné ruce měl kelímek na mazání, druhou natáhl s roztržitou náklonností a pohladil mladickou hladkou tonzuru ověnčenou hustými ježatými slámovými vlasy. „Bude to jen chvilka, bratra Barnabáše postavíme na nohy, než bys řekl švec. A poslechni, hošku, dověděl jsem se, že statek Mallilie je jen kousek od místa, kde budu, a mně se zdá, že odpověď na to, co potřebujeme vědět, možná bude tam, a ne tady.“

„Myslíte?“ zadoufal Marek, zapomínaje na vlastní úzkost.

„Ano, a mám myšlenku – vlastně jen záblesk nápadu, který mi vnukli v kapitule… A teď pro mě něco udělej! Zamluv mi ve stáji dobrého mezka a dej mi tohle všechno do sedlových vaků. Musím před odchodem zajít do nemocnice.“

Bratr Rhys byl na svém privilegovaném místě u ohně, shrbený v křesle ve spokojeném polospánku, ale natolik bdělý, že bystrým okem sledoval každý pohyb a každé slovo okolo. Měl náladu na návštěvy, a když mu Cadfael pověděl, že má namířeno na severozápad hrabství, do ovčince v Rhydycroesau, rozjasnil se a téměř ožil.

„Do tvého vlastního kraje, bratře! Mám vyřídit tvé pozdravy v pohraničí? Určitě tam ještě budeš mít příbuzné, tři generace.“

„To mám!“ odhalil bratr Rhys bezzubé dásně v zasněném úsměvu. „Kdybys náhodou potkal mého bratrance Cynfritha ap Rhyse nebo jeho bratra Owaina, dej jim ode mne požehnání. Ano, je tam v těch končinách spousta mých příbuzných. Zeptej se na mou neteř Angharad, dceru mé sestry Marared – mé nejmladší sestry, co si vzala Ifora ap Morgana. Ifor už asi umřel, ale kdyby ses doslechl, že žije, řekni mu, že vzpomínám a přeju mu všechno dobré. To děvče by se na mě mělo přijít podívat, když teď chlapec pracuje tady ve městě. Pamatuji se na ni jako na malou holčičku, byla jako sedmikráska, taková hezoučká.“

„Angharad byla ta, která šla sloužit do Bonelova domu Mallilie?“ jemně ho pobídl Cadfael.

„Ano, škoda, že tam šla! Ale už jsou tam dlouho, Sasové. Člověk si časem na rodiny cizinců zvykne. Dále se ale nikdy nedostali. Mallilie není nic než trn vražený do boku Cynllaithu. Hluboko vražený – málem ulomený, a taký se to ještě může stát! Saské země se skoro nedotýká, jen drápkem…“

„No ne!“ řekl Cadfael. „Takže správně vzato Mallilie patří do Walesu? Přestože je už tři generace drží Angličané?“

„Je stejně velšské jako Snowdon,“ řekl bratr Rhys a ve vzpomínkách v něm opět procitla jiskra vlasteneckého zápalu. „A všichni sousedi jsou Velšané, i většina nájemců. Já se narodil kousíček na západ od něho, u kostela v Llansilinu, který je střediskem okresu Cynllaith. Od počátku světa je to velšská půda!“

Velšská půda! To se nedalo změnit jen proto, že se tam za vlády Viléma Rufa protlačil nějaký Bonel, zmocnil se několika jejích jiter a od té doby se tam pod patronací hraběte z Chesteru drží. Proč jen mě dřív nenapadlo, divil se Cadfael, vyptat se, kde leží ten neblahý statek? „A v Cynllaithu jsou řádně jmenovaní velšští soudci? Oprávnění rozhodovat podle zákoníku Hywel Dda, ne normanské Anglie?“

„Samozřejmě. Stejně spolehlivý okresní soud jako všude jinde ve Walesu! Bonelové ve své době předkládali hraniční pře a takové věci podle toho zákona, který nejlíp vyhovoval jejich záměrům, buď velšského, nebo anglického. Co na tom, jen když jim to přineslo zisk! Lidé ale mají nejraději svůj velšský zákoník a svědectví sousedů, správný způsob, jak rozhodnout spor. Spravedlivý způsob!“ řekl bratr Rhys ctnostně a zavrtěl starou hlavou. „Co to máš se zákony, bratře? Chceš snad sám podat žalobu?“ A při tom pomyšlení se rozchichotal a odhalil vlhké růžové dásně.

„Já ne,“ vstal Cadfael, „ale napadá mě, že o tom možná uvažuje někdo, koho znám.“

Odcházel velmi zamyšleně. Na velkém nádvoří náhle vyšlo nízké zimní slunce, šlehlo mu do očí a podruhé ho oslnilo. A právě v tom okamžiku slepoty před sebou konečně jasně uviděl svou cestu.

[ VIII ]

Byl by rád z Wyle odbočil a prohodil pár slov s Martinem Bellecotem a na vlastní oči se přesvědčil, že rodina není pronásledována, ale neudělal to, zčásti proto, že měl na mysli naléhavější poslání, ale i proto, že nechtěl na dům ani na domácí upozornit. Hugh Beringar byl sice muž s nezávislou mysli a silným citem pro spravedlnost, ale úředníci shropshirského šerifství byli něco jiného, hledali vedení spíš u Gilberta Prestcotea, což se dalo pochopit protože Prestcote byl oficiálním představitelem krále Štěpána v těchto končinách; a Prestcoteova spravedlnost bývala ostřejší, víc krátkozraká, spokojená s rychlým a čistým zakončením. Prestcote je sice ve Westminsteru a podle jména tu velí Beringar, ale seržanti a jejich muži budou pořád postupovat svým obvyklým povrchním způsobem a poženou se za kořistí, která je nejvíc nasnadě. Pokud je Bellecoteova dílna pod dohledem, Cadfael nehodlal nijak provokovat. Pokud ne, tím líp, Hughovy příkazy se prosadily.

Cadfael tedy zdrženlivě projel nahoru po Wyle kolem dvora Bellecoteových bez ohlédnutí a pokračoval dál městem. Jeho cesta vedla na severozápad přes most směrem k Walesu, avšak minul i ten a vystoupal na pahorek k Vysokému kříži; odtamtud silnice mírně klesala a pak zase stoupala k bráně hradu.

Posádka krále Štěpána tam nerušeně vládla od letního obležení a stráž sice byla bdělá, ale sebejistá a uvolněná. Když se Cadfael přiblížil, sesedl a vedl mezka po náspu do stínu brány. Strážný na něho poklidně čekal.

„Dobré jitro, bratře! Co si přejete?“

„Rád bych mluvil s Hughem Beringarem z Maesbury,“ řekl Cadfael. „Povězte mu, že je tu bratr Cadfael, a myslím, že si na mě udělá chviličku času.“

„Máte smůlu, bratře. Hugh Beringar tu právě není a asi se nevrátí až do setmění; hledá totiž něco dole po proudu s Madogem z lodi mrtvých.“ Byla to novina, která Cadfaela okamžitě povzbudila, stejně jako ho novina o Hughově nepřítomnosti sklíčila a zarazila. Byl by asi udělal líp, kdyby nechal lahvičku bratru Markovi, který mohl přijít podruhé, kdyby se první návštěva minula cílem. O všech kromě Beringara tu měl Cadfael své pochybnosti, nyní se však octl v situaci, kterou měl předvídat. Hugh neotálel a zahájil lov na Edwinův relikviář, a nejen to, zúčastnil se ho sám, místo aby to přenechal podřízeným. Cadfael se tu však nemohl dlouho zdržet a čekat na něho; bratr Barnabáš byl nemocný a on přijal úkol ho léčit. Čím dřív tam bude, tím líp. Zadumal se, zda má svěřit svůj drahocenný důkaz někomu jinému, nebo si jej ponechat, dokud jej nebude moci předat Beringarovi osobně. Edwin je konečně zatím někde na svobodě a bezprostředně se mu nemůže stát nic zlého.

„Jestli jdete kvůli tomu travičství,“ pomáhal mu strážný, „promluvte se seržantem, který tu zatím velí. Slyšel jsem, že se v opatství děly divné věci. Budete rádi, až zas budete mít klid a ten lotr bude chycen. Zajděte dovnitř, bratře, já vám uvážu mezka a vzkážu Williamu Wardenovi, že jste tady.“

No, nebude na škodu podívat se na zástupce zákona a rozhodnout se podle toho. Cadfael čekal v kamenné předsíni strážnice a předmět své návštěvy nechal schovaný v brašně, dokud se nerozhodne. Avšak stačil první pohled na seržanta, když vstupoval, a bylo prakticky jasné, že lahvička zůstane v úkrytu. Byl to týž úředník, který na převorovu výzvu poprvé přišel do Bonelova domu, vousatý, masitý, s jestřábím nosem, sebejistý a nedbající na výstrahy, jakmile zvětřil jasnou stopu. Cadfaela poznal stejně pohotově; veliké bílé zuby se zaleskly v ježatých vousech opovržlivým úšklebkem.

„Zase vy, bratře? Pořád nacházíte tucet důvodů, proč musí být mladý Gurney nevinný, když schází jenom svědek, který by stál u něho a viděl, jak to provádí? Přišel jste nám hodit ještě trochu prachu do očí, zatímco provinilec utíká do Walesu?“

„Přišel jsem,“ odvětil bratr Cadfael ne zcela pravdivě, „abych se zeptal, jestli už něco vyšlo najevo ohledně toho, co jsem včera sdělil Hughu Beringarovi.“

„Nic najevo nevyšlo a nevyjde. Tak to vy jste ho poslal na tu bláznivou výpravu po proudu řeky! To jsem si mohl myslet. Výmluvný mladý rošťák vám něco napovídá, vy to spolknete a ještě tím nakazíte lepší lidi! Zbytečné maření času! Nutit muže, aby v té zimě veslovali nahoru dolů po Severnu kvůli relikviáři, který nikdy neexistoval! Budete se mít z čeho odpovídat, bratře!“

„To jistě,“ souhlasil Cadfael vyrovnaně; „to budeme mít všichni, vás nevyjímaje. Ovšem namáhat se kvůli pravdě a spravedlnosti je Beringarovou povinností a vaší a mou také. Já to dělám, jak nejlíp dovedu, a nechytám se toho, co se nabízí jako první a nejsnadnější, a nezavírám oči před vším ostatním, abych se zbavil práce a měl zas pohov. Dobře, tak jsem vás obtěžoval zbytečně. Řekněte ale Hughovi Beringarovi, že jsem ho tu hledal.“

Přitom se bedlivě díval na seržanta a pochyboval, zda bude předán alespoň tento vzkaz. Ne, u tohoto člověka nelze nechat závažný důkaz, který ukazuje nesprávným směrem; je si tak jistý svou pravdou, že by dokázal překroutit okolnosti a fakta, aby vyhovovaly jeho názorům. Nedá se nic dělat, lahvička bude muset putovat do Rhydycroesau a počkat si, až se bratr Barnabáš zotaví a vrátí mezi své ovce.

„Myslíte to dobře, bratře,“ pravil William velkoryse, „ale v těchhle věcech zabíháte daleko mimo svůj klášter. Radši to nechte těm, kdo mají zkušenosti.“

Cadfael se rozloučil bez dalších námitek, nasedl na mezka a jel zpátky městem k úpatí kopce, kde ho ulice odbočující doprava zavedla k mostu na západ. Aspoň nebylo nic ztraceno a Beringar jde za myšlenkou, kterou mu vnukl. Teď je čas myslet na cestu, kterou má před sebou, a dát stranou záležitosti Richildis a jejího syna, dokud neudělá, co bude moci, pro bratra Barnabáše.

Silnice ze Shrewsbury do Oswestry byla jednou z hlavních silnic kraje a byla slušně udržovaná. Postavili ji staří Římané, když v Británii vládli, a stejná silnice se táhla na jihovýchod přímo do Londýna, kde se nyní král Štěpán chystal slavit vánoce se svými pány a kardinál biskup Alberic z Ostie pilně konal svůj legátský koncil pro reformu církve, pravděpodobně k újmě opata Heriberta. Ale tady, v opačném směru, běžela přímá a široká silnice, jen tu a tam na okrajích trochu zarostlá trávou a divokým křovím, mezi tučnou ornou půdou a lesy k městu Oswestry, vzdálenému sotva osmnáct mil. Cadfael po ní jel rychlým, ale vyrovnaným krokem, aby vyhověl mezkovi. Od města to byly k ovčincům jen čtyři míle. Jak houstnoucím šerem mířil přímo na západ, v dálce se modře a vznešeně zvedaly pahorky Walesu, velký zvlněný berwynský hřeben splývající s trochu zamženou oblohou.

Než se setmělo, dojel k malému holému statečku v závětří mezi kopci. Nízká, bytelná dřevěná chýše byla domovem bratrů a za ní ležely mnohem větší ohrady a stáje, kam bylo možné zavést ovce před ledem a sněhem, a ještě dál do mírných svahů stoupaly dlouhé spletité zídky z šedého kamene, ohrazující luka, kde se pásly v tomto poměrně mírném počátku zimy, a když jim došla sláma na strništi a tráva, byly přikrmovány kořínky a zrním. Nejotužilejší ještě svobodně pobíhaly po kopcích. Pes bratra Šimona se rozštěkal, když nastraženýma ušima zaslechl lehká kopýtka, která v řídké trávě jezdecké stezky nebylo skoro slyšet.

Cadfael sesedl u dveří a Šimon ho dychtivě přiběhl uvítat – hubený, šlachovitý, rozcuchaný bratr, asi čtyřicetiletý, ale pořád rozčilený jako dítě, když se přihodilo neštěstí někomu jinému než ovcím. Ovce znal, jako matka zná svá kojeňátka, ale nemoc bratra Barnabáše ho naprosto vyřídila. Sevřel bratru Cadfaelovi obě ruce a třásl jimi i sebou z vděčnosti, že už není se svým pacientem sám.

„Je mu zle, Cadfaele, když dýchá, je slyšet, jak mu v srdci šustí listí, jako lidské kroky v podzimním lese. Nedaří se mi vyvolat pot, už jsem to zkoušel.“

„Tak to zkusíme zas,“ řekl Cadfael pokojně a první vešel do tmavé chýše vonící dřevem. Vevnitř bylo nádherně teplo a sucho; dřevo je nejlepší hráz proti chladu tam, kde není třeba bát se ohně, a to v téhle samotě skutečně nebylo třeba. Zařízení jen to nejnutnější, ale postačující; a dál, ve vnitřní místnosti, ležel na svém lůžku bratr Barnabáš, ani bdící, ani spící, ale v nepříjemném polospánku, při každém vdechu v něm ševelilo, jak říkal Šimon, čelo horké a suché, oči pootevřené a prázdné. Veliký, mohutný muž samý sval a kost, který v sobě měl dost síly k zápasu, jen ji probudit.

„Ty se běž postarat o to, co je třeba udělat,“ řekl Cadfael, když rozpínal brašnu a otvíral ji v nohách postele, „a přenech ho mně.“

„Budeš něco potřebovat?“ zeptal se Šimon úzkostně. „Dej na oheň hrnec s vodou, kus plátna, pak připrav pohár, a to je všechno. Když budu chtít něco dalšího, já si to najdu.“

Naštěstí byl vzat za slovo; bratr Šimon měl dětskou důvěru v každého, kdo provozoval zvláštní kouzla. Cadfael pracoval na bratru Barnabášovi beze spěchu celý večer při jediné svíčce, kterou Šimon přinesl, když světlo pohaslo. K nohám nemocného horký kámen zabalený ve velšském flanelu, dlouhé a pořádné promasírování prsou, hrdla a hrudního koše až k pasu mastí z husího sádla s hořčicí a jinými zahřívacími bylinami, pak zabalit prsa a krk do kusu stejného flanelu, chladivé plátýnko na suché čelo a horký nápoj z vína svařeného s kořením, brutnákem a jinými bylinami proti horečce. Tekutina klouzala do hrdla trpělivě a vyrovnaně, dech byl lehčí a napjaté šlachy povolily. Pacient spal trhaně a nepokojně, ale uprostřed noci mu vyrazil pot jako liják a promáčel celou postel. Pozorní ošetřovatelé pacienta zvedli, jakmile byl venku z nejhoršího, vytáhli zpod něho pokrývku a položili tam čistou, do druhé ho pěkně zabalili a zase ho teple přikryli.

„Běž spát,“ řekl spokojený Cadfael, „pokračuje to dobře. Než se rozední, bude vzhůru a hladový.“

V tom se o několik hodin spletl, protože bratr Barnabáš, když jednou upadl do hlubokého a nerušeného spánku, spal téměř do poledne následujícího dne, probudil se s jasnýma očima a tichým dechem, ale slabý jako novorozené jehně.

„S tím si nelam hlavu,“ řekl Cadfael vesele, „i kdyby ses postavil na nohy, ještě bychom tě odtud pár dní nepustili, možná i déle. Máš spoustu času, tak užívej zahálky. My dva se ti o stádo postaráme.“

Bratru Barnabášovi se tak ulevilo, že je rád vzal za slovo a blaženě se zotavoval. Jedl, zprvu nejistě, protože v horečce mu otupěly čivy, pak opět objevil požitek chuti a ze zájmu o jídlo byl rázem prudký hlad.

„To je nejlepší znamení,“ řekl Cadfael. „Člověk, který jí pořádně a s chutí, je na cestě k uzdravení.“ Nechali pacienta spát stejně důkladně, jako pojedl, a šli ven za ovcemi, slepicemi, krávou a ostatními obyvateli ovčince.

„Zatím to byl snadný rok,“ řekl bratr Simon a s uspokojením pozoroval své otužilé horské ovce. Ovce stejně velšské jako bratr Cadfael hleděly na jihozápad, kde v dálce čněl dlouhý berwynský hřeben; dlouhé, povýšené, nevyzpytatelné obličeje, bystré uši a vědoucí žluté oči, před nimiž by i světec sklopil zrak. „Pořád je ještě pěkná pastva, tráva roste i takhle pozdě, a po žních si toho hodně našly na strništi. A máme řepnou nať, to je taky dobré krmivo. Až je budeme stříhat, bude pěkné rouno, lepší než jiné roky, pokud později nepřijde krutá zima.“

Z temene kopce nad ohrazenými ovčinci se bratr Cadfael zahleděl na jihozápad, kde se dlouhý hřbet svažoval do doliny mezi kopci. „Ten statek Mallilie bude podle mého někde tam v té chráněné končině.“

„Je. Tři míle kolem po pohodlné cestičce, panská budova je schovaná mezi úbočími a pozemky se prostírají na jihovýchod. Na zdejší končiny je to dobrá půda. Byl jsem moc rád, že tam máme správce, když jsem potřeboval posla. Máš tam cestu, bratře?“

„Až bude bratr Barnabáš spolehlivě na dobré cestě k uzdravení a budu moci odjet, musím něco vyřídit.“ Otočil se zase na východ. „I tady musíme být dobrou míli nebo víc na velšské straně starého hraničního příkopu. Ještě jsem tu nebyl, protože se v ovcích nevyznám. Jsem z Gwyneddu, z druhého konce Conwy. Ale i tyhle kopce mi připadají jako domov.“

Statek Gervase Bonela musí ležet ještě hlouběji ve velšské zemi než tyhle pastviny na kopci. Benediktini měli ve Walesu velmi málo držav, Velšané dávali přednost svému vlastnímu starobylému keltskému křesťanství, osamělým poustevnám světců v dobrovolném vyhnanství a domáckým malým kolejím keltských mnichů spíš než chytrým a silným fundacím, které se obracely k Římu. Na jihu pronikli světští normanští dobrodruzi hlouběji, ale tady musí být Mallilie skutečně jediným trnem vraženým do masa Walesu, jak říkal bratr Rhys.

„Do Mallilie to není dlouhá jízda,“ řekl bratr Šimon v úzkostlivé snaze vyhovět. „Náš zdejší kůň je dost starý, ale silný, a zpravidla se moc nenadře. Kdybys chtěl zítra vyjet, já už to docela dobře zvládnu.“

„Počkáme,“ řekl Cadfael, „jaké pokroky udělá do zítřka bratr Barnabáš.“

Bratr Barnabáš dělal pěkné pokroky, jakmile ho opustila horečka. Než padla noc, už ho omrzelo ležet v posteli a trval na tom, že vstane a vyzkouší zesláblé nohy v místnosti. K zotavení mu již stačila vlastní přirozená síla a odvážné srdce, i když snášenlivě polykal všechny léky, které mu Cadfael nutil, a svolil, aby mu ještě jednou natřel prsa a krk mastí.

„Se mnou už si nedělej starosti,“ řekl. „Za chviličku budu zdravý jako mladý vlčák. A jestli ještě pár dní nesmím do kopců – i když bych mohl, kdybys mi to dovolil –, mohu se starat o dům, a taky o slepice a o krávu.“

Ráno vstal, zúčastnil se ranní a do postele zpátky nechtěl; když ho však oba mořili, dal si říci, posadil se pohodlně k ohni a spokojil se s tím, že upeče chléb a připraví oběd.

„Tak já pojedu,“ řekl Cadfael, „pokud to dnes dokážeš zvládnout sám, Simone. Když teď vyrazím, využiju plně denního světla a na večerní práce budu zpátky u vás.“

Bratr Šimon ho dovedl tam, kde odbočovala stezka, a nasměroval ho. Za vesničkou Croesau Bach přijede na křižovatku, zahne doprava a odtamtud uvidí, jak jsou před ním kopce rozeklané; když zamíří přímo k průrvě, dojede do Mallilie, odkud stezka pokračuje na západ do Llansilinu, střediska cynllaithského okresu.

Ráno bylo trochu mlhavé, ale mlhou jasně svítilo slunce a tráva byla vlhká a třpytila se náznakem tající jinovatky. Rozhodl se, že pojede raději na koni ze statku než na svém mezku, protože mezek měl za sebou dlouhou námahu cesty na sever a zasloužil si odpočinek. Kůň byl nohatý ryzák, nevzhledný, ale přívětivý a statečný, ochotný a připravený k práci. Bylo příjemné jet si tu sám za pěkného zimního dopoledne po měkkém drnu mezi kopci, které ho vracely do mládí, bez pravidelných povinností a bez nutnosti hovořit, ledaže tu a tam pozdravil ženu sekající klestí na dvorku nebo muže převádějícího ovce na jinou pastvinu. I to bylo zvláštním požitkem, protože zjistil, že instinktivně volá dobrý den velšsky. Usedlosti tu byly rozptýlené a nepočetné, dokud za Croesau nevjel na nižší a úrodnější půdu, kde mu pravidelné vzorce obdělaných polí řekly, že již vstupuje na pozemky Mallilie. Po pravici mu vyvěral potok a doprovázel ho k průrvě, kde se k sobě přibližovala úbočí kopců na obou stranách. Než ujel míli, byla z potoka říčka s rovnými luhy na obou březích a za nimi se táhly tmavé pruhy zorané půdy. Horní části svahů porůstaly stromy, údolí se otvíralo na jihovýchod vstříc rannímu slunci; pěkné místo, usedlosti nájemců chráněné a dobře založené. Kus cesty mezi kopci nalezl panské sídlo, zasunuté do prohlubně vpravo ve svahu a zpola obrostlé výběžky lesa.

Obklopovala je kůlová ohrada, mohutná a vysoká, ale dům stál na svahu a čněl vysoko nad ní. Byl postaven z místního kamene, šedé žuly, s velikou, dlouhou břidlicovou střechou, na slunci lesklou jako rybí šupiny, jak se námraza na ní měnila v rosu. Když po prkenném můstku přejel říčku a vjel do otevřené brány ohrady, měl před sebou celou délku domu. K hlavnímu vchodu do obytné části na levém konci vedlo vysoké kamenné schodiště. V přízemí vedla troje samostatná vrata, jimiž by projel venkovský vůz, do zřejmě klenutého sklepení s úložnými prostory, které by unesly obléhání. Podle oken na štítové straně se dalo soudit, že nad kuchyní je další malá místnůstka. Okna síně a solária měla kamenné ostění a štědré rozměry. Kolem dokola vnitřní strany ohrady byly prostorné kůlny, stáje, chlévy a skladiště. Po takovém majetku mohli snadno zatoužit normanští mladí páni, zaslíbení dědici i benediktinské opatství. Richildis se opravdu vdala mimo svůj okruh.

Sloužící tu budou Bonelovi, sluhové, kteří pokračují v práci pod novou správou. Podkoní přišel převzít od Cadfaela uzdu. Necítil potřebu vyptávat se někoho, kdo přijel v benediktinském hábitu. Po nádvoří přecházelo jen málo lidí, ale ta hrstka věděla, kam jde; a přestože dům byl impozantní, nikdy asi nepotřeboval početné služebnictvo. Samí místní lidé, a to znamená Velšané, jako ta služka, která zahřívala pánovi lože a porodila mu přehlíženého syna. To se stávalo. Bonel tenkrát mohl být i pohledný muž a udělal jí i radost, nejen dítě; aspoň ji pak vydržoval a dítě s ní, třebaže jen jako závislé osoby obdařené panskou přízní, ne jako členy své rodiny, ne jako vlastní krev. Muž, který si nebral víc, než pokládal za své podle zákona, ale nezřekl by se ničeho, co uvízlo v této síti. Muž, který přenechal neobsazenou poddanskou usedlost hladovému mladšímu synovi ze svobodné rodiny pod podmínkou zvykové služby a pak s pevnou podporou zákona prohlásil onoho sporného nájemce pro prokázané služby za nevolníka a jeho potomstvo za nesvobodné podle téhož zákoníku.

V tomto sporném pohraničním území půdy i zákona shledával Cadfael své srdce i mysl naprosto velšské, nemohl však popřít, že Angličan se stejně vášnivě držel svého vlastního zákona a byl přesvědčen, že je v právu. Nebyl to zlý člověk, jen dítě své doby a země, a jeho smrt byla vražda.

Cadfael vlastně neměl v tom domě co dělat, šel se jen podívat, a již se podíval. Přesto vstoupil po vnějším schodišti do chodby oddělené od síně zástěnami. Chlapec, který se vynořil z kuchyně, na něho zazíral a šel dál, vzal ho jako jednoho z toho plemene, který se tu zřejmě vyzná. Síň byla vysoká, se silnými trámy. Cadfael přes ni přešel do solária. Tady chtěl zřejmě Bonel umístit obložení objednané u Martina Bellecotea a při tom jednání se zrakern i srdcern upnul k Richildis Gurneyové, která kdysi bývala Richildis Vaughanovou, dcerou poctivého, nenáročného řemeslníka.

Martin odvedl dobrou práci a zasadil ji tu na místo se zručností a láskou. Solárium bylo užší než síň, protože z něho vybíhala šatna a kaplička. Zářilo a vonělo lesklým a střídmě vyřezávaným dubovým obložením, hladké stříbřité jádro se třpytilo ve světle širokého okna. Edwin měl dobrého švagra a dobrého mistra. Nemusí truchlit, přijde-li o vysněné dědictví.

„Promiňte, bratře!“ řekl uctivý hlas za Cadfaelovými zády. „Nikdo mi neřekl, že přijel posel ze Shrewsbury.“ Cadfael se překvapeně otočil a pohlédl na zdejšího správce z opatství; laik, právník, dost mladý na to, aby byl uctivý k zaměstnavatelům, dost zralý na to, aby spravoval své vlastní svěřené panství.

„Za prominutí bych měl prosit já,“ řekl Cadfael, „že jsem sem tak bez okolků vpadl. Abych řekl pravdu, nemám tu co dělat, ale když jsem tu v sousedství, byl jsem zvědavý na náš nový statek.“

„Pokud je opravdu náš,“ řekl správce s lítostí a rozhlédl se bystrým okem, odhaduje, kolik asi opatství ztratí. „V dané chvíli se to zdá pochybné, což ovšem nic nemění na mém úkolu udržovat to tu v pořádku, ať už nakonec padne los jakkoli. Statek byl spravován dobře a vynášel. Pokud vás však, bratře, neposílají k nám, kde bydlíte? Dokud statek držíme, můžeme vám snadno nabídnout ubytování, bude-li vám libo se zdržet.“

„To nemohu,“ řekl Cadfael. „Poslali mě ze Shrewsbury pečovat o chorého bratra, pastýře z ovčince v Rhydycroesau, a dokud se nezotaví, musím za něho plnit jeho povinnosti.“

„Doufám, že se váš pacient uzdravuje?“

„Tak dobře, že jsem si řekl, že bych si mohl na pár hodin odskočit a podívat se, jaký majetek nám tu možná proklouzává mezi prsty. Máte však nějaký bezprostřední důvod domnívat se, že naše držení je ohroženo? Kromě té samozřejmé potíže s nezpečetěnou smlouvou?“

Správce se zamračil a v pochybách se kousl do rtu. „Je to dost zvláštní situace; ztratí-li totiž nárok jak světský dědic, tak opatství, budoucnost Mallilie je velmi otevřenou otázkou. Lenním pánem je hrabě z Chesteru a může je udělit, komu ráčí, a v těchto nepokojných časech je sotva nechá v rukou mnichů. Pravda, můžeme se na něj obrátit, ale ne dřív, než Shrewsbury bude mít zase opata s plnou mocí. Prozatím můžeme jen půdu spravovat, dokud nedojde k právnímu rozhodnutí. Poobědváte se mnou, bratře? Nebo si dáte aspoň pohár vína?“

Cadfael nabídku oběda odmítl; bylo ještě brzy a věděl, jak využít zbývající hodiny světla. Víno však přijal s potěšením. Sedli si spolu v obkládaném soláriu a tmavovlasý velšský chlapec z kuchyně jim přinesl láhev a dva rohy.

„S Velšany na západ od vás jste žádné potíže neměl?“ zeptal se Cadfael.

„Ne. Byli padesát let zvyklí mít za sousedy Bonelovy a nebyla mezi nimi zlá krev. Stýkám se ovšem hlavně s našimi vlastními velšskými nájemci. Sám víte, bratře, že po obou stranách hranice tu vedle sebe žijí Velšané i Angličané a většina z jedné strany má příbuzné na druhé straně.“

„Jeden z našich nejstarších bratrů,“ řekl Cadfael, „pochází právě z tohoto kraje, z vesnice mezi tímto statkem a Llansilinem. Když se dozvěděl, že jedu do Rhydycroesau, mluvil o dávných příbuzenských vztazích. Rád bych vyřídil jeho pozdravy, podaří-li se mi najít jeho rodinu. Jmenoval dva bratrance, Cynfritha a Owaina ap Rhyse. Neznáte se s nimi? A jednoho švagra, Ifora ap Morgana… i když se s nimi určitě léta nesetkal, a co já vím, tenhle Ifor ap Morgan může být dávno mrtvý. Musí být asi stejně starý jako Rhys, a málokdo z nás vydrží tak dlouho.“

Správce nejistě zavrtěl hlavou. „O Cynfrithovi ap Rhysovi jsem slyšel, má statek asi půl míle na západ odtud. Ifor ap Morgan… ne, o tom nic nevím. Ale víte co? Pokud žije, chlapec to bude vědět, je také z Llansilinu. Zeptejte se ho na odchodu, a velšsky, protože anglicky sice umí docela dobře, ale velšsky z něho dostanete víc… a ještě snáz,“ zkřivil ústa, „když u toho nebudu. Nikdo z nich není vzpurný, ale jsou nesdílní, a je úžasné, jak nerozumějí anglicky, když mezi sebe nechtějí pustit cizince.“

„Zkusím to,“ řekl Cadfael, „a díky za dobrou radu.“

„Prominete mi tedy, že vás nedoprovodím k bráně a nerozžehnám se s vámi až tam. Lépe pořídíte sám.“

Cadfael pochopil a rozloučil se hned na místě v soláriu a prošel síní a kolem zástěn do kuchyně. Chlapec tam byl. Právě se zardělými tvářemi couval od pece s podnosem plným čerstvých chlebů. Ostražitě se ohlédl, když stavěl své břímě na hliněný strop pece, aby pomalu vychladlo. Nebyl to strach ani nedůvěra, jen ostražitost divokého tvora, bystrého a vnímavého vůči všemu živému, zvídavého, ochotného se přátelit, skeptického a připraveného zmizet.

„Bůh tě spas, synku!“ řekl Cadfael velšsky. „Jestli jsi už vyndal všechen chléb, udělej křesťanský skutek: pojď se mnou k bráně a ukaž tomu, kdo to tu nezná, cestu ke statku Cynfritha ap Rhyse nebo jeho bratra Owaina.“

Chlapec zíral a oči se mu rozjasnily zájmem, když byl tak klidně osloven vlastní řečí. „Vy jste z opatství Shrewsbury, pane? Mnich?“

„Ano.“

„Ale Velšan?“

„Jako ty, chlapče, ale ne z těchhle končin. Moje rodné místo je údolí Conwy u Trefriw.“

„Co chcete od Cynfritha ap Rhyse?“ zeptal se chlapec rovnou.

Teď vím, že jsem ve Walesu, pomyslel si Cadfael. Kdyby se anglický sluha vůbec opovážil ptát se člověka po jeho věcech, udělal by to oklikou a přezdvořile, ze strachu, že dostane pár pohlavků, ale Velšan řekne, co si myslí, třeba knížeti.

„V našem opatství,“ ochotně odpověděl, „je starý bratr, kterého tu znávali jako Rhyse ap Griffitha, a je bratrancem těchhle druhých synů Rhyse. Když jsem odjížděl ze Shrewsbury, slíbil jsem, že od něho budu pozdravovat jeho příbuzné, a taky je pozdravím, pokud je najdu. A když jsme u toho, dal mi ještě jedno jméno. Třeba mi aspoň povíš, jestli je ten člověk živ nebo mrtev, protože musí být starý. Rhys měl sestru Marared, která si vzala Ifora ap Morgana, a měli dceru Angharad, ale ta prý už dávno zemřela. Jestli však Ifor ještě žije, taky mu povím dobré slovo.“

Pod tím přívalem velšských jmen chlapec roztál v úsměv. „Pane, Ifor ap Morgan ještě žije. Žije kus odtud, skoro u Llansilinu. Půjdu s vámi a ukážu vám cestu.“

Lehce seskákal po kamenných schodech před Cadfaelem a klusal napřed k bráně. Cadfael ho s koněm následoval a pohlédl, kam chlapec ukazoval, na západ mezi kopce.

„K domu Cynfritha ap Rhyse to je jen půl míle, je to blízko u pěšiny, po pravé ruce. Kolem dvora je proutěný plot. Ve výběhu uvidíte jeho bílé kozy. Za Iforem ap Morganem musíte dál. Pokračujte po té pěšině, až se dostanete za kopce a uvidíte dolů do údolí, potom se dejte pěšinkou doprava a přebroďte naši řeku těsně předtím, než se vlévá do Cynllaithu. Ještě půl míle, pak se zas podíváte doprava mezi stromy a uvidíte dřevěný domeček. Tam bydlí Ifor. Je už hrozně starý, ale pořád žije sám.“

Cadfael mu poděkoval a nasedl.

„A co se týče toho druhého bratra, Owaina,“ řekl dobře naladěný chlapec, ochotný teď sdělit všechno, co by mohlo být užitečné, „jestli se tu ještě dva dny zdržíte, možná ho chytíte pozítří v Llansilinu, až se sejde okresní soud, protože má spor, který byl ještě s jinými na minulém zasedání odročen. Soudcové šli obhlédnout sporné pozemky a pozítří mají vynést rozsudek. Nikdy nejsou rádi, když přes vánoce zůstane zlá krev. Owainův statek je až kus za městem, ale určitě ho najdete v kostele v Llansilinu. Jeden soused mu přesunul hraniční kámen, nebo to aspoň tvrdí.“

Řekl víc, než si uvědomil, ale ve vší nevinnosti netušil, jaký udělal na Cadfaela dojem. Jedna otázka, možná ta nejpodstatnější, byla zodpovězena, aniž byla vůbec položena.

Cynfrith ap Rhys – v rodině bylo zřejmě tolik Rhysů, že v některých případech bylo nutné uvádět tři generace zpátky, aby se od sebe rozlišili – se našel snadno a byl velmi ochotný udělat si čas i na benediktinského mnicha, když mluvil velšsky. Pozval Cadfaela srdečně dovnitř a pozvání bylo ochotně přijato. Dům tvořila jedna místnost a kuchyňka jako skříň ve zdi, království osamělého muže. Nebyla tu ani stopa po jiném stvoření kromě Cynfritha, jeho koz a slepic. Cynfrith byl pevný, zavalitý Velšan s výraznými kostmi, drátovitými černými vlasy, které mu kolem uší začínaly šedivět a na temeni řídnout, a s živýma jiskrnýma očkama v pavučině dobromyslných vrásek, jaké mívají lidé žijící hodně venku. Byl nejmíň o dvacet let mladší než jeho bratranec v nemocnici v Shrewsbury. Nabídl chléb, sýr a svraskalá sladká jablíčka.

„Tak stařeček ještě žije! Kolikrát jsem si říkal, co s ním je. Je to bratranec mé matky, ne můj, ale kdysi jsem ho dobře znával. Už mu bude pomalu osmdesát, řekl bych. A pořád se mu v klášteře líbí? Pošlu mu lahvičku likéru, jestli budete tak hodný a dovezete mu ho, bratře. Vařím ho sám a dobře mu poslouží přes zimu; kapka v pravý čas je dobrá na srdce a paměti taky neuškodí. No toto, když pomyslím, že se ještě na nás všechny pamatuje! Můj bratr? To víte, že Owaina budu pozdravovat, až ho uvidím. Má hodnou ženu a dospělé syny. Povězte starouškovi, že ten starší, Elis, se bude na jaře ženit. Pozítří se s bratrem uvidím, čeká na rozsudek u okresního soudu v Llansilinu.“

„To mi říkali v Mallilie,“ řekl Cadfael. „Přeji mu úspěch.“

„To víte, tvrdí, že mu Hywel Fychan, který bydlí vedle něho, přesunul jeden mezník, a asi přesunul, ale nedivil bych se, kdyby byl Owain provedl Hywelovi svého času to samé. Je to u nás stará hra… Ale vám to nemusím říkat, vždyť jste z nás. Smíří se tak, jak rozhodne soud. Vždycky se smíří až do příště, a neživí v sobě nevraživost. O vánocích spolu budou pít.“

„To bychom měli všichni,“ řekl Cadfael poněkud nadneseně.

Rozloučil se tak rychle, ale tak slušně, jak to šlo, a podle pravdy se odvolal na to, že má ještě cestu jinam a den se krátí, a jel dál podél říčky, povzbuzen i pokárán setkáním s otevřenou a nebojácnou dobrou vůlí. V brašně se mu houpala lahvička silného domácího likéru; byl rád, že tu druhou, otrávenou, nechal v ovčinci.

Projel soutěskou a spatřil, jak se před ním otevírá údolí Cynllaithu a stezka doprava se vine zvedající se travou k brodu přes malý přítok. O půl míle dál halil úbočí hřebenu les a v létě, když je listí, by se nízký dřevěný dům mezi stromy těžko hledal, ale nyní, když bylo všechno listí dole, jasně vyvstával za holými větvemi jako spokojená slepice v posadě. Skoro až k plotu se táhl trávník a po jedné straně pokračoval dál, protože závoj stromů byl stažen do půlkruhu kolem jako záclona. Cadfael tam zamířil a objížděl trávou, protože na straně ke stezce neviděl žádné dveře. Okolo štítové strany se přiloudal kůň na dlouhé oprati. Spokojeně se pásl; kůň stejně vysoký, nohatý a nesličný jako ten, na kterém jel, ačkoliv asi o několik let starší. Při pohledu na něj zastavil a chviličku zíral, než seskočil do hrubé trávy.

Určitě existuje mnoho koní, na které by se hodil daný popis: kostnatý starý grošák. Tento rozhodně takový byl, velmi nápadně černobílý v nepravděpodobných skvrnách. Všichni ale určitě neslyší na totéž jméno.

Cadfael pustil uzdu a tiše kráčel ke klidně se pasoucímu zvířeti, které mu po jednom pohledu nevěnovalo žádnou pozornost. Zamlaskal na něj a tiše zavolal: „Jafete!“

Grošák zastříhal dlouhýma ušima a zvedl hubenou přívětivou hlavu, natáhl zvědavý čumák a rozšířené nozdry za známým zvukem, rozhodl se, že se nemýlil, a s důvěrou rychle přistoupil k ruce, kterou Cadfael vztáhl. Pohladil vysoké čelo a natažený zvědavý krk. „Jafete, příteli, co tady děláš?“

Šustot kroků v trávě, když všechny čtyři nohy mírného stvoření klidně stály, přiměl Cadfaela, aby ostře vzhlédl k nároží domu. Stál tam ctihodný stařec a upřeně, mlčky na něho hleděl; vysoký stařec s bílými vlasy a bílými vousy, ale s obočím dosud černým a hustým jako hlodašové keře a s očima sytě modrýma jako zimní obloha nad nimi. Oděn byl do obyčejného venkovského sukna, ale jeho držení těla a urostlá postava je měnila v královský purpur.

„Myslím,“ řekl Cadfael a otočil se k němu s rukou na Jafetově přítulném krku, „že musíte být Ifor ap Morgan. Já se jmenuji Cadfael, kdysi Cadfael ap Meilyr ap Dafydd z Trefriw. Mám pro vás vzkaz od Rhyse ap Griffitha, bratra vaší manželky, který je nyní bratrem Rhysem z opatství v Shrewsbury.“

Hlas, který vyšel z přísných, suchých rtů, byl hluboký a zvučný, překvapivě melodický. „Jste si jist, že váš vzkaz není pro mého hosta, bratře?“

„Nebyl,“ řekl Cadfael, „byl pro vás. Nyní se týká vás obou. A první, co bych řekl, je, abyste to zvíře nenechával takhle na očích. Když ho poznám podle popisu já, poznají ho i jiní.“

Stařec na něho dlouho pronikavě hleděl modrýma očima. „Pojďte dovnitř,“ řekl, obrátil se na patě a šel první. Cadfael však nejdřív odvedl Jafeta až za dům a zkrátil mu oprať, aby tam zůstal. Teprve pak muže následoval.

V začouzeném šeru uvnitř, kde vonělo dříví, stál stařec s rukou ochranitelsky položenou na Edwinově rameni, a Edwin s vnímavostí mládí na sebe vzal panickou podobu starcovy důstojnosti a krásy, stál jako on, vzpřímený a tichý ve svém nevyzkoušeném těle, jako byl Ifor ap Morgan ve svém starém a zkušeném, napodoboval jeho držení hlavy a vznešený klid jeho pohledu.

„Chlapec mi říká,“ pravil Ifor, „že jste přítel. Jeho přátelé jsou vítáni.“

„Bratr Cadfael byl ke mně hodný,“ řekl Edwin, „a také k mému synovci Edwymu, jak nám vyprávěl Meurig. Mám velké štěstí na přátele. Ale jak jste mě našel?“

„Tím, že jsem tě nehledal,“ řekl Cadfael. „Naopak, snažil jsem se nevědět, kam ses odebral, a rozhodně jsem tímhle směrem nejel, abych tě našel. Přijel jsem sem s nevinným vzkazem pro Ifora ap Morgana od toho starého bratra, kterého jste s Meurigem navštívili v nemocnici. Bratr vaší manželky, příteli, Rhys ap Griffith, ještě žije v našem konventu, je na svůj věk docela zdravý, a když slyšel, že mám namířeno do těchto končin, nakázal mi, abych donesl jeho příbuzným od něho pozdravy a modlitby. Nezapomněl na svou rodinu, přestože už mezi vámi dlouho nebyl, a pochybuji, že ještě někdy přijde. Byl jsem u Cynfritha ap Rhyse a vzkázal jsem po něm jeho bratru Owainovi, a pokud zůstal ještě někdo z jeho generace, nebo kdo by se na něho pamatoval, prosím vás, vzkažte jim, až bude možnost, že se stále pamatuje na svou krev a na rodnou půdu a na všechny, kdo v ní mají kořeny.“

„To věřím,“ roztál náhle Ifor vřelým úsměvem. „Vždycky byl věrný příbuzný a měl rád moje děcko a všechny mladé v našem klanu, když sám děti neměl. Brzy přišel o manželku, jinak by byl dodnes mezi námi. Posaďte se na chvilku, bratře, a povězte mi, jak se mu vede, a donesete-li mu zpátky moje požehnání, budu vám vděčný.“

„Meurig vám určitě pověděl většinu toho, co vám mohu povědět já,“ řekl Cadfael, když si vedle něho sedal na lavici u nehlazeného stolu, „když k vám přivedl do úkrytu Edwina. Není tu u vás?“

„Můj vnuk právě obchází všechny příbuzné a sousedy,“ řekl stařec, „protože se teď málo dostane domů. Za pár dní asi bude zpátky. Říkal mi, že stařečka navštívil i s tímhle chlapcem, ale zdržel se jen asi hodinu, než vyrazil na návštěvy. Na povídání bude čas, až se vrátí.“

Cadfael si říkal, že by měl svou návštěvu tady zkrátit; ačkoli ho ani nenapadlo, že by strážcům zákona mohl stát za sledování, když opustil Shrewsbury, příliš snadný objev Edwina v tomto domě otřásl jeho jistotou. Nepředpokládal sice, že chlapce vypátrá, a ani si to zatím nepřál, ale i Hugh Beringar, nemluvě o jeho podřízených, mohl uvažovat o opačné možnosti a poslat po jeho stopě opatrného honicího psa. Nemohl ovšem prostě vyřídit vzkaz a jít, když starci bylo očividně milé oživit si staré vzpomínky. Blaženě vykládal o dobách, kdy ještě byli s manželkou a jeho dcera byla hezké a živé děcko. Teď mu zbyl jediný vnuk a jeho vlastní důstojnost a poctivost.

Vyhnanství a útočiště na tomto odlehlém místě a tato působivá společnost měly na Edwina mocný účinek. Stáhl se do stínu, aby nerušil starší, ničeho se nedožadoval ani se na nic zatím neptal ohledně svých starostí. Tiše došel pro poháry a džbán medoviny, obsloužil je nevtíravě a obratně, pln důstojnosti a pokory, a opět se vzdálil, dokud se Ifor neobrátil, nenapřáhl dlouhou paži a nepřitáhl ho ke stolu.

„Mládenče, určitě se máš bratra Cadfaela nač zeptat a co mu povědět.“

Chlapec přece jen neztratil řeč, a když byl vyzván, dovedl být stejně výmluvný a důrazný jako předtím. Nejdřív se zeptal na Edwyho s úzkostí, kterou by jemu nikdy nedal najevo, a velmi se mu ulevilo, že dobrodružství skončilo lépe, než hrozilo. „A Hugh Beringar byl tak spravedlivý a velkorysý? A dal na vás a hledá mou krabičku? Kdyby ji tak našel…! Nerad jsem nechával Edwyho, aby to pro mě udělal, ale on chtěl. Potom jsem odvedl Jafeta oklikou na jedno místo, kde jsme si někdy hrávali, do lesíka u řeky, a tam za mnou přišel Meurig, dal mi znamení, které jsem měl přinést jeho dědečkovi, a pověděl mi, jak se sem dostanu. A druhý den sem přišel, jak slíbil.“

„A co jsi měl v plánu,“ řekl Cadfael mírně, „kdyby pravda nikdy nevyšla najevo? Kdyby ses nemohl vrátit? Ačkoli Bůh nedopusť, aby to tak dopadlo, a dá-li Bůh, postarám se, aby to tak nedopadlo.“

Chlapcova tvář byla vážná, ale jasná; hodně tu ve svém útočišti přemýšlel, a strávil tolik času pozorováním ušlechtilé tváře svého ochránce, že mezi nimi vznikla jakási zářivá podoba. „Jsem silný, mohu pracovat, uživil bych se ve Walesu, kdyby bylo třeba, i jako cizinec. I jiní museli opustit domov pro nespravedlivé nařčení a prosadili se ve světě, tak bych to dokázal i já. Ale radši bych se vrátil domů. Nechci opustit maminku, když je teď sama a její záležitosti jsou v takovém nepořádku. A nechci, aby se na mě vzpomínalo jako na člověka, který otrávil svého otčíma a utekl, když vím, že jsem mu nikdy neublížil ani jsem mu to nepřál.“

„To se nestane,“ řekl Cadfael pevně. „Zůstaň ještě pár dní schovaný, důvěřuj v Boha, a já věřím, že se k pravdě dostaneme a budeš se moci vrátit domů veřejně a hrdě.“

„Věříte tomu? Nebo mě chcete jen povzbudit?“

„Věřím tomu. Tvoje srdce nepotřebuje posilovat falešnou nadějí. A nelhal bych ti ani pro dobrou věc.“ Přesto mu v tomto domě mysl tížily lži, nebo alespoň nevyřčené pravdy, a raději by se rozloučil a šel; ubíhající čas a stmívání mu dávaly dobrou výmluvu. „Musím zpátky do Rhydycroesau,“ řekl, vstávaje od stolu, „protože jsem nechal bratra Šimona samotného na všechnu práci a bratr Barnabáš ještě sotva stojí na nohou. Říkal jsem vám, že mě sem poslali léčit nemocného a během jeho zotavování ho zastupovat?“

„Přijdete, zas, bude-li něco nového?“ řekl Edwin. Hlas měl sice odhodlaně pevný, ale v očích úzkost.

„Přijdu zas, až bude něco nového.“

„Ještě se v Rhydycroesau nějakou dobu zdržíte?“ zeptal se Ifor ap Morgan. „Doufám, že vás tedy zase uvidíme a budeme mít víc času.“

Vyprovázel hosta ke dveřím, ruku opět majetnicky na Edwinově rameni, když tu náhle zůstal stát, strnul, druhou rukou s roztaženými prsty zastavil i je a vyžádal si ticho. Stáří ty věkovité uši neotupilo; byl první, kdo zaslechl tlumený zvuk hlasů. Ne tlumený vzdáleností, ale blízký a úmyslně tichý. Suchá tráva zašustila. Na kraji lesa jeden z uvázaných koní tázavě zaržál. Upozorňoval na jiné koně, kteří se blížili.

„To nejsou Velšané!“ řekl Ifor nehlasným šeptem. „Angličané! Edwine, jdi do druhého pokoje.“

Chlapec okamžitě mlčky poslechl; za okamžik však byl zpátky jako stín ve dveřích. „Jsou tam – dva, za oknem. V kůži, ozbrojení…“

Hlasy za domovními dveřmi se přiblížily, jejich šepot zhlasitěl; byli spokojení, už se nemuseli plížit.

„To je ten strakatý kůň… nedá se zaměnit!“

„Co jsem vám říkal? Říkal jsem vám, když najdeme jednoho, najdeme druhého.“

Někdo se tiše s uspokojením zasmál. Pak na dveře rázně zabušila pěst a tentýž hlas naléhavě zvolal nahlas: „Otevřete zákonu!“ Po formalitě následovalo okamžité rozražení dveří, které odlétly až ke zdi, a otvor zaplnila hromotlucká postava vousatého seržanta ze Shrewsbury s dvěma ozbrojenci za zády. Bratr Cadfael a William Warden na sebe hleděli na vzdálenost pár stop; když se poznali, jeden se naježil, druhý zašklebil.

„Rád vás vidím, bratře Cadfaele! A lituji, že na vás nemám zatykač, ale mám co dělat s tím mladíkem za vámi. Posílají mě za Edwinem Gurneym. A to jsi ty, ne, mládenečku?“

Edwin udělal krok dopředu z vchodu do vnitřní místnosti, bílý jako stěna, s rozšířenýma očima, ale statečně a s pohledem jako napřažené kopí. Za těch pár dní tady se hodně naučil. „To je mé jméno,“ řekl.

„Zatýkám tě tedy pro podezření z vraždy Gervase Bonela jedem a mám tě odvést pod stráží zpět, aby ses v Shrewsbury zodpovídal z obvinění.“

[ IX ]

Ifor ap Morgan se jediným dlouhým nádechem napřímil, jako by přitom o půl hlavy vyrostl, a vykročil proti nečekanému návštěvníkovi.

„Člověče,“ řekl hlubokým hlasem, který byl sám zbraní, „já jsem pán tohoto domu a dosud jste mě neoslovil. Jsou hosté, které zvu, jsou takoví, kteří jsou vítáni i nečekaní. Vás neznám, nepozval jsem vás a nejste vítán. Mějte tolik zdvořilosti, abyste se mi představil, máte-li co dělat se mnou nebo s jinými pod mou střechou. Jinak opusťte tento dům.“

Nedalo se říci, že by se seržant zastyděl, protože úřad ho chránil před jakýmkoli osobním pokořením; bystře však zhodnotil tuto ctihodnou osobnost a zmírnil své jinak směle drsné vystupování. „Jestli tomu rozumím, jste Ifor ap Morgan. Já jsem William Warden, seržant Gilberta Prestcotea, shropshirského šerifa, a pronásleduji Edwina Gurneyho pro podezření z vraždy. Jsem pověřen, abych ho jakýmikoli prostředky přivedl do Shrewsbury, a to učiním, jak je mou povinností. Také vy jako starší tohoto kraje jste vázán zákonem.“

„Ne však anglickým zákonem,“ řekl Ifor prostě.

„Zákonem! Vražda je vražda pod jakýmkoli zákonem. Vražda jedem, vážený pane!“

Bratr Cadfael jednou mrkl na Edwina, který stál nehybný a bledý, ruku nataženou, aby domlouvavě a konejšivě uchopil starce za paži, ale z příliš velké úcty a lásky to gesto nedokončil. Cadfael to udělal za něho a jemně položil ruku na hubené stařecké zápěstí. Ať nyní řeknou nebo udělají cokoli, muži chlapce odvedou. Jestliže jsou tu tři a zezadu střeží dům jiní dva, kdo jim v tom zabrání? A tohle byl sebejistý, arogantní muž, který by se mohl malicherně mstít za opovážlivosti, ale který si také dá dobrý pozor na vlastní kůži při jednání se zástupcem šerifa Beringarových rozměrů, jenž by mohl mít nepochopitelné skrupule ohledně zacházení s vězni. Líp si Wardena zbytečně neznepřátelit, když trocha vlídně rozumného přístupu může Edwina ochránit líp.

„Seržante, vy mě znáte a víte, že nevěřím, že je chlapec něčím vinen. Ale já zase znám vás a vím, že musíte konat svou povinnost. Musíte plnit rozkazy a my vám nemůžeme stát v cestě. Povězte mi, poslal vás sem za mnou Hugh Beringar? Jsem si totiž jistý, že ze Shrewsbury mě nikdo nesledoval. Co vás přivedlo do tohoto domu?“

Seržant nebyl nijak proti tomu, aby předvedl svou chytrost. „Ne, ani nás nenapadlo vás sledovat, bratře, když jste od nás odešel, protože jsme si mysleli, že míříte zpátky do opatství. Ale když se Hugh Beringar vrátil s prázdnýma rukama ze své bláznivé výpravy po proudu a slyšel, že jste se po něm ptal, šel do opatství za vámi a tam se dozvěděl, že jste odjel na sever do Rhydycroesau. Tu mě napadlo, že blízko je Bonelův statek, a umínil jsem si, že sem přivedu hlídku a zjistíme, co tropíte. Správce statku se nedivil, když se úředník ze Shrewsbury přišel ptát po bratru Cadfaelovi. Proč? A proč by se dívílí jeho sluhové? Povědéli nám, že jste se ptal na cestu k nějakým domům na této straně kopců, a ve druhém jsme vás dostihli. Říkal jsem: kde se objeví jeden, druhý nebude daleko.“

Nikdo tedy vědomě uprchlíka neudal; to bude trochu útěchou pro Ifora ap Morgana, který by se byl cítil zahanben a navždy zneuctěn, kdyby někdo z jeho příbuzných zradil hosta pod jeho střechou. Neméně důležitá byla ta zpráva pro Cadfaela.

„Takže Hugh Beringar vás na tu cestu neposlal? Říkal jste, že jste si to umínil. Co dělá on, když vy děláte jeho práci za něj?“

„Zase šel šaškovat dolů po proudu. Časně ráno mu vzkázal Madog z lodi mrtvých, aby přijel do Atchamu, a on hned vyrazil plný nadějí, i když z toho nic nebude. Tak jsem využil příležitosti a šel jsem za vlastním nápadem; to se bude divit, až se večer vrátí po promarněném dnu, že jsem mu přivedl jeho vězně.“

To bylo uklidňující; očividně se těšil, jak předvede svůj úlovek, a radoval se ze svého úspěchu, takže není tak pravděpodobné, že se bude ukájet týráním chlapce.

„Edwine,“ řekl Cadfael, „dáš si ode mne poradit?“

„Dám,“ řekl Edwin vyrovnaně.

„Tak s nimi jdi pokojně a nedělej těžkosti. Víš, že jsi neudělal nic špatného, proto ti nemohou prokázat vinu, a na tom musíš trvat. Až tě předají Hughovi Beringarovi, odpověz mu ochotně na všechno, nač se tě zeptá, a pověz mu celou pravdu. Slibuji ti, že nebudeš ve vězení dlouho.“ Bůh buď při mně a pomoz mi, abych to splnil! „Když vám chlapec slíbí, že s vámi půjde z vlastní vůle, seržante, a nepokusí se o útěk, nemusíte ho přece svazovat. Je to dlouhá jízda a budete spěchat, abyste dojeli do tmy.“

„Jen ať má roce volné,“ řekl Warden lhostejně. „Ti dva venku jsou lučištníci a vyznají se ve svém řemesle. Kdyby nám chtěl upláchnout, daleko se nedostane.“

„Nepokusím se,“ řekl Edwin pevně. „Dávám vám slovo. Jsem přípraven!“ Šel k Iforu ap Morganovi a uctivě před ním poklekl. „Dědečku, děkuji vám za vaši dobrotu. Vím, že nejsem doopravdy váš příbuzný – kéž bych byl! – ale nepolíbíte mě?“

Stařec ho uchopil za ramena, shýbl se a políbil ho na tvář. „Jdi s Bohem! A vrať se svobodný!“

Edwin vzal sedlo a uzdu z kouta, kde byly uloženy, a vypochodoval s hlavou vztyčenou a bradou vystrčenou, z obou stran sevřen doprovodem. Za pár minut viděli ti, kteří zůstali a hleděli otevřenými dveřmi, jak se malý průvod řadí a odjíždí, seržant vpředu, chlapec mezi dvěma ozbrojenci za ním, nakonec lučištníci. Den už chladl, třebaže světlo zatím nesláblo. Do Shrewsbury dojedou až potmě; pochmurná cesta a na jejím konci kamenná cela na hradě Shrewsbury. Ovšem, dá-li Bůh, ne nadlouho. Dva tři dny, když všechno půjde dobře. Ale pro koho dobře?

„Co řeknu svému vnuku Meurigovi,“ řekl stařec smutně, „až se vrátí a zjistí, že jsem nechal jeho hosta odvést?“

Cadfael zavřel dveře po posledním pohledu na Edwinovu hnědou hlavu a drobnou postavičku; byl sice docela vzrostlý, ale mezi svými plecitými strážci vypadal maličký a mladý.

„Povězte Meurigovi,“ řekl po těžké úvaze, „že se o Edwina nemusí bát, protože pravda nakonec vyjde najevo, a pravda ho osvobodí.“

Zbývalo mu přežít jeden den nečinnosti, a protože pro Edwina nemohl udělat nic užitečného, slušelo se, aby se alespoň pokusil proměnit čas čekání v den milosti nějakým jiným způsobem. Mohl aspoň přesvědčit bratra Barnabáše, který se statně uzdravoval, aby se ještě chvilku zdržel těžší práce a zůstal doma v teple. Bratr Šimon si mohl udělat odpočinkový den, tím spíš, že nazítří bude Cadfael zase pryč. Navíc mohou společně dodržet všechny hlavní denní obřady, jako by byli doma v opatství svatého Petra. Trpělivé odříkávání náležitých textů se jistě musí samo o sobě považovat za modlitbu.

Celý den byl čas přemýšlet, zatímco házel zrní slepicím, dojil krávu, hřebelcoval starého ryzáka a převáděl ovce na novou horskou pastvinu. Edwin už sedí ve vězení, ale Cadfael doufal, že po dlouhém a uklidňujícím rozhovoru s Hughem Beringarem. Slyšel už Martin Bellecote, že ho zatkli? Ví Edwy, že jeho odpoutávání pozornosti nebylo nic platné? A Richildis… Pokládal Beringar za svou povinnost ji navštívit a povědět jí o zajetí jejího syna? Udělal by to tak zdvořile a laskavě, jak jen to jde, ale bolest a hrůzu, které bude cítit, nemůže ukonejšit nic.

Ještě víc se však v mysli zabýval Iforem ap Morganem, nyní opuštěným po svém krátkém setkání s důvěrou a hlubokou úctou stvoření svěžího a mladého jako vidina jeho vlastního navráceného mládí. Nepoddajná mladická síla, která nutila Edwina bouřit se a vést válku proti Gervaseovi Bonelovi, byla Iforem ap Morganem úplně očarována a zkrocena v ochotnou poslušnost a službu. Všichni jsme zároveň oběťmi a dědici svých bližních.

„Zítra,“ řekl Cadfael při večeři u ohřívadla, kde syčela smolná polena a vydávala modrý krouživý kouř stejně vonný jako jeho dílna v Shrewsbury, „musím vyjet velmi brzo.“ Okresní soud zasedne hned po rozednění a bude doufat, že jednání odročí včas, aby se všichni přítomní do setmění dostali domů. „Budu se snažit být zpátky, abych večer zahnal ovce do ohrady. Ani jste se mě nezeptali, kam tentokrát jedu.“

„Ne, bratře,“ řekl Šimon mírně. „Viděli jsme, že ti něco leží v hlavě, a nechtěli jsme ti přidávat otázkami. Až si to budeš přát, povíš nám, co potřebujeme vědět.“

Byl to však dlouhý příběh a oni tady v té samotě a ve vlastním poklidném nenarušeném světě neznali ani začátek. Raději neříkat nic. Vstal před svítáním, osedlal koně a dal se touž cestou jako předevčírem až k brodu, kde odbočoval přes říčku a mířil k Iforovu domu. Tentokrát nezabočil, ale jel dál do údolí Cynllaithu a překročil jej po dřevěném mostě. Odtamtud to bylo do Llansilinu jen něco přes míli a slunce už vyšlo, zamžené, ale jasné. Vesnice byla dávno vzhůru a plná lidí, kteří se scházeli k dřevěnému kostelu. Každý dům v okolí musel přes noc hostit přátele a příbuzné z jiných částí okresu, protože normální populace této vísky nemohla tvořit ani desetinu těch, kteří se tu dnes sešli. Cadfael zajel s koněm do výběhu u hřbitova, kde byl kamenný žlab s vodou a klidná pastva, a připojil se k volnému průvodu mužů vstupujících do kostela. Venku na silnici byl ve svém černém benediktinském hábitu nápadný, protože tu byl vzácností, ale vevnitř se mohl dobře schovat někde v koutku. Nepřál si být příliš brzy spatřen.

Byl rád, že Ifor ap Morgan nebyl mezi staršími, kteří přišli zajistit spravedlivý soud, což bylo povinností sousedů, kteří znali půdu i lidi, o něž se jednalo. Svědectví těchto známých a vážených mužů bylo daleko lepší než právní argumenty profesionálních právníků, ač i těch tady bude spousta. Ani Cynfritha ap Rhyse neviděl, dokud nezasedli všichni tři soudci a nebyl předvolán první odročený případ. Tehdy, když byl žalobce vyzván, aby předstoupil na jedné straně se svými ručiteli, Cadfael poznal Cynfritha mezi bratrovými zastánci. Owain byl mladší než on, ale velmi podobný bratrovi. Hywel Fychan, obžalovaný, byl šlachovitý tmavovlasý muž bojovného vzezření s vlastním chumlem svědků za zády.

Předsedající soudce vynesl rozsudek soudní stolice. Byli se podívat na sporných pozemcích, změřili je a srovnali se starými listinami. Došli k závěru, že Hywel Fychan skutečně posunul rohový mezník tak, že ukradl několik metrů sousedovy půdy. Zjistili však také, že Owain ap Rhys tajně – a jak přiznal, po zjištění podvodu obžalovaného – oplatil tím, že přesunul celý plot mezi nimi o opatrný metr, čímž si dostatečně zaplatil za ztrátu. Proto rozhodli, že obě označení mají být vrácena na původní místa, a oběma stranám uštědřili zanedbatelnou pokutu. Jak se dalo předpokládat, Owain i Hywel si docela přátelsky podali ruce na znamení, že rozsudek přijímají; během dne spolu pravděpodobně propijí to, oč předpokládaná pokuta převyšovala uloženou. Napřesrok si to zopakují. Cadfael znal tuhle národní kratochvíli.

Ještě dva hraniční spory čekaly na rozsouzení, k němuž se dospělo na sporné půdě. Jeden byl vyřešen přátelsky, druhý rozsudek přijal prohrávající s jistou hořkostí, ale přesto jej přijal. Jistá vdova vznášela nárok na kus půdy proti manželovým příbuzným a zvítězila dík svědectví dokonce sedmi sousedů. Dopoledne uplývalo a Cadfael, který se neustále ohlížel přes rameno ke dveřím, se začal ptát, zda se naprosto nezmýlil v odhadu pravděpodobnosti. Co když si všechny znaky vyložil nesprávně? Pak bude muset začít znova od začátku, Edwin je opravdu v nebezpečí a jeho jedinou oporou je Hugh Beringar, jehož vláda skončí, až se Gilbert Prestcote po vánocích vrátí od krále.

Vděčná vdova odcházela se svými svědky zardělá a šťastná, a tu se dveře kostela otevřely dokořán. Denní světlo zalilo natěsnané shromáždění a padalo na ně několik minut, zatímco do lodi vstupovala početná skupina mužů. Cadfael se ohlédl, jako polovina ostatních, a spatřil Meuriga, jak postupuje do volné uličky a staví se tam se sedmi váženými staršími za zády.

Cadfael si všiml, že má tutéž kazajku a kalhoty, v nichž ho vždycky vídal, určitě své nejlepší, které si vzal na okresní soud, stejně jako si je bral na návštěvu opatství v Shrewsbury. Jeho jediný druhý oděv bude ten, který nosí do práce. A lněná mošna visící na kožených řemíncích u opasku byla táž, kterou na něm Cadfael viděl v nemocnici, kde se namáhal, jistě z laskavosti a nezištně, vymasírovat bolesti ze zrezivělých kloubů starce. Takové mošny stojí peníze a vydrží mnoho let. Sotva bude mít ještě jednu.

Celkem obyčejná postava, tento hranatý, podsaditý černovlasý mladík. Mohl být synem či bratrem kohokoli. Nyní však obyčejný nebyl. Stál uprostřed prázdné uličky, rozkročen, paže spuštěné, ale napjaté, jako by každá ruka měla na dosah zbraň, ačkoli na tomto místě, dvojnásob posvátném jako kostel a soudní síň, určitě u sebe neměl ani lovecký nůž. Byl čistě oholen a vykoupán a tlumené světlo v kostelní lodi si nacházelo a plasticky zvýrazňovalo každou kostnatou linii jeho silné tváře, obrys lebky rýsující se bíle a napjatě, jen skromně potažený tmavším stínem masa. Oči měl jako hořící lampy zapadlé v hlubokých jamkách. Vypadal zároveň mladě i staře, a hladově až k vyzáblosti.

„S dovolením soudu,“ řekl a jeho hlas byl vysoký a jasný, „mám prosbu, jež nemůže čekat.“

„Právě jsme chtěli ukončit toto zasedání,“ řekl mírně předsedající soudce. „Jsme tu však, abychom sloužili. Prohlašte své jméno a svou záležitost.“

„Jmenuji se Meurig a jsem syn Angharad, dcery Ifora ap Morgana, jehož tu všichni znají. Právě skrze tuto Angharad jsem synem a jediným dítětem Gervase Bonela, který za svého života držel statek Mallilie. Jsem zde, abych předložil svědectví, že ta země je velšská země a podléhá velšskému zákonu, a že jsem synem toho muže a jediným dítětem, které kdy zplodil. A podle velšského zákona vznáším nárok na Mallilie, protože podle velšského zákona syn je syn, ať se narodil v manželství nebo mimo ně, pokud ho jeho otec uznal za svého.“ Nadechl se a bledé stažené rysy jeho tváře se ještě zostřily napětím. „Vyslechne mě soud?“

Chvěním a mručením, které se zavlnilo kostelem, se otřásly dokonce i tmavé dřevěné stěny. Trojice na soudcovské lavici se zavrtěla a vzhlédla, ale zachovala si svou až nadlidskou vyrovnanost a klid. Předsedající řekl se stejnou zdrženlivostí: „Musíme vyslechnout a vyslechneme každého, kdo přichází s naléhavou žádostí, ať je předložena jakkoli, s právním poradcem nebo bez, avšak věc si může vyžádat odročení, aby byl dodržen řádný postup. S touto výhradou můžete mluvit.“

„Tedy za prvé, pokud jde o pozemek Mallilie, jsou tu se mnou čtyři vážení muži, které zde všichni znají a kteří drží půdu hraničící se statkem. Jejich pozemky obklopují devět desetin pozemků statku. Jen desátá desetina se dotýká anglické půdy. A celý je na velšské straně příkopu, jak všichni vědí. Prosím své svědky, aby promluvili za mne.“

Nejstarší řekl prostě: „Statek Mallilie je ve velšské zemi a případy na něm i ohledně něj se za mého života dvakrát řešily podle velšského zákona, přestože statek byl v anglických rukách. Je pravda, že některé případy se projednávaly i před anglickým soudem a podle anglického zákona, ale sám Gervase Bonel dal dvakrát přednost tomuto soudnímu dvoru a velšskému zákonu. Tvrdím, že velšský zákon nikdy neztratil své právo v žádné části té půdy, protože bez ohledu na vlastníka je součástí okresu Cynllaith.“

„A my jsme téhož názoru,“ pravil druhý ze starších.

„Je to názor vás všech?“ otázal se soudce.

„Ano.“

„Je přítomen někdo, kdo si přeje ten názor vyvrátit?“ Bylo tam naopak několik mužů, kteří jej hlasitě potvrdili, jeden si dokonce vzpomněl, že při poslední příležitosti byl sám Bonelovým odpůrcem v otázce zaběhlého dobytka a že svůj případ přednášel před tímto soudem a na stolici tehdy seděl jeden z přítomných soudců se dvěma jinými. Jak si onen soudce zajisté vybavil i bez připomínání.

„Stolice souhlasí se svědectvím sousedů,“ pravil předsedající, když se jen pohledem a přikývnutím poradil se svými druhy. „Není sporu, že ta půda je ve Walesu a každý žalobce, který na ni vznáší nárok, má právo na velšský zákon, jestli si to přeje. Pokračujte!“

„Pokud jde o druhou podstatnou věc,“ řekl Meurig a olízl si rty vyschlé napětím, „prohlašuji, že jsem synem Gervase Bonela, jeho jediným synem, jeho jediným dítětem. A žádám ty, kteří mě znají od narození, aby dosvědčili můj původ, a kohokoli z přítomných, kdo také zná pravdu, aby se mě rovněž zastal.“

Tentokrát bylo v kostele mnoho mužů, kteří vstali, aby jeden po druhém potvrdili prohlášení starších: Meurig, syn Angharad, dcery Ifora ap Morgana, se narodil na statku Mallilie, kde byla jeho matka služebnou, a před jeho narozením všichni věděli, že čeká dítě se svým pánem. Nikdy to nebylo tajemstvím a Bonel chlapci poskytoval domov i stravu.

„Je zde obtíž,“ řekl předsedající soudce. „Nestačí obecné mínění, že jistý muž je otcem, protože obecné mínění se může mýlit. Ani přijetí povinnosti starat se o dítě není samo o sobě důkazem uznání. Musí být ukázáno, že otec sám dítě uznal za své. Takové potvrzení příbuzenství je nutné, než se mladému muži přiznají všechna práva, a takové potvrzení je nezbytné, než může zdědit majetek.“

„To není žádná obtíž,“ řekl Meurig pyšně a vytáhl ze záňadří svinutý pergamen. „Jestliže to soud prozkoumá, uvidí, že v této učňovské smlouvě, když jsem nastupoval k řemeslu, mě Gervase Bonel sám nazval svým synem a dotvrdil to svou pečetí.“ Pokročil vpřed a podal pergamen soudcovu písaři, který jej rozvinul a pročetl.

„Je to tak, jak říká. Toto je dohoda mezi Martinem Bellecotem, mistrem tesařským ze Shrewsbury, a Gervasem Bonelem o přijetí mladého muže Meuriga a o jeho vyučení celému řemeslu tesařskému a řezbářskému. Bylo za něj zaplaceno a dán malý příspěvek na jeho výživu. Pečeť je v pořádku, mladý muž je označen ,můj syn‘. V té věci není pochyb. Byl uznán.“

Meurig se zhluboka nadechl a čekal. Soudci se tiše a vážně radili.

„Shodli jsme se,“ řekl předsedající, „že důkaz je nevývratný, že jste tím, za koho se prohlašujete, a máte právo vznést nárok na tu půdu. Je mi však známo, že existovala dohoda, ač nedovedená do konce, o předání statku opatství v Shrewsbury, a na tom základě dosadilo opatství před neblahou smrtí onoho muže do domu správce, aby statek řídil. Nárok syna má za těchto okolností největší váhu, avšak vzhledem ke komplikacím by měl být vznesen prostřednictvím zákona. Je třeba vzít v úvahu anglického lenního pána a nároky, které by mohlo vznést opatství, protože Bonel dal najevo svůj záměr dohodou, ač nedovedenou do konce. Budete muset podat formální žalobu o vydání majetku, a radím vám, abyste ihned pověřil právníka.“

„Při vší úctě,“ řekl Meurig, ještě bledší a rozjasněnější, s rukama u boku sevřenýma v hrsti, jako by si je už naplnil tou vytouženou půdou, „velšský zákon má paragraf, podle něhož mohu majetek převzít již nyní, než bude případ projednán. Smí to učinit jen syn, ale já jsem synem tohoto muže, který je mrtev. Dovolávám se práva dadanhudd, práva odkrýt krb svého otce. Dejte mi souhlas tohoto soudu, a já půjdu s těmito staršími, kteří potvrzují můj nárok, a vstoupím do domu, který je právem můj.“

Bratr Cadfael byl tak stržen intenzitou té stravující vášně, že si málem nechal ujít pravý okamžik. Všechna jeho velšská krev se bouřila v bezmocném souznění s tak silnou hladovou láskou k půdě, kterou by Meurigovi byla zaručila jeho krev, ale jeho zrození mu ji podle anglonormanského zákona upíralo. V tuto hodinu byl téměř vznešený a neúprosná síla jeho touhy strhávala soudce, svědky, ba i Cadfaela.

„Soud došel k závěru, že váš nárok je oprávněný,“ řekl předsedající vážně, „a právo vstoupit do domu vám nemůže být upřeno. Pro formu to musíme předložit tomuto shromáždění, protože nebylo dáno žádné upozornění předem. Je-li zde někdo, kdo může vznést nějakou námitku, ať vstane a promluví.“

„Ano,“ řekl Cadfael s velkou námahou a vytrhl se ze svého omámení. „Je zde někdo, kdo musí něco říci, než bude dáno toto svolení. Existuje překážka.“

Všechny hlavy se otáčely, natahovaly a zíraly. Soudci přejížděli očima řady a hledali, odkud se ozval hlas, protože Cadfael nebyl vyšší než většina jeho krajanů a jeho tonzura tu měla mnoho příbuzných, které udělil čas, a ne klášterní řád. Meurig otočil hlavu s prudkým trhnutím, tvář náhle strnulou a bez krve, oči prázdné. Hlas jím projel jako nůž, nepoznal jej však a v tu chvíli byl jako oslepený a nezaznamenal ani vlnění v řadách, jak se Cadfael prodíral kupředu, aby ho bylo vidět.

„Jste z řádu benediktinů?“ řekl zmateně předsedající soudce, když se vynořila statná postava v mnišském hábitu a stanula v lodi. „Mnich ze Shrewsbury? A mluvíte za opatství?“

„Ne!“ řekl bratr Cadfael. Stál nyní ani ne dva metry od Meuriga a z černých jiskrných očí již zmizela mlha otřesu a nevíry; již ho poznával až příliš dobře. „Ne, jsem zde, abych mluvil za Gervase Bonela.“

Podle krátkého křečovitého zápasu v hrdle se Meurig zřejmě pokoušel promluvit, ale nešlo to.

„Nerozumím vám, bratře,“ řekl soudce trpělivě. „Vysvětlete to. Mluvil jste o překážce.“

„Jsem Velšan,“ řekl Cadfael. „Uznávám velšský zákon a souhlasím s ním, když říká, že syn je syn, manželský nebo nemanželský, a má stejná práva, přestože anglický zákon snad říká, že je levoboček. Ano, syn narozený z nemanželského lože smí dědit – ale ne syn, který svého otce zavraždil jako tento muž.“

Očekával křik. Místo toho padlo ticho, jaké zažil jen málokdy. Tři soudci seděli strnule a zírali jako zkameněli, a zdálo se, že každý v kostele zatajil dech očekáváním. Když se však všichni pohnuli a probrali z ohromení a téměř kradmo, téměř bázlivě obrátili oči k Meurigovi, tomu se již vrátila barva a odvaha, ač ho to stálo mnoho. Čelo a lícní kosti se mu vlhce leskly potem a svaly šíje byly napjaté jako tětivy, ale již se zase ovládal, dokázal pohlédnout svému žalobci do tváře, nevrhnout se na něho, dokonce se od něho důstojně a klidně odvrátit a pohlédnout na soudce s výmluvným protestem proti obvinění,které se nesnížil vyvracet jinak než němým opovržením. A určitě, přemýšlel smutně Cadfael, tu leckdo bude považovat za zaručené, že jsem agent vyslaný řádem, abych překazil nebo aspoň pozdržel vydání Mallilie do rukou jeho pravoplatného majitele. Všemi prostředky, takže se neštítím ani obvinění slušného člověka z vraždy.

„To je velice vážné obvinění,“ hrozivě se zamračil předsedající soudce. „Myslíte-li to vážně, musíte nyní za tím stát a doložit, co jste řekl, nebo odstoupit.“

„To učiním. Jmenuji se Cadfael, jsem bratrem ze Shrewsbury a bylinkářem, který vyrobil olej, jímž byl Gervase Bonel otráven. Jde o mou čest. Prostředek k úlevě a uzdravení nesmí být používán k zabíjení. Byl jsem povolán na pomoc umírajícímu a nyní jsem zde, abych pro něho žádal spravedlnost. Dovolte mi, prosím, abych vám vylíčil, jak zemřel.“

Vypověděl příběh velmi stručně, o úzkém kruhu přítomných, z nichž, jak se v onu chvíli zdálo, mohl tou smrtí získat jen jeden, nevlastní syn.

„Meurig, jak se nám zdálo, neměl co získat, avšak vy i já jsme nyní viděli, jak mnoho bylo pro něho v sázce. Dohoda s mým opatstvím nebyla uzavřena, a podle velšského zákona, o němž jsme si neuvědomovali, že může být v té věci uplatněn, je dědicem on. Dovolte mi vyprávět jeho příběh, jak jej vidím já. Od chvíle, kdy dospěl v muže, dobře si uvědomoval, že podle velšského zákona je jeho postavení dědice nenapadnutelné, a jako každý jiný syn spokojeně čekal na otcovu smrt, než vznese nárok na své dědictví. Ani závěť, kterou Gervase Bonel sepsal po svém druhém sňatku, Meuriga netrápila; jak mohl takový nárok obstát proti jeho právu syna z vlastní krve onoho muže? Když však jeho otec předal svůj statek opatství v Shrewsbury výměnou za doživotní ubytování, stravu a pohodlí po obvyklém způsobu takového odchodu do ústraní, bylo to něco jiného. Věřím, že kdyby byla dohoda uzavřena a zpečetěna ihned, bylo by po všem a tento muž by se byl postupně smířil se svou ztrátou a nikdy se nestal vrahem. Protože však můj opat byl odvolán do Londýna s dobrými důvody domnívat se, že na jeho místo bude jmenován jiný, nechtěl smlouvu potvrdit, a ta prodleva vzbudila v Meurigovi opět naději, takže se zoufale ohlížel po způsobu, jak zabránit konečnému uzavření smlouvy. Vždyť kdyby opatství upevnilo své zákonné právo zpečetěním dohody, jeho postavení před zákonem by bylo beznadějné. Jak mohl bojovat s opatstvím Shrewsbury? Má dostatečný vliv, aby prosadilo, že každá pře se bude projednávat před anglickým soudem; a podle anglického zákona, uznávám se studem a lítostí, jsou děti jako Meurig zbaveny práv a nemohou dědit. Říkám, že to byla pouhá náhoda, a k tomu vyplynulá z laskavého skutku, jež mu ukázala, kde hledat prostředek k vraždě, a uvedla ho do pokušení jej použít. Je to velká škoda, protože nebyl stvořen, aby se stal vrahem. Zde však stojí se svou vinou, a nesmí a nemůže obdržet ovoce svého zločinu.“

Předsedající soudu se opřel dozadu s těžkým a ztrápeným vzdechem a pohlédl na Meuriga, který vše vyslechl s nehybnou tváří a strnulým tělem. „Slyšel jste a rozuměl, z čeho jste obviňován. Přejete si nyní odpovědět?“

„Nemám co odpovědět,“ řekl Meurig, ve svém zoufalství moudrý. „Jsou to jen slova. Není to nic hmatatelného. Ano, byl jsem v tom domě, a jak vám řekl, s otcovou manželkou, jejím mladým synem a dvěma sloužícími. To je ale vše. Ano, byl jsem náhodou v nemocnici a věděl jsem o oleji, o kterém mluvil. Kde je však nějaká nitka, jež by mě spojovala s tím činem? Stejnou historku bych mohl sestavit o komkoli, kdo byl onoho dne v té domácnosti, se stejně málo důkazy, ale neudělám to. Šerifovi úředníci se od počátku drželi názoru, že to udělal otcův nevlastní syn. Neříkám, že je to pravda. Říkám jen, že neexistuje žádný důkaz, který by vinil mne spíše než někoho jiného.“

„Ano,“ řekl Cadfael, „existuje takový důkaz. Je to jedna maličkost, která činí tento zločin ještě bídnějším, protože je jediným důkazem, že nebyl z náhlého popudu, nebyl spáchán v okamžiku zlosti a vrah ho potom nelitoval. Ten, kdo odnesl z naší nemocnice trochu mého oleje, totiž s sebou musel přinést lahvičku, do níž by jej odlil. Tu lahvičku pak musel skrývat, dokud byl pozorován, ale zbavit se jí co nejrychleji, jakmile to mohl nestřeženě udělat. A místo ukáže, že ji tam nemohl hodit chlapec Edwin Gurney, Bonelův nevlastní syn. Každý jiný z domácnosti ano, ale on ne. Jeho pohyby jsou známé. Od domu běžel rovnou k mostu a do města; jsou na to svědkové.“

„Pořád nemáme nic než slova, a k tomu klamavá slova,“ řekl Meurig trochu sebevědoměji. „Tato lahvička se totiž nenašla, jinak bychom se o tom byli doslechli od šerifových mužů. Tohle je prostě pohádka vybájená jen pro tento soudní dvůr.“

Samozřejmě to nevěděl; nevěděl to ani Edwin, ba ani Hugh Beringar, jen Cadfael a bratr Marek. Díky Bohu za bratra Marka, který učinil nález a označil místo, a není v podezření, že je někým podplacen.

Cadfael sáhl do svého váčku, vytáhl lahvičku ze špatného zeleného skla a pečlivě ji vybalil z kapesníku. „Ano, našla se. Tady je!“ A zprudka ji vztaženou paží nastavil Meurigovi před zděšenou tvář.

Okamžik ohavného zhroucení udatně minul, ale Cadfael byl jeho svědkem, a nezůstal v něm již ani stín pochybnosti. A krutě ho to zabolelo, protože mladík se mu líbil.

„Toto,“ řekl Cadfael a svižně se otočil k soudcům, „bylo nalezeno, ne však mnou, ale nevinným novicem, který o případu mnoho nevěděl a lhaním nemá co získat. A našlo se to – místo je označeno – v ledu na mlýnském rybníku pod oknem vnitřního pokoje onoho domu. V tom pokoji nebyl mladý Edwin Gurney sám ani na okamžik a nemohl z onoho okna nic vyhodit. Prozkoumejte lahvičku, chcete-li. Avšak opatrně, protože po jedné vnější straně jsou zaschlé stopy oleje a uvnitř je stále vidět zbytek na dně.“

Meurig sledoval, jak ta malá strašná věc putuje ve svém kapesníku mezi trojicí soudců, a s usilovným klidem řekl: „I kdybychom tomu věřili – protože nálezce tu není, aby mluvil sám za sebe! – byli jsme tam čtyři, kteří jsme po celý zbytek toho dne mohli do té vnitřní místnosti vcházet a vycházet z ní. Já byl naopak jediný, kdo odešel, protože jsem se vrátil do dílny svého mistra ve městě. Oni tam zůstali, vždyť v domě bydli.“

Přesto se z toho stávalo přelíčení. Ani při své obdivuhodné a strašlivé odvaze se nemohl zcela ubránit obrannému tónu. Věděl to a bál se, ne o sebe, ale o předmět své stravující lásky, půdu, na níž se narodil. Bratr Cadfael byl tak rozervaný, jak to ani neočekával. Byl čas ukončit to jedním osudným tahem, který přinese úspěch anebo nezdar, protože již dlouho nemohl snášet toto rozdělení mysli, a Edwin byl ve vězeňské cele, což ani Meurig ještě nevěděl; kdyby o tom věděl, snad by ho to bylo uklidnilo, ale možná by to jím pohnulo a znepokojilo ho. Ani jedinkrát během onoho dlouhého odpoledne vyslýchání se nepokusil obrátit podezření na Edwina, dokonce ani když mu seržant ukázal cestu.

„Vytáhněte zátku,“ řekl Cadfael, téměř drsný ve své naléhavosti. „Povšimněte si té vůně, je dosud dost silná, abyste ji poznali. Musíte mi věřit, že toto byl smrtící prostředek. A vidíte, jak stekl po lahvičce. Byla po činu chvatně zazátkována, protože všechno se odehrávalo chvatně. Kdosi však tuto lahvičku nosil při sobě značnou dobu poté, dokud nepřišli a neodešli šerifovi úředníci. V tomto stavu, zaolejovanou vevnitř i zvenčí. Musela zanechat mastnou skvrnu, která se těžko odstraňuje, a silný pach – ano, vidím, že jste si toho pachu všimli.“ Švihem se obrátil k Meurigovi a ukázal na mošnu z hrubého plátna, která mu visela u pasu. „Vzpomínám si, že jsi ji toho dne měl. Ať ji soudcové sami prozkoumají s lahvičkou v ruce a zjistí, zda v ní ležela hodinu, dvě i více, a zanechala tam svou stopu a svůj pach. Tak, Meurigu, odepni mošnu a podej ji.“

Meurig skutečně poslušně sáhl na přezky jako zhypnotizovaný. A Cadfael věděl, že po takové době se už nemusí vůbec nic najít, přestože již ani trochu nepochyboval, že ta lahvička tam skutečně ležela celé to vleklé a mučivé odpoledne po Bonelově smrti. Stačilo jen trochu otrlosti a drzé čelo, a jediné křehké svědectví proti Meurigovi možná splaskne jako bublina a nezanechá nic než rozptýlenou rosu podezření, jako vlhkost, kterou bublina zanechá na ruce. Nemohl si však být jistý! Nemohl si být jistý! A ohledat mošnu a nic nenalézt by neznamenalo úplně ho zprostit podezření, kdežto ohledat ji a nalézt šev potřísněný olejem a dosud prosáklý pronikavou, ulpívající vůní, to by ho naprosto odsoudilo. Prsty, které již málem uvolnily první řemínek, se náhle sevřely v nepřístupnou pěst.

„Ne!“ řekl sípavě. „Proč bych měl podstupovat tuto potupu? Je to člověk opatství, poslaný, aby pošpinil můj nárok.“

„Je to rozumný požadavek,“ řekl předsedající soudce stroze. „Nevydáte ji přece nikomu jinému než tomuto soudu. Nás nikdo nemůže podezřívat, že máme co získat tím, že vás znevážíme. Soudní dvůr žádá, abyste ji předal písaři.“

Písař, zvyklý na to, že pokyny soudu jsou bez reptání poslouchány, s důvěrou předstoupil a natáhl ruku. Meurig se neodvážil riskovat. Náhle se otočil a vrhl se k otevřeným dveřím, rozháněje starce, kteří přišli podpořit jeho nárok. V mžiku byl venku na zimavém dopoledním světle a běžel jako jelen. Za ním vypukla vřava a polovina přítomných vyběhla z kostela za uprchlíkem, třebaže po prvním instinktivním chvatu bylo jejich pronásledování jen vlažné. Viděli Meuriga, jak skáče přes kamennou zídku hřbitova a míří k lesu, který halil stráň za ním. Ve chviličce zmizel mezi stromy.

V poloprázdném kostele padlo tíživé ticho. Starci bezmocně hleděli jeden na druhého a nepokoušeli se připojit se ke štvanici. Trojice soudců se radila tichými ustaranými hlasy. Cadfael stál shrbený únavou, která jako by ho na chvíli zbavila energie i myšlenek. Nakonec se zhluboka nadechl a vzhlédl.

„Není to přiznání a nedošlo ani k formální obžalobě, ani proti němu zatím nebyl zahájen proces. Je to však svědectví pro chlapce, který je nyní ve vězení v Shrewsbury pro podezření z tohoto zločinu. Dovolte mi říci, co lze a co se sluší uvést v Meurigův prospěch: nevěděl, že Edwin Gurney byl zajat, o tom jsem přesvědčen.“

„Nemáme nyní na vybranou, musíme ho pronásledovat,“ řekl předsedající soudce, „a stane se to. Avšak zápis z tohoto soudu musí být ze zdvořilosti poslán šerifovi do Shrewsbury, a to ihned. Budete s tím spokojen?“

„O víc nežádám. Pošlete také, chcete-li, lahvičku, o níž podá svědectví novic jménem Marek, protože ji našel. Pošlete všechno Hughu Beringarovi, zástupci šerifa, který nyní spravuje úřad, a buďte tak laskavi, předejte zprávu jedině jemu. Rád bych šel sám, ale ještě tu mám práci.“

„Bude trvat několik hodin, než naši písaři vyhotoví potřebné opisy a nechají je ověřit. Ale nejpozději do zítřka večer bude zpráva doručena. Myslím, že se váš vězeň už nemá čeho bát.“

Bratr Cadfael poděkoval a vyšel z kostela do vesnice plné rozčilených sousedů, kteří vrtěli hlavou. Příběh o tom, co se toho dopoledne sběhlo, se již rozlétl. Jistě už jej roznášeli přes kopce po celém okrese Cynllaith, ale ani pověst neletěla tak rychle jako Meurig, protože celý den ho nikdo ani nezahlédl. Cadfael vyvedl koně z ohrady, nasedl a odjel. Únava, která na něho padla, když tak náhle pominula potřeba vyvíjet úsilí, pomalu přecházela v zoufalý smutek a ten zas v neveselý, ale vděčný klid. Zpátky jel pomaličku, protože potřeboval čas na přemýšlení, a především čas pro někoho jiného, aby přemýšlel ještě naléhavěji. Statek Mallilie minul jen s lítostným pohledem. Tam se konec neodehraje.

Velmi dobře věděl, že to ještě neskončilo.

„Vrátil ses brzy, bratře,“ řekl Šimon a nakládal do ohřívadla čerstvé palivo na večer. „Doufám, že Bůh požehnal tvému dílu, ať bylo jakékoli.“

„Požehnal,“ řekl Cadfael. „A teď si musíš odpočinout a nechat zbylou práci mně. Koně jsem dal do stáje, vyhřebelcoval a nakrmil. Není uhoněný, jel jsem polehoučku. Po večeři bude čas zavřít kurník a postarat se o krávu a ještě bude dost světlo na převedení březích ovcí do stodoly. Myslím, že v noci možná přituhne. Je to zvláštní, jak se v těchhle kopcích drží světlo o dobrou půlhodinu déle než v městě.“

„Tvoje velšské oči se teprve zase pořádně rozkoukávají, bratře. Je tady málo nocí, v nichž by člověk nemohl bezpečně putovat i mezi náhorními rašeliništi, když trochu zná zemi. Jen v lesích je doopravdy tma. Jednou jsem mluvil s jedním bratrem poutníkem ze severu, takový drsný zrzavý chlapík to byl, skoro jsem mu nerozuměl, Skot. Říkal, že v jeho daleké zemi jsou noci, kdy slunce sotva zapadne a už zase vstává na druhé straně a člověk vidí na cestu v nekončících červáncích. Nevím ovšem,“ řekl bratr Šimon zasněně, „jestli si nevymýšlel. Nikdy jsem nebyl dál než v Chesteru.“

Bratr Cadfael se nenamáhal připomínat své vlastní cestování, na něž nyní vzpomínal se spokojeným údivem odpočívajícího. Po pravdě řečeno ho bouře netěšívaly o nic míň než nynější klid, byl-li to klid; obojí však mělo svůj vlastní čas a místo.

„Jsem rád, že jsem u vás pobyl,“ řekl, a aspoň to byla pravda. „Voní to tu jako v Gwyneddu. A zdejší lidé mě nutí mluvit velšsky, a to je výhoda, protože v Shrewsbury se k tomu moc nedostanu.“

Bratr Barnabáš přinesl večeři, svůj vlastní dobrý chléb, ječnou kaši, ovčí sýr a sušená jablka. Dýchal bez námahy a neúnavně, energicky rázoval po domě. „Vidíš, už jsem zdravý a schopný práce, bratře, dík tvému umění. Mohu dnes večer zahnat ovce sám.“

„Ani, nápad,“ řekl Cadfael pevně, „ten úkol jsem přidělil sobě, protože jsem byl celý den na toulkách. Můžeš být spokojený, když vidíš, jak hltáme tvé pečivo, protože tohle umění neznám a aspoň to dokážu přiznat a být vděčný za umění jiných.“

V Rhydycroesau jedli časně, neboť běžně pracovali venku od časného rána. Když Cadfael vyšel a šplhal na nejbližší vršek pro ovce, které se už kulatily jehňaty v břiše, bylo ještě tlumené polosvětlo, východ jasně, sytě modrý, na západě bledá záře. Ovcí nebylo mnoho, ale měly cenu. Někdy vrhly i dvojčata a při náležité péči přežívala obě. Cadfael poznával hluboké a klidné uspokojení z pastýřského života. Jeho opečovávané děti byly zřídka poráženy, leda když hrozila nemoc, zranění nebo chátrání, nebo v zoufalých dobách, kdy nebylo možné uživit celé stádo přes zimu. Jejich vlna a mléko byly cennější než jejich maso a jejich drahocenné kůže se daly sklidit jen jednou, raději tedy, když musely být poraženy z nouze. A tak se dožívaly přirozené délky života, stávaly se blízkými a milými, důvěřivými a chápavými, a dostávaly i jména. Pastýři měli svou vlastní společnost mírných, tvrdohlavých, tichých družek, jež nevraždily, nekradly ani neloupily, neporušovaly žádné zákony, nestěžovaly si, nebouřily se.

Přesto, říkal si stoupaje do kopce dlouhými pohodlnými kroky, by nemohl být dlouho pastýřem. Scházelo by mu všechno to, co ho mrzelo, rozsah a dosah lidské schopnosti dobra a zla. A rázem byl zpátky u zápasů, bojů, vítězství a obětí toho dne.

Na hřebeni se zastavil a zadíval se do blížící se noci. Věděl, že ho musí být vidět z daleka. Obloha nad ním byla vysoká a nezměrná, temně modrá, skropená čerstvými drobnými hvězdičkami, které se ukázaly jen při pohledu koutkem oka, kdežto přímý pohled je rázem zhasínal. Shlédl na shluk ohrazených ovčinců a stulené tmavé budovy, a nebyl si úplně jistý, zda za rohem stodoly nezahlédl nepatrný záchvěv pohybu. Ovce zvyklé na trochu rozmazlování se k němu dobrovolně sbíhaly, připravené sejít na noc dolů do parného, vlnou provoněného tepla stodoly. Při chůzi se jejich zaoblené boky a břicha spokojeně houpaly. V tomto světle jen občasný zákmit ukázal zneklidňující upřený pohled jejich žlutých očí.

Když se konečně pohnul a začal pomalu sestupovat z kopce, opatrně ho následovaly na svých čilých nožkách, tlačily se k sobě, strkaly se a přívětivý teplý, mastný pach jejich rouna tvořil okolo nich plující obláček. Spočítal je, zavolal tiše na pár loudalek, mladých, které prvně čekaly jehně a byly nezodpovědné, ovšem na zavolání přispěchaly. Teď už měl všechny.

Mimo něho a jeho stádečka byla noc pustá a tichá, ledaže se mezi budovami dole na okamžik mihlo a ihned zmizelo něco živého. Bratr Šimon a bratr Barnabáš ho naštěstí vzali za slovo a spokojeně zůstali doma v teple; teď už asi podřimují u ohřívadla.

Dovedl své svěřenky k velké stodole, kde už pro ně byla polovina vyklizená, aby zůstávaly v noci pod střechou, dokud nevrhnou mladé. Široká vrata se otvírala dovnitř. Rozrazil je před sebou a uvedl stádečko dovnitř, kde mělo plné jesle a koryto s vodou. Nepotřebovaly světlo, aby trefily. Vnitřek stodoly byl stále zaplněn neurčitými mohutnými stíny, ale jinak tam byla tma a voněla tam suchá tráva, jetel a mastné rouno. Horské ovce neměly dlouhou, kučeravou vlnu jako v nížinách, ale husté, krátké rouno, které dávalo skoro stejné množství vlny, i když trochu méně hodnotné, a pěkně zpracovávaly pastvu, kterou by jejich rozmazlené sestřenky z nížin nedovedly využít. Už jen jejich sýr stál za to, aby je živili.

Cadfael zahnal do stodoly poslední, nejneposlušnější svěřenku a vešel za ní. Šero ho na chvilku oslepilo. Náhle za sebou ucítil něčí přítomnost a znehybněl. Ostří, které vzápětí studeně ucítil na kůži hrdla, nevyvolalo žádný pohyb; nože už na krku měl a nebyl takový blázen, aby je dráždil k zlobě nebo úleku, zejména když byl předem varován.

Zezadu ho objala paže a přitiskla obě jeho paže k tělu. Vůbec se nepokoušel uhýbat nebo se bránit. „Myslel jste si, bratře, když jste mě zničil,“ zasípal mu do ucha zdušený hlas, „že půjdu do tmy sám?“

„Čekal jsem tě, Meurigu,“ řekl bratr Cadfael tiše. „Zavři dveře. Klidně můžeš, já se nehnu. My dva teď nepotřebujeme svědky.“

[ X ]

„Ne,“ řekl hlas u jeho ucha tiše a surově, „svědky nepotřebujeme. Mám co dělat jen s tebou, mnichu, a bude to krátké.“ Paže se však od něho stáhly a těžká vrata vzápětí s dutým třeskem zaklapla za pohledem na oblohu, na níž se z této tmy mezi čtyřmi stěnami zračily hvězdy dvojnásob velké a jasné.

Cadfael nehnutě stál a slyšel tiché zašustění látky, když se Meurig opřel o zavřená vrata s rozepjatými pažemi, zhluboka dýchaje, aby vychutnal okamžik příchodu a očekávání posledního mstivého triumfu. Jiná cesta ven nevedla a on věděl, že jeho kořist se nepohnula ani o krůček.

„Ocejchoval jste mě na vraha, tak proč bych se teď měl zdráhat vraždit? Zničil jste mě, zostudil jste mě, udělal jste ze mě hanbu rodiny, připravil jste mě o mé dědičné právo, mou půdu, mé dobré jméno, o všechno, co dělalo život životem, a já si na oplátku vezmu váš život. Nemohu žít, nemohu ani zemřít, dokud neusmrtím vás, bratře Cadfaele.“

Bylo to zvláštní, jak prostý fakt, že svou oběť pojmenoval, změnil všechno, ano, i tento slepý vztah, jako první záblesk světla. Další světlo mohlo změnu jen podpořit.

„Za vraty, tam, kde stojíš,“ řekl Cadfael věcně, „visí lampa a na jiném hřebíku kožený váček s ocílkou, křemenem a troudem. Můžeme přece na sebe vidět, ne? Dej pozor na jiskry, naše ovce ti nic neudělaly a oheň by přivedl lidi. Je tam polička, na kterou se dá lampa postavit.“

„A vy se pokusíte zachránit si propadlý život… já vím!“

„Ani se nepohnu,“ řekl Cadfael trpělivě. „Proč myslíš, že jsem se postaral, aby mi připadla dnešní poslední práce? Copak jsem neříkal, že jsem tě čekal? Nemám zbraň, a kdybych měl, nepoužil bych ji. Se zbraněmi jsem skoncoval už před lety.“

Následovala dlouhá přestávka, během níž nedodal ani slovo, přestože to od něho bylo očekáváno. Pak zaslechl zaskřípání lampy, když ji Meurigova hledající ruka nahmátla, vrzání otvíraných rohovinových dvířek, tápání prstů po polici a zvuk pokládané lampy. Několikrát ostře klapl křemen o ocel, vylétly a zmizely jiskry, pak chytil cípek opáleného sukna, vzňal se nepatrný ohníček a nad ním přízračně vyvstala Meurigova foukající tvář, až chytil knot a začal stoupat dloužící se plamen. Mdlé žluté světlo stvořilo jesle, žlab, les stínů v trámoví nahoře a klidné, nezvědavé ovce; Cadfael a Meurig stáli a upřeně na sebe hleděli.

„Teď aspoň uvidíš na to, co sis přišel vzít.“ Posadil se a pěkně se uvelebil na rohu jeslí.

Meurig se k němu dlouhými cílevědomými kroky blížil prachem ze slámy a plev na podlaze. Tvář měl strnulou a šedivou, oči hluboko zapadlé a hořící šílenstvím a bolestí. Došel tak blízko, že se dotýkali koleny, a pomalu sunul nůž, až se hrot zabodl Cadfaelovi do hrdla; hleděli na sebe neuhýbavě přes osm palců oceli.

„Nebojíte se smrti?“ zeptal se Meurig skoro šeptem.

„Už se o mne párkrát otřela. Máme k sobě úctu. A stejně se jí nedá vyhýbat navždycky. Dojdeme k ní všichni, Meurigu. Gervase Bonel… ty… já. Nemusíme ovšem zabíjet. Ty i já jsme se rozhodli, ty sotva před týdnem, já, když jsem žil mečem. Tady jsem, jak jsi chtěl. Tak si vezmi, co ode mne chceš.“

Nepustil z Meuriga oči, avšak koutkem oka viděl, jak se silné snědé prsty svírají a svaly v zápěstí se napínají, aby zasadily ránu. Další pohyb však nepřišel. Celé Meurigovo tělo jako by se náhle zkroutilo v trýznivém pokusu bodnout, a přece nemohl. Trhaně couvl a z hrdla se mu vydral tlumený zvířecí sten. Odhodil nůž a ten se zahvízdnutím uvízl v ušlapané hlíně na podlaze a tam kmital. Meurig se oběma rukama chytil za hlavu, jako by veškerá síla jeho těla a vůle nemohla udržet anebo potlačit bolest, která v něm přetékala. Pak mu povolila kolena a schoulil se v hromádku u Cadfaelových nohou, obličej zabořen do paží opřených o jesle. Kulaté žluté oči nad pokojně přežvykujícími tlamami s odtažitým podivem hleděly na divné kousky lidí.

Z Meurigových skrytých úst se řinuly nesouvislé zvuky, tlumené a rozbolavěné zoufalstvím: „Ach Bože, kdybych jen dokázal takhle čelit své smrti… vždyť jsem ji dlužen, jsem ji dlužen, a neodvažuji se zaplatit! Kdybych tak byl čistý… kdybych jen byl zas čistý…“ A se zaúpěním: „Ach, Mallilie…“

„Ano,“ řekl Cadfael tiše. „Je to tam pěkné. Ale kolem je širý svět.“

„Pro mě ne, pro mě ne… Propadl jsem životem. Vydejte mě! Pomozte mi… pomozte mi, abych dokázal zemřít…“ Náhle se zvedl, vzhlédl k Cadfaelovi a rukou se chytil podolku jeho hábitu. „Bratře, to, co jste o mně říkal… že jsem nebyl stvořen, abych se stal vrahem…“

„Copak jsem to neprokázal?“ řekl Cadfael. „Jsem živý a ruku ti nezastavil strach.“

„Říkal jste, že mě vedla pouhá náhoda, a k tomu kvůli laskavému skutku… Říkal jste, že je to velká škoda… Litoval jste mě… Myslel jste to vážně, bratře? Existuje slitování?“

„Myslím to vážně,“ řekl Cadfael; „každé slovo. Je opravdu škoda, že jsi tak daleko vykročil ze své vlastní přirozenosti a otrávil sám sebe stejně spolehlivě, jako jsi otrávil svého otce. Pověz mi, Meurigu, nebyl jsi v posledních dnech u dědečka, nebo nedostal jsi od něho zprávy?“

„Ne,“ řekl Meurig tichoučce a otřásl se při pomyšlení na toho poctivého starce, který teď přišel o všechno.

„Takže nevíš, že Edwina odtamtud odvedli šerifovi lidé a že je teď ve vězení v Shrewsbury.“

Ne, nevěděl to. Zděšeně vzhlédl, pochopil náznak a celý se roztřásl, jak horlivě jej popíral: „Ne, přísahám, že to jsem neudělal. Byl jsem v pokušení… Nemohl jsem zabránit, aby ho nevinili, ale nezradil jsem ho… Poslal jsem ho sem. Byl bych se postaral, aby se dostal pryč… Já vím, že to bylo málo, ale aspoň tohle mi nepřipisujte! Bůh ví, že jsem měl toho chlapce docela rád.“

„Já to vím také,“ řekl Cadfael, „a vím, že jsi na něho nikoho neposlal. Nikdo ho vědomě nezradil. Přesto ho zatkli. Zítra zas bude na svobodě. Přijmi to jako jednu napravenou věc, když už jich tolik napravit nejde.“

Meurig položil sepjaté ruce s klouby zbělelými napětím Cadfaelovi na kolena a zdvihl ztrýzněnou tvář do měkkého světla lampy. „Bratře, už jste posloužil jako svědomí jiným, pro Boha vás prosím, udělejte to i pro mne! Jsem chorý, jsem zmrzačený, nejsem sám sebou. Říkal jste… velká škoda! Vyslechněte mě, všechno moje zlo!“

„Dítě,“ řekl Cadfael otřesen a položil ruku na kamenné pěsti, jež studily jako led, „já nejsem kněz, nemohu ti dát rozhřešení, nemohu uložit pokání…“

„Ale můžete, můžete, nikdo jiný než vy, kdo jste o mně odhalil to nejhorší! Vyslechněte mou zpověď, a já budu lépe připraven, a pak mě vydejte trestu, a nebudu si naříkat.“

„Tak mluv, jestliže ti to uleví,“ řekl Cadfael ztěžka a držel ruku položenou na Meurigových, zatímco se příběh řinul ven v přívalu trhaných slov jako krev z rány: jak šel do nemocnice beze všech špatných úmyslů, aby udělal radost starci, a čirou náhodou se dověděl o vlastnostech oleje, který používal pro jeho pravý účel, totiž jak se dá použít docela jinak. Teprve tehdy mu do mysli padlo semínko. Zbývalo mu snad jen pár týdnů odkladu, než Mallilie navždy ztratí, a tady měl prostředek, jak ztrátě zabránit.

„A rostlo to ve mně, myšlenka, že by to nebylo těžké… a když jsem tam šel podruhé, vzal jsem si s sebou lahvičku a odlil jsem si. Pořád to byl jen šílený sen… Přesto jsem ji měl s sebou ten poslední den a říkal jsem si, že by bylo snadné mu ji nalít do medoviny nebo do svařeného vína… Snad bych to byl nikdy neudělal, jen si to přál, i když i to je dost velký hřích. Když jsem ale přišel do domu, všichni byli ve vnitřním pokoji a já slyšel, jak Aldith říká, že převor poslal jídlo z vlastního stolu, lahůdku pro mého otce. Stálo tam na roštu, bublalo, byla v něm vařečka… Udělal jsem to skoro bez rozmýšlení… A pak jsem slyšel Aelfrika a Aldith, jak se vracejí od stolu… Měl jsem čas jenom ustoupit zpátky za dveře, jako bych právě otevřel, a když vešli do kuchyně, otíral jsem si před vstupem boty… Co jiného si mohli myslet, než že jsem právě přišel? V příští hodině jsem si snad stokrát přál, aby se to bylo nestalo, Bůh ví, jak horoucně, ale taková věc se nemůže odestát a já jsem zatracen… Co jiného jsem mohl dělat, než postupovat dál, když už se nedalo vrátit?“

Ano, co jiného? Leda to, co právě dělal, a to mu bylo vnuceno. A přece k tomuto setkání nepřiletěl jako vracející se tažný pták proto, aby zabil, i když si myslí, že to bylo jinak.

„A tak jsem pokračoval. Bojoval jsem o ovoce svého hříchu, o Mallilie, jak jsem uměl. Otce jsem nikdy neměl doopravdy v nenávisti, ale Mallilie jsem doopravdy miloval, a bylo moje, moje… Kdybych jen k němu mohl přijít čistě! Ale spravedlnost existuje, prohrál jsem a nestěžuji si. Teď mě vydejte a nechte mě zaplatit za jeho smrt mou vlastní, jak se patří. Půjdu s vámi ochotně, jestliže mi popřejete pokoj.“

S těžkým vzdechem položil hlavu na Cadfaelovu ruku a zmlkl; po dlouhém okamžiku položil Cadfael svou druhou ruku na husté tmavé vlasy a přidržel ho tak. Kněz sice není a rozhřešení dát nemůže, přesto se tu octl v strašlivé úloze soudce i zpovědníka. Jed je ta nejpodlejší vražda, ocel by dokázal respektovat. A přece… Což nebylo i Meurigovi těžce ukřivděno? Příroda ho stvořila přívětivého, laskavého, nezahořklého, ale okolnosti ho tak pokřivily, že se jedinkrát a osudně obrátil proti své přirozenosti, a je si až příliš vědom svého smrtelného ochoření. Jedna smrt přece stačí, k čemu by prospěla druhá? Bůh zná i jiné cesty k vyrovnání vah.

„Chtěl jsi, abych ti uložil pokání,“ řekl nakonec Cadfael. „Ještě pořád to chceš? A poneseš je věrně, bez ohledu na to, jak bude strašné?“

Těžká hlava na jeho koleně se pohnula. „Ano,“ zašeptal Meurig, „a vděčně.“

„Nechceš žádné snadné pokání?“

„Chci všechno, co mi patří. Jak jinak mohu najít mír?“

„Dobrá. Zavázal ses, Meurigu. Přišel jsi mi vzít život, ale když došlo na ránu, nedokázal jsi ji zasadit. Nyní mi vkládáš do rukou svůj život a já shledávám, že ti jej také nemohu vzít, že by to ode mne nebylo správné. Jak by prospěla světu tvá krev? Ale tvé ruce, tvá síla, tvá vůle, ta ctnost, kterou v sobě ještě pořád máš, ty ještě mohou přinést velký prospěch. Chceš plně zaplatit. Tak plať! Tvé pokání bude na celý život, Meurigu. Rozhodl jsem, že svůj život prožiješ až do konce, a ať je dlouhý, a splatíš všechny své dluhy tím, že se budeš starat o ty, kdo s tebou obývají tento svět. Počet tvých dobrých skutků ještě může tisíckrát převážit počet zlých. Toto je pokání, které ti ukládám.“

Meurig se pomalu pohnul a zdvihl omámenou a žasnoucí tvář, ani s ulehčením, ani s radostí, jen naprosto zmateně. „To myslíte vážně? To musím dělat?“

„To musíš dělat. Žij, naprav se, ve svém jednání s hříšníky pamatuj na vlastní křehkost a ve svém jednání s nevinností projevuj úctu, a používej svou sílu k službě obojím. Dělej, co můžeš, a zbytek přenech Bohu. Co víc mohou dělat světci?“

„Budou mě pronásledovat,“ řekl Meurig, stále pochybující a žasnoucí. „Nebudete mi zazlívat, že jsem zklamal, jestliže mě chytí a pověsí?“

„Nechytí tě. Zítra už budeš daleko odtud. Ve stáji vedle téhle stodoly je kůň, ten, na kterém jsem dnes jel. Koně se v těchhle končinách kradou snadno, je to stará velšská hra, vždyť vím. Ale tenhle ukradený nebude. Dávám ti ho a beru za to odpovědnost. Na koňském hřbetě máš před sebou celý svět, kde opravdový kajícník může jít dlouhým životem krok za krokem k milosti. Být tebou, do rána bych přejel kopce co nejdál na západ a pak zamířil na sever do Gwyneddu, kde tě neznají. Ty ale znáš tyhle kopce líp než já.“

„Znám je dobře,“ řekl Meurig a jeho tvář teď ztratila svou rozbolestněnost v neskrývaném a dětském úžasu. „A to je všechno? Všechno, co ode mne žádáte?“

„Uvidíš, že to bude dost těžké,“ řekl bratr Cadfael. „Ale ano, ještě je tu jedna věc. Až budeš v bezpečí, vyzpovídej se knězi, požádej ho, aby to zapsal a poslal šerifovi do Shrewsbury. To, co se dnes stalo v Llansilinu, dostane Edwina na svobodu, nechtěl bych však, aby na něm zůstala nějaká pochybnost nebo stín, až budeš pryč.“

„Ani já bych to nechtěl,“ řekl Meurig. „Udělám to.“

„Tak pojď, máš před sebou dlouhou pouť. Vezmi si zpátky nůž.“ A usmál se. „Budeš ho potřebovat na krájení chleba a na obživu.“

Končilo to zvláštně. Meurig vstal jako ve snu, vyčerpaný i občerstvený, jako by z něho nebeský liják smyl jeho trýzeň i rozum, takže ožívá napůl utonulý a zcela proměněný. Když zhasili lampu, Cadfael ho musel vést za ruku. Venku byla tichá hvězdnatá noc a lehounce mrzlo. Cadfael ve stáji sám osedlal koně.

„Nech ho odpočinout, až to bude bezpečné. Dnes mě nesl, ale nebyla to žádná velká cesta. Dal bych ti mezka, je čerstvější, ale byl by pomalejší a u Velšana by vyvolával větší pozornost. Tak nasedni a jeď. Jeď s Bohem!“

Na to se Meurig otřásl, ale bledá, utkvělá rozjasnělost jeho tváře se nezměnila. S nohou v třmenu řekl s náhlou nevýslovně vážnou a obtíženou pokorou: „Dejte mi požehnání! Vždyť jsem vámi vázán na celý život.“

Odjel do svahu nad ovčinci, cestičkami, které znal líp než muž, jenž ho osvobodil, aby po nich jel zpátky do světa živých. Cadfael za ním hleděl jen chviličku, než se obrátil dolů k domu. Cestou si myslil: Jestliže jsem tě pustil do světa nezměněného a nebezpečného, jestliže se tato očista setře, jakmile budeš v bezpečí, ať vina padne na mne. Cítil však, že se nedokáže příliš obávat; čím víc uvažoval o postupu, který zvolil, tím hlubší byl klid jeho duše.

„Trvalo ti to dlouho, bratře,“ vítal ho Šimon s potěšením do večerního tepla v domě. „Už jsme o tebe měli starost.“

„Neodolal jsem a zůstal a rozjímal jsem mezi ovečkami,“ řekl bratr Cadfael; „jsou tak uklidňující. A je krásná noc.“

[ XI ]

Byly to pěkné vánoce; nikdy nepoznal klidnější a jasnější. Prostá práce pod širým nebem byla po předešlém napětí úplné blaho a nebyl by ji vyměnil za obřady a poměrný blahobyt v opatství. Novina, která přišla z města, než první sníh zabránil cestování, přidala k domácké vánoční hudbě, kterou mezi sebou pěly jejich tři ochotné, ač neškolené hlasy a tři spokojená a naplněná srdce, ostřejší notu. Hugh Beringar vzkázal nejen, že dostal zápis od soudu v Llansilinu, ale také, že Edwinův dobře míněný dárek na usmířenou vyplaval na mělčinu u Atchamu, dost poničený, ale stále poznatelný. Chlapec byl vrácen milující matce a Bonelova domácnost si opět svobodně vydechla, když byl nyní pachatel znám. Omluvná zpráva, že kůň patřící ovčincům v Rhydycroesau se ztratil, protože bratr Cadfael opomněl pořádně zajistit vrata stáje, byla kapitulou opatství přijata s náležitou nevolí, a po návratu ho čekalo, že bude muset ztrátu nějak splatit.

Pokud šlo o uprchlého Meuriga, hledaného v celém Powysu pro vraždu, pronásledovatelé ho nezahlédli ani koutkem oka a stopa už chladla. Ani zpráva o jeho dobrovolném přiznání, poslaná knězem z poustevny v Penllynu, ji neoživila, protože muž dávno odešel a nikdo nevěděl kam. Nedalo se také čekat, že by Owain Gwynedd vítal vetřelce pronásledující na jeho území zločince, proti nimž sám nic neměl a jež si úřady především nikdy neměly nechat proklouznout mezi prsty.

Všechno bylo vlastně výborné. Cadfael byl mezi ovcemi úplně šťastný a o světě nechtěl ani slyšet. Cítil, že si zasloužil chvíli klidu. Litoval jen, že mu první hluboký sníh zabránil zajet na návštěvu k Iforu ap Morganovi, jemuž dlužil útěchu, nakolik pro něho byla možná. Snad by se zdála křehká, ale Cadfael byl rád, že ji má, a stejně rád by byl Ifor; staří totiž vydrží hodně.

Na vánoce se jim narodila tři jehňata, jedináček a dvojčata. Přivedli je všechny i s jejich matkami do domu a náramně se jim věnovali, vždyť ta neviňátka sdílela den narození s Ježíšem. Už úplně uzdravený bratr Barnabáš choval děťátka ve velikých dlaních a prostorném klíně a byl na ně tak hrdý, jako by je byl porodil sám. Pěkně se spolu poveselili při pokojné oslavě, než bratr Cadfael odjel zpátky do Shrewsbury. Jeho pacient byl tou dobou nejzdravější silák v okruhu dvaceti mil a lékaře už v Rhydycroesau nebylo zapotřebí.

Sníh trochu roztál při krátké oblevě, když Cadfael tři dny po Božím hodu nasedl na mezka a zamířil k Shrewsbury.

Jel dlouhou cestou. Nezamířil přímo do Oswestry, ale jel kolem, aby vykonal odloženou návštěvu u Ifora ap Morgana, než se dá přímo na východ od Croesau Bachu, aby se dostal na hlavní silnici jižně od města. Co řekl Iforovi a co mu Ifor odpověděl, to nikdy nikomu třetímu neřekli. Jisté bylo, že Cadfael odjížděl v lepší náladě, než vyjel, a Ifor v lepší náladě zůstal sám.

Díky té zajížďce se šeřilo, když Cadfaelův mezek vťapal přes velšský most do Shrewsbury a jel svažitými ulicemi, po svátcích zas plnými lidí a práce. Teď nebyl čas odbočit z Wyle pro potěšení, aby se nechal vpustit bystrou hospodyňkou Alys a pokochal se radostí Bellecoteových; to musí počkat na jindy. Edwy je už jistě dávno zproštěn závazku držet se doma a určitě tropí kdovíkde kdovíjakou neplechu se svým nerozlučným strýcem. Budoucnost Mallilie byla stále na vážkách; jen aby právníci statek úplně nerozsápali na své palmáre, než bude někdo uznán jako vlastník.

A tady za zatáčkou Wyle se před ním objevil oblouk řeky. Skomírající den se opět trochu rozsvětlil, když vyjel na volné prostranství a branou se dostal na padací most. Tady se Edwin zastavil na rozhořčeném útěku a zahodil opovržený dar. A tady dál se před ním otvírala rovná silnice, po pravici dům, kde ještě musí bydlet Richildis, a mlýnský rybník jako matná stříbřitá plocha v soumraku; pak před ním vyvstala zeď enklávy opatství, západní průčelí a farní dveře velkého kostela a po pravici brána.

Vjel dovnitř a zůstal stát v úžasu nad ruchem a hlukem, které ho tam čekaly. Fortnýř byl přede dveřmi, vykartáčovaný, zardělý a důležitý jako před biskupskou vizitací, a velké nádvoří bylo plné bratří, laických bratrů a úředníků, kteří čile pobíhali nebo se shlukovali do vzrušených skupinek, rozmlouvali zvýšenými hlasy a dychtivě se ohlíželi po každém, kdo vjížděl branou. Jeden takový vzruch vyvolal i příjezd Cadfaelův, utichl ovšem nelichotivě rychle, jakmile ho poznali. I školáci byli venku, šeptali si a štěbetali pod přístřeškem brány, a cestující se tlačili do dveří domu pro hosty. Bratr Jeroným si vylezl na patník u síně a dělil svou pozornost mezi rozdávání příkazů a pozorování každého pohybu u brány. Zdálo se, že během Cadfaelovy nepřítomnosti ve vlastních očích vyrostl a je důležitější a přičinlivější než kdy předtím.

Cadfael sesedl a chystal se odvést soumara do stáje. Nebylo mu však jasné, zda nemá mezka ještě odvést do stodoly na koňském trhu; tu ze vzrušeného pohybu kolem něho vyběhl bratr Marek jako střela a zahalekal radostí.

„Cadfaele! To mám radost, že vás vidím! To jsou věci! Já myslel, že o všechno přijdete, a vy jste zatím byl přímo u toho. Slyšeli jsme o soudu v Llansilinu… Jste srdečně vítán zpátky doma!“

„To vidím,“ řekl Cadfael, „jestli je tohle přivítání pro mne.“

„Moje ano!“ řekl Marek horoucně. „Ale tohle… No ovšem, vy jste to ještě neslyšel. Všichni čekáme opata Heriberta. Jeden kočí byl před chvíli u Svatého Jiljí a viděl je, zastavili se tam ve špitálu. Přišel nám to říct. Bratr Jeroným čeká, aby doběhl pro převora Roberta, sotva vejdou do brány. Budou tu každou chvíli.“

„A dokud nepřijdou, tak se nic neví? Jestlipak to ještě bude opat Heribert?“ řekl Cadfael s lítostí.

„Nevíme. Ale všichni se bojí… Bratr Petrus bručí u pece hrozné věci a slibuje, že opustí řád. A Jeroným je nesnesitelný!“

Otočil se, zamračil se, nakolik toho byla jeho mírná, prostinká tvář schopná, na ďábla, o němž mluvil, a hle, bratr Jeroným ze svého patníku zmizel a upaloval k opatovu bytu.

„Tak to už jedou! Podívejte – převor!“

Robert vyplul z bytu, který si přivlastnil, v neposkvrněném rouše, majestátně vysoký, viditelný nade všemi zírajícími hlavami. Jeho tvář byla obrazem povzneseného klidu, blahovůle a zbožnosti, připravená uvítat bývalého nadřízeného s pokryteckou uctivostí a převzít jeho úřad s pokryteckou pokorou; to vše provede velmi krásně a s ušlechtilou důstojností.

A do brány se vkodrcal Heribert, malý, kulatý, mírný starší muž nenápadného zevnějšku, který seděl na svém bílém mezkovi jako pytel a nesl na sobě špínu, prach a únavu cesty. Ve tváři a držení těla byla na první pohled zřejmá stopa sesazení a odchodu do výslužby, přesto vypadal příjemně spokojený jako člověk, který právě složil těžké břímě a narovnal se, aby se nadechl. Od přírody pokorný Heribert se nedal zdrtit. Jeho osobní písař a podkoní jej následovali uctivě s odstupem několika metrů; avšak po jeho boku jel vysoký, hubený, šlachovitý benediktin s ošlehanou tváří a bystrýma modrýma očima, držel s ním krok a díval se na něho, pomyslel si Cadfael, s jakousi zdrženlivou náklonností. Snad nový bratr do konventu.

Převor Robert proplul mezi strkajícími se, šeptajícími bratry jako krásná loď mezi nepořádnými vlnami a vztáhl obě ruce k Heribertovi, sotva se jeho noha dotkla země. „Otče, buďte nejsrdečněji vítán doma! Není, kdo by se neradoval, že jste se vrátil mezi nás, a věřím, že požehnán a potvrzen v úřadu, náš nadřízený jako předtím.“

Abych mu nekřivdil, pomyslel si bratr Cadfael kriticky, takhle nehorázně nelže často, a ani teď si určitě neuvědomuje, že lže. A ve vší poctivosti, co jiného by mohl on nebo kdokoli jiný říkat v téhle situaci, i kdyby sebedychtivěji plesal nad povýšením, jež očekává? Nemůžeš přece říci člověku do obličeje, že už dlouho čekáš, až odejde, a že už to měl udělat dávno.

„Vskutku, Roberte, jsem šťastný, že jsem zpátky mezi vámi,“ řekl Heribert a široce se usmál. „Ale ne, musím všem přítomným sdělit, že již nejsem jejich opatem, jen jejich bratrem. Bylo rozhodnuto, že nejlépe bude svěřit úřad jinému, a já se před tímto rozhodnutím skláním, a přišel jsem domů, abych věrně sloužil jako prostý bratr pod tebou.“

„Ale ne!“ zašeptal zdrceně bratr Marek. „Cadfaele, podívejte se, jak roste!“

A vskutku se zdálo, že Robertova stříbrná hlava je náhle ještě vznosnější, jako by již nesla mitru. Stejně náhle tu však byla jiná hlava stejně vznosná jako jeho; neznámý pohodlně seskočil téměř nepovšimnut a stál po Heribertově boku. Husté tmavé vlasy obkružující tonzuru měl jen nepatrně prošedivělé, přesto byl pravděpodobně přinejmenším stejně starý jako Robert, a jeho inteligentní úzká tvář byla stejně břitká, i když ne tak krásná.

„Zde vám všem představuji,“ řekl Heribert téměř láskyplně, „otce Radulfa, jehož legátský koncil jmenoval, aby od tohoto dne spravoval naše opatství. Přijměte svého nového opata a ctěte ho, jako jsem se to již naučil já, bratr Heribert z tohoto domu.“

Nastalo hluboké ticho, a pak se celé shromáždění na velkém nádvoří pohnulo a projel jím veliký vzdech a úsměv jako tichá vlna. Bratr Marek sevřel Cadfaelovu paži a zabořil mu obličej do ramene, aby nezaječel nadšením. Bratr Jeroným viditelně splaskl jako propíchnutý měchýř a dostal právě takovou svraštěle blátivou barvu. Někde vzadu se ozvalo jasné zakokrhání, jako když bojovný kohout jásá nad padlým sokem. Bylo ovšem ihned zdušeno a nikdo nevypátral, odkud přišlo. Docela dobře to mohl být bratr Petrus, který se chystal vřítit se zpátky do kuchyně, vytáhnout všechny hrnce a pánve a oddaně sloužit příchozímu, který převoru Robertovi srazil hřebínek v okamžiku jeho nejvyššího vyvýšení.

Převor sám neměl postavu ani držení na to, aby se zbortil jako jeho písař, ani pleť, na níž by bylo vidět, že zbledla. Pozdější zprávy o jeho reakci se rozcházely. Špitálník, bratr Denis, tvrdil, že se Robert zapotácel, div neupadl. Fortnýř tvrdil, že zuřivě zamrkal a několik minut měl skelný pohled. Když se poradili novici, shodli se, že kdyby bylo možno pohledem zabít, měli by mezi sebou na místě mrtvého, a obětí by nebyl nový opat, ale starý, který tím, že tak nevinně uznal svou nastávající podřízenost převorovi, vzbudil v Robertovi víru, že bude povýšen na opata, a vzápětí iluzi rozbil. Bratr Marek velmi nezaujatě řekl, že převorovo pohnutí prozradila jen mžiková mramorová strnulost a pak prudké pohyby ohryzku, jak polykal žluč. Rozhodně byl donucen k hrdinskému úsilí vzpamatovat se, protože Heribert mezitím přívětivě pokračoval:

„A vám, otče opate, představuji bratra Roberta Pennanta, jenž mi byl jako převor příkladnou oporou, a jsem přesvědčen, že i vám bude sloužit se stejnou nesobeckou oddaností.“

„To bylo krásné!“ řekl bratr Marek později v zahradní dílně, kde si trochu úzkostně nechával zkontrolovat svou správu, a byl šťastný, když byl pochválen. „A teď se stydím. Bylo to ode mne ošklivé, tak se radovat z něčího pádu.“

„Ale no tak!“ řekl Cadfael roztržitě, zatímco vybaloval brašnu a vracel na místo kelímky a lahvičky, jež s sebou přivezl zpátky. „Nespěchej tolik s tou svatozáří. Ještě máš spoustu času těšit se ze života, někdy i trochu zlomyslně, než se usadíš a bude z tebe světec. Bylo to krásné a skoro každý se z toho radoval. Nic si nepředstírejme.“

Bratr Marek pustil z hlavy skrupule a dokázal se široce usmát. „Ale stejně, když k němu otec Heribert dokázal přistoupit tak úplně bez zlomyslnosti a s takovou náklonností…“

„Bratr Heribert! A ty se nedoceňuješ,“ řekl Cadfael láskyplně. „Zdá se, že jsi pořád ještě roztomilý zelenáč. Myslel sis, že všechna ta dobře volená slova přišla náhodou? ,Jako prostý bratr pod tebou‘… Stejně dobře mohl říct mezi vámi, vždyť před chviličkou mluvil k nám všem. A ,se stejnou nesobeckou oddaností‘! Ano, právě takovou! A jak se tak dívám na našeho nového opata, Robert si pěkně počká, než se tu zase uprázdní místo!“

Bratr Marek zahoupal nohama visícíma z lavice u zdi a otevřel ústa ohromením. „Vy myslíte, že to udělal schválně?“

„Copak nemohl poslat jednoho podkoního den napřed, kdyby ho byl chtěl varovat? Aspoň kdyby ho byl poslal od Svatého Jiljí, aby mu šetrně sdělil tu novinku. A soukromě! Je to trpělivá duše, ale dneska si neodpustil malou pomstu.“ Markova zdrcená tvář ho dojala. „Nekoukej tak otřeseně! Nikdy z tebe nebude světec, jestli si nepřiznáš, že máš v sobě i kousek ďábla. A pomysli na to, jak prospěl Robertově duši!“

„Tím, že mu ukázal marnost ctižádosti?“ zeptal se pochybovačně Marek.

„Tím, že ho naučil nechválit dne před večerem. A teď běž do ohřívárny, sesbírej pro mě všechny drby a já k tobě za chviličku přijdu, jen co prohodím pár slov s Hughem Beringarem.“

„Tak je to za námi a tak čistě, jak jsme mohli jen doufat,“ řekl Beringar v pohodlí u ohřívadla, v ruce pohár svařeného vína z Cadfaelovy zásoby. „Sepsáno a vyřízeno. Mohlo to přijít mnohem dráž. Mimochodem, moc pěkná ženská, ta vaše Richildis. Bylo příjemné jí kluka vrátit. Nemám pochyby, že za vámi mladý přiběhne, jen co se doslechne, že jste se vrátil. A doví se to brzo, protože se u nich stavím cestou zpátky do města.“

Nepadlo mnoho přímých otázek a odpovědi byly jen neurčité. Jejich rozhovory byly často stejně křivolaké, jako byl jejich vztah uvolněný a jistý, ale rozuměli si.

„Slyšel jsem, že jste ztratil koně, když jste byl na hranici,“ řekl Beringar.

„Mea culpa!“ přiznal Cadfael. „Nezamkl jsem stáj.“ „Zhruba v téže době, kdy llansilinský soud ztratil člověka,“ poznamenal Hugh.

„Z toho mě snad neobviňujete. Já jsem jim ho našel, a oni si ho pak nedokázali udržet.“

„Asi od vás budou chtít, abyste jim koně nějak zaplatil?“

„Určitě na to dojde zítra v kapitule. To nic,“ řekl bratr Cadfael klidně, „hlavně když po mně nikdo nebude chtít, abych platil za toho člověka.“

„To vám mohou připsat jen v jiné kapitule. Ale mohlo by to přijít draho.“ Avšak Hughova ostrá snědá tvář se za chvějivou mlhou z ohřívadla usmívala. „Schovával jsem si pro vás novinku, příteli Cadfaele. Wales nás každých pár dní něčím překvapí. Včera mi vzkázali z Chesteru, že na jeden statek patřící klášteru v Beddgelertu přijel jezdec, neřekl jméno, nechal tam svého koně a prosil, aby ho bratři ustájili, dokud ho nebude možno vrátit bratrům benediktinům z ovčince v Rhydycroesau, odkud byl vypůjčen. V Rhydycroesau o tom ještě nevědí, protože nahoře v Arfonu napadl sníh dřív než u nás a nebyla možnost poslat posla po souši; asi to nešlo dodnes. Ale kůň je tam a v pořádku. Ať byl ten neznámý kdokoli,“ řekl Hugh nevinně, „musel ho tam nechat nejvýš dva dny po tom, co náš zmizelý zločinec učinil doznání v Penllynu. Zpráva přišla přes Bangor, když se tam dostali, a po moři do Chesteru jednou z pobřežních lodí. Tak se zdá, že vás čeká kratší pokání, než jste si vysloužil.“

„Tak Beddgelert!“ řekl zamyšleně Cadfael. „A odtamtud šel zřejmě pěšky: Co myslíte, kam měl namířeno, Hughu? Do Clynnogu nebo Caergybi a přes moře do Irska?“

„Proč ne do některé cely v Beddgelertu?“ usmál se Hugh do svého vína. „I vy jste přece po všem tlučení světem přišel do takového přístavu.“

Cadfael si zamyšleně hladil tvář. „Ne, to ne. Ještě ne! Nemyslil by si ještě, že za to dost zaplatil.“

Hugh krátce vyštěkl smíchem, postavil pohár, vstal a srdečně pleskl Cadfaela do ramene. „Radši abych šel. Kdykoli se k vám přiblížím, zjistím, že napomáhám zločinu.“

„Ale jednoho dne to tak možná skončí,“ řekl Cadfael vážně.

„Zločinem?“ ohlédl se Hugh ode dveří, stále s úsměvem.

„Božím povoláním. Nejeden došel od toho prvního k tomu druhému, Hughu, a mezitím prospěl světu.“

Příští den odpoledne se u dveří dílny objevili Edwy a Edwin v nejlepších šatech, učesaní a upravení, a oba se po svém otřesu chovali neobvykle rozvážně, aspoň zpočátku. Ve svém tlumeném chování si byli tak podobní, že se Cadfael musel bedlivě dívat, které oči jsou hnědé a které oříškové, aby je od sebe poznal. Své poděkování pronesli vesele a srdečně a v jejich spokojenosti mezi nimi pro tu chvíli zavládl naprostý mír.

„Tahle obřadní paráda,“ prohlížel si je s opatrnou blahovůli Cadfael, „sotva bude kvůli mně.“

„Poslal pro mě pan opat,“ vysvětlil Edwin a nad tou vzpomínkou se mu bázní rozšířily oči. „Maminka mě oblékla do nejlepších šatů. On se mnou šel jen ze zvědavosti, jeho nepozvali.“

„A on ve dveřích zakopnul,“ hbitě opáčil Edwy, „a zčervenal jako kardinálský klobouk.“

„To není pravda!“

„Ale je. Vždyť se červenáš i teď.“ A opravdu, samotné slovo vyvolalo příliv červeně.

„Takže opat Radulfus pro tebe poslal,“ řekl Cadfael. Vyřizuje nedokončené záležitosti, pomyslel si, a rychle. „A co si o našem novém opatovi myslíte?“

Žádný z nich nechtěl přiznat, že na něj udělal dojem. Vyměnili si hodnotící pohled a Edwy řekl: „Byl velmi slušný. Ale nevím, jestli bych tu chtěl být novicem:“

„Řekl,“ hlásil Edwin, „že to sice bude muset probrat s mou matkou a právníky, ale statek jasně nemůže patřit opatství, dohoda je neplatná, a jestli bude závěť prokázána a hrabě z Chesteru dá jako lenní pán souhlas, Mallilie bude moje, a dokud nebudu plnoletý, opatství tam nechá svého správce a sám pan opat bude mým poručníkem.“

„Co jsi mu na to řekl?“

„Poděkoval jsem mu a rád jsem souhlasil. Jak jinak? Kdo by líp dovedl spravovat statek? Aspoň se to od nich všechno naučím. A až budeme chtít, máme se tam s maminkou vrátit, a to bude brzo, jestli nenapadne další sníh.“ Edwinova rozjasněná dychtivost se sice nezakalila, ale přece jen zvážněl. „Bratře Cadfaele, s tím Meurigem je to strašná věc: Je to těžké pochopit…“

Ano, pro mladé velmi těžké, a odpustit takřka nemožné. Ale tam, kde bylo přátelství a důvěra, zůstal ještě zbytek neuhasitelné vřelosti, neslučitelné s odporem a hrůzou, jež cítil k traviči.

„Bez boje bych mu byl Mallilie nevydal,“ řekl Edwin, tvrdě odhodlán být poctivý. „Ale kdyby vyhrál, myslím, že bych mu to nezáviděl. A kdybych vyhrál já… nevím! On by se se mnou nikdy nerozdělil, viďte? Stejně jsem rád, že utekl. Jestli je to ode mě špatné, nemůžu si pomoct. Jsem rád!“

Jestli to bylo špatné, nebyl v tom sám, ale o tom Cadfael nic neřekl.

„Bratře Cadfaele… Až zase budeme doma v Mallilie, chci navštívit Ifora ap Morgana. Dal mi políbení, když jsem ho prosil. Můžu mu být tak trochu vnukem.“

Díky Bohu, že jsem neudělal tu chybu a nenavrhl mu to, pomyslel si Cadfael vděčně. Nic mladé nerozhořčí a nepobouří tolik, jako když je někdo nabádá k dobrému skutku, když už udělali to ušlechtilé rozhodnutí sami. „To je moc dobrá myšlenka,“ řekl vřele. „Bude rád. Vezmeš-li s sebou k němu Edwyho, nauč ho radši, jak vás má od sebe poznat. Možná že nevidí tak ostře jako já.“

Na to se oba zašklebili. Edwy řekl: „On je mi pořád dlužný za ten výprask, co jsem dostal místo něho, a za tu noc ve vězení. Za to si hodlám docházet do Mallilie, jak mě napadne.“

„Já seděl dvě noci,“ namítl Edwin hbitě, „a bylo to tam mnohem horší.“

„Ty? Neměl jsi ani modřinu a Hugh Beringar se tam s tebou mazlil!“

Nato Edwin pohotově šťouchl Edwyho do břicha nataženým ukazováčkem, Edwy mu podrazil nohu a skácel ho na podlahu a oba se rozesmáli. Cadfael chvíli trpělivě přihlížel, pak chytil dvě kštice hustých kudrnatých vlasů a roztrhl je od sebe. Odkutáleli se od sebe a poslušně vyskočili, úsměv od ucha k uchu. Už vypadali mnohem míň neposkvrněně než předtím.

„Vy jste ale cháska! Ať si vás Ifor ap Morgan pěkně užije,“ řekl Cadfael, ovšem velmi spokojeně. „Takže jsi teď statkář, Edwine, nebo aspoň budeš, až dospěješ. Radši bys měl zkoumat svoje závazky. Takovýhle příklad má dávat strýc svému synovci?“

Edwin se náhle přestal oprašovat, zvážněl a narovnal se, oči dokořán. „Já jsem na svoje závazky myslel, doopravdy. Ještě toho spoustu nevím a musím se učit, ale říkal jsem panu opatovi… Nelíbí se mi, nikdy se mi nelíbilo, že můj otčím podal na Aelfrika žalobu a dostal ho do nevolnictví, když se považoval za svobodného, jako byli jeho předkové. Zeptal jsem se, jestli mohu dát někomu svobodu, nebo jestli musím čekat, až budu plnoletý a dostanu panství sám. Řekl, že to rozhodně mohu udělat, kdy budu chtít, a že se za mě zaručí. Chci, aby byl Aelfric svobodný. A myslím… totiž on a Aldith…“

„Já jsem mu to řekl,“ pravil Edwy, krátce se otřepal jako pes a pohodlně se uvelebil zpátky na lavici, „že Aldith se Aelfric líbí, a jen co bude svobodný, určitě se vezmou, a Aelfric umí číst, zná Mallilie a bude z něho výborný správce, až opatství statek předá.“

„Ty jsi mi to řekl! Já přece věděl, že se jí líbí, jenomže on nechtěl říct, jak moc se líbí ona jemu. A co vůbec víš o statcích a správcích, ty tesařský učedníku?“

„Víc, než ty budeš někdy vědět o dřevě, vyřezávání a řemesle, ty novopečený barone!“

Už zas byli v tom, sevřeni v zápasnickém objetí, vmáčknutí do rohu lavice, Edwy rukou v Edwinových zrzavých štětinách, Edwin s prsty vraženými Edwymu pod žebra, a lechtal ho, až smíchem dostával křeče. Cadfael zvedl oba do náruče a sunul je ke dveřím.

„Ven! Běžte se kočkovat jinam. Sem to nepatří. Jděte si někam do medvědince!“ Sám sobě zněl hloupě nafoukaně a přeumravněle.

U dveří se neuvěřitelně lehce a úhledně rozskočili a oba se na něj obrátili se zářivým úsměvem. Edwin si vzpomněl a kajícně spěchal poprosit: „Bratře Cadfaele, přijdete se prosím podívat na maminku, než odejdeme? Moc vás prosí!“

„Přijdu,“ řekl Cadfael, protože jinak to nešlo, „určitě přijdu.“

Díval se za nimi, jak jdou k velkému nádvoří a bráně a opět se přátelsky pošťuchují, napůl v objetí, napůl ve rvačce. Jsou to v tomhle věku zvláštní tvorové, v tísni schopní hrdinské věrnosti a statečnosti, vážní v usilování o vážné cíle, a když je v jejich světě klid a mír, perou se zas jako štěňata z jednoho vrhu.

Cadfael se obrátil zpátky do dílny a zavřel se na závoru před celým světem, i před bratrem Markem. Byl tam veliký klid a velmi šero mezi tmavými trámovými stěnami a v namodralém kouři z ohřívadla. Domov uvnitř domova, všechno, co nyní chtěl. Dobře, že se to odbylo, jak říkal Hugh Beringar, bez větších ztrát, než bylo nevyhnutelné. Edwin dostane svůj statek, Aelfric svobodu a zajištěnou budoucnost; to bude dostatečný podklad pro to, aby rozvázal a vyznal se Aldith; a kdyby zůstal zatvrzelý, ona si určitě najde způsob, jak ho popohnat. Bratr Rhys si pěkně popovídá o svém králi a dostane lahvičku pořádného likéru, a zamlžená paměť překryje mezeru po ztraceném prasynovci. Ifor ap Morgan bude mít svůj vlastní žal, o němž nebude mluvit, ale i naději, a náhradní vnouče vzdálené jen kousek cesty. A Meurig někde v širém světě má před sebou dlouhé pokání a bude potřebovat druhé, aby se za něj modlili. Cadfael ho v tom rozhodně nezklame.

Pohodlně se uvelebil na lavici, kde se chlapci prali a smáli, a dal si nohy nahoru. Přemýšlel, zda se ještě může právem vymlouvat, že nesmí ze zdí kláštera ven, dokud Richildis neodjede na Mallilie, a rozhodl se, že by to bylo zbabělé, ale až po tom, co se rozhodl, že to stejně nemá v úmyslu.

Je to konečně velmi přitažlivá žena, i nyní, a dopřát si její vděčnosti bude velmi příjemné; pomyšlení na rozhovor, který nutně bude mít jako refrén „Pamatuješ…?“, bylo dokonce lákavé. Ano, půjde tam. Orgie společně sdílených vzpomínek si přece nedopřává často.

Za týden za dva se konečně celá domácnost odstěhuje na Mallilie, bezpečně na míle daleko. Potom už asi Richildis mnohokrát neuvidí. Bratr Cadfael zhluboka vzdychl, možná lítostí, ale stejně dobře to mohlo být ulehčením.

Ale co, snad je to takhle nejlepší!

Poklidný život benediktinského kláštera v anglickém městě Shrewsbury naruší koncem roku 1138, v mezidobí před jmenováním nového opata, událost nanejvýš nepříjemná: Gervase Bonel, zámožný statkář, který krátce předtím odkázal benediktinům své sídlo výměnou za ubytování, stravu a další služby po zbytek života, je ve svém novém domově v těsném sousedství kláštera zákeřně zavražděn. Před důvtipného a světa znalého mnicha-bylinkáře Cadfaela klade Bonelova smrt, k níž mohlo mít motiv hned několik osob z okruhu statkářovy rodiny, úkol o to náročnější, že nástrojem zločinu byl výtažek z oměje, Cadfaelův vlastní výrobek. Zatímco světská moc se pouští do stíhání jednoho z podezřelých, Cadfael začíná pomalu rozplétat složitou síť rodinných vztahů, objevuje nejedno překvapení a dochází k přesvědčení, že právě pronásledovaný musí být nevinný…