Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 04. Svatopetrský jarmark

Předvečer jarmarku.

Začalo to při normálním každodenním shromáždění kapituly v benediktinském klášteře svatého Petra a svatého Pavla v Šrůvsbery, třináctý den července, léta Páně 1139. Byl to den před svátkem svatého Petra v Okovech, svátkem důstojným a výnosným, důležitým pro dům, který nesl světcovo jméno, a tak bylo celé ranní setkání zasvěceno krokům nutným k jeho náležité oslavě, a menší záležitosti musely počkat.

Dům měl, když uvedeme celé zasvěcení, světce dva, ale na svatého Pavla se zapomínalo, někdy byl dokonce vynecháván i z úředních listin, nebo zkracován tak, že málem mizel. Čas jsou peníze a písaři považovali psaní celého titulu za únavné, zejména když se v jedné listině objeví třeba dvacetkrát. Od chvíle, kdy kormidlo klášterního plavidla převzal opat Radulfus, museli se ovšem napravit, neboť to byl muž, který nestrpěl žádné lajdáctví, a od svých mužů žádal stejnou pečlivost jako od sebe.

Bratr Kedfael zašel už před ranní do své oplocené bylinářské zahrady, s potěchou se podíval, jak mu kvetou orientální máky, a odhadoval, kdy je bude čas sklízet. Léto vrcholilo a slibovalo bohatou úrodu, protože jaro bylo po hojném a časném sněhu teplé a vlhké, a červen i červenec horké a slunečné, sem tam s nějakou přeháňkou, která doplnila vláhu a udržela listí svěží a poupata plodná. Seno už bylo sklizeno, a byla ho spousta, a obilí se zdálo zralé pro srp. Žně začnou hned po jarmarku. Kedfaelovo voňavé království, po ránu orosené a již se ve vycházejícím slunci přehřívající v opilou sladkost, plnilo jeho smysly rozkoší, na niž se občas asketická církev mračí, protože v čirém potěšení shledává cosi neurčitě hříšného. Byly doby, kdy mladý bratr Marek, který s ním obdělával toto líbezné pole, cítil, že by svou radost měl vyznávat mezi svými hříchy a pokorně přijímat nějaké náležité pokání. Byl ještě hodně mladý, dalo se to omluvit.

Bratr Kedfael byl rozumnější a takové skrupule neměl. Rozmanité dary Boží tu byly proto, aby se z nich člověk těšil, a neradovat se by byl nevděk.

Při ranní mši už měl Kedfael za sebou dvě hodiny práce, a protože neměl žádný úkol ve spojitosti s opatským jarmarkem, který zaujímal veškerou pozornost, po svém zvyku klimbal za svým krycím sloupem v nejtmavším koutě kapitulní síně, zcela připraven okamžité procitnout, kdyby se jeho směrem nesl nějaký neočekávaný dotaz, a zcela schopen souvisle odpovědět na to, co slyšel jen zčásti. Byl mnichem už šestnáct let, z vlastní uvážené volby, jíž nikdy nelitoval, uvnitř měl naskládány hory zkušeností, a pořád byl nezdolný jako jezevec a podle bratra Marka právě tak křivonohý, ale bratr Marek si to mohl dovolit. Kedfael podřimoval tichoučce jako na noc zavřený kvítek a skoro nechrápal; vypěstoval si uvnitř benediktinského řádu a v přátelské družnosti s ním svou vlastní denní kázeň, která obdivuhodně vyhovovala jeho potřebám.

Je pravděpodobné, že ve chvíli, kdy se do kapituly odvážil s náležitou omluvou vstoupit hospodářský správce a čekal, až mu opat dovolí mluvit, Kedfael tvrdě spal. Rozhodně však byl vzhůru, když správce hlásil: “Můj pane, na nádvoří stojí městský starosta s delegací cechů a prosí o slyšení. Říkají, že jde o závažnou věc.”

Opat Radulfus si dovolil maličko pozvednout své ocelové rovné obočí a milostivě naznačil, aby byli otcové obce ihned vpuštěni. Vztahy mezi městem Šrůvsbery na jedné straně a opatstvím na druhé nebyly sice nikdy právě srdečné to se nedalo čekat, když se jejich zájmy tak často křížily , ale vždy byly korektní, a jejich šarvátky se odbývaly s obezřetnou zdvořilostí. Jestliže opat větřil bitvu, nedal to najevo. Přesto, myslel si Kedfael, jak tak pozoroval bystrou, hubenou, úzkou tvář, má dost přesnou představu o tom, proč přišli.

Důstojní zástupci cechu vstoupili do kapitulní síně jako pevná falanga. Bylo jich plných deset, zástupci poloviny městských řemesel, v čele starosta. Mistr Džofry Korvaisr, řemeslem škorníř, byl veliký, mohutný, silný muž ani ne padesátiletý, hladce vyholený, rázný a důstojný. Vyráběl jedny z nejlepších střevíců a jezdeckých bot v celé Anglii a byl si plně vědom jejich skvělosti a své vlastní ceny. Pro tuto příležitost si oblékl sváteční šaty, a i bez dlouhého pláště, ve kterém by mu bylo v tomto letním počasí jako v horoucím pekle, byl působivou postavou, což si očividně přál. Několik mužů seskupených za jeho zády Kedfael znal: Edrika Flešra, největšího shrewsburského řezníka, Martina Belkota, mistra tesařského, Reginalda z Astonu, stříbrotepce samí zámožní muži. Opat Radulfus je ještě neznal, zatím. Byl v úřadě teprve půl roku, vyslán z Londýna, aby upravil pohodlné venkovské opatství do horlivějšího tvaru, a o lidech z pohraničí se měl ještě hodně co učit, jak si sám dobře uvědomoval; nebyl žádný hlupák.

“Vítejte, pánové,” řekl opat mírně. “Mluvte svobodně, budete mít pozorné posluchače.”

Deset mužů se vážně poklonilo, rozkročili se na statných nohou a stáli jako bitevní čtverec, oči zbystřené; zatím nedělali žádné závěry. Opat na ně zdvořile zaměřil pozornost s prakticky stejným účinkem. V období, kdy sloužil u ovcí, viděl Kedfael jednou dva berany, jak na sebe upírají právě takové pohledy, než se srazili čely.

“Pane opate,” řekl starosta, Jak víte, pozítří začíná svatopetrský jarmark a trvá tři dny. Právě kvůli jarmarku za vámi jdeme. Znáte podmínky. Po celou tu dobu musí být všechny obchody v městě zavřeny a nesmí se prodávat nic než pivo a víno. A přitom se bude tady na tržišti a v předklášteří pivo a víno volně prodávat také, takže ani na tom zboží nikdo ve městě nic nevydělá. Po tři dny, nejrušnější v roce, kdy bychom si mohli pěkně pomoci na clech za povozy, nákladní koně a nosiče, nesmíme vybírat žádné poplatky, ani hradebně, ani dlažebné. Všechna cla patří jen a jen opatství. Zboží, které připlouvá proti proudu Severnu, přistává jen u vašeho mola a platí poplatky vám. My nedostaneme nic. A za toto privilegium platíte pouhopouhých osmatřicet šilinků, a i ty musíme pracně strhávat z poplatků vašich nájemců ve městě.”, pouhopouhých osmatřicet šilinků!” opakoval opat Radulfus a ještě maličko zvedl ocelově šedé obočí, ale stále ještě se zdvořilým výrazem a mírným hlasem. “Ta částka byla stanovena jako spravedlivá, a ne námi. Podmínky smlouvy jsou vám, pokud vím, známy mnoho let.”

“Jsou a už častokrát byly shledány dost tíživými, avšak dohody je třeba plnit, a nikdy jsme si nestěžovali. Ovšem ať byl rok dobrý nebo špatný, částka nebyla nikdy zvýšena. A na město v takové tísni, jako jsme dnes my, těžce doléhá ztráta tří dnů obchodování a nejlepšího cla za celý rok. Loni v létě, jak jistě víte, přestože jste tehdy mezi námi nebyl, bylo Šrůvsbery přes měsíc obléháno a nakonec dobyto útokem, přičemž městské hradby silně utrpěly, ulice zůstaly velmi zanedbané a přes všechno naše úsilí je na nich ještě spousta práce, a po loňských ztrátách je to drahé dílo. Ani polovina škod ještě není opravena, a kdo v dnešních bouřlivých časech ví, kdy se zas octneme před útokem? I ruch vašeho jarmarku bude procházet našimi ulicemi a to jim nepřidá, ovšem k náhradě škod nedostáváme vůbec nic.”

“Pojďte k věci, pane starosto,” řekl opat stejným poklidným tónem. “Přišel jste nás o něco požádat. Vyslovte se.”

“Také že se vyslovím, otče opate! Myslíme si mluvím za celý kupecký cech a shromáždění města Šrůvsbery že v takovém roce máme ten nejlepší důvod žádat, aby opatství buď zaplatilo za jarmark vyšší poplatek, nebo daleko lépe, aby dalo stranou určitý podíl tržních cel za zboží dopravované na koni, povozem nebo lodí, a předalo jej městu na opravu hradeb. Máte užitek z ochrany, kterou vám město poskytuje; myslíme si, že byste se s námi měli podílet na udržování obraných zdí. Desetina zisku by byla vítána a srdečně bychom vám za ni poděkovali. Ve vší úctě, není to požadavek, ale dovoláváme se uznání. Věříme, že udělení desetiny by nebylo nic víc než spravedlivé.”

Opat Radulfus seděl velmi zpříma, hubený a vysoký, a vážně pohlížel na falangu zavalitých měšťanů před sebou. “Je to názor vás všech?”

Edric Flešr vyhrkl: “Ano. A všech našich spoluobčanů. Mnozí by se vyslovili důrazněji než mistr Korvaisr. Důvěřujeme však ve vaši lidskost a čekáme na vaši odpověď.”

Lehounký pohyb, který proběhl celou kapitulou, se podobal mocnému, opatrnému vzdechu. Většina bratrů přihlížela úzkostně, s očima dokořán; mladší se vrtěli a šeptali, ale šeptali velmi obezřetně. Převor Robert Pennant, který před časem doufal, že touto dobou již bude opatem, a byl trpce zklamán, když přes jeho hlavu dosadili cizího člověka, zachovával stříbřitý, asketický klid; zdálo se, že pohybuje rty v modlitbě, střílel však po svém představeném pohledy zpod zúžených slonovinových víček a přál mu, aby udělal nenapravitelnou chybu, zatímco se tvářil soucitně, jako by žehnal. Starý bratr Heribert, donedávna opat tohoto domu, nyní degradovaný na řadového bratra, podřimoval v tichém koutku, mírně se usmívaje, vděčný, že má klid.

“Nemýlímli se,” pravil posléze Radulfus mírně a beze spěchu, “uvažujeme o věci, kterou předkládáte jako spor mezi právy města a právy tohoto domu. Měl by v takové věci patřit rozsudek vám nebo mně? Jistě ne! Je zapotřebí nějakého nestranného soudce. Rád bych vám ovšem, pánové, připomněl, že takové rozhodnutí přece padlo v posledním půl roce, po obklíčení, na než si stěžujete. Na počátku tohoto roku Jeho Milost král Štěpán potvrdil naši dávnou smlouvu se všemi dary půdy, práv a privilegií, jaké jsme drželi předtím. Potvrdil také naše právo na tento třídenní jarmark ve svátek našeho patrona svatého Petra za stejný poplatek, jaký jsme platili, a za stejných podmínek. Domníváte se, že by takový dar potvrdil, kdyby jej nepovažoval za spravedlivý?”

“Řeknu rovnou, čeho se domnívám,” pravil starosta rozohněně. “Nikdy mě ani na okamžik nenapadlo, že by do celé věci vůbec vstoupilo pomyšlení na spravedlnost. Nereptám proti tomu, co se zlíbilo Jeho Milosti učinit, je ale jasné, že pokládal Šrůvsbery za nepřátelské město a velmi pravděpodobně je za takové stále považuje, protože FitzAlan, který nyní uprchl do Francie, obsadil hrad a držel jej proti němu déle než měsíc. My měšťané jsme však do toho sotva mohli mluvit a ještě méně něco udělat! Hrad se prohlásil za přívržence císařovny Matyldy, a my musíme nést následky, zatímco FitzAlan je pěkně v bezpečí mimo dosah. Pane opate, je to spravedlivé?”

“Tvrdíte, že Jeho Milost se potvrzením práv opatství mstí městu?” zeptal se opat s tichou a nebezpečnou jemností.

“Říkám, že městu nevěnoval jedinou myšlenku a jediný pohled jeho škodám, jinak by byl možná učinil nějaký ústupek.”

“Vida! Neměli byste se tedy odvolat k Lordu Gilbertu Prestkoteovi, který je královým šerifem a král mu bezpochyby naslouchá, spíše než k nám?”

“Odvolali jsme se, třebaže ne ohledně jarmarku. Šerif nemá právo odebírat žádnou část toho, co bylo uděleno opatství. Udělat to můžete jedině vy, otče,” řekl Džofry Korvaisr pohotově. Začínalo být zřejmé, že starosta se umí pohybovat mezi nástrahami slov stejně dobře jako opat.

“A jakou odpověď jste od šerifa dostal?”

“Nic pro nás neudělá, dokud nebudou spraveny jeho vlastní zdi na hradě. Slibuje nám pracovní síly, až tam dokončí prače, ale my máme pracovních sil dost, potřebujeme peníze na materiál, a než nám půjčí i jen hrstku svých mužů, bude to trvat ještě aspoň rok. Divíte se, otče, že v takovém případě nám jarmark připadá jako břemeno?”

“I my ovšem máme své potřeby, pro nás stejně naléhavé, jako jsou vaše pro vás,” řekl opat po chvilce uvážlivého mlčení. “A rád bych vám připomněl, že naše zdejší pozemky i majetek leží vně městských hradeb, dokonce i vně zákrutu řeky, dvojí ochrany, kterou požíváte a kterou my nesdílíme. Proč bychom tedy měli platit za to, co pro nás neslouží?”

“Ne všechen váš majetek,” opáčil starosta. “Ve městě je přes třicet sídel, která držíte, a vaši nájemci; a jejich děti se musí brodit loužemi na rozbitých ulicích stejně jako

naše, a jejich koně si lámou nohy na troskách dláždění stejně jako naši.”

“S našimi nájemci zacházíme spravedlivě a nájemné mají slušné; za to neseme odpovědnost. Nemůžeme však odpovídat za škody města, jako odpovídáme za škody na našich vlastních pozemcích. Ne,” řekl opat důrazně, když chtěl starosta pokračovat v dokazování, “již nic neříkejte. Vyslechli a pochopili jsme vaši záležitost a nejsme necitelní. Avšak svatopetrský jarmark je posvátné právo udělené našemu domu za podmínek, které jsme nestanovili my; je to právo, jež nepatří mně jako člověku, ale tomuto domu, a já ve své pomíjivé správě nemám právo sebeméně měnit nebo zmírňovat tyto podmínky. Bylo by to provinění proti Královské Milosti, jež smlouvu potvrdila, a provinění proti mým nástupcům, protože by to mohlo být bráno jako precedent pro další roky. Ne, nevyhradím pro vás žádnou část výnosu z jarmarku, nezvýším poplatek, který vám za něj dáme, nerozdělím v žádném poměru cla za zboží a stánky. Všechno patří sem a všechno sem musí být dle smlouvy shromážděno.” Spatřil půl tuctu úst, jak se otvírají k protestu proti takovému stručnému odbytí, a vstal, velmi vysoký a vzpřímený, s chladným hlasem i pohledem. “Toto kapitulní shromáždění je u konce,” řekl.

Jeden či dva členové delegace by byli chtěli ještě naléhat, ale Džofry Korvaisr měl lepší představu o své důstojnosti i o důstojnosti města, a přesnější odhad, co by mohlo na toho sebejistého a přísného muže zapůsobit, a co ne. Hluboce, ale krátce se opatovi poklonil, otočil se na podpatku a rázně vypochodoval z kapitulní síně. Jeho poražená družina se vzpamatovala a vypochodovala ven stejně vznešeně.

Ve velkém trojúhelníku koňského trhu se již zvedaly stánky, a také po celé délce předklášteří od mostu až na roh ohrazené plochy, kde cesta zahýbala napravo ke Svatému Jiljí a ke královské silnici do Londýna. Po proudu od mostu stálo nové dřevěné přístaviště, tam, kde začínala dlouhá plocha hlavních zahrad a sadů opatství, úrodná rovina Gaye. Po řece, po silnici, pěšky přes lesy a přes ,. hranice s Walesem se k Šrůvsbery ubírali obchodníci ” všeho druhu. A do velkého nádvoří opatství se hrnula celá šlechta z kraje i ze sousedních krajů, svobodní páni, rytíři, zemane s manželkami a dcerami, a ubytovávali se na tři dny výročního trhu v natěsnaných síních pro hosty. Celý rok si sami pěstovali, chovali, vařili, tkali a předli, co potřebovali k životu, ale jednou za rok si přicházeli koupit přepychové látky, jemná vína, vzácné sušené ovoce, zboží ze zlata a stříbra, všechny poklady, které se objevovaly o svátku svatého Petra v Okovech a za tři dny mizely. Na tyto velké jarmarky přijížděli kupci až z Flander a Německa, dopravci francouzských vín, střihači s vlněnou stříží v Walesu a pláteníci s hotovými výrobky, dámský mi šaty, kazajkami, nohavicemi, městskou módou, jež při šla na venkov. Prodávajících zatím mnoho nepřijelo, .” většina se objeví až nazítří, v předvečer jarmarku, a během dlouhého letního večera si postaví stánky, aby mohli hned po ránu začít prodávat. Zato kupující se už cílevědomě valili, aby si zajistili dobrý nocleh.

Když bratr Kedfael přišel od potoka Meole a ze svých zelinářských políček na nešpory po spokojeném odpoledni tvrdé práce, velké nádvoří vřelo návštěvníky, služebnictvem a podkoními a u stájí se provoz netrhl. Kedfael chviličku stál a sledoval tu podívanou a bratr Marek po jeho boku jen zářil, oslněn hrou barev a mihotáním pohybu na slunci.

“Ano,” řekl Kedfael a s vyrovnaným odstupem hleděl na to, co bratr Marek vzrušeně a s úžasem hltal očima, “svět a jeho manželka se tu sejdou a budou kupovat a pro

dávat.” Pozorně se zadíval na svého mladého přítele, pro tože chlapec před vstupem do řádu ze světa mnoho neviděl, vždyť sem byl jako šestnáctiletý chtě nechte strčen lakomým strýcem, který mu nepřál živobytí, přestože na ně těžce pracoval, a teprve nedávno složil své poslední sliby. “Vidíš tu něco, co by tě lákalo zpátky do světského

života?” Ne,” řekl bratr Marek pohotově a jasně. “Ale můžu se dívat a těšit se z toho, jako se v zahradě těším z rozkvetlých máků. Není to nic špatného, když se lidé snaží dát svým výtvorům všechny barvy a tvary, které dal Bůh svým.”

V davu návštěvníků, kteří se hemžili po nádvoří a u stájí, rozhodně bylo pár pěkných Božích výtvorů, mladých žen zářivě kvetoucích jako ty máky, a ve svém dychtivém očekávání jediné velké události v roce ještě hezčích. Některé přijely na vlastních ponících, jiné v sedle za manželem nebo podkoním; byla tam dokonce i jedna koňská nosítka s mohovitou vdovou z jihu hrabství.

“Ještě jsem tu tak živo neviděl,” řekl Marek a s potěšením se rozhlížel.

“Vždyť jsi ještě jarmark nezažil. Vloni bylo město celý červenec a část srpna obklíčené a nebyla naděje, že by se do Šrůvsbery sjeli kupující nebo prodavači. I o letošním roku jsem měl pochybnosti, ale zdá se, že se obchod zas pěkně rozběhl, a urození páni a paní jsou celí hladoví po tom, oč vloni přišli. Myslím, že to bude výnosný trh!”

“Nemohli jsme se tedy vzdát desátku a přispět na opravu města?” chtěl vědět Marek.

“Ty máš ve zvyku klást ty nejnepříjemnější otázky, hošku. Dovedu docela dobře vyčíst, co měl v hlavě starosta, protože to všechno vyklopil. Ale vůbec nejsem přesvědčen, že vím, co měl v hlavě opat, ani že z toho řekl jen polovinu. Nevyzpytatelný člověk!”

Marek už ho neslyšel. Visel očima na jezdci, který právě projel branou a teď opatrně vedl svého koně hemžícím se davem ke stájím. V patách ho následovali tři sloužící na chlupatých ponících. V těchto nebezpečných dobách by ani tady, v končinách před nedávném řádně zpacifíkovaných, žádný pán nepodnikl delší cestu bez opatření na svou ochranu, a kuše dosáhne dál než meč. Tento mladý muž vypadal, že s ním umí zacházet, a ještě s sebou měl pro jistotu lučištníka.

Marka ten pán upoutal. Scházel mu snad rok nebo dva do třiceti; měl už za sebou nejistoty mládí pokud jimi ovšem vůbec někdy trpěl, a jen zářil. Pěkně oblečen, elegantně usazen na lesklém tmavém ryzákovi, jel s nedbalou lehkostí člověka od narození zvyklého na koně. V letním horku si svlékl svůj krátký jezdecký pláštík a měl jej přehozený přes kolena, a jel s košilí rozepjatou na štíhlé svalnaté hrudi, kde visel křížek na zlatém řetězu. Tělo takto vystavené na odiv v prosté plátěné košili a tmavých nohavicích bylo dlouhé, ohebné a pyšné na svůj půvab, a hlava, která je korunovala, byla odhalena světu usměvavá živá tvář, hezky utvářená okolo velkých, panovačných tmavých očí, a se svatozáří krátce ostříhaných tmavě zlatých vlasů, jež by se stáčely do prstýnků, být jen trochu delší. Přejel kolem a Markovy oči ho sledovaly klidně a zádumčivě, bez sebemenšího stínu závisti.

” “Musí to být příjemné,” řekl zamyšleně, “být stvořen tak, abych dělal potěšení těm, kdo mě vidí. Myslíte, že si své požehnání uvědomuje?”

Sám Marek byl následkem podvýživy v dětství dost malý a tvář měl prostičkou, s ježatými slámovými vlasy kolem tonzury. Ne že by se byl někdy na sebe moc díval do zrcadla, nebo si uvědomil, že má veliké šedé oči, tak naprosto čiré, že běžná krása se před nimi musela sklonit. A Kedfael se mu takové přednosti rozhodně nechystal připomínat.

“Jak to tak ve světě chodívá,” řekl dobromyslně, “asi bude mít řasy delší než rozum. Máš ovšem pravdu, je na něho pěkné podívání. Rozum ale vydrží déle. Buď rád, že ten tvůj se hned tak neobnosí. Pojď, tohle všechno počká až po večeři.”

To slovo odvrátilo myšlenky bratra Marka velmi příjemným směrem. Dokud nevstoupil do kláštera, celý život hladověl, a dosud si uchoval návyk hladu, takže jídlo pro něho bylo stejně nenarušeným potěšením jako krása. Ochotně kráčel po boku Kedfaela na nešpory a na večeři, která bude následovat. Ten se však najednou zastavil, když uslyšel své jméno pronesené vysokým rozradostněným hláskem, za jehož zvukem rád otočil hlavu.

Dáma, štíhlá, mladá a půvabná, s těžkým pletencem zlatých vlasů a jasnou oválnou tváří, a s očima jako kosatce za soumraku, fialovýma a čirýma. Bratr Marek svým prvním překvapeným pohledem zaznamenal, že její tělo sice ještě příliš nezmohutnělo a pyšně se nese, je však přepásáno vysoko a pod pásem se kulatí. Tam uvnitř byl život. Nebyl takové neviňátko, aby to nepoznal. Měl by sklopit oči, a také chtěl, ale nemohl; zářila tak, že se podobala všem obrazům Navštívení Panny Marie, které kdy viděl. A tahle vidina napřahovala k bratru Kedfaelovi obě ruce a volala ho jménem. Bratr Marek, ač nerad, sklonil hlavu a pokračoval v cestě sám.

“Děvenko,” řekl bratr Kedfael srdečně, s potěšením svíraje nabízené ruce, “vy kvetete jako růže! A on mi nic neřekl!”

“Vždyť vás od zimy neviděl,” začervenala se a ve tvářích sejí udělaly dolíčky, “a tehdy jsme to ještě nevěděli. Jen jsme o tom snili. A já jsem vás neviděla od svatby.”

“Jste šťastná? A on?”

“Ale Kedfaele, jak se můžete ptát!” Nebylo třeba; záře, kterou zaznamenal bratr Marek, oslňovala i Kedfaela. “Hjů tuje, ale nejdřív musel k šerifovi. Určitě se po vás bude shánět ještě před večerní mší. Přijela jsem si pro kolébku, krásnou, vyřezávanou kolébku pro našeho syna. A pro velšskou přikrývku z krásné teplé vlny, nebo možná pro ovčí kůži. A jemnou vlněnou přízi na tkaní šatiček.”

“A je vám dobře? Nedělá vám děťátko potíže?”

“Potíže?” zasmála se s očima dokořán. “Nebylo mi ještě špatně ani chviličku, mám jenom radost. A bratře Kedfaele,” rozesmála se, Jak to, že bratr z tohoto domu klade takové znalecké otázky? Nemáte snad někde syna sám? Já bych tomu věřila! Víte o nás ženských až moc!”

“Předpokládám,” řekl Kedfael opatrně, “že jsem se z ženy narodil jako všichni ostatní. Dokonce i opati a arcibiskupové tak přicházejí na svět.”

“Já vás zdržuji,” řekla kajícně. “Je čas na nešpory a já jdu také. Mám tolik za co děkovat, že mi nikdy nestačí čas. Pomodlete se za naše děťátko!” Stiskla mu obě ruce a od

plula tlačenicí k domu pro hosty. Rozená Aline Siwardová, nyní Aline Beringarová, choť zástupce shropshirského šerifa, Hjůa Beringara z Maesbury u Oswestry. Rok vdaná, a Kedfael byl tomu sňatku důvěrným přítelem, takže ho blažilo, že vedl ke štěstí. Pokračoval v cestě ke kostelu velice spokojen s tím večerem, s vlastním rozpoložením a s vyhlídkou na příští dny.

Když se po večeři vynořil z refektáře do růžovozlatého světlého večera, na dvoře bylo stejně lidnato jako v poledne a branou stále přijížděli noví hosté. V křížové chodbě seděl pohodlně rozvalen Hjů Beringar a čekal na něho; štíhlý, pohyblivý tmavovlasý mladý muž s hubeným obličejem a. tázavým obočím. Hrozivá, nevyzpytatelná tvář, pokud člověk neznal její řeč. Kedfael ji naštěstí znal a s jistotou ji četl.

“Pokud jste neztratil svou vychytralost,” lenivě vstal mladý muž, “nebo vás nový opat nepřechytračil, určitě najdete dobrou výmluvu, proč vynechat večerní čtení a dát si kapku dobrého vína s přítelem.”

“Kdepak výmluvu,” řekl pohotově Kedfael, “mám uznávaný důvod. V hospodářství mají potíže s průjmem mezi telaty a chtějí, abych jim honem uvařil lék. A tuším, že pro vás najdu lepší pití než slabé pivo. Můžeme posedět před dílnou, když je takový teplý večer. Nejste ale nedbalý manžel,” káral ho, když vyrazili družným krokem do zahrad, “když opustíte svou paní pro starého kumpána?”

“Má paní,” děl truchlivě Hjů, “úplně opustila mne Stačí, aby děvče v jiném stavu strčilo nos do domu pro hosty a hned se na ni vrhne česno starších dam, vrkají jako holubičky a krmí ji radami, od toho, co má jíst, po různé babské čáry. Aline jim právě poskytuje slyšení, poslouchá, jak rodily ony, a nacpává si hlavu všemi jejich doporučeními. A protože neumím příst, tkát ani šít, jsem v klatbě.” Znělo to náramně samolibě, a protože si to uvědomil, nahlas se rozesmál. “Ale pověděla mi, že vás viděla a že vám nemusela nic říkat. Co myslíte, jak vypadá?”

“Nádherně!” řekl Kedfael. “Jen kvete a je čím dál hezčí.”

V bylinářské zahradě, po jedné straně zastíněné vysokým živým plotem před klesajícím sluncem, visely těžké vůně dne jako zakleté. Posadili se na lavici pod převislou střechou Kedfaelovy dílny, džbánek vína mezi sebou.

“Musím ale dát vařit lektvar,” řekl Kedfael. “Můžete mi přitom povídat. Já vás vevnitř uslyším, a jen co to začne bublat, jsem u vás. Co nového ve velkém světě? Myslíte, že už král Štěpán sedí na trůnu pevně?”

Beringar o tom chvilku mlčky uvažoval a spokojeně naslouchal tichým zvukům Kedfaelových pohybů v boudě. “Když celý západ pořád drží s císařovnou, třebaže opatrně, pochybuji. Ted se sice nic nehýbá, ale ten klid je zlověstný. Víte, že hrabě Robert z Gloucesteru je s císařovnou v Normandii?”

“Slyšeli jsme to. Není divu, je její vlastní bratr, prý ji má rád a není závistivý.”

“Dobrý člověk,” souhlasil Hjů, šlechetně spravedlivý k odpůrci, jeden z mála na obou stranách, který se nesnaží urvat něco pro sebe. Západ je teď klidný, ale udělá, co Robert řekne. Nemohu věřit, že by se už nepokusil. A příbuzné a vliv nemá jen na západě. Říká se, že s Matyldou ze svého útočiště ve Francii tiše verbují na svou stranu mocné spojence všude, kde vidí nějakou naději. Jestli je to pravda, občanská válka ještě dávno neskončila. Dostanouli slíbenou dostatečnou podporu, dříve nebo později pro věc své paní povstanou.”

“Robert má dcery povdávané po celé zemi,” řekl zamyšleně Kedfael, “a všechny za mocné muže. Vzpomínám si, že jedna má hraběte z Čestru. Jestli se pro císařovnu vysloví několik takových, budete mít možná na krku pořádnou válku.”

Beringar protáhl obličej a pak pokrčil rameny. Hrabě Ranulf z Čestru byl rozhodně jeden z nejmocnějších mužů v království, prakticky kraloval obrovskému palatinátu, kde platilo jen jeho slovo a ničí jiné. Právě proto však bylo méně pravděpodobné, že by pocítil potřebu prohlásit se v zápase o trůn za přívržence té či oné strany. Sám svrchovaný pán, a sotva kdy ohrozitelný na svých državách Matyldou nebo Štěpánem, si mohl dovolit prostě zůstat sedět a hlídat si své hranice, nejen aby šije udržel, ale pokud možno i rozšířil. Země svářící se sama se sebou nenabízí jen nebezpečí, ale i příležitosti.

“Ranulfa budou muset hodně přemlouvat, ať jsou příbuzní nebo ne. Je mu takhle moc dobře, a pokud se pohne, tak protože v tom uvidí zisk a moc pro sebe, a císařovna zůstane daleko na druhém místě. To není člověk, který by riskoval pro někoho jiného než pro sebe.”

Kedfael vyšel z boudy a posadil se vedle něho. Vděčně se nadechl večerního chládku, protože uvnitř hořelo jeho malé ohřívadlo pod bublající tekutinou. “Tady je lip! Nalejte mi, Hjůu, už se nemohu dočkat.” A po dlouhém a uspokojivém doušku zamyšleně řekl: “Byly obavy, že ten neklid pokazí jarmark i letos, zdá se však, že obchod se hýbá, zatímco se baroni schovávají na svých hradech. Nakonec máme výborné vyhlídky.”

“Pro opatství možná,” souhlasil Hjů. “Město z toho takovou radost nemá, jak jsme cestou slyšeli. Ten váš nový opat měšťany pěkně nadzvedl.”

“Tak vy jste o tom slyšel?” Kedfael mu vylíčil průběh dohadování pro případ, že přítel slyšel jen jednu stranu. “Nesporně mají důvod usilovat o úlevu. Zrovna tak ale má on důvod odmítnout, a stojí pevně na svých právech. Podle zákona se to nedá nijak obejít, nebere si o nic víc, než na co má právo. A o nic míň!” dodal a vzdychl.

“Město je rozčilené,” varoval Beringar vážně. “Nebyl bych si dvakrát jistý, že vás ještě nečekají mrzutosti. Pochybuji, že by byl starosta nějak zveličil jejich nouzi. Ve městě jde jeden hlas, že tohle je sice podle zákona, ale ne podle práva. Ale co se říká u vás? Jak se vám vede pod novou správou?”

“Reptání uslyšíte i uvnitř našich zdí,” připustil Kedfael, “když trochu natáhnete uši. Já si ovšem nestěžuji. Je to muž tvrdý, ale spravedlivý, a na sebe nejmíň tak tvrdý jako na ostatní. Za Heriberta jsme se rozmazlili a. zpohodlněli, a nová uzda nás přitáhla pěkně zostra, ale to je všechno. Mám k tomu člověku velkou důvěru. Potrestá, uvidíli chybu, bude však při svých stát proti každé moci, budouli ohroženi neprávem. Je to muž, jakého bych měl rád vedle sebe v každé bitvě.”

“Jeho loajalita se ovšem omezuje na ty, kdo mu patří?” pozvedl Beringar lstivě jedno tenké černé obočí.

“Žijeme ve znesvářeném světě,” pravil bratr Kedfael, který prožil víc než polovinu života v bojích. “Byl by vůbec mír pro nás dobrý? Ještě ho však dost neznám a nevím, co

si myslí. Nepřipadá mi omezený, ale své sliby dal svému povolání a tomuto domu. Dejte mu čas a prostor, Hjůu, a uvidíme. Kdysi jsem se hodně rozpakoval i nad vámi!”

Jeho hlas se tomu pomyšlení divil a usmíval. “Ale ne dlouho! Brzy se vyznám i v Radulfovi. Podejte mi džbán, chlapče, a pak budu muset jít míchat ten telecí lektvar. Kolik

nám ještě zbývá času do večerní?”

Jedenatřicátého července se začali po silnici i po řece valit prodávající. V poledne byl koňský trh rozměřen na pozemky pro stánky a boudy a opatští správci stáli připraveni uvádět malé i velké obchodníky na jejich místa a vybírat clo na zboží, které přivezli. Půlpenci za to, co unesl muž na zádech, penci za koňský náklad, od dvou do čtyř pencí na vůz, podle velikosti a objemu, a úměrně vyšší poplatky za zboží vykládané z říčních bárek, jež vyhazovaly lana u dočasného přístaviště podél Gaye. Celé předklášteří bzučelo a jiskřilo pohybem, barvami a švitořením, opatská stodola a stáj před branami byla plná, děti a psi rozčileně a hlučně pobíhali mezi stánky a koly vozů.

Kázeň pravidelných denních obřadů se neuvolnila, ale mezi bohoslužbami dovnitř s hosty pronikl jakýsi závan svátečního veselí a novici i žáci měli dovoleno beztrestně obcházet a dívat se. Opat Radulfus sám se držel stranou, jak náleželo k jeho důstojenství, a dohled na dění i vybírání cel přenechal svým laickým správcům; přesto věděl o všem, co se dělo, a měl rozmyšleno, co dělat v případě čehokoli naléhavého. Jakmile mu ohlásili příjezd prvního vlámského kupce spolu s novinou, že neumí mnoho francouzsky, vyslal bratra Matouše, který prožil v mládí několik let ve Flandrech a plynně mluvil vlámsky, aby řešil všechny případné problémy. Jestliže přijížděli obchodníci s jemnými sukny, bylo proč jim pobyt všemožně zpříjemnit; byli to přece výnosní návštěvníci. Svědčilo to o významu shrewsburského jarmarku, že podnikali tu dlouhou cestu z východoanglických přístavů, kde přistáli a neváhali najmout si vozy nebo koně k putování po souši.

Velšanů tu samozřejmě bude spousta, většinou však budou místní, kteří stojí každou nohou na jedné straně hranice a umějí natolik anglicky, že nepotřebují tlumočníka. Bratra Kedfaela překvapilo, když byl po večeři opět zastaven cestou z refektáře, tentokrát správcem hospodářského dvora, uhoněným a udýchaným, a dověděl se, že je žádán u přístaviště, aby se postaral o kohosi, kdo mluví pouze velšsky, a přitom je to muž vážený, a také se vážnosti domáhá a nenechá se odbýt podezřelou pomocí nějakého místního Velšana, který by mu zítra klidně mohl dělat konkurenci.

“Převor Robert vám dává volno, dokud vás Velšan bude potřebovat. Ten chlapík se jmenuje Rhodri ap Huw a je z Moldu. Přivezl velký náklad proti proudu Dee a dal si jej přinést do Vrnwy na Severnu, což ho muselo stát pěkné peníze.”

“Jaké má zboží?” zeptal se Kedfael, když se spolu ubírali k bráně. Okamžité pocítil vřelý zájem. Nic mu nemohlo vyhovovat lépe než dobrá výmluva, proč se motá v hluku a ruchu na předklášteří.

“Vypadá to hlavně nájemnou vlněnou stříž. A také med a medovinu. Myslím, že jsem viděl i nějaké balíky kůží snad z Irska, jestli obchoduje na Dee. Tady ho máme.”

Rhodri ap Huw stál jako skála na dřevěných prknech mola vedle své uvázané bárky a nechával příboj lidské činorodosti plout kolem. Řeka plynula zelená a klidná; na léto měla dost vysoký stav vody, takže i čluny s větším ponorem dopluly bez nehod a vykládaly se na všech stranách. Velšan pozoroval, měřil balíky druhých bystrýma zúženýma tmavýma očima a odhadoval ceny. Vypadal zhruba na padesát let a tak sebejistě a zkušeně, že se zdálo divné, proč se nikdy nenaučil anglicky. Nebyl vysoký, ale hranatý a silný, bojovné kosti Velšana trčely jako ostrůvky z hustého porostu bodlinatých černých vlasů a vousů. Oděv měl jednoduchý a pracovní, ale z výborné látky a střižený na míru. Spatřil správce, jak k němu spěchá, a že zjevně do písmene splnil jeho přání, a z houštiny černých vousů spokojeně zablýskly velké bílé zuby.

“Tady jsem, mistře Rhodri,” řekl Kedfael bodře, “abych vám dělal společnost ve vašem vlastním jazyce. Jmenuji se Kedfael a jsem vám k službám pro všechny současné potřeby.”

“A jste velmi vítán, bratře Kedfaele,” řekl Rhodri ap Huw srdečně. “Doufám, že mi odpustíte, že jsem vás vytáhl od služby Bohu.”

“Naopak, já vám děkuji! Bylo by mi líto, kdybych o všechen tenhle ruch přišel. Krátký pohled na svět mi tu a tam svědčí.”

Ostré jiskřivéjči ho jediným pohledem přelétly od hlavy až k patě. “Řekl bych, že budete taky ze severu. Já pocházím z Moldu.”

“Já jsem se narodil u Trefriw.”

“Takže z Gwyneddu. Ale byl jste kousek dál ve světě než v Trefriw, jak tak na vás koukám, bratře. Já taky. Tak, a tady jsou mí dva lidé, kteří mi budou vybalovat a nosit, dokud nepošlu část nákladu dál po proudu do Bridgnorthu, kde mám odbyt pro medovinu. Dopravíme nejdříve zboží na břeh?”

Správce jim nabídl, aby si vybrali stanoviště, kdekoli bude mistru Rhodrimu libo, až si to obhlédne, a nechal je dozírat na vykládání. Rhodriho dva malí hbití velští lodníci se dali svižně do práce, zvedali těžké balíky a pytle vlny se znaleckou snadností a kupili je na molu, kdežto Rhodri a Kedfael se věnovali příjemnému pozorování rušného dění okolo, jako to dělalo mnoho lidí z města i hostů opatství. Nebylo lepší zábavy než se za pěkného podvečera vyklánět přes zábradlí mostu nebo se loudat po zelené pěšině ke Gaye a zírat na výroční rozruch, který byl jedním z vrcholných zážitků roku. Nebylo také divu, že někteří měšťané přihlíželi zamračeně a mručeli si mezi sebou tlumenými uraženými hlasy. Zpráva o včerejší srážce se rozlétla po celém městě a vědělo se, že byli posláni pryč

s prázdnou.

“Stojí za povšimnutí,” řekl Rhodri a rozkročil silné nohy na houpavých prknech, Jak se obě poloviny Anglie dokážou sejít za obchodem, zatímco ve všech ostatních ohle

dech jsou ve při. Ukažte někomu, kde může vydělat peníze, a už je tam. Kdyby měli takový zdravý rozum baroni a králové, země by mohla mít mír a pěkně na tom získat.

“Přesto tuším,” řekl Kedfael suše, “že i tady mezi obchodníky dojde k nejednomu sváru, než ty tři dny minou. Krky se dají podřezávat všelijak.”

“To víte, moudrý člověk při sobě nosí zbraň, s jakou dovede zacházet, a je to jen rozumné. Ale žijeme spolu, žijeme spolu lip, než to dokážou knížata. Ovšem, když jsem u toho, ručím za to,” řekl důrazně, “že knížata těchto příležitostí dobře využívají. Není lepší místo než takový větší trh, když si chcete nepozorovaně vyměnit novinky a názory, kout pikle nebo se sejít s někým, s kým byste raději nebyli viděni. Nikde nejste tak sami jako uprostřed tržiště!”

“V rozdělené zemi,” řekl Kedfael zamyšleně, “můžete mít docela dobře pravdu.”

“Tak například podívejte se nalevo, ale neotáčejte se. Vidíte toho hubeňoura v parádních šatech, toho vyholeného, co tak cupitá? Jde se podívat, kdo připlouvá po vodě. Můžete se vsadit, že když už je tady, přispíšil si; stánek už má postavený a zásobený zbožím, aby měl čas podívat se na nás ostatní. Je to Euan ze Shotwicku, rukavičkář a důležitý člověk u dvora hraběte Ranulfa z Čestru, to mi věřte.”

“Díky svému řemeslu?” zeptal se Kedfael suše a se zájmem pozoroval vyzáblou, naparáděnou postavu s nosem náramně vysoko.

“Tomu a jiným věcem, bratře. Euan ze Shotwicku je jeden z nejbystřejších vyzvědačů hraběte Ranulfa a ten na něj hodně spoléhá; pokud si postavil stánek až tady ve Šrůvsbery, nemusí tu být jen za obchodem. A tam na druhé straně, podívejte se na tu velkou bárku, která se chystá přistát po proudu od nás. Vidíte její tvar? Vsadím se o tisíc marek, zeji postavili v Bristolu! Přímo ze západních krajů a z města, které se králi loni nepodařilo dobýt a o které se od té doby raději nepokouší.”

Bárka se sunula po tiše plynoucí hladině Severnu, jehož zeleň nyní stříbřilo šikmé večerní slunce, podél travnatého břehu ke konci mola. Rýsovala se, bohatě zdobená a půvabná, dovedně postavená tak, aby neměla větší ponor než lodě s poloviční nosností, a přitom se snadno ovládala a hladce plula. Měla jeden stěžeň a na zádi cosi jako úhlednou zavřenou kabinu, a tři členové posádky ji postrkovali tyčemi k břehu lehkými obratnými pohyby a chystali se ji uvázat, jakmile se udělá místo. Zaplatí dobrých dvacet pencí, pomyslel si Kedfael, než budou mít zboží na břehu a proclené.

“Dělaná na dopravu vína, a dopravuje je bezpečně,” řekl Rhodri ap Huw a zúženýma, bystře počítajícíma očima se zahleděl na bárku. “Do Bristolu chodí nejlepší francouzská vína. Takhle daleko na severu by měli mít dobrou tržbu. Tenhle typ lodi bych měl znát!”

Na bristolskou loď se přišlo z mostu a silnice zvědavě podívat značné množství diváků, ať už poznali domovský přístav a typ, nebo ne. Byla mezi ostatními plavidly natolik nápadná, aby upoutala všechny zraky. Kedfael zahlédl v davu nejednoho známého, jak natahuje krk: manželku Edrika Flešra Petronillu, komornou Aline Beringarové Constanci, jak se naklání z mostu, jednoho opatského správce, jenž zapomněl na své povinnosti a civí; náhle slunce zablesklo na ostříhaných tmavě zlatých vlasech a ze silnice lehce přiběhl mladý muž, zůstal stát na travnatém svahu nad molem a s obdivem přihlížel, jak bristolská loď klouže kolem a chystá se přistát. Šlechtic, jehož sebejistá krása vzbudila Markův teskný obdiv, byl zřejmě stejně zvědavý jako nejotrhanější bosý uličník z předklášteří.

Dva Velšané zatím skončili vykládání a čekali na po, kyny. Rhodri ap Huw nebyl z těch, kteří by pro zájem o cizí obchody zanedbávali vlastní.

“Vykládám jim potrvá pěknou chvilku,” řekl stručně. , “Půjdeme vyhledat dobré místo pro můj stánek, dokud je volné pole?”

Kedfael vykročil jako první po předklášteří, kde už čnělo několik bud. “Asi budete raději na samotném koňském trhu, kde se sbíhají všechny cesty.”

“Copak o to, moji zákazníci si mě najdou všude,” řekl Rhodri spokojeně, ale přesto bystře obhlížel všechny možnosti a s výběrem místa nespěchal, ani když přešli celé předklášteří a dostali se do velkého otevřeného trojúhelníku koňského trhu. Opatští sluhové už postavili řadu důkladnějších bud, které se daly zavřít a zamknout a kde mohli nájemci i spát; ty se pronajímaly za peníze. Jiní obchodníci si přinesli vlastní stojany a přístřešky, kdežto drobní venkovští prodavači přicházeli vždy po ránu a rozkládali své zboží na suché zemi nebo na tkané přikrývce, takže vyplnili všechen volný prostor mezi stánky. Rhodri se jen tak s něčím nespokojil. Vybral si důkladnou boudu blízko opatské stodoly a stáje, kde si mohli všichni zákazníci přes den ustájit svá zvířata apřitom nemohli přehlédnout zboží na nejbližších stáncích.

“Tady to bude dobré. Jeden z hochů tu bude nocovat.” Starší z obou šel za nimi a ve smyčce na ramenou snadno balancoval první náklad, kdežto druhý zůstal hlídat zboží naskládané na molu. Teď začal rozmisťovat, co přinesl, zatímco Rhodri a Kedfael vyrazili zpátky k řece, aby za ním poslali kolegu. Cestou zastavili jednoho ze správců, upozornili ho, které místo vybrali, a dohodli se o nájemném. Bratr Kedfael tím vlastně splnil svou bezprostřední povinnost, ale houstnoucí ruch na silnici a u Severnu ho zajímal jako každého jiného, kdo něco takového vídá jen jednou za rok, a do večerní bylo ještě dost času. Bylo také příjemné rozmlouvat velšsky; uvnitř zdí to bylo málokdy zapotřebí.

Došli tam, kde ze silnice k vodě odbočovala pěšina, a pohlédli dolů na scénu plnou života. Bristolská loď už byla uvázaná a tři členové posádky začínali vytahovat sudy vína na molo, zatímco velký, rozložitý rudolící starší pán v dlouhém rouše módního střihu a s kápí stočenou v uměleckou čapku máchal širokými rukávy, jak ukazoval, kynul a rozdával příkazy. Měl masitý obličej, okrouhlý a cholerický, s obočím ježatým jako hlodáš a namodralými tvářemi. Pohyboval se překvapivě hbitě a rychle a zjevně se považoval za důležitou osobu a očekával, že ho za ni uznají i druzí.

“Však jsem si to myslel!” řekl Rhodri ap Huw, potěšen vlastní chytrostí a znalostí širokého světa. “Říká se mu Thomas z Bristolu; jeden z největších dovozců vína do tamního přístavu, a v malém obchoduje také s lahůdkami z východu cukrovinkami, kořením a slazeným ovocem. Benátčané je vozí z Kypru a Sýrie. Jsou drahé a výnosné! Dámy rády vysoko zaplatí za něco, co sousedky nemají. Co jsem říkal? Peníze svádějí lidi dohromady. Ať jsou pro Štěpána, nebo pro císařovnu, na vašem jarmarku se sejdou bok po boku, bratře.”

“Vypadá na váženého občana města Bristolu,” prohodil Kedfael.

“To také je, a řekl bych, že je velmi dobře zapsán u Roberta z Gloucesteru, ale obchod je obchod, a když je příležitost vydělat pěkné peníze, muselo by ho držet doma něco víc než pouhý strach odvážit se na nepřátelské území.”

Obrátili se a chystali se sejít k řece, když si najednou uvědomili sílící vzrušený šum mezi lidmi přihlížejícími z mostu, kteří otáčeli hlavy k městským bránám na druhé

straně řeky. Šikmé večerní světlo od západu vrhalo hluboké stíny pod jedno zábradlí a přes polovinu mostu, ale nad nimi plul lehký obláček jemného prachu, třpytil se v zapadajícím slunci a postupoval k opatskému břehu. Objevil se hustý shluk mladých mužů, prodírající se mezi loudaly rázným krokem jako rozhodné malé vojsko na pochodu. Všichni ostatní příjemné utráceli čas za pěkného podvečera, ale tihle měli někam namířeno, odhodlaně a spěšně ve spěchu snad o to bojovnějším, aby odhodlání nezesláblo. Mohlo jich být i pětadvacet, samí muži a samí mladí. Některé Kedfael znal. Byl tam syn Martina Belkota Edwy, tovaryš Edrika Flešra a potomci půl tuctu vážených řemeslníků z města; v jejich čele rázoval syn starosty, mladý Philip Korvaisr, bojovně vystrkoval bradu a máchal zaťatými pěstmi do rytmu svých dlouhých kroků. Všichni vypadali velmi vážně a zarputile, lidé na ně zírali s podivem a otázkou a táhli se poněkud opatrnějšími kroky za nimi, aby viděli, co se bude dít.

“Jestli tohle nevypadá na bitvu,” řekl Rhodri ap Huw bděle pn pohledu na zachmuřené mladé tváře, zatímco byly ještě v bezpečné vzdálenosti, “tak jsem ještě nikdy žádnou neviděl. Slyšel jsem, že se váš klášter nepohodl s městem. Honem půjdu, abych měl zboží bezpečně pod zámkem, než zatroubí trubky.” Vykasal si rukávy a pospíšil po cestičce k molu hbitě jako veverka a začal tahat své drahocenné džbány medu z cesty do bezpečí Kedfaela nechal zamyšleně stát u silnice. Ten si pomyslel, ze obchodník má zdravy instinkt. Starší z města vznesli svou zadost a byli poslaní pryč s prázdnou. Vypadalo to že mladší a horkokrevnější shrewsburští měšťané se odhod lah k raznejsimu postupu. Rychlým pohledem se ujistil ze jsou beze zbraň ; nakolik viděl, nikdo z nich něměl ani hůl. Ale vypadalo to nesporně na bitvu a trubky zatroubily.

Postupující falanga dorazila na konec mostu a zastavila se jen na okamžik, zatímco její vůdce vrhal zvažující pohledy po předklášteří, kde už bylo plno menších stánků, a po molu. Pak vydal nějaký rázný příkaz. Nato se asi s deseti svými hrdiny otočil a pustil se po pěšině k řece, kdežto zbytek křepče rázoval dál. Zaujatí lidé z města se stejně němě a rychle rozdělili na skupiny přívrženců a následovali oba oddíly. Ani jeden nechtel dobrovolně přijít o to, co se bude dít. Kedfael pozoroval míjející řady střízlivěji a utvrdil se v přesvědčení, že přicházejí s nejvznešenějšími úmysly; nikde žádný klacek, a pochyboval, že z nich někdo nosí při sobě nůž. V ničem se nepodobali válečníkům, jen tvářemi. Kromě toho jich většinu znal a věděl, že žádný by svévolně nikomu neublížil. Přesto zabočil na pěšinu za nimi. Nebylo mu docela volno. Mladý Korvaisr byl známý bouřlivák, bystrý, sršící ohnivými a podezřelými nápady, polovinu času ve při se staršími a. občas se sklonem vypít o hodně víc, než kolik zatím snese. Tohoto večera jistě nepil; má v hlavě naléhavější záležitosti.

Bratr Kedfael vzdychl a zdráhavě sestupoval po pěšině k vodě. Tihle zapálení mládenci mají nebezpečný sklon troufat si tam, kde se zkušenost obrací nazpátek. A čím jsou bystřejší, tím spíš přijdou k úhoně.

Vůbec ho nepřekvapilo, že Rhodri ap Huw, nejzkušenější z cestovatelů, už z mola zmizel i se svým druhým nosičem a vším zbožím. Sám Rhodri jistě nebude daleko, jen co se ujistí, že jeho zboží je na dobré cestě do zamykatelné boudy na koňském trhu. Bude chtít vidět, co se stane, aby se podle toho zařídil, ale zůstane neviděn, někde odkud bude moci volně odejít, až se mu to bude zdát moudré. Bylo tu však asi půl tuctu lodí různé velikosti, jimž dominovala ušlechtilá bárka Thomase z Bristolu, a všechny pilně vykládaly. Majitel bárky zaslechl hluk vzrušených kroků na přístupové cestě a namířil tam panovačný pohled, než se vrátí k dozoru nad skládáním svého zboží. Hromada sudů a balíků na prknech byla působivá. Mladí muži, kteří se hrnuli k řece, si nemohli neudělat přesný odhad sil, které měli před sebou.

“Pánové .l” zavolal na všechny obchodníky hlasitě Philip Korvaisr. Měl pěkný, zvučný hlas, který se dobře nesl, a menší kupci nechali práce a naslouchali. “Pánové, prosím o slyšení, neboť jste všichni občany nějakého města, jako jsem já občanem Šrůvsbery, a jistě máte své město stejně rádi jako já své! Platíte tu nájemné a clo opatství, přičemž opatství odmítá jakoukoli pomoc městu. A my potřebujeme nějakou část z toho, co přivážíte, víc než celé opatství.”

Silně se nadechl, když mu došel první dech. Byl to nohatý mládenec, který ještě docela neovládal své dlouhé končetiny, vždyť mu bylo teprve dvacet a sotva dorostl. Oblečen byl svátečně, ale Kedfael si všiml, že boty má sešlapané kovářova kobyla! Měl hustou čupřinu tmavě narezlých vlasů a obyčejnou slušnou tvář, teď pod letním opálením pobledlou vzrušením. Prý dobrý, šikovný řemeslník, když právě kvůli něčemu nebouří. Teď měl rozhodně proč. Chudák chlapec, sype tady na ty rozmyslné obchodníky všechny argumenty, které jeho otec použil před opatem v kapitule, smrtelně vážně a ať mu dá Pánbůh rozum! dokonce doufá, zeje přesvědčí!

“Když se opatství obrací zády k starostem města, měli byste stát na jejich straně? Přišli jsme vám povědět svou polovinu příběhu a obrátit se na vás jako na muže, kteří také musí nést břemena své obce a kteří možná doma vráěli, co dokáže válka a obléhání udělat s hradbami a dlážděním. Je snad nerozumné, že chceme podíl na zisku z jarmarku? Opatství vloni neutrpělo takové škody jako město. Nechcemeli nést svůj díl pro společné dobro, oslovujeme vás, kteří nemáte takovou ochranu před strastmi světa a budete soucítit s těmi, kdo sdílejí podobná břemena.”

Začínali o něho ztrácet zájem, krčili rameny a obraceli se zjDět k vykládání! Ostře a naléhavě zvedl hlas.

“Žádáme pouze, abyste zadrželi desátek poplatků, jež dáváte opatství, a místo toho jej vyplatili městu na budování hradeb a dláždění. Budeteli všichni držet spolu, co proti vám zmohou opatští správci? Nemusí vás to stát o nic víc, než byste zaplatili v každém případě, a my bychom se dočkali něčeho bližšího spravedlnosti. Co říkáte? Pomůžete nám?”

Ani nápad! Lhostejné a posměšné zamručení nepotřebovalo slova. Cože, postavit se proti tomu, co ukládá smlouva, a nic z toho nemít? Proč by na sebe měli brát riziko? Obrátili se ke své práci a jen nad ním pokrčili rameny. Mladí muži seskupení za jeho zády začali mručet v odpověď, sice ještě ovládané, avšak stále hněvivěji. A Thomas z Bristolu, mohutný a pohrdavý, zamával mluvčímu pod nosem pěstí a řekl netrpělivě: “Ustup z cesty, chlapečku, překážíš! Platit desátek městu, to tak! Nejsou snad práva opatství stanovena zákonem? Můžeš, troufáš si snad tvrdit, že neplatí daň, kterou od nich smlouva žádá? Mášli stížnost, že nedodržují zákon, přednes ji šerifovi, jak se patří, ale nechoď s těmi nesmysly na nás. A teď běž a nech počestné muže pokračovat v práci.”

Mladý muž vzplanul. “Muži ze Šrůvsbery jsou stejně počestní jako vy, pane, třeba se tím méně chlubí. Tady se bere počestnost za samozřejmou! A nejsou to žádné nesmysly, že město zůstalo s rozbitými hradbami a rozbitými ulicemi, zatímco opatství a předklášteří všem takovým škodám uniklo. Poslechněte.”

Kupec se k němu obrátil širokými zakulacenými zády působilo to pohrdlivě a rázoval pro hůl, kterou si opřel o nakupené sudy, a chystal se pokynout svým mužům, aby pokračovali v práci. Philip za ním popuzeně vykročil, protože ten pohyb byl úmyslně urážlivý, jako by odháněl komára, pouhý obtížný hmyz.

“Pane kupče,” zvolal ohnivě, Ještě slovo!” A položil ruku na Thomasův parádní nabíraný rukáv, aby ho zastavil.

Byli to dva cholerici a mohlo to tak dříve nebo později skončit i při nejlepší snaze, ale Kedfael měl dojem, že Thomase stisk paže opravdu zaskočil a že to pochopil jako napadení. Tak či onak se otočil a naslepo udeřil holí, kterou třímal. Chlapec prudce zvedl paži, ale příliš pozdě na to, aby si ochránil hlavu. Rána těžce dopadla na jeho předloktí a spánek a složila ho na prkna mola. Z otevřené rány nad uchem mu vytryskla krev.

To byl konec mírumilovného a důstojného protestu a zároveň vyhlášení války. V mžiku se udala spousta věcí. Philip padl bez výkřiku a ležel zpola omráčen; někdo však jistě vykřikl, vysokým protestujícím hlasem, vzápětí utonulým v hněvivém řevu mladých měšťanů. Dva se vrhli ke svému padlému vůdci, ale ostatní se s pomstychtivým křikem hnali na stejně rozčilené kupce a s chutí se do nich pustili. Za chviličku létalo právě vyložené zboží zpátky do řeky a vzápětí s větším šplouchnutím následoval jeden z útočníků. Ti, kdo celý život žijí u Severnu, naštěstí obvykle umějí plavat málem dřív než chodit, a mládenci utopení nehrozilo. Než se vydrápal ven a vrátil se do pranice, po celé délce říčního břehu vypukla opravdová bitevní vřava.

Několik střízlivějších občanů vstoupilo opatrně mezi bojovníky, snažili seje dostat od sebe a domluvit rozzuřeným mladíkům; párjieqsoatrnýchsdidilgrány mínjJiBQJJíípilte zjednat mír tam, kde po něm nikdo netouží.

Kedfael se vřUI namolo s ostatními, aby zabránil druhé a možná smrtelné ráně, jak se dalo soudit z kupcova staženého obličeje a rozmáchnuté hole. Někdo ho však předešel. Z malinké kabiny vyběhla rozčileně dívka, podkasala si sukně a skočila na břeh právě včas, aby se celou vahou pověsila na chvějící se paži a polekaně zaprosila:

“Strýčku, prosím té, ne! Nic ti neudělal! Tys ho ošklivě Poranil!”

Hnědé oči Philipa Korvaisra, celou dobu otevřené, ale nevidoucí, při zvuku tak neočekávaného hlasu zuřivě zamrkaly. Roztřeseně se zvedl na kolena a sbíral rozhozené

končetiny a rozběhlé síly, aby se vztyčil a šel do boje. Jeho snažení by asi bylo málo platné; když se zvedal, nohy se mu podlomily, a on si sevřel hlavu dlaněmi, jako by mu mohla upadnout, kdyby s ní zavrtěl. Avšak to, co ho zastavilo, byl pohled na dívku. Stála tam, pověšena na kupcově paži, a andělsky mu domlouvala hlasem, který by zkrotil i draka; rozšířené, úzkostné a soucitné oči měla upřené na Philipa. A říkala tomu starému pekelníkovi strýčku! Philip měl rázem po naději na pomstu, ale ani ho to nebolelo, soudě podle proměny, jíž prošla jeho pohmožděná a rozzuřená tvář. Kolísaje na jednom koleně, ještě trochu omráčen, zíral na dívku, jako by poutník zíral na zázračné zjevení nebo zbloudilý chodec na Polárku.

Však také stála za pohled: osmnáctileté či devatenáctileté mládě s holými pažemi a nepokrytou hlavou, s dvěma tlustými copy modročerných vlasů až po pás, které rámovaly kulatou dětskou tvářičku krev a mléko, prosvětlenou tmavomodrýma očima s dlouhými řasami, v tu chvíli rozšířenýma úlekem a soucitem. Nebylo divu, že pouhý zvuk jejího hlasu dokázal zkrotit jejího hrozivého strýce stejně spolehlivě, jako pohled na ni zmrazil oba mladé muže, kteří spěchali zachránit a pomstít svého vůdce, takže teď stáli zaraženě s otevřenými ústy, zcela neškodní.

V tom okamžiku se boj na molu, z něhož se stala beznadějně nepřehledná pranice, zazmítal směrem k nim, zaduněl na prknech, překotil hranici malých soudků a dunivě je rozmetal všemi směry. Kedfael chytil mladého Korvaisra pod pažemi, zvedl ho na nohy a vytáhl z nebezpečí, načež ho vrazil do náruče jeho přátel, aby se o něj postarali, protože byl stále ještě omámený. Valící se sud podrazil Thomasovi nohy a dívka odmrštěná jeho pádem se nebezpečně zapotácela na hraně mola.

Kolem Kedfaela se mihla hbitá postava, zableskly se zlaté vlasy, postava obratně jako jelen přeskočila další valící se sud a dlouhou paží přitáhla dívku zpátky do bezpečí. Ten málem drzý půvab a sebejistota byly stejně povědomé jako zlaté vlasy. Kedfael se spokojil s tím, že pomohl na nohy Thomasovi a odtáhl ho z nebezpečí. Když skončil, ani ho nepřekvapilo, že dlouhá paže ještě galantně objímá pas dívky. Nijak nespěchala, aby se osvobodila. Ano, zírala na usměvavou, hezkou, uklidňující tvář svého zachránce rozšířenýma očima, asi jako Philip Korvaisr zíral na ni.

“Tak, už jste v bezpečí! Dovolte, pomohu vám zpátky na palubu. Radši tam chvíli zůstaňte a váš strýc také. Radím vám to, pane,” řekl vážně. “Nikdo si už na vás netroufne. Když máte po boku tuto dámu, nikdo by nemohl být tak negalantní,” řekl s očima rozšířenýma nelíčeným obdivem. Dívčina mléčná pleť se zarděla do krvavá.

Thomas z Bristolu se oprášil trochu roztřesenýma rukama, vždyť to byl mohutný muž a padl těžce. “Vřele vám děkuji, pane, za vaši pomoc. Vám také, bratře. Ale mé víno. mé zboží.”

“Nechte to na nás, pane. Co se dá zachránit, zachráníme. Zůstaňte v bezpečí na palubě a počkejte. Tohle nepotrvá, každou chvíli se na ty rozpálené mladé blázny přižene zákon. Půlka jich běhá po předklášteří, převrhává stánky a pronásleduje opatské správce. Za chvíli budou s bolavou hlavou v městské šatlavě a budou litovat, že je nenapadlo nic lepšího, než se dát do boje s opatem benediktinského kláštera.”

Oči upíral na Kedfaela, který pilně stavěl a sbíral rozběhlé sudy a zůstával v doslechu. Cítil se družně vtahován do plánu toho pánovitého mladého muže, snad pro uklidnění a záruku slušnosti. Oči byly trochu nezbedné, přestože tvář si zachovávala svou slušně vychovanou vážnost. Nejbližší benediktin byl jemně popichován jako představitel řádu.

“Mé jméno,” pravil zachránce bezstarostně, ,je Ivo Corbiěre, sídlem na Stanton Cobboldu v tomto hrabství, přestože hlavní část mých držav leží v Cheshiru. Dovolíteli, rád vám nabídnu pomoc.” To již pustil dívčin pas, vychovaně, ač neochotně, ale pohledem ji dál objímal a lichotil Jí; byla si toho plně vědoma a nebylo jí to nemilé. “Vida!” zvolal Corbiěre vítězoslavně, když mladík vykloněný přes zábradlí mostu ostře hvízdl. “Jen sledujte, jak budou upalovat a schovávat se! Jejich stráž vidí přicházet z města šerifovy muže, aby potlačili rvačku.”

Měl docela přesný úsudek. Při tom zvuku se prudce zvedlo půl tuctu hlav, zpozorovalo naléhavě mávající paži, a půl tuctu rozcuchaných mládenců se spěšně vyprostilo z boje, pustili z rukou, co drželi, a rychle upalovali několika směry, někteří podél Gaye, někteří ke skrýším u řeky, někteří po svahu nahoru do spleti úzkých uliček za předklášteřím, jeden pod oblouk mostu, aby se vynořil proti proudu nad ním bez úhony, jen s mokrýma nohama. Ve chviličce zabubnovala po mostě ostře klapající kopyta a půl tuctu šerifových mužů klusem mířilo po molu dolů, kdežto ostatní z družiny se hnali dál ke koňskému trhu. “A je to odbyto!” řekl Ivo Corbiěre rozjařeně. “Bratře, propůjčíte se k veslování? Tuším, že tu řeku znáte lip než já, a plave po ní těžce získané živobytí nejednoho muže. Leccos se dá ještě zachránit.”

Neptal se na dovolení, vybral si nejmenší a nejovladatelnější loďku, která se houpala u mola, a přeběhl po prknech a sedal do ní málem dřív, než šerifovi muži nahnali své koně mezi dosud do sebe zaklesnuté zápasníky a začali vytahovat známé domorodce za vlasy ven. Bratr Kedfael ho následoval. Podle hodin, které měl v hlavě, chybělo do večerní pouhých deset minut a správně by měl zmizet a ponechat záchranné práce tomuhle sebevědomému a velitelskému mladému pánovi; byl sem však vyslán, aby pomáhal jednomu hostu opatského jarmarku, a nemůže snad tvrdit, že se právě touto prací ještě stále zabývá? Byl ve vypůjčené loďce, veslo v ruce a oko upřené na nejbližší sud, který poskakoval po hladině prosvětlené zapadajícím sluncem, dříve než nalezl odpověď; což bylo samo dostatečnou odpovědí.

Hluk se brzy vzdálil. Každý, kdo tu zůstal, pilně tahal z řeky balíky a rance, pronásledoval některé po proudu do zátočin, kde uvázly, vzdával se tu a tam nějaké drobnosti příliš promočené a příliš křehké, než aby ji mohl zachránit, odpisoval malé ztráty a vděčně počítal, kolik ještě vydělá, až zaplatí poplatky, nájem a clo. Škody nebyly velké, dalo se to snést. Po celém předklášteří stavěli převržené stánky a znovu rozkládali zboží. Kdoví, jestli ten blázinec vůbec dospěl ke koňskému trhu, kde rozbalovali své balíky velcí kupci. V kamenných zdech hradu a městské šatlavy si určitě nějaký tucet mladíčků z města hýčká pohmožděniny a pocit křivdy a diví se, jak se jejich ušlechtilý a důstojný protest dokázal zvrhnout v takový zmatek. O Philipu Korvaisrovi nevěděl nikdo, kam se poděl, jakmile setřásl oddané přátele, kteří mu v jeho omámení pomohli pryč z mola. Krátká odvážná výprava skončila a nepřišla zase tak draho. Ani šerif Gilbert Prestkote nebude moc tvrdý na ty nerozumné mladíky ze Šrůvsbery, kteří to přece mysleli dobře, ač pochybeně. “Pánové,” řekl Thomas z Bristolu, uvolněný a srdečný, “nevím, jak vám poděkovat za takovou šlechetnou pomoc. Ne, sudům se jistě nic nestalo. Ti, kdo mé víno kupují, by je měli na nějaký čas náležitě uskladnit, než sudy načnou, a také to dělají, takže jakost neutrpí. Cukroví ještě naštěstí nebylo vyloženo. Ne, žádnou opravdovou škodu jsem neutrpěl. A tady moje dítě je vám velmi zavázáno. Pojď, malá, neschovávej se vevnitř, poděkuj těm dobrým přátelům! Dovolte, abych vám představil svou neteř Emmu, dceru mé sestry, Emmu Vernoldovou, dědičku svého otce, který býval mistrem kamenickým v našem městě, a také mou, protože nemám jiné příbuzné. Emmo, drahoušku, můžeš nalít víno!”

Dívka mezitím nezahálela. Vyšla teď s pletenci vlasů stočenými ve zlaté síťce na šíji a s jemnou tunikou z vyšívaného plátna přes své prosté šaty. Kvůli mně to nedělá, pomyslel si Kedfael. Byl nejvyšší čas se rozloučit a vrátit se k náležitým povinnostem. Večerní mši vynechal a místo ní lovil z vody zboží, a než bude moci jít do postele, čeká ho v dílně ještě nejmíň hodina práce, neli dvě. Této noci ovšem nepůjde časně spát nikdo. Bristolský Thomas nebyl z těch, kdo by ponechali dohled nad svou boudou a uspořádání svého zboží jiným, i kdyby bylí jeho tri sloužící hodni sebevětší důvěry; brzy se vydá ke koňskému trhu, aby se ujistil, že je všechno uložené, jak si přál, a připravené na ráno. A budeli považovat za vhodné nechat tu ty dva hezké mladé lidi spolu, dokud se nevrátí, je to jeho věc. Zmínka o sídle Stanton Cobboldu jako nejmenší částce Corbiěrových držav udělala dojem. Nebylo vlastně třeba se zmiňovat o budoucím bohatství slečny Emmy, ale svědomití strýci a pěstouni musí pro svá děvčata stále vyhlížet dobré partie, a tohoto mladého muže upoutala její tvář, ještě než slyšel o jejím majetku. Není divu, vždyť to bylo podle jakýchkoli měřítek krásné dítě. Bratr Kedfael se omluvil, popřál společnosti dobrou noc a pohodlně odkráčel zpátky k bráně kláštera. V předklášteří bylo rušno, ale mezi lidmi vládl klid. Pořádek byl obnoven a zítra může bez dalších nepokojů začít svatopetrský jarmark.

Hjů Beringar se vrátil z poslední obchůzky po předklášteří hodně po desáté, v hodinu, kdy všichni ukáznění bratři měli dávno spát v dormitáři. Nijak ho nepřekvapilo, že Kedfael nespal. Potkali se na velkém nádvoří, právě když se Kedfael vracel po uzamčení své dílny v bylinářské zahradě. Ještě byl světlý soumrak a červánky na západě jen žhnuly.

“Slyšel jsem, že jste byl při tom,” řekl Hjů, protáhl se a zívl. “Vy abyste někde scházel! Ti mladí blázniví hlupci! Co si mysleli, že dokážou, když starší nic nesvedli? A pak se splašit a pokazit si to i u těch, kteří s nimi sympatizovali! Teď budou muset tatínkové zaplatit pokutu a město pro ten večer přijde o víc, než kolik vůbec mohlo získat. Nedělá mi radost, Kedfaele, tahat slušné, hloupé kluky do vězení, mám z toho hořko v ústech. Pojďte na chvíli do strážnice v bráně a dejte si se mnou pohárek. Teď už můžete rovnou zůstat vzhůru do půlnoční.”

“Aline na vás bude čekat,” namítl Kedfael.

“Aline je rozumná a bude už dávno spát, protože ještě musím na hrad, podat zprávu o té výtržnosti. Bojím se, že tam zůstanu přes noc. Pojďte mi povědět, jak se to stalo. Říkali mi, že to začalo dole na molu, kde jste byl vy.”

Kedfael s ním rád šel. Posadili se spolu v předsíni strážnice a fortnýř, zvyklý na takové ponocování, když byl zástupce šerifa hrabství ubytován v klášteře, jim přinesl víno, vlídně se zeptal, co nového, a nechal je jejich rozmluvě.

“Kolik jste jich sebrali?” zeptal se Kedfael, když vylíčil, co se sběhlo u řeky.

“Sedmnáct. Bylo by jich osmnáct,” přiznal chmurně Beringar, “kdybych nebyl Belkotova kluka Edwyho odtáhl stranou beze svědků, nevynadal mu a neposlal ho

domů. Není mu ani šestnáct! Aleje dost bystrý na to, aby věděl, co dělá, ten dareba! Neměl jsem to dělat.”

“Jeho otec byl včera mezi vyslanci,” řekl Kedfael, “a Edwy je loajální dítě a také odvážné. Jsem rád, že jste ho pustil domů. A co mladý Korvaisr?”

“Ne, ten nám do rukou nepadl, přestože tucet svědků říká, že to celé vedl a velel tomu podniku. Ale jednou bude muset domů a přes bránu svobodný neprojde. Ani nápad!”

“Přišel kázat jako advokát,” řekl Kedfael vážně, “a neudělal jediný výhružný pohyb. Až když dostal do hlavy, divocí mládenci se splašili a začali se prát, já to viděl. A ten, kdo ho udeřil, se ohnal v úleku, to ano, ale bezdůvodně.”

“Věřím vám a budu to mít na paměti. Jenže vedl ten útok a skončí mezi ostatními, a patří mu to, protože nám to spískal. Otcové je všechny dostanou ven na záruku,” řekl Hjů umdleně a přejel si dlouhými prsty unavená víčka. “Připadá vám, Kedfaele, že se hrozně měním v královského úředníka? To bych nerad!”

“Ne,” řekl Kedfael uvážlivě, Ještě jste tomu úplně nepropadl. Ještě máte v oku jiskřičku a v hlavě lest. Ještě to ujde!”

“To je od vás laskavé. A říkáte, že ten bristolský kupec složil toho janka bez provokace?”

“Domníval se, zeje napaden. Chlapec mu zezadu položil ruku na paži, aby ho zadržel. Nic zlého tím nemyslel, ale ten člověk se lekl. Měl v ruce hůl, otočil se a udeřil. Skolil ho jako volka! Po takové ráně by kluk stěží překotil stojan. Co já vím, možná že někde zůstal ležet beze smyslů, jestli ho kamarádi pustili z rukou.”

Hjů se na něho podíval přes prkenný stůl, o který se oba opírali lokty, a usmál se. “Až budu jednou potřebovat advokáta, přiběhnu za vámi. No, já toho mládence znám, má pusu pěkně proříznutou, nedává si pozor na jazyk, a má horkou hlavu a vřelé srdce, takže se dá z nerozumu snadno unést rozumbrada jeden!”

Do dveří strčil holé snědé temeno a kulatou červenou tvář laický fortnýř. “Pane, je tu u brány dáma, má starost a chce s vámi mluvit. Nějaká Emma Vernoldová, neteř kupce Thomase z Bristolu. Mám ji poslat dovnitř?”

Podívali se na sebe přes stůl se zdviženým obočím a úlekem v očích. “Neteř toho.?” podivil se Beringar.

“Ano, ta, o které jsem mluvil. Ale vždyť už bylo po rvačce. Co tu pohledává v tuto hodinu a co dělá její strýc, zeji nechá chodit po nocích?”

“Lepší bude to zjistit,” řekl Hjů rezignovaně. “Ať dáma vejde, pokud si opravdu přeje mne.”

“Nejdřív se ptala na jednoho zdejšího hosta, Iva Corbiěra, ale já vím, že je ještě venku, obhlíží přípravy v předklášteří. A když jsem se zmínil, že jste tu vy, prosila o slyšení vás. Zřejmě je ráda, zeje zákon na místě a bdí.”

“Tak ji pozvěte dovnitř. A vy zůstaňte, Kedfaele, buďte tak hodný; už s vámi mluvila, třeba ráda uvidí známou tvář.”

Emma Vernoldová vešla spěšně, a přece zdráhavě; na tomto neznámém místě se necítila jistá. Učinila chvatnou poklonu. “Pane, odpusťte mi, prosím, že ruším tak pozdě.” Spatřila bratra Kedfaela a úlevně se pousmála, ale zůstala rozčilená. “Jsem Emma Vernoldová. Přijela jsem se svým strýcem Thomasem z Bristolu, zůstáváme na jeho bárce u mostu. A tohle je strýcův zaměstnanec Gregory.” Byl to nejmladší ze tří, kteří jí sloužili, klátivý, hubený, ale silný, asi dvacetiletý chlapík.

Beringar ji vzal za ruku a posadil ji ke stolu. “Jsem tu, abych vám posloužil, jak budu umět. Co se vám stalo?”

“Pane, můj strýc šel dohlédnout na skládání zboží ve svém stánku na koňském trhu, chvíli potom, co nás tenhle dobrý bratr opustil. Asi jste slyšel, co se tam dole stalo? Strýc šel za svými druhými dvěma muži, kteří tam už pracovali, a nechal se mnou jen Gregoryho. Jsou to už ale skoro dvě hodiny, a ještě se nevrátil.”

“Určitě přivezl spoustu zboží,” nadhodil Hjů uvážlivě. “Chvíli to trvá, než se věci co nejvýhodněji rozloží, a předpokládám, že váš strýc chce mít všechno uděláno dobře.”

“To ano, jenže nejde jen o to, že se tak zdržel. Ti dva muži, se kterými byl, jsou jeho tovaryš Roger Dod a nosič Warin.

Warin spí v boudě a hlídá zboží. Roger se vrátil na bárku už před hodinou a divil se, když strýce nenašel, protože prý odešel z boudy hodnou chvíli před ním. Mysleli jsme, že třeba cestou potkal nějakého známého a zastavil se s ním, aby si řekli, co je nového, a tak jsme chvíli čekali, ale on pořád nešel. Ted jsem byla s Gregorym ve stánku, jestli se tam náhodou pro něco nevrátil jestli tam třeba něco nezapomněl. Ale nebyl tam a Warin stejně jako Roger říká, že odešel první a měl v úmyslu jít rovnou domů ke mně, protože bylo pozdě. Nikdy neměl rád nemá rád,” opravila se a zbledla, “když jsem s muži sama bez něho.” Oči měla pevné a jasné, ale rty se jí chvěly a nepatrný náznak neklidu byl i v neuhýbavé pevnosti jejího pohledu.

Ví o sobě, zeje hezká, pomyslel si Kedfael, a je správné, že to bere v úvahu. Je dokonce možné, že jeden z nich snad Roger Dod, nejprivilegovanější z těch tří? má pro ni slabost, ona to ví také, ale sama k němu nic necítí, a možná oprávněně, možná ne, se cítí nesvá, když má být v jeho blízkosti bez přítomnosti svého pěstouna.

“Jste si jistá, že nedošel domů někudy jinudy,” zeptal se Hjů, “zatímco jste ho hledala ve stánku?”

“Vrátili jsme se zpátky. Roger tam právě proto čekal, ale on nepřišel. Ptala jsem se těch, kteří ještě pracovali v předklášteří, jestli někoho takového neviděli, ale nikdo nic neviděl. A pak mě napadlo, že třeba.” Prosebně se obrátila ke Kedfaelovi. “Ten mladý pán, co byl na nás dnes večer tak hodný říkal nám, že zůstává tady v domě pro hosty. Napadlo mě, jestli ho strýček cestou domů nepotkal a nezdržel se s ním. A ten aspoň ví, jak strýček vypadá, a řekl by mi, jestli ho viděl. Prý se ale ještě nevrátil.”

“Takže odešel z mola dřív než váš strýc?” zeptal se Kedfael. Mladý muž vypadal velmi zabydleně, jako by se chystal strávit ve společnosti dámy příjemnou hodinku nebo dvě, ale třeba její hrozivý strýc umí naznačit i váženým pánům šlechticům, že k jeho neteři se smí přiblížit, jen když je u toho.

Emma se zarděla, ale oči neodvrátila; byly to oči přemýšlivé, odhodlané i inteligentní, vzdor její růžové dětské tvářičce. “Velmi brzy po vás, bratře. Byl ve všech ohledech korektní a laskavý. Napadlo mě, že se na něho půjdu zeptat jako na člověka, na kterého se mohu spolehnout.”

“Řeknu fortnýři, ať ho vyhlíží,” nabídl Kedfael, “a vzkážu, aby sem přišel, až se vrátí. Koňský trh by se už měl ubírat k spánku a on se také bude potřebovat vyspat, aby zítra sehnal dobré zboží za rozumné ceny pro to tu snad je. Co myslíte, Hjůu?”

“Dobrý nápad,” řekl Hjů. “Udělejte to, a my dáme hledat mistra Thomase, ačkoli věřím, že je s ním všechno v pořádku, i když se takhle zdržel. V předvečer jarmarku,” usmál se povzbudivě na dívku, ,je třeba navázat kontakty, zákazníci už obhlížejí terén. Člověk, který myslí na svůj obchod, může zapomenout na spaní.”

Bratr Kedfael ji zaslechl povzdechnout “Ach ano!” s upřímnou nadějí a vděčností, zatímco vycházel říci fortnýři, aby zadržel Iva Corbiěra, až přijde. Stěží si to mohl lépe načasovat, protože muž sám se právě objevil v průchodu. Hlavní brána již byla zavřená, otevřená byla jen branka, a zlatá hlava sklánějící se při vstupu zachytila světlo pochodně za sebou a zaplála jako malé slunce. Prostovlasý, kabátec za teplé červencové noci hozený přes rameno, loudal se Ivo Corbiěre do postele téměř vzdorovitě, s dávkou dosud nespotřebované energie. Sněhobílá lněná košile svítila v mihotavé tmě s přízračnou bledostí. Hvízdal si odrhovačku, podle melodie spíš pařížskou než londýnskou. Jistě popil, ale ne přes míru, ani ne až k ní. Byl okamžitě pln zájmu.

“Cože, vy, bratře? Přivstal jste si na půlnoční?” Přestože byl jeho tichý smích přátelský, rychle se zarazil; vycítil, že se od něho z nějakého důvodu žádá vážnost. “Hledal jste mě? Stalo se něco horšího? Dobrý Bože! Snad ten starý pán toho hloupého kluka nezabil?”

“Tak strašné to není,” odvětil Kedfael. “Ale ve strážnici je někdo, kdo vás přišel hledat, aby se vás na něco zeptal. Byl jste celou dobu v předklášteří a na tržišti?”

“Obcházel jsem všude možně,” zbystřil Ivo pozornost.

“Mám v Cheshiru nové sídlo, hrozně tam táhne, a musím je zařídit. Hledám vlněné zboží a flámské nástěnné koberce. Proč?”

“Potkal jste na svých toulkách mistra Thomase z Bristolu? Kdykoli po svém odchodu z jeho bárky?”

“Ne,” řekl udiveně Ivo a zahleděl se upřeně do zvláštního měkkého letního přísvitu, hodinu před půlnocí.

“Copak? Dal jasně najevo má v tom praxi, a není divu , že jeho děvčátko lze vidět jen v jeho přítomnosti a s jeho svolením, a nezazlívám mu to, vždyť je zlatá, s jeho zlatem i bez něho. Vážil jsem si ho za to a odešel jsem. Proč? Co se děje?”

“Pojďte se podívat,” řekl prostě Kedfael a šel napřed.

Mladý muž v náhlém světle zamžikal a vytřeštil oči na Emmu. Těžko říci, kdo vypadal víc vyvedený z míry. Dívka vstala, dychtivě napřáhla ruce a pak je napůl stáhla. Mladý muž horlivě přiskočil vstříc stisku.

“Slečno Vernoldová! V tuto hodinu? Měla byste.” To už postřehl, kdo tam je, i napjaté ovzduší. “Co se stalo?” zeptal se a pohlédl na Beringara.

Beringar mu to stručně řekl. Kedfaela nijak nepřekvapilo, že se Corbiěrovi spíš ulevilo, než ho to zarazilo. Mladá nezkušená dívka snadno zneklidní, když zůstane sama o hodinku déle, zatímco její strýc, velmi zcestovalý a zkušený a dokonale schopný se o sebe postarat, jistě není v žádných těžkostech, ale jen si trochu společensky dopřává s kolegou, nebo pilně odhaduje hodnotu zboží a světské postavení některých svých soupeřů.

“Určitě se mu nic zlého nestalo,” řekl Corbiěre vesele a povzbudivě se usmál na Emmu, která přesto zůstávala vážná a v očích měla úzkost. Přitom není žádná hlupačka, uvažoval Kedfael, jak se tak na ni díval, a zná svého strýce lépe, než by o sobě mohl tvrdit kdokoli z přítomných. “Uvidíte, přijde domů sám a bude žasnout, že jste o něho měla takovou starost.”

Chtěla tomu věřit, ale její oči říkaly, že o tom není přesvědčena. “Doufala jsem, že vás snad zase potkal,” řekla, “nebo že jste ho aspoň zahlédl! “Škoda,” řekl. “Bylo by mi potěšením vás uklidnit, ale neviděl jsem ho.”

“Myslím,” řek Beringar, “že teďje to na mně. Mám tady v klášteře ještě půl tuctu mužů, půjdeme mistra Thomase hledat. Jenže je pozdě a vy byste se neměla toulat po nocích. Nejlépe bude, když se tady váš člověk vrátí na loď, zatímco vy, slečno, souhlasíteli, můžete zůstat u mé ženy, tady v domě pro hosty. Její služebná Constance vám udělá místo a najde vám, co budete potřebovat na noc.” Nedalo se poznat, zda její obavy z návratu na bárku postřehl stejně živě jako Kedfael, nebo ji prostě posílá do nejbližší a nejlepší péče. Ona se však rozjasnila tak nadšeně a děkovala mu tak horoucně, že nikomu nemohla ujít úleva, kterou pocítila.

“Tak pojďte,” řekl jemně. “Bezpečně vás předám do péče Constance, a pátrání můžete přenechat nám.”

“A já,” řekl Corbiěre a nadšeně se soukal do rukávů kabátce, “se k vám na lovu připojím, když mi to dovolíte.”

Pročesali celé předklášteří, Beringar se svými šesti ozbrojenci, Ivo Corbiěre, plný energie a čilý jako v pravé poledne, a bratr Kedfael, který neměl žádný řádný důvod s nimi jít leda to, že ho svrběly prsty a že by byl holý nesmysl chodit v tuhle hodinu do postele, když by stejně musel zase o půlnoci vstávat na půlnoční. Když to byla dostatečná výmluva pro popíjení s Beringarem, byla dostatečná i pro honičku za Thomasem z Bristolu. Opravdu totiž nebudu mít klid, myslel si Kedfael, dokud zas neuvidím ten masitý obličej s namodralými tvářemi a neuslyším ten hlučný sebejistý hlas. Corbiěre může nad tím, že se kupec nevrátil, pokrčit rameny jako nad malou odchylkou od navyklého pořádku, jaké se čas od času dopustí každý muž, a kterýkoli jiný den by s ním Kedfael souhlasil; od dnešního poledne se však přihodilo příliš mnoho věcí, příliš mnoho lidí se dalo strhnout k nehorázným a netypickým činům, rozpoutalo se příliš mnoho vášní, takže to nebyl obyčejný den. Bylo dokonce možné, aby někdo vybočil ze svého obvyklého já tak daleko, že by se v noci potají dopustil úmyslného násilí a pomstil, co bylo učiněno otevřeně a impulzivně za dne. Bůh uchovej, aby to tak bylo!

Nejdřív se přesvědčili, že na molu není stále nic nového. Ne, Thomas se neobjevil ani nevzkázal, a výpravy Rogera Dodá podél řeky mezi ostatní kupce tak daleko, jak se odvážil jít od majetku, který hlídal, nepřinesly žádné zprávy o jeho pánu.

Tenhle Roger Dod byl hromotlucký mladý muž kolem třiceti, a velmi pohledný, jen kdyby nebyl tak odměřený a uzavřený. Určitě měl také starost. Na Hjůovy otázky odpovídal co nejstručněji a nejistě si skousl ret, když slyšel, že pánova neteř nocuje v domě pro hosty v opatství. Rád by byl s nimi šel a pomohl jim hledat, byl však odpovědný za vše, co patřilo jeho pánovi, a až se pán vrátí, bude se muset zodpovídat za to, jak to střežil. Zůstal na bárce a poslal zamlklého a ospale vzdorovitého Gregoryho, aby je dovedl přímou cestou k boudě, kterou si mistr Thomas najal. Beringarova seržanta nechali s třemi muži vzadu, aby se za nimi pomalu propracovávali předklášteřím a cestou vyslechli každého stánkaře, který nespal, zatímco ostatní šli za nosičem k tržišti. Velký otevřený prostor už napolo spal, ale ještě tam blikala sem tam nějaká pochodeň a ohřívadlo a mručely tlumené hlasy. Na tyto tři dny v roce se proměnil v sevřené městečko, rušné a lidnaté, a čtvrtý den zas všechno zmizí.

Thomas si vybral velkou boudu téměř uprostřed trojúhelníkového pozemku. Zboží měl úhledně složeno vevnitř a jeho hlídač nespal, ale stísněně obcházel kolem. Příchod úřadu přivítal s úlevou. Warin byl kožený chlapík středního věku, který jistě ve své nynější službě strávil už mnoho let a pravděpodobně se ve svých mezích těšil naprosté důvěře, neměl však schopnosti na to, aby někdy postoupil na místo, které nyní zastával Roger Dod.

“Ne, pane,” řekl úzkostně, “ani slechu, a přitom jsem nezamhouřil oka. Vydal se k bárce dobrou čtvrthodinu předtím, než odešel Roger. Všechno jsme uložili, jak se mu líbilo, a byl spokojen. A ne moc dlouho předtím měl pád to asi víte? a byl myslím docela rád, že si jde domů lehnout. Vždyť už konečně není žádný mladík, o nic mladší než já, a nosil větší váhu.”

“A kudy se odtud vydal?”

“Rovnou k silnici, kousek odtud. Počítám, že se asi držel předklášteří.”

Kedfaelovi přes rameno řekl známý, sytý a veselý vědoucí hlas velšsky: “Ale, ale, bratře, co tak pozdě venku? A děláte společnost mužům zákona! Co může chtít zástupce šerifa hrabství od hlídače Thomase z Bristolu v tuhle hodinu? Že by přece jen byli na stopě všech Gloucesterových důvěrníků? A já tvrdil, že obchod stojí nad anarchií!” Zúžené oči na Kedfaela zajiskřily ve světle rozptýlených pochodní a dalekých hvězd na dokonalém letním nebi. Rhodri ap Huw se tiše a sytě chichotal vlastnímu škádlivému vtipu a hrozivé bystrosti postřehu.

“Staráte se přátelsky o své bližní?” řekl Kedfael nevinně a pochvalně. “Vidím, že jste všechno své zboží přestěhoval bez úhony.”

“Mám nos na mrzutosti a rozum na to, abych se jim vyhnul,” řekl Rhodri ap Huw spokojeně. “Co se stalo Thomasovi z Bristolu? Zřejmě to tak rychle nezvětřil. Mohl odvázat lano a odstrčit se doprostřed řeky, než ta šarvátka skončí, a mohl být v bezpečí jako doma na západě.”

“Viděl jste, jak ho srazili?” zeptal se Kedfael úskočně, ale Rhodri se nedal nachytat.

“Viděl jsem ho, jak srazil toho mladého blázna,” řekl a zašklebil se. “Copak, něco se mu stalo, když jsem odešel? A koho hledáte, Thomase, nebo toho mládence?” S nápadným zájmem se zahleděl na šerifovy muže pátrající za stánky a pod stojany a zvědavě jim šel v patách, když se propracovávali podél silnice zpátky. Zřejmě se tady na trhu nesmí stát nic, aby u toho Rhodri ap Huw nebyl nebo se o tom rychle a přesně nedověděl. Proč nevyužít jeho všudypřítomnosti?

“Thomasova neteř je celá bez sebe, protože se nevrátil na loď. To může znamenat kdovíco a taky vůbec nic, ale už to trvá tak dlouho, že zneklidněli i jeho lidé. Viděl jste ho odcházet za stánku?”

“Viděl. Můžou to být už dvě hodiny. Jeho tovaryš šel chvilku po něm. Není to žádný skrček, aby se jen tak ztratil cestou odtud k řece. A nikde o něm od té doby neslyšeli?”

“To se nedá zjistit jinak, než kdybychom vyslechli každého kupce a každého zahaleče v celém tomhle cirkuse. A ti moudřejší z nich už spí, aby byli připraveni na ráno.”

Došli do předklášteří a obrátili se k městu. Rhodri stále družně rázoval po boku Kedfaela a naučil se nahlížet do tmavých prostor mezi stánky stejně, jako to dělali šerifovi muži. Světel a ohřívadel ubývalo, stánky byly skromnější a ospale se sem snášelo noční ticho. Nalevo od nich stálo pode zdí opatství pár nevelkých, ale bezpečných bud. Z první z nich, pevně uzavřené a se závorou zastrčenou na noc, přesto prosvítalo škvírou světlo svíčky. Rhodri mocně šťouchl Kedfaela do žeber.

“Euan ze Shotwicku! Na něho si nikdo nikdy nepřijde zezadu, má nejraději kout sevřený mezi dvěma zdmi, když to jde. Cestuje sám s nákladním poníkem, nosí zbraň a také s ní umí zacházet. Samotář, nikomu nedůvěřuje. Sám si dělá nosiče naštěstí je jeho zboží na svou hodnotu lehké i hlídače.”

Ivo Corbiěre se pozdržel a odbočil mezi stánky, z nichž byly některé na tomto kousku ještě nezabrané a čekaly na místní kupce, kteří přijdou za svítání. Proto tam byla tma a zpomalila jejich pátrání. Mladý muž neměl žádné výhrady proti probdělé noci, a pravděpodobně povzbuzován vzpomínkou na Emminy jasné oči, byl neúnavný a důkladný. I Kedfael a Rhodri ap Huw byli několik metrů před ním, když ho za sebou zaslechli volat vysokým naléhavým hlasem.

“Panebože, co je to tady? Beringare, pojďte sem!”

Samotný tón stačil, aby se klusem seběhli. Corbiěre sešel ze silnice a pátral mezi složenými stojany a opřenými plátěnými stříškami ve tmě, ale když tam nahlédli zblízka, bylo tam dost rozptýleného světla hvězd, aby spatřili, co spatřil on. Zpod jednoho lehkého dřevěného rámu a nataženého plátna čouhaly nehybné nohy v botách, špičkami k obloze. Okamžik všichni němě a ohromeně zírali, protože, jak se později shodli, nikdo z nich nevěřil, že by se kupci něco stalo. Pak Beringar uchopil rám a zvedl jej ze stojanů, o které byl opřený, a ve tmě spatřil neurčitý velký obrys dlouhého mužského těla, od kolen nahoru zabaleného v plášti, který ukrýval tvář. Žádný pohyb, žádný postřehnutelný zvuk.

Seržant se tam naklonil s jedinou pochodní, kterou s sebou vzali, a Beringar sáhl po záhybech pláště a začal je odtahovat od zahalené hlavy a ramen. Pohyb látky rozvířil mohutnou vlnu pachu, nad nímž se šerifův zástupce zarazil a podezíravě se nadechl. Vyrušil také tělo, z něhož se vydralo nezřízené zachrápání a další závan lihového dechu.

“Opilý namol a v limbu,” řekl s úlevou Beringar. “A zdá se, že to není ten, koho hledáme. Do tohohle stavu se nedostal hned, musí tu být už několik hodin, a jestli se probere včas, aby odtud odleží před rozedněním, bude to zázrak. Podíváme se na něj.” Už se se stahováním pláště tak nepáral, ale opilec sebou nechal cloumat a vyvléct se ven za nohy jen s občasným nespokojeným zabručením, a jakmile ho pustili, začal opět chrápat. Pochodeň ozářila žlutým pryskyřičným světlem husté a krátké kaštanové vlasy, široké plece v kožené kazajce a obličej, který byl možná bystrý, živý, dokonce i pohledný, když byl bdělý a střízlivý, ale teď vypadal s otevřenými uslintanými ústy a červenýma očima opuchle a idiotsky.

Corbiěre se na něho zblízka podíval, zalapal po dechu a zaklel. “Fowler! Čert aby ho vzal, ožralu! Tak takhle mě poslouchá? Přisámbůh, to mu nedaruju!” Chmátl do hustých hnědých vlasů a zuřivě chlapem zatřásl, ale docílil jen hlučnějšího zachrápání. Jedno skelné oko se pootevřelo a neartikulované mručení utichlo, jakmile opilce jeho pán znechuceně a nijak jemně upustil zpátky do trávy.

“Ten opilý darebák je můj. můj sokolník a lučištník Turstan Fowler,” řekl Ivo hořce a kopl spáče do žeber, ale ne surově. Nač? Ten člověk se neprobere ještě několik hodin, a co si prožije potom, ho potrestá až až. “Nejradši bych ho dal zchladit do řeky! Vůbec jsem mu nedovolil odejít z opatství, a jak vypadá, musel být venku a opíjet se dobrý Bože, to je ale smrad, co to může být za surový líh? , jen jsem se k němu obrátil zády.”

“Jedno je jisté,” řekl pobaveně Hjů, “není ve stavu dojít zpátky do postele. Je váš, tak co s ním chcete udělat? Neradil bych vám nechávat ho tady. Jestli má na sobě něco cennějšího, třeba i nohavice, mohl by být do rána bez nich. Za tmy se objeví zlodéjíčci bez nich se neobejde žádný trh.”

Ivo ustoupil a znechuceně hleděl na bezvědomého provinilce. “Jestli mi půjčíte dva muže a tady si vypůjčíme nějakou desku , odvlečeme ho zpátky a hodíme ho do jedné vězeňské cely v opatství, ať se z toho svinstva vyspí na kamenech, a dobře mu tak. A když ho tam necháme zítra pěkně vyhládnout, třeba dostane strach a bude rozumnější. Příště mu stáhnu kůži!”

Zvedli spáče na desku, kde se vzápětí s drzou spokojeností rozvalil a celou cestu po předklášteří chrápal tak blaženě, že to nosiče chvílemi svádělo vyklopit ho na zem, aby se trochu odškodnili za svou lopotu. Kedfael, Beringar a zbytek výpravy za nimi trochu lítostivě hleděli jejich úkol ještě zůstával nesplněný.

“Vida, vida,” řekl Rhodri ap Huw tiše Kedfaelovi do ucha, “Euan ze Shotwicku se přece jen skromně zajímá o to, co se dnes večer děje!”

Kedfael se ohlédl a v boudě se zavřenými okenicemi se opravdu otevřelo okénko a proti bledému světlu svíce se vyklonil obrys hlavy hledící směrem k nim. Poznal domýšlivě trčící nos a klamně slabošský sklon hubených ramen, načež se okénko zase zavřelo a rukavičkář zmizel.

Zarytě se propracovávali metr po metru zpátky k řece, kde čekal v rozčilené úzkosti Roger Dod, ale po Thomasovi z Bristolu nenašli ani stopy.

Druhého dne přistál kolem deváté opozdilý člun plující proti proudu Severnu z Buildwasu, jehož posádka odložila vykládání svého hrnčířského zboží a nejdříve požádala, aby vzkázali šerifovi, protože v zátočině u Atchamu naložila poněkud jiné zboží, které bude šerifa velmi zajímat. Gilbert Prestkote, zaměstnaný jinými věcmi, poslal z hradu svého seržanta, aby se hlásil Hjůovi Beringarovi v opatství.

Zvláštní zboží, které chtěl hrnčíř odevzdat, leželo zabalené v kusu hrubé plachtoviny na dně člunu a po prknech se kolem roztěkala tmavá mokrá skvrna. Majitel člunu sňal příkrov a Beringarovi ukázal tělo rozložitého muže ve stáří padesáti až padesáti pěti let, masitého, s řídnoucími prošedivělými vlasy, štětinatými namodralými tvářemi a napuchlými rysy těstoví tě se propadajícími do smrti. Mistr Thomas z Bristolu, svlečený ze své umně smotané kápě, svého pěkného roucha, svých prstenů a i své důstojnosti, nahý jako v den, kdy se narodil.

“Viděli jsme, jak se pod břehem houpe něco bílého,” řekl hrnčíř, dívaje se na vyloveného muže, “a doveslovali jsme si pro tohohle chudáka. Mohu vám to místo ukázat na téhle straně mělčiny a ostrůvku u Atchamu. Mysleli jsme, že bude nejlepší přivézt ho sem, jako bychom přivezli utopence. Ale tenhle,” řekl velmi střízlivě, “se neutopil.”

Ne, Thomas z Bristolu se neutopil. To bylo zřejmé už z toho, že byl svlečen ze všeho, co měl na sobě, a stěží dobrovolně. Ale také, ještě zaručeněji, z neuvěřitelně uzounké rány pod levou lopatkou, řekou vymyté do bělá a uzavřené, kde ho probodla velmi ostrá tenká dýka a vnikla mu do srdce.

První den jarmarku.

První den svatopetrského jarmarku se už pěkně rozběhl a veselý, cílevědomý šum hlasů smlouvajících, klábosících a vyvolávajících zboží doléhal přes zeď do velkého nádvoří a brány jako letní hudba obrovského včelího úlu za slunečného dne. Zvuk pronásledoval Hjůa Beringara až do bytu v domě pro hosty, kde jeho manželka a Emma Vernoldová zálibně porovnávaly přednosti různých vlněných přízí a služebná Constance, zkušená pradlena, kriticky osahávala vzorky a radila.

Hjůova zachmuřená tvář na tento domácký výjev, který vrátil Emminým tvářím svěží barvu a jejímu hlasu oživení, okamžitě vrhla mrak. Nebyl čas sdělovat zprávu oklikou, a nemyslel si, že by mu děvče bylo vděčné za okolkování.

“Slečno Vernoldová, mám špatnou zprávu a mrzí mě to. Bůh ví, že tohle jsem nečekal. Váš strýc se našel. Člun, plavící se dnes časně zrána z Buildwasu, vylovil jeho tělo z řeky.”

Z tvářejí zmizela barva. Stála a zděšenýma, bezmocnýma očima slepě zírala před sebe. Opora jejího života byla náhle podťata a na chviličku se zdálo, že dívka ztratila všechnu rovnováhu a že bez něho opravdu padne. Avšak sotva se zhluboka nadechla a nezvučně zašeptala “Mrtev!”, bylo jasné, že opět pevně stojí na nohou a pád jí nehrozí. Jakmile pominula kratičká panika a závrať, její oči hleděly na Hjůa zpříma a o nic neprosily.

“Utonul?” zeptala se. “Ale on byl dobrý plavec, vždyť vyrostl u řeky. A pokud vůbec pil, tak opatrně; nevěřím, že mohl spadnout do Severnu a utopit se. Určitě ne sám!” řekla, veliké oči dokořán.

“Posaďte se,” řekl Hjů jemně. “Musíme si trochu popovídat, a pak vás nechám s Aline, protože tu samozřejmě musíte zatím zůstat v naší péči. Ne, neutopil se. Ani nepřišel o život sám od sebe. Mistr Thomas byl zezadu proboden, svlečen a až po smrti hozen do řeky.” ;

“Chcete říct,” řekla tichým hlasem, s námahou, ale zcela vyrovnaně, “že byl přepaden a zabit obyčejnými lapky kvůli tomu, co měl na sobě? Pro své prsteny a roucho a boty?”

“To člověka napadne nejdříve. V Anglii se dnes o žádné cestě nedá říci, že je bezpečná, a žádný velký trh se asi neobejde bez svého podsvětí příživníků, kteří dokážou zabít pro pár halířů.”

“Můj strýc měl pro strach uděláno. Odrazil svého času nejeden útok a nikdy v životě ze strachu neodřekl žádnou cestu. Proč by měl po tolika letech,” hlas se jí zachvěl výčitkou, “padnout za oběť takové verbeži? Ale co jiného by se mohlo stát?”

“Někteří lidé si vzpomínají,” řekl Hjů, “že včera večer došlo na molu k ošklivé příhodě a řada kupců, kteří vykládali zboží a chystali se na trh, utrpěla násilí. Obecně se ví, že vznikla zlá krev mezi městem a kupci, z nichž byl mistr Thomas asi nejvlivnější. Dostal se do ostré rozepře s mladým mužem, který výpravu vedl. Pomstychtivý noční útok, možná v opilém vzteku, mohl skončit smrtí, ať záměrně či nikoliv.”

“Pak by byl zůstal ležet na místě,” řekla Emma ostře. “Útočník by myslel jen na to, jak nepozorovaně zmizet. Ti rozhněvaní lidé nebyli zloději, jen ukřivdění měšťané. Pocit křivdy z nich mohl udělat vrahy, ale ne zloděje.”

Hjů začínal k dívce cítit značnou úctu, čemuž se už Aline podle svého nevtíravého mlčení a pozorné tváře naučila. “Nemohu říci, že v tom s vámi nesouhlasím,” připustil. “Avšak mladého muže, který se skoro nechte stal vrahem, mohlo snadno napadnout, aby svůj zločin zamaskoval jako obyčejnou zákeřnou loupežnou vraždu. To otvírá široké pole. Dvacet mladých mužů, krutě rozhořčených a rozpálených proti vašemu strýci za jeho opovržení, by se mohlo ztratit mezi tisícem neznámých, a byli by mezi nejnepravděpodobnějšími podezřelými, kdyby to prošlo jako náhodná zištná vražda.”

I v bezútěšné novotě osiření ji to pomyšlení trápilo. Váhavě se kousla do rtu. “Myslíte, že to mohl být některý z těch mladých mužů? Nebo jich bylo víc pohromadě? Že je pocit křivdy pálil tak, aby ho potmě pronásledovali a udělali to takhle?”

“Myslí si to i říká mnoho lidí, kteří byli svědky toho, co se stalo u řeky,” připustil Hjů.

“Ale vždyť šerifovi muži,” připomněla a zachmuřila se, “určitě hodně těch mladíků pochytali dávno předtím, než strýček odešel na tržiště. Pokud byli ve vězení, nemohli mu ublížit.”

“O většině z nich to platí, ale ten, kdo je vedl, byl zatčen až k ránu, kdy se připotácel k bráně města, kde už na něho čekali. Je teď na hradě v cele jako ostatní, ale byl ještě na svobodě dlouho potom, co se k vám mistr Thomas nevrátil, a je silně podezřelý z viny na jeho smrti. Dnes odpoledne půjde celá ta cháska před šerifa. Myslím, že ostatní pustí, když jejich otcové složí záruku, a později se budou zodpovídat z obvinění. Ale u Philipa Korvaisra o tom velmi pochybuji. Bude potřebovat lepší odpovědi, než jakých byl schopen, když ho chytili.”

“Dnes odpoledne!” opakovala ozvěnou Emma. “To bych tam měla jít také. Byla jsem svědkem začátku celé té vřavy. Šerif by měl vyslechnout i mé svědectví, zejména když se jedná o smrt mého strýce. Byli tam i jiní pan Corbiěre a ten bratr z opatství, co se s ním znáte.”

“Přijdou tam, a jiní také. Vaše svědectví by jistě bylo cenné, ale žádat je od vás v takovou dobu.”

“Já chci!” řekla pevně. “Chci, aby byl vrah mého strýce dopaden, jestliže to byla skutečně vražda, ale modlím se, aby nebyl příliš ukvapeně obžalován někdo nevinný. Já nevím nemyslela bych, že vypadal na vraha. Ráda bych řekla, co vím, je to má povinnost.”

Beringar pohlédl tázavě na svou ženu, a Aline se na něho usmála a nepatrně přikývla.

“Jsteli k tomu odhodlána,” řekl uklidněn, “požádám bratra Kedfaela, aby vás doprovodil. A jinak nemusíte mít o svou situaci žádné obavy. Bude třeba, abyste tu zůstala, dokud se ta věc nevyšetří, ale přirozeně budete dál bydlet u Aline a dostanete všechnu možnou pomoc při všem, co budete potřebovat zařídit.”

“Ráda bych,” řekla Emma, “odvezla strýcovo tělo bárkou zpátky do Bristolu, aby tam byl pohřben.” Do té chvíle neuvažovala o tom, že tentokrát nebude mít na lodi žádného ochránce, jen Rogera Dodá, jehož němou a žárlivou oddanost nemohla snést, Warina, který si dá pozor, aby si nevšiml ničeho, co by ho mohlo dostat do nepříjemností, a chudáka Gregoryho, který je silný a zdatný, ale mdlého rozumu. Ostře se nadechla, kousla se nejistě do rtu a do očí sejí vrátil stín. “Tedy, poslala ho zpátky. Jeho právník se tam postará o jeho i o mé záležitosti.”

“Mluvil jsem s převorem. Opat Radulfus souhlasí s použitím některé kaple opatství; až přinesou z hradu tělo vašeho strýce, může tam ležet, a vykonají se všechny náležité přípravy k jeho uložení do rakve. Můžete požádat, oč chcete, a bude vám to k dispozici. Musím předvolat i vašeho tovaryše, aby se odpoledne dostavil na hrad. Jak byste si přála, aby se zařídil v otázce jarmarku? Předám mu pokyny, které mu budete chtít poslat.”

Chápavě přikývla; viditelně se opět sbírala, aby čelila světu věcného všedního obchodování, které neskončilo s koncem jednoho života. “Buďte tak hodný a řekněte mu,” pravila, “ať všechny tři dny jarmarku obchoduje dál, jako by tu jeho pán pořád byl. Můj strýc by se od svého pravidelného způsobu jednání neodchýlil kvůli žádnému nebezpečí ani ztrátě, a já budu v jeho jménu jednat právě tak.” A najednou se konečně rozplakala, volně a prostě jako malé děcko.

Když Hjů odešel za svou prací a Constance se na Alinino kývnutí vzdálila, obě ženy mlčky seděly, dokud Emma nepřestala plakat stejně náhle, jako začala. Plakala, jak některé ženy mají ten dar, aniž sebeméně poškodila svůj půvab, přičemž jí to bylo úplně jedno. Většina tuto schopnost na konci dětství ztrácí. Osušila si oči a vzhlédla přímo k Aline, která na ni hleděla stejně vyrovnaně, s klidem, který nabízel útěchu, ale nevnucoval ji.

“Musíte si myslet,” řekla Emma, “že jsem k strýčkovi neměla nijak hlubokou náklonnost. A možná byste se ani nemýlila. Přesto jsem ho měla ráda, nebyla to jen věrnost a vděčnost, ačkoli ty byly pro mne snadnější. Lidé říkali, že je to s ním těžké: že je mu těžké vyhovět a těžko se s ním obchoduje. Já to s ním ale těžké neměla. Jen bylo těžké se k němu přiblížit. Nemohl za to ani on, ani já.”

“Myslím,” řekla Aline vlídně, protože byla pozvána blíž, “že jste ho měla natolik ráda, nakolik vám to umožnil. Nakolik vám to dovedl umožnit. Někteří muži ten dar nemají.”

“Ano, ale já jsem ho chtěla mít raději. Byla bych udělala všechno, abych ho potěšila. I teď chci udělat všechno tak, jak by si to byl přál. Necháme stánek otevřený po celý jarmark a pokusíme se obchodovat tak dobře, jak by obchodoval on. Chci, aby se všechno, co započal, řádně vykonalo.” Hlas měla odhodlaný, téměř dychtivý. Mistr Thomas by byl jistě schválil její zdviženou bradu a jiskru v oku. “Aline, nebudu vás obtěžovat, když tu zůstanu? Víte strýčkovi muži jednomu z nich se trochu příliš líbím.”

“Já jsem si to myslela,” řekla Aline. “Jste tu naprosto vítaný host a nerozloučíme se s vámi, dokud vás nebudeme moci bezpečně poslat domů do Bristolu. Ovšem, abych pravdu řekla, tomu mladému muži se nedivím,” dodala s úsměvem.

“Jenže on se nelíbí mně. Kromě toho by strýček nikdy nedopustil, abych byla na lodi bez něho. A mám teď povinnosti,” řekla Emma, odhodlaně zvedla hlavu a pohlédla nejisté budoucnosti vzdorně do tváře. “Musím mu objednat pěknou rakev na cestu domů. Ve městě jistě je nějaký mistr tesařský?”

“Ano. V ulici Wyle, asi v půli cesty do kopce vpravo, mistr Martin Belkot. Dobrý člověk a dobrý řemeslník. Slyšela jsem, že jeho syn byl mezi těmi strašnými buřiči,” řekla Aline a shovívavě se tomu usmála, až se jí udělaly dolíčky. “Byla mezi nimi ovšem polovička slibné městské omladiny. Dojdu s vámi do Martinovy dílny.”

“Ne,” řekla Emma pevně, “u šerifského soudu to bude nudné a zdlouhavé a vy byste se neměla unavovat. Kromě toho si musíte nakoupit jemnou vlnu, než se všechno nejlepší vyprodá. A bratr Kedfael jmenuje se tak? mi obchod ukáže. Určitě ví, kde je.”

“V tomhle klášteře a v městě Šrůvsbery je toho velmi málo,” souhlasila Aline s přesvědčením, “co bratr Kedfael neví.”

Kedfael obdržel od opata bez řečí povolení, aby se zúčastnil výslechu na hradě a doprovodil tak osiřelou návštěvnici opatství. Občanské povinnosti se nemohl vyhnout člověk světský ani řeholník. Radulfus se již projevil jako přísný i spravedlivý ukázňovatel a také chytrý a pevný obchodník. Za svůj postup do hodnosti opata vděčil králi stejně jako papežskému legátovi, a pořádku v říši si cenil a bál se o něj přinejmenším stejně jako o stav své vlastní kúry. Proto se mu hodilo těch několik bratrů, kteří sdíleli jeho rozsáhlé zkušenosti se záležitostmi vně kláštera.

“Tato smrt,” řekl Kedfaelovi po Beringarově odchodu, “vrhá stín na náš dům a na náš jarmark. Takové břímě nelze svalit na cizí bedra. Žádám od tebe úplnou zprávu o tom, co se odehraje při tomto výslechu. Vždyť právě ode mne žádali starší města úlevu, kterou jsem jim nemohl poskytnout. Na mně spočívá váha pobouření, jež dohnalo ty mladší muže k pošetilému podniku. Scházela jim trpělivost a uvážlivost, a byli vinni, ale to nezprošťuje viny mne. Jestliže smrt toho muže vzešla z mého skutku, přestože jsem jinak jednat nemohl, musím to vědět, protože za to musím odpovídat stejně jistě jako muž, který ho skolil.”

“Sdělím vám všechno, co uvidím a uslyším, otče opate,” řekl Kedfael.

“Žádám také o všechno, co si myslíš, bratře. Viděl jsi část toho, co se včera stalo mezi zemřelým mužem a žijícím chlapcem. Je možné, aby z toho vzešla taková smrt? Bodnutí do zad? Není to běžný projev hněvu.”

“Běžný ne.” Kedfael viděl mnohou smrt v neskrývaném hněvu bitvy, ale věděl také o vzteku, který se rozmohl a zhnisal v úkladnou vraždu, kdy hněv nepřestal planout, ale zkysl. “Možné to však je. Jsou ovšem i jiné možnosti.

Skutečně to může být tak, jak se to jeví na první pohled, pouhá surová vražda pro šaty na těle a prsteny na rukou, příležitostná loupež za noci, kdy náhodou kolem nikdo nebyl. Takové věci se stávají, kde se lidé sejdou a peníze putují z ruky do ruky.”

“Je to pravda,” řekl Radulfus chladně a smutně, “odvěké zlo je s námi stále.”

“Ten muž je dále velmi významný ve svém obchodu a ve svém kraji, a může mít nepřátele. Nenávist, závist, sočení jsou stejně mocné pohnutky jakoMZitnosf. S na velkém jarmarku, jako je náš, se mohou setkat nepřátelé daleko od měst, kde jsou jejich spory známé a jejich činy by bylo možno příliš přesně uhodnout. Vražda je snadnější a lákavější dál od domova.”

“I to je pravda,” řekl opat. “Ještě něco?”

“Ano. Záležitost té dívky, neteře a dědičky zemřelého. Je velmi krásná,” řekl Kedfael prostě, trvaje na svém právu rozeznat a pochválit i krásu žen, přestože se nyní dobrovolně zřekl potěšení z nich, “a ve službách jejího strýce jsou tři muži, zavření s ní na palubě říční bárky. Jen jeden z nich je možná dost starý na to, aby si víc cenil klidu. Jeden, myslím, je prosťáček Boží, ale proto ne slepý ani zproštěný tělesných žádostí. A jeden zdravý, schopný muž každým coulem, a ten je jejím otrokem. Právě ten následoval svého pána z boudy na tržišti, podle některých čtvrt hodiny po jeho odchodu, podle jiných o chvilku později. Bůh uchovej, abych proto ukazoval prstem na poctivého člověka. Mluvíme jen o možnostech. A nebudeme o nich již mluvit, dokud nebo ledaže se stanou něčím víc než možnostmi.”

“Také si myslím,” řekl opat Radulfus, pohnul se a téměř se usmál. Zahleděl se dlouze a rovně na Kedfaela. “Jdi a vydej svědectví, bratře, jak jsi pověřen, a přines mi zprávu. Já v ni vložím důvěru.”

Emma si musela vzít tytéž šaty a přehoz jako předešlého večera, šaty tmavomodré jako její oči, ale tuniku vyšívanou pestrými barvami na vyběleném plátně. Jedi ný ústupek, který mohla udělat smutku, bylo spoutat svou spoustu vlasů a zahalit ji vypůjčenou rouškou. Přesto se stala vznešenou truchlící. V přísném bílém rámu získala její oblá mladistvá tvářička na soustředěné síle a přemýšlivosti, co ztratila na čirém půvabu. Vyzařovala z ní cílevědomá vážnost jako z dřevce připraveného k souboji. Bratr Kedfael zatím jasně neviděl, kam dřevec míří.

Když ho spatřila, jak se blíží, pohlédla na známou tvář s potěšením, jako by se muž za dřevcem ohlédl po upřených, přejících tvářích svých přátel, než vyrazí do boje, ale neuhnula od cíle, k němuž se svou duší upínala a kam ji nemohl následovat.

“Bratře Kedfaele říkám to správně? To je velšsky, viďte? Včera jste byl moc hodný. Paní Beringarová říkala, že mi ukážete, kde najdu mistra tesařského. Musím objednat rakev pro strýčka, abychom ho odvezli domů do Bristolu.” Byla zcela vyrovnaná, a přece prostá a přímočará jako dítě. “Máme na to čas, než půjdeme na hrad?”

“Je to po cestě,” řekl Kedfael pokojně. “Stačí, když Martinu Belkotovi řeknete, co chcete, a on to udělá, jak se patří.”

“Všichni jsou moc hodní,” řekla svědomitě jako vychovaná holčička vzdávající náležité díky. “Kde je teď strýčkovo tělo? Měla bych se o ně postarat sama, jak je mou povinností.”

“To zatím nemůžete,” řekl Kedfael. “Šerif ho má na hradě, musí totiž tělo vidět na vlastní oči a také je nechat ohledat lékařem. Nemusíte si kvůli tomu dělat starosti, opat už dal pokyny. Váš strýc bude dopraven se vší úctou sem do kostela a bratři ho připraví k pohřbu. Myslím, že kdyby se mohl vyslovit, přál by si, abyste všechno nechala na nás. Jeho starost o vás by určitě šla tak daleko a vaše poslušnost by mu stěží mohla odepřít.“Kedfael mrtvého viděl a silně cítil, že ona by měla být toho zážitku ušetřena. Nepřál si to jen kvůli ní. Muž,

kterého ctila a obdivovala v jeho monumentální důstoj nosti zaživa, měl právo být pro ni uchován stejně ušlechtilý i ve smrti.

Vystihl jediný argument, který ji mohl odvrátit od naprostého odhodlání všechno zařídit a ničemu se nevyhnout. Vážně to promýšlela, zatímco vyšli bok po boku branou, a on jí na obličeji poznal, kdy to přijala.

“Byl ovšem přesvědčen, že bych se měla na všem plně podílet, i na jeho obchodování. Přál si, abych cestovala s ním a naučila se znát obchod tak, jak se v něm vyznal on. Toto je už třetí cesta, kterou jsem s ním podnikla.” To jí připomnělo, že byla také poslední. “Aspoň bych mohla,” řekla váhavě, “dát peníze na mše, aby je za něho sloužili tady, kde zemřel? Byl to velmi zbožný muž a myslím, že by se mu to líbilo.”

“To rozhodně můžete.”

“Zemřel bez zpovědi,” řekla s náhlým rozhořčeným žalem proti vrahu, který ho připravil o vyznání a rozhřešení.

“Ne svou vinou. To se stává mnohým, stávalo se to i svatým, kteří byli umučeni bez přípravy. Bůh ví, co bylo, a nepotřebuje slova ani gesta. Jen pro duši stojící tváří v tvář smrti je nemožnost zpovědi bolestná. Duše, která odešla, ví, že ta bolest byla zbytečná marnost. Pokání je v srdci, ne v mluvených slovech.”

To už byli na silnici a obraceli se doleva k jiskřivému zrcadlení, jež bylo řekou mezi zelenými zarostlými břehy, a ke kamennému mostu přes ni, který vedl skrze věž s padacím mostem do brány města. Emma zvedla hlavu a dívala se přes rameno na bratra Kedfaela s lehounkým nádechem barvy na smetanových tvářích a jiskřičkou podobnou světlu z řeky v očích. Do toho okamžiku ji neviděl se usmát a i teď to byl velmi smutný úsměv, ale přesto krásný.

“Víte, bratře Kedfaele, byl to dobrý člověk,” řekla vážně. “Nebyl shovívavý k hlupákům, špatným pracovníkům nebo k lidem, kteří podvádějí, ale byl to dobrý člověk. Ke mně byl dobrý! A dodržoval úmluvy a byl věrný svému pánu.” Přes všechnu mírnost hlasu a prostotu obhajoby zemřelého vzplanula; málem by byla řekla: “Věrný svému pánu až do smrti!” Měla v sobě něco vznešeného, hrdinského, co bylo třeba brát velmi vážně vzdor dětské tvářičce.

“To všechno,” řekl Kedfael dobromyslně, “Bůh ví a nemusí se mu to říkat. A nezapomínejte, že máte život před sebou a strýc by si přál, abyste mu učinila zadost tím, že učiníte zadost sama sobě.”

“To ano!” řekla Emma, zardělá, a poprvé mu s důvěrou položila ruku na rukáv. “To chci! To mi nejvíc leží v hlavě!”

V dílně Martina Belkota, za zatáčkou strmé ulice jménem Wyle, mířící do středu města, věděla přesně, co pro zemřelého chce, a dovedla to jasně objednat; ocenila stejnou přímočarost od mistra tesaře, ale přece jen si udělala čas na příjemné rozptýlení vpádem jeho mladších dětí, jimž se na pohled zalíbila, a tak směle přišly povídat a okukovat. Provinilec Edwy, odeslaný na noc domů po slovním výprasku Hjůa Beringara, skromně pracoval s hoblíkem v koutě dílny, ale nezkrotl natolik, aby nevrhal zvídavé pohledy jasných oříškových očí na dámu a jednou drze nemrkl na bratra Kedfaela, když se Emma nedívala.

Cestou přes město, strmou ulicí nahoru k Vysokému kříži a pak dolů po povlovnějším svahu k náspu, jenž vedl k bráně hradu, se zamyšleně odmlčela a rovnala si vzpomínky. Když stín brány dopadl na její vážnou tvář a odřízl sluneční světlo, oči se jí rozšířily bázní; avšak běžný provoz stráží zde již nepřipomínal obléhání a bitvu, ale odbýval se lehce a svižně, a měšťané volně vcházeli a odcházeli se svými žádostmi a stížnostmi. Šerif byl rozhodný, mlčenlivý, schopný rytíř více než padesátiletý, s mnohaletými zkušenostmi ve válčení i v úřadech, a zatímco nepořádky dovedl potlačovat těžkou rukou, v běžných denních záležitostech požíval důvěru jako spravedlivý soudce. Neposkytl sice městským hodnostářům velkou pomoc při opravách škod napáchaných obléháním, ale nedovolil ani, aby byli týráni nebo zatíženi velkými daněmi pro nápravu škod na hradě. Jedna věž na velkém nádvoří byla dosud v kleci lešení a jedna zeď podepřena dřevěnými vzpěrami. Emma se rozhlížela široce rozevřenýma očima.

I jiní šli stejnou cestou jako oni, ustaraní otcové s výkupným za syny, dva správci z opatství, napadení v šarvátce, a svědkové z mostu a mola. Všichni byli uváděni do vnitřního nádvoří a do studené kamenné síně ověšené začazenými gobelíny. Kedfael našel Emmě místo na lavici u stěny, kde usedla a rozhlížela se s úzkostným, ale živým zájmem.

“Podívejte, pan Corbiěre!”

Právě vcházel do síně a v dané chvíli nevěnoval pozornost nikomu jinému než shrbené postavě, která se ploužila před ním; s krvavýma očima, ale při plném rozumu, tiše našlapuje v bázni před svým rozezleným pánem, snažil se Turstan Fowler při své mohutnosti být co nejmenší a nejnenápadnější a trpělivě čekal, až se bouře přežene. Co tady dělá? tázal se v duchu Kedfael. Na molu nebyl, a podle toho, v jakém stavu ho o půlnoci našli, by měly být jeho vzpomínky na včerejšek v každém případě mlhavé. Musí však mít co říct k věci, jinak by ho sem Corbiěre nevodil. Ve své včerejší náladě jej přece hodlal nechat celý den zavřeného, aby mu dal za vyučenou.

“Tohle je šerif?” zašeptala Emma.

Gilbert Prestkote právě vstoupil s párem právníků po boku, aby mu radili ve složitostech zákona. Nebylo to přelíčení, jen na něm však záleželo, zda buřiči půjdou domů, když se se svými otci zavážou, že se dostaví k soudnímu jednání, nebo zda mezitím zůstanou ve vězení. Šerif byl vysoký hubený muž, vzpřímený a silný, s krátkou černou bradkou střiženou do špice a bystrým, strach nahánějícím okem. Bez okolků usedl a seržant mu podal seznam jmen uvězněných. Zlověstně zvedl obočí nad jejich počtem.

“Ti všichni byli zajati při výtržnosti?” Rozložil soupis na stole a mračil se na něj. “Dobrá. Je tu také vážnější věc smrti mistra Thomase z Bristolu. V kolik hodin byl mistr Thomas naposled viděn živ a zdráv?”

“Podle jeho tovaryše a jeho hlídače opustil svou boudu na koňském trhu a hodlal se vrátit na svou bárku víc než hodinu po zvonění na večerní mši. To je poslední zpráva o něm. Jeho muž Roger Dod je zde, aby dosvědčil, že bylo víc než čtvrt na deset večer, a hlídač to potvrzuje.”

“To je dost pozdě,” zauvažoval šerif. “Boj už skončil a v předklášteří i na tržišti byl klid. Hjůu, škrtněte všechny, kteří již byli ve vazbě. Bez ohledu na svou vinu za škody na majetku a zboží rozhodně nemohli mít podíl na této vraždě.”

Hjů se k němu přiklonil a rychle jel rukou po jménech. “Střetnutí bylo ostré, ale krátké. Zvládli jsme to rychle, na konec předklášteří se vůbec nedostali. Tento muž byl zatčen poslední, snad až v deset, ovšem v pivnici a hodně opilý, a šenkýřka zaručuje, že tam byl již déle než hodinu. Je to hodnověrná svědkyně, ráda se ho zbavila. Pokud jde o to zabití, je tedy čistý. Tenhle se připlížil k mostu ještě o něco později a přiznal se, že byl v té partě, ale pustili jsme ho domů, protože je chromý a na všechno, co dělal před devátou, jsou svědkové. Je přítomen, aby se zodpovídal za svou účast na té výpravě, jak slíbil. Myslím, že ho klidně můžete zprostit jakékoli další viny.”

“Zůstává tedy jen jeden,” vzhlédl Prestkote ostře Beringarovi do tváře.

“Ano,” řekl Hjů a víc nic.

“Dobrá. Dejte přivést ostatní, ale jeho nechte stranou. Oddělme ty dvě záležitosti od sebe a nejdříve vyřiďme tu menší.”

Do prostoru na jedné straně síně, odděleného šňůrami, nahnali šerifovi úředníci stádečko svých vězňů, dlouhou řadu zamračených a zahanbených mladých

mužů, pohmožděných, rozcuchaných a nyní plných sebelítosti, ale pořád ještě v sobě živících uhlíky poctivého rozhořčení. Vyskytlo se tam pár potrhaných kabátců,

nějaký ten monokl a šmouhy pozůstalé po krvácejících nosech a potlučených temenech, a noc na kamenech v nepříliš zametených celách pranic neprospěla jejich

svátečním šatům, které si oblékli do vznešeného boje jako rytíři obřadní brnění. Rozhořčené matky budou zle hubovat drhnutí a spravování, a tu a tam si nějaká mladá manželka zažehrá za všechny ženy. Provinilci stáli zarputile v řadě se zaťatými zuby a vzmužovali se vstříc všemu, co přijde.

Prestkote byl důkladný. Byl zjevně zaujat vážnějším zločinem a neměl chuť se rozohňovat kvůli tomuto občanskému nepokoji, který nakonec nadělal poměrně málo škody. Přestože tedy předvolal každého viníka jednotlivě a nechal ho vypovídat o jeho účasti v šarvátce, vyřídil je rychle a rozvážně. Většina jich dobrovolně přiznala, že se zúčastnili, trvali na tom, že jejich záměr byl zcela zákonný a mírumilovný a pozdější rozvrat byl neúmyslný a nevyšel od nich. Několik dosvědčilo, že byli s Philipem Korvaisrem na molu, a vylíčili, jak byl napaden, čímž se rozpoutala vřava. Jen tu a tam se někdo pokoušel dokazovat, že neporazil ani jediný stojan, ba vůbec toho večera nebyl na opatské straně Severnu. A těch pár bylo dávno usvědčeno výpověďmi zákona dbalých občanů.

Rozčilení otcové, spíš pomstychtiví než láskyplní, předstupovali a žádali každý o svého schlíplého hrdinu, slibovali účast na soudním jednání a nabízeli záruku. Chromý mladík dostal zběžné vyhubování a byl propouštěn bez trestu. Dva, kteří zvlášť hlučně tvrdili, že byli v tu dobu jinde a byli obžalovaní neprávem, byli na pár dní vráceni do žaláře, aby znovu zvážili, co je pravda.

“Dobrá,” řekl Prestkote a popuzeně si oprášil ruce. “Vykliďte síň a nechte tu jen ty, kdo mají svědectví ohledně mistra Thomase z Bristolu. A přiveďte Philipa Korvaisra.”

Řádka mladých mužů zmizela, strkána a popoháněna věrnými, ale rozezlenými rodinami. Doma budou muset pěkně sedět, léčit si bolavou hlavu a bolavé srdce, zatímco otcové budou kázat a matky plakat a vylévat na ně všechny obavy a starosti, které kvůli nim prožily. Emma hleděla velikýma soucitnýma očima za posledním z nich, jehož odváděla za ucho droboučká matka, kterou by spolkl po obědě, a pronikavě křičela jako kavka. Chudák chlapec už ani jiný trest nepotřeboval, protože tonul v pokoření.

Emma se otočila a tam, kde stáli jeho druhové, ale strašně sám uprostřed kamenné zdi, stál Philip Korvaisr.

Svíral šňůru oběma rukama a stál strnule zpříma, krk napjatý jako kopí, ačkoli jinak vypadal, jako by mu maso roztávalo na kostech; tak byl ztrhaný. Jeho mimořádnou

bledost, ve které Kedfael snadno poznal účinek mladého vína na začátečníka den po tom, co přebral, Emma téměř s jistotou brala jako plod těžkého zranění a velké duševní trýzně. I ona zbledla a lítostivě na něj hleděla, přestože pro ni nic neznamenal, leda to, že ho viděla sraženého na zem a bála se, že víckrát nevstane.

Navzdory vynaloženému úsilí vypadal uboze. Nejlepší kabát měl roztržený a umazaný, a ještě horší bylo, že pod levým uchem měl skvrny od krve a na suknici zvratky. Své klackovité údy ovládal hrdinsky, ale trochu nejistě, a jeho nevinná, sluncem ožehlá tvář, nyní neoholená a pod opálením popelavá, zrudla nehezky a nečekaně do tmavá, když spatřil svého otce, jak s nucenou trpělivostí čeká mezi diváky. Už tam ani nepohlédl, ale upíral své krví podlité oči na šerifa.

Vyzývavý z rozpaků odpověděl na své jméno příliš hlasitě a potvrdil čas a místo svého zatčení. Ano, byl velmi opilý a na to, kde se pohyboval, si vzpomíná jen mlhavě, na okolnosti svého zatčení také, ale pokusí se pravdivě odpovědět na to, z čeho je obviňován.

Několik svědků potvrdilo, že Philip organizoval a vedl celý podnik, který skončil tak neslavně. Byl v čele, když rozhněvaní muži přecházeli most, dal znamení, jímž poslal část skupiny do předklášteří, zatímco sám vedl hrstku mužů k řece a dostal se do hlasitého sporu s kupci, kteří tam vykládali zboží. Až potud se všechna podání shodovala, ale dále se silně rozcházela. Podle některých začali mladíci rovnou házet zboží do řeky a Philip byl podle nich v nejhustší vřavě. Pár pobouřených kupců tvrdilo se spravedlivým rozhořčením, že napadl mistra Thomase, a tím začal celou půtku. Protože všichni chtěli říci své, Hjů Beringar si nechal své nejlepší svědky nakonec.

“Můj pane, pokud jde o to, co se odehrálo u řeky, máme tu neteř mistra Thomase a dva muže, kteří zasáhli a pak pomohli zachránit mnoho zboží, jež bylo naházeno do řeky: Iva Corbiěra ze Stanton Cobboldu a bratra Kedfaela z opatství, který tlumočil velšsky mluvícímu kupci. Jinak u toho nebyl nikdo. Přejete si vyslechnout slečnu Vernoldovou?”

Philip si do toho okamžiku neuvědomil, zeje tady. Zmínka o ní ho přiměla, aby se prudce ohlédl, a když ji spatřil, jak ostýchavě předstupuje před šerifův stůl, zalil ho sytý a trapný ruměnec, který mu vystoupil od roztrženého límce a zvedl se mohutnou vlnou až k narezle hnědým vlasům. Odvrátil od ní oči, a jak si Kedfael pomyslel, určitě si přál, aby se pod ním rozevřela země a pohltila ho. Vypadat žalostně před jinými by tak nevadilo, ale před ní ho to rozzuřovalo a zahanbovalo. Ani pomyšlení na otcovo pokoření by ho nemohlo tak zdrtit. Emma po jednom soustrastném pohledu také odvrátila zrak. Hleděla pouze na šerifa a ten její přímý pohled oplácel svědomitě a starostlivě.

“Bylo nutné vystavovat slečnu Vernoldovou tomuto napětí v takovém okamžiku? Slečno, mohla jste být svého vystoupení ušetřena, svědectví pana Corbiěra a dobrého bratra by bylo postačilo.”

“Přála jsem si přijít,” řekla Emma tenkým, ale pevným hláskem. “Opravdu mě nikdo nenutil, bylo to moje vlastní rozhodnutí.”

“Dobrá, jestli je to vaše přání. Slyšela jste protichůdná líčení toho, co se stalo. Zdá se, že pokud jde o události do chvíle, kdy tito rušitelé míru sešli dolů na molo, panuje shoda. Rád bych od vás slyšel, co následovalo.”

“Je pravda, že ten mladík ostatní vedl. Myslím, že mého strýce oslovil proto, že se mu zdál v tu chvíli nejvýznamnější mezi přítomnými kupci, mluvil však hlasitě, aby ho slyšeli všichni ostatní. Nemohu říci, že by pronesl nějaké vyhrůžky, jen prohlásil, že město se cítí poškozeno a opatství dost neplatí za privilegium trhu, a žádal, abychom my, kteří jsme sem přijeli obchodovat, uznali práva města a dali desátek našich nájmů a cel městu místo opatství. Strýc si přirozeně nedal říci, ale stál pevně na liteře smlouvy a nařídil mladým mužům, aby mu uhnuli z cesty. A když se on váš vězeň chtěl dále přít, strýc se obrátil zády a pokrčil rameny. Potom mu mladý muž položil ruku na paži, protože ho chtěl ještě zadržet, a můj strýc, který měl v ruce hůl, se otočil a udeřil ho. Asi si myslel, že ho chce urazit nebo mu ublížit.”

“A nechtel?” V šerifově hlase zaznělo mírné překvapení.

Vrhla jeden krátký pohled na vězně a jeden na bratra Kedfaela pro ujištění, a na okamžik se zamyslela. “Ne, myslím, že ne. Začínal se zlobit, ale neřekl jediné zlé slovo, ani neudělal žádný hrozivý pohyb. A můj strýc, samozřejmě v úleku, udeřil tvrdě. Rána toho mladíka skolila a zůstal ležet omráčený.” Tentokrát se otočila a vážně se zahleděla na Philipa. Zjistila, že na ni zírá rozšířenýma očima. “Vidíte, nese stopu po úderu. Na levém spánku.” Zaschlá krev se spekla s hustými hnědými vlasy.

“A pokusil se pak o odplatu?” zeptal se Prestkote.

“Jak by mohl?” řekla prostě. “Byl víc než napolo omráčený a bez pomoci ani nedokázal vstát. Potom se všichni ostatní začali prát a házet věci do řeky. Bratr Kedfael přiskočil, pomohl mu na nohy a předal ho jeho přátelům, a ti to odvedli. Určitě nemohl odejít bez pomoci. Myslím, že ani nevěděl co dělá, nebo jak se do toho stavu dostal.

“V tu chvíli možná ne,” řekl Prestkote přemýšlivě. “Avšak později večer, když se trochu vzpamatoval, a jak sám přiznal, opil se, mohl docela dobře hloubat o pomstě.”

“O tom nemohu nic říci. Můj strýc ho chtěl udeřit znovu a snad by mu byl způsobil smrtelnou úhonu, kdybych ho nezarazila. Není takový,” řekla pevně, “bylo to úplně proti jeho přirozenosti, byl však rozčilený a zmatený. Bratr Kedfael má slova potvrdí.”

“Ve všech bodech,” řekl bratr Kedfael. “Je to dokonale vyvážená a spravedlivá výpověď.”

“Pane Corbiěre?”

“Nemám co dodat,” řekl Ivo, “k tomu, co tak obdivuhodně vypověděla slečna Vernoldová. Viděl jsem, jak vězně odvádějí jeho společníci, a co se s ním dělo pak, o tom nic nevím. Je tu však můj člověk, Turstan Fowler, který říká, že ho viděl později večer, jak pije v pivnici na rohu koňského trhu. Musím říci,” dodal Ivo s rezignovaným znechucením, “že jeho vlastní vzpomínky na to, co se v noci dělo, by měly být stejně mlhavé jako vězňovy, protože jsme ho po jedenácté sebrali zpitého do němoty, a vypadal, že už tam nějakou dobu ležel. Tvrdí ovšem, že teď má hlavu čistou a ví, co viděl a slyšel. Pokládal jsem za nejlepší, aby tu promluvil sám za sebe.”

Lučištník se zamračené přišoural dopředu, vzhlížeje zpod hustých svraštěných brv, jako by mu ještě hučelo v hlavě.

“Tak co nám povíš, chlape?” zeptal se Prestkote a zblízka si ho prohlížel.

“Pane, včera večer jsem vůbec neměl co dělat mimo klášter, můj pán Corbiěre mi přikázal zůstat vevnitř. Věděl jsem ovšem, že bude celý večer obhlížet tržiště, tak jsem si troufl. A tenhle chlapík tam byl, pil, div mě nepředhonil, a to jsem starý pijan, a většinou dost snesu. Bylo tam plno, určitě vám o tom mohou povědět i jiní. Hýčkal si bolavou hlavu a chrlil plameny a síru proti tomu, kdo mu to způsobil. Přísahal, že si to s ním do rána srovná. To je všecko, můj pane.”

“V kolik hodin to bylo?” zeptal se Prestkote.

“No, pane, to jsem ještě stál pevně na nohou a hlavu měl čistou, tak to určitěnebylo moc pozdě večer. Muselo to být někde v půli mezi osmou a devátou. Byl bych se tak nezřídil, kdybych nepřecházel od piva k vínu a pak k pálence; ta mě položila, jinak bych býval za hradbami dřív, než můj pán přišel domů, a vyhnul se noci na kamenech.”

“Zasloužil sis to,” řekl Prestkote suše. “Takže ses z toho šel prospat. Kdypak?”

“Tak asi v devět, počítám, můj pane, a za chvíli jsem byl v limbu. Pravda, vůbec si nevzpomínám, kde, i když tu hospodu si pamatuju. Jistě vám povědí, kde a kdo mě našel.”

V tu chvíli bratru Kedfaelovi svitlo, že čirou náhodou během celého výslechu od chvíle, kdy přivedli Philipa, nepadla ani zmínka o tom, že mistr Thomas leží mrtvý v hradní kapli. Šerif zajisté oslovoval Emmu soustrastně a ohleduplně, jak náleželo její čerstvé osiřelosti, a sama nepřítomnost jejího strýce mohla být výmluvná, ačkoli

vzhledem k důležitosti jeho obchodů na jarmarku a tomu, že Emma se o něm nejméně jednou zmínila v přítomném čase, by člověk nic netušící o jeho smrti z těchto narážek sotva vyvodil nějaké závěry, pokud by neměl úplně jasnou hlavu. A Philip strávil noc ve vězeňské cele, odkud ho vyvlekli až k tomuto výslechu, navíc byl ještě pořád nanicovatý a přiomámený následkem pití, rozbité hlavy a bolavého srdce, a rozhodně nebyl v stavu postřehnout všechny souvislosti toho, co slyšel. Nikdo mu záměrně nenastražil past, přesto tu past byla a mohlo by být poučné ji sklapnout.

“Takže vyhrožování, které jste slyšel proti mistru Thomasovi,” řekl Prestkote, “mohlo být vyřčeno tak hodinu, spíš méně před časem, kdy kupec opustil svůj stánek a sám se vracel k bárce, kdy o něm máme poslední zprávy.”

To už bylo blízko, ale ne dost. Philipův obličej byl stále stísněný, rezignovaný a zmatený, jako by kolem něj mluvili velšsky. Bratr Kedfael past sklapl; byl nejvyšší čas. “Poslední zprávy o něm jako o živém,” řekl zřetelně. Toto slovo jako by bylo bodnutím nože, tenkého, který v prvním okamžiku skoro necítíš, a pak teprve přijde bolest a rána. Philip s trhnutím zvedl hlavu, brada mu spadla a podlité oči se zakulatily zděšeným pochopením. “Musíme však mít na paměti,” pokračoval rychle Kedfael, “že neznáme hodinu, kdy zemřel. Tělo vylovené z vody do ní mohlo padnout kdykoli během noci, potom, co byli ve vazbě už všichni vězni a všichni poctiví lidé byli v posteli.”

Stalo se. Doufal, že se tím vyřeší otázka viny a neviny alespoň k jeho vlastní spokojenosti, ale ještě si stále nebyl jist, že chlapec předtím pravdu neznal. Co když jen mlčel a naslouchal dvojsmyslným hlasům a nevěděl, zda se již mrtvola mistra Thomase našla? Na první pohled se zdálo, že kdyby měl na té smrti nějaký podíl, musel by být lepší herec než kterýkoli z potulných komediantů, kteří budou večer provozovat své umění uprostřed tlačenice. Jeho bledost ustydla z těstovité v mramorovou, pokusil se promluvit a spolkl zpola utvořená slova, několikrát se zhluboka nadechl a pak vzpřímil záda a obrátil veliké otřesené oči k šerifovi. Vypadalo to jenže každá tvář dovede předstírat, když je dostatečně třeba.

“Můj pane,” naléhavě se otázal Philip, když se mu vrátil hlas, ,je tohle pravda? Mistr Thomas z Bristolu je mrtev?”

“Ať už to víte nebo nevíte,” řekl Prestkote suše, “a k tomu se nechci vyjadřovat , je to pravda. Kupec je mrtev. Naším hlavním záměrem zde a nyní je prozkoumat, jak zemřel.”

“Mnich říkal, že ho vytáhli z vody. Utopil se?

“To nám můžete říct vy, pokud to víte.”

Vězeň se naráz obrátil k šerifovi zády, znovu se zhluboka nadechl, pohlédl zpříma na Emmu a od té chvíle z ní takřka nespustil oči, ani když ho oslovoval Prestkote. Jediný soud, na němž mu záleželo, byl její.

“Paní, přísahám vám, že jsem vašemu strýci nikdy neublížil, nikdy ho nespatřil od chvíle, kdy mě odvlekli z mola. Co se mu stalo, nevím, a Bůh ví, že lituji vaší ztráty. Za celý svět bych se ho byl nedotkl, i kdybychom se byli znovu setkali a pohádali, když vím, zeje váš příbuzný.”

“Přesto vás slyšeli, jak jste mu vyhrožoval,” řekl šerif.

“Je to možné. Neumím pít. Jsem hlupák, že jsem kdy zkoušel tenhle lék. Nevzpomínám si na nic, co jsem říkal, nepochybuji, že to bylo hloupé a nízké. Byl jsem celý bolavý a rozhořčený. To, za čím jsem se vydal, bylo dost počestné, a přece se to zvrhlo. Všechno se to pokazilo. Jestli jsem však mluvil o násilí, nikdy jsem se žádného nedopustil. Víckrát jsem toho muže neviděl. Když se mi z vína udělalo špatně, odešel jsem z hospody dolů k řece, stranou od lidí, a ležel jsem tam, dokud jsem se nesebral a neodvlekl zpátky do města. Přiznávám se k výtržnosti, která vyplynula z mého jednání, a ke všemu, co bylo proti mně řečeno, jen ne k tomuhle. Promluvte, řekněte, že mi věříte?”

Emma na něho hleděla s pootevřenými rty a ztrápenýma očima, neschopná říci ano ani ne. Jak mohla vědět, co je pravda a co lež?

“Nechte ji být,” řekl šerif ostře. “Máte co do činění s námi. Tato věc se musí prozkoumat důkladněji, než se zatím stalo. Nic není dokázáno, jste však ve velmi vážném podezření a já musím rozhodnout, co s vámi.”

“Můj pane,” osmělil se starosta, který až dosud držel ústa pevně zavřená vzdor velkému pokušení, jsem připraven zaručit se za svého syna jakoukoli částkou, kterou byste určil, a ručím za to, že vám bude k dispozici v den soudního jednání, a kdykoli předtím, budeteli ho potřebovat vyslechnout. O mé cti nikdy nikdo nepochyboval, a ať je můj syn jakýkoli, je známý tím, že stojí za svým slovem, a zaváželi se vám, dodrží to i bez mého nucení. Snažně prosím, vaše lordstvo, propusťte ho domů na mou záruku.”

“V žádném případě,” řekl Prestkote rozhodně. “Je to příliš vážná věc. Zůstane pod zámkem.”

“Můj pane, nařídíteli to, bude pod zámkem, ale kéž je to v mém domě. Jeho matka “

“Ne! Už nic neříkejte, sám víte, zeje to nemožné. Zůstane ve vazbě tady.”

“V záležitosti smrti proti němu zatím nic není,” řekl Corbiěre šlechetně, “totiž kromě svědectví mého darebáka o jeho výhrůžkách. A velký sběh lidí, jako je jarmark, přece láká zloděje, a když se jim podaří někoho zastihnout o samotě, zabijí hojen pro šaty, co má na těle. A to, že tělo bylo svlečeno, přece lépe odpovídá takovému náhodnému zločinu pro špinavý zisk? Pomstu uzlíček šatstva nenasytí. Sám čin je vším.”

“Pravda,” souhlasil Prestkote. “Předpokládejme však, že někdo zabil ve vzteku, snad jen přehnal útok, který měl pouze zranit; mohl by být dost chytrý na to, aby svou oběť svlékl a vzbudil dojem, že je to práce sprostých lupičů, čímž by od sebe odpoutal pozornost. V tomto případu zbývá vykonat ještě mnoho práce, ale Korvaisr musí zatím zůstat ve vazbě. Nesplnil bych svou povinnost, kdybych ho pustil na svobodu, třeba do vaší péče, pane starosto.” A Šerif nakázal mávnutím ruky: “Odveďte ho!”

Philip otálel, dokud ho násada kopí nerýpla pramálo něžně do boku. I pak držel několik kroků bradu na rameni a oči zoufale upíral do Emminy rozrušené a pochybující tváře. “Ani jsem se ho nedotkl!” zvolal, násilím odvlékán ke dveřím, jimiž ho stráže přivedly. “Prosím vás, věřte mi!” Pak byl pryč a slyšení skončilo.

Venku na nádvoří se zastavili a vděčně se nadechli, vysvobozeni z šeré tísnivé síně. Roger Dod postával, hladové oči upřené na Emmu.

“Paní, mám vás doprovodit zpátky na bárku? Nebo mám jít rovnou do stánku? Poslal jsem tam Gregoryho, aby pomáhal Warinovi, dokud jsem musel být pryč, ale obchody se čile hýbaly; budou toho mít až nad hlavu. Přejete si to takhle? Prodávat na jarmarku, jako by to dělal on?”

“To chci,” řekla pevně. “Udělat všechno tak, jak by to byl chtěl on. Jdi rovnou zpátky na koňský trh, Rogere. Budu zatím bydlet u lady Beringarové v opatství a bratr Kedfael mě doprovodí.”

Tovaryš je trochu zdráhá ve opustil a šel bez ohlédnutí. Ale už sám pohled na jeho statná záda, strnulá a vědoucí, vybavoval v mysli jeho pronikavou temnou tvář a planoucí zahořklé oči. Emma se za ním podívala a bezmocně si vzdychla.

“Určitě je to dobrý člověk, vím, zeje to dobrý služebník; mnoho let věrně stál při mém strýčkovi. Stejně by stál i při mně, ale po svém. Vážím si ho. Musím! Myslím, že bych ho mohla mít i ráda, jen kdyby nechtel, abych ho milovala!”

“To není nic nového,” řekl Kedfael soucitně. ,J!lejskude.ří, kam se mu zlíbí. Jeden plane, druhýje jako led. Jediným JéYěiryilrž

“To si také myslím,” řekla Emma dychtivě. “Bratře Kedfaele, musím jít na loď, vzít si ještě nějaké oblečení a věci, které potřebuji. Půjdete se mnou?”

Ihned pochopil, zeje to příhodná chvíle. Warin i Gregory zvládají zákazníky u stánku a Roger je na cestě k nim. Bárka se bude spokojeně pohupovat u mola a na palubě nebude nikdo, kdo by dívku znepokojil. Mnich z opatství, ten ji neznepokojuje vůbec. “Jak si přejete,” řekl. “Mám svolení pomáhat vám, jak potřebujete.”

Očekával vlastně, že Ivo Corbiěre za ní přijde, jen co budou venku ze síně, ale nepřišel. Kedfael měl za to, že to očekávala i ona. Třeba usoudil, že mu za to nestojí dělat třetího žádoucí dámě s mnišským doprovodem, který má očividně své pověření a nenechá se vypudit. Kedfael měl pro takový názor porozumění a obdivoval mladíkovu rozvahu a trpělivost. Zbývaly ještě dva dny jarmarku a celé nádvoří opatství nebylo zase tak velké, aby se tam hosté nemohli potkat desetkrát za den. Náhodou nebo dohodou.

Emma byla cestou zpátky přes město velmi zamlklá. Nepromluvila, dokud se nevynořili ze stínu brány zase na plné slunce, nad třpytivý ohyb řeky. Pak najednou řekla: “Bylo to od Iva hezké, že se tak rozumně zastal toho mládence.” A v tom okamžiku, když po ní Kedfael šlehl pohledem, aby viděl, co se skrývá za slovy, zrudla téměř stejně sytě, jako zrudl nešťastný Philip, když ji viděl jako svědka své pohany.

“Bylo to velmi rozumné,” řekl Kedfael jakoby nic. “Snad je tu podezření, ale není žádný důkaz zatím. A vy jste mu dala příklad šlechetnosti, který nemohl neobdivovat.”

Ruměnec se neprohloubil, byl však již zářivý jako růže. Na její slonovinové, hedvábné tvářičce, tak mladé a neopotřebované, byl dojemný a moc jí slušel.

“Ale kdepak,” řekla, “mluvila jsem prostě pravdu. Nemohla jsem jinak.” I to byla prostá pravda, protože v jejím životě zatím nic nezkazilo její statečnou čistotu. Kedfael pocítil silnou náklonnost k této osiřelé dívce, která nesla svůj náklad bez bázně a stížnosti a stále měla srdce otevřené pro břemena druhých. “Bylo mi líto jeho otce,” řekla. “Takový slušný a vážený člověk, a takhle ho odbyli. A mluvil o manželce. bude starostí celá bez sebe.”

Přešli most, zabočili dolů po zelené pěšině, která vedla k řece a dlouhým zahradám a sadům Gaye a v této rušné, horké době byla ušlapaná málem dohola. Opuštěná bárka mistra Thomase se tulila k zelenému břehu na druhém konci mola, přivázaná na krátko. Po prknech se plahočilo pár nosičů s čerstvými zásobami z lodí, házeli si je přes rameno a šlapali pěšinou vzhůru, aby doplnili zboží na obležených stáncích. Řeka a břeh ležely na slunci zářivě zelené a modré téměř němě, jen s letním bzučením včel opilých pozdním letním kvítím v trávě. Téměř opuštěně, jen ve stínu mostu seděl na lodičce osamělý rybář, pohodlný, rozložitý muž svlečený do košile a nohavic, s ježatými černými vlasy a černou houštinatou bradkou. Rhodri ap Huw očividně důvěřoval svým sloužícím, že budou s anglickými zákazníky jednat zdárně, nebo už prodal všechno zboží, které přivezl. Vypadal ospale, blaženě, téměř nadčasově, jak nechával vnadidlo splývat v proudu pod mostním obloukem a jen tu a tam kmitl zápěstím, aby neuplavalo. Bylo ovšem velmi pravděpodobné, že bystré oči pod ospalými víčky si nenechaly ujít nic, co se kolem šustlo. Zdálo se, že má dar být všude, ale všude nezaujatý a vlídný.

“Pospíším si,” řekla Emma s jednu nohou na boku bárky. “Včera v noci mi Constance půjčila všechno, co jsem potřebovala, ale nesmím dál dělat žebračku. Půjdete na palubu, bratře? Jste vítán. Mrzí mě, že jsem tak špatná hostitelka.” Ret se jí zachvěl. Poznal okamžik, kdy se v mysli vrátila ke strýci, který ležel nahý a mrtvý na hradě, muži, kterého ctila a na něhož spoléhala; snad jí ve své solidnosti a sebedůvěře připadal věčný. “Byl by rád, kdybych vám nabídla víno, to, které jste včera odmítl.”

“Jen protože jsem neměl čas,” řekl Kedfael klidně a obratně seskočil na nízkou palubu bárky. “Běžte si shledat, co potřebujete, děvenko, já na vás počkám.”

Prostor na palubě byl dobře využit, kabina vzadu seděla nízko, ale zabírala celou šíři trupu, a přestože Emma musela sklonit svou úhlednou hlavu, když sestupovala na nižší úroveň vevnitř, museli mít se strýcem dost místa na spaní. Nazbyt ho nebylo, ale stačilo to, dokud sem nemohl proniknout nikdo cizí ani podezřelý. Nyní však byla situace vskutku napjatá, když Emma postrádala svého přirozeného ochránce a hned za dveřmi na palubě byli tři jiní muži. A jeden z nich hluboce, beznadějně zamilovaný.

Strýcové si nemusejí takových pohledů u vlastních podřízených všímat.

Náhle byla zpátky; zjevila se v nízkém vchodu. V očích měla opět ten otřesený a polekaný výraz, nyní však zvládnutý a poučený. Hlas měla vyrovnaný a tichý, když pravila: “Někdo tu byl! Někdo cizí! Někdo měl v rukou všechno, co jsme nechali na palubě, přehrabal moje i strýčkovo prádlo a zvedl i každé prkno a víko. Nezdá se mi to, bratře Kedfaele! Je to pravda! Zatímco jsme byli pryč, někdo tu slídil. Pojďte se podívat!”

Kedfael sejí, zcela nezáludně, okamžitě zeptal: “Ukradli něco?”

Ještě pod dojmem svého objevu řekla neobezřetně poctivě: “Ne!”

Všechno na lodi, a rozhodně v malé kabince, se Kedfaelovi zdálo v nedotčeném pořádku, přesto o jejím úsudku nepochyboval. Dívka na třetí takové cestě a učící se co nejlépe využít stísněný prostor bude přesně vědět, jak má všechno sbaleno a uloženo, a pouhý porušený záhyb, pomačkaný růžek v úhledné nízké truhle pod lavicí, na které spává, by ji stačily varovat a prozradit vpád cizí ruky. Překvapoval však samotný pokus vrátit vše do dokonalého pořádku. Svědčilo to o tom, že vetřelec měl spoustu času, zatímco byla celá posádka pryč. Přesto řekla s jistotou, že nic nezmizelo.

“Jste si jistá? Měla jste přece málo času všechno prozkoumat. Raději se pořádně rozhlédněte a ujistěte se, než podáme zprávu Hjůovi Beringarovi.”

“Musím?” zeptala se trochu překvapeně, ba dokonce, jak mu připadalo, s jistým úlekem. “Když se nic nestalo? Mají i tak dost práce.”

“Copak nevidíte, děvenko, že to přišlo příliš příhodně po tom prvním? Vašeho strýce zabili, a teď prohledali jeho loď.”

“Ale to spolu určitě nemůže souviset,” řekla rychle. “Tohle je dílo nějakého sprostého zloděje.”

“Sprostý zloděj, který nic nevzal?” řekl Kedfael. “Přitom je tu spousta věcí, které stojí za ukradení!”

“Třeba ho vyrušili.” Její hlas se však vytratil do ticha; nedokázala přesvědčit ani sama sebe.

“Připadá vám to tak? Já myslím, že musel vaše věci prohlížet v klidu, když je po sobě nechal v takovém pořádku. A odebral se odtud, až když se ujistil.” Ale o čem? Že tam není to, co hledal?

Emma si v pochybnostech hryzla ret a zamyšleně se rozhlížela. “Dobrá, když to musíme hlásit. Máte pravdu, moc jsem spěchala. Asi bych měla všechno důkladně prohlédnout. Nemá cenu říkat jen polovic.”

Dala se do práce a pečlivě vytahovala z obou truhel každý kousek šatů i jiných potřeb, rozložila je po lůžkách, dokonce rozbalila ty, na nichž alespoň ona nejzřetelněji viděla, že byly osahány, a složila je znovu ke své spokojenosti. Nakonec si sedla na paty a vzhlédla s přemítavě staženým obočím ke Kedfaelovi.

“Ano, něco pobrali, ale ohromně chytře. Drobnosti, které by nikdo nepostrádal dřív než doma. Schází jeden můj pás se zlatou sponou. A stříbrný řetízek. Rukavice se zlatým vyšíváním. Kdybych neměla zlé tušení hned, jak jsem vešla, nepostrádala bych je, protože bych z toho nic zatím nechtela nosit. K čemu mi byly v srpnu rukavice? Koupila jsem šije v Gloucesteru cestou sem.”

“A z majetku vašeho strýce?”

“Myslím, že nechybí nic. Pokud tu zůstaly nějaké peníze, rozhodně tady teď nejsou, ale jeho pokladna je ve stánku. Nikdy nebral na takovéhle cesty cennosti, jen prsteny, které nosil pořád. Já bych s sebou takové tretky také neměla, kdybych si je právě nekoupila.”

“Vypadá to tedy,” řekl Kedfael, “že ten, kdo využil příležitosti a směle vstoupil na palubu, aby se podíval, co by mohl sebrat, měl tolik důvtipu, že vzal jen drobnosti, které mohl strčit do rukávu nebo do váčku. To dává smysl. I kdyby si byl počínal nevímjak přirozeně, pokud by vystoupil na břeh s plnou náručí plášťů a košil vašeho strýce, vzbudil by asi jistou zvědavost.”

“A musíme obtěžovat Hjůa Beringara a šerifa pro tak malou ztrátu?” zamyslela se Emma a pochybovačně vystrčila ret. “Je mi ho líto, když má tolik vážnějších věcí v hlavě. A vidíte, že tohle byla jen obyčejná sprostá drobná krádež, protože loď zůstala chvíli prázdná. Malí dravečci si umějí vyhlídnout příležitost.”

“Musíme,” řekl Kedfael pevně. “Ať zákon posoudí, zda to má něco společného se smrtí vašeho strýce, nebo ne. O tom my nemůžeme rozhodnout. Najděte si, co potřebujete s sebou, a půjdeme za ním spolu, pokud ho v tuhle dobu zastihneme.”

Emma posbírala čisté šaty a tuniku, punčochy, košilku a jiné takové tajemnosti, jaké potřebují dívky, s vyrovnaností, kterou Kedfael shledával zároveň obdivuhodnou i zarážející. Bezprostřední zjištění vpádu do jejího hájemství ji poplašilo a znepokojilo, ale vyrovnala se s tím rychle a klidně, a ke ztrátě své parády se zdála být zcela lhostejná. Právě zvažoval, jak je divné, že jí tolik záleží na tom, aby nikdo tuto příhodu nespojoval se strýcovou smrtí, když tu sama v nepromyšlené nevinnosti spojem obnovila.

“No,” řekla Emma, úhledně sbalila svůj uzlík do sukně šatů a lehce se zvedla z kleku, “aspoň se nikdo neopováží říkat, že za tohle může starostův syn. Je v bezpečí v cele na hradě a tentokrát mu to může dosvědčit sám šerif.”

Hjů se sebe setřásl své povinnosti, aby se potěšil aspoň večeří se svou manželkou. První den jarmarku naštěstí zatím minul bez dalších příhod žádné nepořádky, žádné hádky, žádná obvinění z šizení nebo předřazování, žádné zabíjení ani rozbíjení, jako by včerejší podvečerní bouře a její smrtelné následky zkrotily i profesionální darebáky. Obchod kvetl, nájemné a cla přinášela opatství pěkný příjem a zdálo se, že prodej potrvá v klidu až hluboko do noci.

“A koupila jsem si vlněnou přízi,” sdělovala Aline nadšená celodenním nakupováním, “a nádherně jemnou vlněnou látku, takovou měkkou jen si sáhni! A Constance si u Kedfaelova velšského kupce vybrala dvě krásná rouna. Chce je sama pročesat a sepříst pro miminko. A s kolébkou jsem si to rozmyslela, protože jsem na trhu neviděla nic, co by se vyrovnalo práci Martina Belkota. Půjdu k němu.”

“To děvče se ještě nevrátilo?” mírně se podivil Hjů. “Odcházela z hradu dost dlouho přede mnou.”

“Asi si šla na loď pro věci. Včera s sebou nic neměla, víš, a také se chystala k Belkotovi do dílny, aby zamluvila rakev pro strýce.”

“To udělala už cestou tam,” řekl Hjů, “protože Martin kvůli tomu přišel na hrad, ještě než jsem odešel. Než se setmí, přinesou tělo sem do kaple. ” Uznale dodal: “Spravedlivé děvče, ta Emma, a statečné. Nedovolila, aby z toho bláznivého kluka Korvaisrova udělali útočníka, ani kvůli strýci. Řekla to naprosto poctivě. Začal zdvořile, byl přijat drsně, udělal tu chybu, že na starého sáhl, a ten ho skolil jako vola na porážce.”

“A co říká on sám?” vzhlédla Aline napjatě od balíku jemné látky, kterou láskyplně hladila.

“Že už mistra Thomase ani okem nespatřil a že o jeho smrti neví víc než my dva. Ale Corbiěrův sokolník říká, že pozdě večer ve Watově hospodě chrlil proti starému oheň a síru. Kdo ví! Ijiejmírnější jehně a takovou pověst zrovna nemá! trnJkdyevydráždí, ale nůž do zad, víš o tom pochybuji. Když ho zatkli u brány, žádný nůž u sebe neměl. Budeme se muset zeptat jeho kamarádů, jestli u něho něco takového viděli.”

“Emma už jde,” řekla Aline, když přes něho pohlédla ke dveřím.

Dívka svižně vešla se svým uzlíkem v ruce a s bratrem Kedfaelem po boku. “Promiňte, že mi to tak trvalo,” řekla, “ale měli jsme důvod. Stalo se něco nekalého ne, nic vážného, žádná velká škoda, ale bratr Kedfael říká, že vám to musím povědět.”

Kedfael nenaléhal, stál mlčky vzadu a nechal ji to vylíčit po svém; řekla to velmi zkrátka, jako by ji hlášená ztráta příliš nezajímala. Přesto popsala tu parádu slovo od slova tak, jak ji popsala jemu, jen se podrobněji zmínila o tom, jak byly věci zdobeny. “Nechtela jsem vás otravovat s krádeží takových maličkostí. Co mi záleží na ztraceném pásu a rukavicích, když jsem ztratila o tolik víc? Ale bratr Kedfael na tom trval, tak vám to říkám.”

“Bratr Kedfael měl pravdu,” řekl ostře Hjů. “Překvapilo by vás, milá zlatá, že jsme za celý den neměli ani jedinou stížnost na podvod, krádež nebo jakoukoli neplechu, jež by se dotkla kteréhokoli jiného obchodníka na jarmarku? Ale v případě vašeho strýce přichází jedna hrozba za druhou. Může to opravdu být jen náhoda? Není tu někdo, kdo nemá zájem o nikoho jiného, ale až příliš velký zájem o něj?”

“Já věděla, že si to budete myslet,” bezmocně vzdychla. “Byla to ale jen náhoda, že bárka zůstala celé odpoledne úplně opuštěná, protože Roger musel s námi na hrad. A pochybuji, že by tam byla jiná nehlídaná loď. Obyčejní zlodějíčci mají na takové maličkosti dobré oko. Seberou, co vidí.”

Bylo to chytré. Očividně nepatřila k těm, kdo přehlédnou nějaký argument, který by jim mohl posloužit. Kedfael byl zticha. Bude čas pohovořit si o tom s Hjůem Beringarem, ale ne teď. Otázky, na které potřebují odpověď, nebudou klást Emmě; k čemu by to bylo? Narodila se s bystrou hlavou a vlivem okolností se v každém okamžiku učí. Proč jí však tolik záleží na tom, aby toto prohledání svých věcí odbyla jako maličkost a cosi, co nesouvisí s vraždou mistra Thomase? A proč v prvním otřesu z odhalení směle prohlásila, že nic nechybí, když ještě neměla čas se pořádně rozhlédnout? Jako by bez ohledu na vpád měla dobrý důvod vědět, že byl zbytečný?

A přece, říkal si Kedfael, hledě do oblé rozhodné tvářičky a čistých očí, které zvedla vstříc Hjůovu pátravému pohledu, bych přísahal, zeje to dobré, poctivé děvče, žádná podvodnice nebo lhářka.

“Mne potřebovat nebudete,” řekl. “Emma vám poví všechno. Je pomalu čas na nešpory a musím jít za opatem. Později, po večeři bude čas, Hjůu.” Opat Radulfus byl dobrý posluchač. Ani jedinkrát nepřerušil bratra Kedfaela poznámkou nebo dotazem, zatímco mu vyprávěl všechno, co se dělo při výslechu u šerifa, i o nečekaném objevu na bárce. Pak seděl ještě chviličku mlčky a hloubal nad tím, co slyšel.

“Máme teď tedy jeden nezákonný skutek, na němž obžalovaný nemůže mít vinu, ať už je pravda o tom druhém jakákoli. Co myslíš, oslabuje to i podezření proti němu ve věci vraždy?”

“Oslabuje,” řekl Kedfael, “očistit ho to však nemůže.

Může být docela dobře pravda to, o čem je přesvědčena slečna Vernoldová, že ty dvě věci spolu nesouvisí, že krádež na bárce byla jen chňapnutí po tom, co bylo nasnadě, když nikdo nehlídal. Přesto dva takové útoky na život a majetek téhož člověka vypadají jako úmysl, a ne pouhá náhoda.”

“A dívka je nyní hostem v našich zdech,” řekl Radulfus, “a my jsme odpovědní za její bezpečnost. Říkal jsi dva útoky na život a na majetek jednoho člověka. Co kdyby přišly další? Jestliže nějaký úkladný nepřítel sleduje jakýsi svůj cíl, nemusí to skončit dnešním odpoledním vpádem, jako to neskončilo kupcovou smrtí. Dívka je v péči zástupce šerifa a nemůže být v lepších rukou. Je však hostem pod naší střechou stejně jako oni. Nechci, aby se bratři z našeho společenství rozptylovali od svých modliteb a povinností ani aby byl otřesen řád našich bohoslužeb, a nerad bych, aby se o těch věcech mluvilo jinde než mezi námi dvěma, a samozřejmě je nutné pomáhat zákonu. Ale ty, bratře Kedfaele, jsi byl již do toho vtažen a znáš celý případ. Jsi ochoten sledovat, co se bude dít dál, a hlídat naše hosty? Vkládám zájmy našeho opatství do tvých rukou. Nezanedbávej své duchovní povinnosti, nebudešli muset, avšak dávám ti povolení svobodně vcházet a vycházet a vynechat bohoslužby, budeli třeba. Až jarmark skončí, naše síně se vyprázdní a ubytovaní kupci odjedou. Pak nebude na nás, abychom chránili spravedlivé či předcházeli škodám hrozícím od nespravedlivých. Zatímco tu však jsou, čiňme, co můžeme.”

“Budu činit, co si přejete, otče opate,” řekl Kedfael, ,jak nejlépe umím.”

Šel na nešpory s obtíženým srdcem a podrážděnou myslí, ale přesto byl za opatovo pověření vděčný. Stejně by bylo nemožné přestat rozmotávat tak zašmodrchaný uzel, jakmile se vnutil jeho pozornosti, dokonce i bez přirozené účasti, kterou cítil s dívkou, a nedalo se popřít, že náležité dodržování všech povinností benediktina by pohyb po velkou část dne přece jen omezovalo.

Prozatím zapudil z mysli záležitosti Emmy Vernoldové s námahou, která by mu měla být v nebi přičtena k dobru, a poddal se náležitému dodržování obřadu nešpor, jak to jen šlo. Po večeři se odebral do křížové chodby a nepřekvapilo ho, že tam našel čekajícího Hjůa Beringara. Posadili se do kouta, kde se kolem nich jemně a mile točil večerní větřík, pohled do zahrad byl samý smaragdový trávník a nasedly kámen, a sytě modrá obloha splývala se zelení za mřížovím šípků s přerostlými pozdními opile sladkými růžemi.

“Ve tváři máte novinky,” prohlížel si Kedfael opatrně přítele. “Jako bych toho neměl najeden den dost!”

“Jak si to asi vyložíte?” zeptal se Hjů. “Ani ne před hodinou chytil chlapec rybařící v Severnu na háček těžký kus promočené látky. Málem mu přetrhla udici, proto ji spustil zpátky do vody, ale byl natolik zvědavý, že ji přitahoval ke břehu, až se mu ji podařilo vytáhnout. Pěkné roucho z čisté vlny pro mohutného a také majetného muže.” Setkal se s Kedfaelovým jasným, zbystřeným pohledem, spíš jen pro potvrzení jistoty než s otázkou. “Ano, jak jinak? Emmu jsme s tím netrápili kdo by měl to srdce? Kreslí Aline vzor na vyšívaný lem kojeneckých šatiček; dostala jej z Francie. Mají se k sobě jako sestry. Ne, zavolal jsem Rogera Dodá, aby to odpřisáhl. Není sporu, je to roucho mistra Thomase. Teď šátráme bidlem ze břehu po nohavicích a košili. Pro potulného zloděje mělo to roucho cenu celoměsíčního zisku.”

“Takže žádný takový berka by to nezahodil,” řekl Kedfael.

“Nikdy!”

“Z prstů mu vzali i prsteny. Ty však možná byly příliš pěkné na zahození, i když měly dokázat, že to byla vražda z nenávisti, a ne ze zištnosti. Prsteny by se potopily, i kdyby je někdo hodil do Severnu. Proč je tam tedy házet?”

“Jako obvykle,” zvedl Hjů tenké černé obočí, “jste napřed. Napohled to byla vražda z osobní zášti. Zatímco ji tedy zkoumáme, Ivo Corbiěre velmi rozumně poukáže nato, že takto naladěný vrah by se nezdržoval svlékáním a házením těla do řeky, ale nechal by je ležet a co nejrychleji zmizel. Pomsta, říká správně, se nenasytí rancem šatstva. Jde o skutek sám! To vedlo šerifa k poznámce, že ta myšlenka mohla napadnout i vraha a přimět ho, aby oběť právě proto svlékl do nahá, a tak ošálil zákon. Najednou vytáhneme z řeky roucho mrtvého. A kde jsme teď, příteli?”

“Na vahách,” řekl Kedfael lítostivě. “Kdyby se roucho nikdy nenašlo, představa sprosté loupeže by získala půdu a svědčila ve prospěch mladého Korvaisra. Že by to, co se říkalo u šerifského výslechu, vnuklo někomu tu myšlenku a dovedlo k tomu, aby roucho zahodil, kde se pravděpodobně najde? Je jeden, komu by se výborně hodilo, aby se podezření vůči našemu vězni posílilo, a to je vrah sám. Přirozeně, když předpokládáme, že ten bláznivý kluk není vrah.”

“Pravda, podezření může vypadat skoro jako jistota, když se přidá ještě jedno svědectví. Jaký hlupák by ovšem byl váš člověk, kdyby zahodil roucho na důkaz, že nešlo o loupež, obrátil tím podezření zpátky na Philipa Korvaisra, a pak se připlížil na bárku a kradl, zatímco je Philip Korvaisr v cele na hradě a zjevně nepřipadá v úvahu!”

“Jenomže jeho ani nenapadlo, že se na krádež přijde dřív, než bude bárka zpátky v Bristolu, nebo aspoň na cestě. Povídám vám, Hjůu, já jsem nikde ve zboží na palubě ani ve věcech v kabině nespatřil ani stopu po cizí ruce a Emma sama řekla, že by ty věci nepostrádala dřív než doma. Koupila je cestou a nehodlala je nosit. Nic nápadného ukradeno nebylo, dopracovala se skoro na dno své truhly, než zjistila, že schází těch pár kousků parády. Nebýt toho, že dobře zná vlastní úhledný pořádek, nepoznala by, že na lodi byla návštěva.”

“Přesto loupež ukazuje na dva různé lotry a dva různé zločiny,” zdůraznil Hjů s křivým úsměvem, Jak chce mermomocí věřit Emma. Jestliže byla motivem smrti toho muže nenávist, proč se pak snižovat k drobné krádeži u něho? Věříte však vy, že ty dvě věci spolu nesouvisí? Já ne!”

“V tomto světě se někdy srazí divné náhody. Nevypouštějte to docela z mysli, může to přece jen být pravda. Nemohu ale nevěřit, že za oběma událostmi je jedna ruka a jeden záměr, a že nešlo ani o krádež, ani o nenávist, jinak by to bylo tou smrtí skončilo.”

“Ale Kedfaele, pro dobré nebe, jaký záměr by si vyžádal smrt člověka a pak se uspokojil krádeží rukavic, pásu a řetízku?”

Bratr Kedfael bezmocně zavrtěl hlavou. Na to neměl odpověďnebo aspoň ještě nebyl připraven ji dát.

“Točí se mi hlava, Hjůu. Mám však temné podezření, že to ještě neskončilo. Opat Radulfus mě pověřil, abych tu věc sledoval kvůli opatství, a dal mi svolení vcházet a vycházet, jak se mi bude zdát vhodné pro ten účel. Leží mu v hlavě, že jeli tu nějaký zhoubný úklad proti bristolskému kupci, ani jeho neteř nemusí být v bezpečí. Pokud ji Aline udrží u sebe, tím lip. Budu ji ovšem také po očku sledovat.” Vstal a zívl. Teď musím na večerní. Pokud mám zítra zanedbat své povinnosti, nechte mě aspoň dobře zakončit dnešní den.”

“Modleme se za klidnou noc,” řekl Hjů a vstal s ním, “protože nemám lidi na jízdní hlídky během temných hodin. Ještě jednou projdu se seržantem předklášteří až ke koňskému trhu a pak jdu do postele. Včera jsem se v ní ani neohřál!”

Noc prvního srpna, úvodního dne svatopetrského jarmarku, byla teplá, jasná a poměrně klidná. Obchodníci v předklášteří měli otevřeno hluboko do tmy, vždyť počasí bylo tak vlídné, žespousta zákazníků ještě chodila obhlížet a smlouvat. Šerifovi zřízenci se odebrali do města a ani služebníci z opatství, kteří tam zůstali, aby udrželi pokoj, kdyby byl ohrožen, neměli mnoho práce. Až po půlnoci byly uhašeny poslední lampy a pochodně a na koňské tržiště se sneslo noční ticho.

Bárka mistra Thomase se mírňounce pohupovala podle pohybu řeky. Mistr Thomas sám ležel v kapli opatství ve slušném rubáši a mistr tesařský Martin Belkot ve své městské dílně pracoval do pozdních hodin na pěkné rakvi vyložené olovem, kterou od něho objednala Emma. A v úzké zaprášené cele na hradě se zmítal a převracel Philip Korvaisr na tenkém slamníku, hýčkal si modřiny a nemohl spát pro samé vzpomínání na Emminu pochybující, soucitnou tvář.

Druhý den jarmarku.

Zářivě se rozednil druhý den jarmarku, vyšlo zlaté slunce a nad řekou visela řídká mlha jako vlající závoj. Roger Dod vstal s úsvitem, zatřásl Gregorym, svinul svou pokrývku, umyl se v řece a rychle pojedl kus chleba se slabým pivem, než se vydal po předklášteří k pánově boudě. Všude podél silnice se kupci vymotávali ze svých plášťů, zívali, protahovali se a rozkládali zboží, aby byli připraveni na celodenní obchodování. Roger se cestou s několika pozdravil. Tam, kde se nahrne tolik lidí na tak těsný prostor, ani zamračený mlčenlivý muž se neubrání seznámení s nějakými bližními.

Při prvním pohledu na boudu mistra Thomase mezi hemžením sousedů stáhl Roger obočí a tiše zamumlal kletbu, protože dřevěné stěny byly stále ještě zavřené. Všechna okénka zabedněná a slunce už stoupá! Warin musí uvnitř spát jako dřevo. Roger zabušil na přední desky, které měly být v tuto dobu dávno spuštěny na stojany a obloženy zbožím na prodej.

“Warine!” zařval. “Čert tě vem, vstávej a pusťme dovnitř!”

Nic. Jen několik sousedů se zvědavě otočilo, naslouchalo a pozorovalo. Nechali práce, aby se věnovali tomuto nečekanému rozruchu.

“Warine!” zaburácel Roger a opět vší silou zabušil. “Ty prase líné, co je s tebou?”

“Já jsem se divil,” řekl soused pláteník a zastavil se se štůčkem flanelu v ruce. “Nebylo po něm ani vidu. Ten váš hlídač má ale tvrdé spaní!”

“Počkejte!” Zbrojíř z druhé strany se vzrušeně naklonil Rogerovi přes rameno a ohmatával rám dřevěných dveří. “Třísky, podívejte!” Vedle závory bylo na prknech několik světlých vlákének, sotva viditelných, a když do dveří šťouchl, povolily a ukázal se proužek tmy. “Nemusíte bušit, je otevřeno. Tohle udělal nůž!” řekl zbrojíř a na okamžik padlo ticho.

“Dej Bůh, aby jen tohle!” řekl Roger zděšeným šeptem a rozrazil dveře. To už měl za zády tucet lidí; Velšan Rhodri ap Huw se mezi ně přikolébal mezi stánky, bystrá černá očka blýskala z houštiny vlasů a vousů; nikdo však nepřemýšlel, co z toho všeho vyrozumí, když neumí anglicky.

Ze tmy uvnitř se vyvalila teplá vůně dřeva, vína a cukrovinek a slabý zvláštní zvuk podobný přidušenému zabručení němého. Dychtiví pomocníci vtlačili Rogera do šera, jak se mu tísnili za zády, celí diví zvědavostí. Po chvilce slepoty způsobené přechodem z plného slunce na setmělé místo nabraly poskládané balíky a soudky s víny postupně tvar. Všechno stálo srovnané a po ruce, stejně jak to nechali večer, a po Warinovi nebylo ani vidu, dokud vždy praktický Rhodri ap Huw nevytáhl západku přední okenice a nesklopil ji, takže vnitřek zaplavil jitřní jas.

Přímo u přední stěny div že na něho Rhodri nešlápl ležel Warin zavinutý ve vlastním plášti, svázaný na loktech, kolenou a kotnících provazy tak těsně, že se stěží dokázal pohnout natolik, aby záhyby látky zašustily. Přes hlavu měl přetažený pytel, pruh plátna mu tlačil hrubá vlákna do úst a vzadu na krku byl bezpečně zavázán. Nešťastník se snažil ozvat se na své jméno a jeho bezmocné zmítání a tlumené bručení alespoň jasně ukazovaly, že je živ.

Roger neartikulovaně vyjekl úlekem a rozhořčením, padl na kolena a začal tahat za plátěný pruh, který přidržoval pytel. Hrubá látka byla vpředu zmáčená slinami, ústa vevnitř musela být ucpaná a poškrábaná konopnými vlákny, ale aspoň mohl dýchat, a dlouho předtím, než plátno povolilo a umožnilo mu vyplivnout roubík, se pokoušel tvořit slova. Ještě zpod pytle popuzeně zachraplal: “Kdes byl takovou dobu, zatímco já tu ležím napůl zabitý?”

Na ostatních poutech už pracovalo několik ochotných rukou tím horlivěji, že ho slyšeli mluvit, ba stěžovat si takovým potěšitelně statným hlasem. Warin se postupně nořil ze zábalu. Z pláště ho vykulili bez okolků tak, že skončil obličejem dolů na zemi a pořád nesouvisle brumlal. Popuzeně se otočil, tak svižně, že bylo zřejmé, že nemá nic zlámaného, nic ho nebolí a ani stahující pouta mu moc neublížila. Vzhlédl zpod rozcuchaných šedivých vlasů napůl v sebeobraně, napůl vyčítavě a mračil se na kruh svých osvoboditelů, jako by byli vinni těmi nepříjemně strávenými hodinami.

“Lepší pozdě než nikdy!” řekl kysele, zakašlal a vyplivl vlákna pytloviny. “Co vám to tak trvalo? Jste všichni hluší? Mlátím tu sebou skoro celou noc!”

Půl tuctu rukou se s potěšením natáhlo, aby ho zvedly na nohy a jemně posadily na soudek vína. Roger poodstoupil a nechal je pokochat se zvědavostí; přitom se temně mračil na svého kolegu. Nic se mu nestalo, starému hlupci, ani škrábnutí! Stačilo pohrozit, a splihl jako hadr.

“Co se ti propána stalo? Měl jsi boudu zavřenou. Jak se sem mohl někdo vloupat tak, abys o tom nevěděl? Vždyť tu u svého zboží spí jiní kupci, stačilo křiknout.”

“Všichni ne,” řekl pláteník v zájmu spravedlnosti. “Já nocuji v hospodě a hodně jiných také. Jestli váš člověk tvrdě spal, a to mohl, když měl na noc všechno zavřeno.”

“Už bylo dávno po půlnoci,” řekl Warin a rozhořčeně si mnul odřené kotníky. “Vím to, protože jsem slyšel přes zeď malý zvonek na půlnoční, než jsem usnul. Pak ani šustnutí, až jsem se najednou vzbudil tím, že mi přes hlavu tahali pytel. Nacpali mi tu látku do úst. Nezahlídl jsem žádný obličej ani postavu, zavinuli mě jako balík vlny a nechali mě svázaného.”

“A ty jsi ani nepípl?” řekl Roger hořce. “Kolik jich bylo? Jeden, nebo víc?”

Warin byl vyveden z míry a zaváhal, houpaje se ze strany na stranu. “Myslím, že dva. Nejsem si jistý.”

“Měl jsi kuklu, ale slyšel jsi přece. Mluvili spolu?”

“Ano, už si vzpomínám, něco si šeptali. Slova jsem ale nepochytil. Ano, byli dva. Hýbali s balíky a soudky, to vím.!”

“Jak dlouho? Neodvážili by se spěchat, aby něco ne

spadlo a nevzburcovalo celé tržiště,” řekl uvážlivě zbrojíř.

“Jak dlouho se tu zdrželi?”

Warin se zatvářil neurčitě a muži oslepenému a svázanému v noci se mohl čas táhnout jako odvíjená nit. “Možná hodinu.”

“Dost času, aby tu našli všechno, co mělo nějakou cenu,” řekl zbrojíř, pohlédl na Rogera Dodá a pokrčil širokými rameny. “Radši se porozhlédněte, hochu, co tu chybí. Se soudky vína si není třeba dělat starosti, na něco tak těžkého by museli mít vozík, a vozík uprostřed noci by určitě někoho vzbudil. Ti přišli pro malé a cenné věci.”

Roger se však již obrátil zády k osvobozenému druhovi a zuřivě se přehraboval v balících a krabicích naskládaných u stěny. “Pánova pokladna! Zahrabal jsem ji sem, aby nebyla vidět. Díky Bohu, že jsem většinu včerejšího výdělku odnesl s sebou na loď a mám to bezpečně pod zámkem, ale přesto v ní zůstala pěkná sumička. A všechny jeho účty a pergameny.”

Ve svém spěchu odstrkoval krabice a pytlíky koření, které prosycovaly vzduch vůní, odklízel z cesty truhličky orientálních cukrovinek, jež přišly přes Benátky a Gaskoňsko a draho se prodávaly na kterémkoli trhu. “Tady, u stěny.”

Ruce mu bezmocně klesly, stál a zaraženě zíral. Vyklidil podlahu boudy; zboží stálo na hromadách z obou stran a mezi ním nic. Pokladna mistra Thomase byla pryč.

Bratr Kedfael využil časných ranních hodin, aby chvíli zapracoval s bratrem Markem v bylinářské zahradě, dokud neměl důvod očekávat, že by Emmu mohlo něco ohrozit, vždyť určitě ještě spí s Constancí v domě hostů a nic na ni nemůže. Ráno bylo jasné a slunečné, z řeky se právě zvedala mlha, prostřílená šikmými zlatými šípy, a Marek si při pletí vesele zpíval a pozorně a klidně naslouchal, zatímco ho Kedfael podrobně poučoval, co všechno má ten den udělat.

“Možná totiž budu muset nechat všechno na tobě. A vím, že klidně mohu, kdybych byl náhodou odvolán.”

“Jsem dobře vyučený,” řekl bratr Marek se svým vážným úsměvem, za nímž jen bratr Kedfael dovedl vidět nezbednou jiskřičku, kterou první postřehl a pěstoval. “Vím, s čím mám v dílně míchat a co nechat být.”

“Kéž bych si já byl tak jistý svou úlohou venku,” řekl Kedfael s lítostí. “Vaří se mezi námi kaše, která potřebuje zrovna tak jistou ruku, chlapče, amně vůbec není jasné, s čím míchat a kde to nechat být. Šlapu po ostří nože a na obou stranách hrozí strašný pád. Své byliny znám.Ty mají stálé vlastnosti a řídí se posvátnými pravidly. Lidští tvorové ne. A ani si nemohu přát, aby to bylo jinak. Nerad bych, aby přišli třeba jen o kvintlíček své složitosti; byla by to politováníhodná ztráta.”

Byl čas jít na ranní mši. Bratr Marek se sehnul a opláchl si ruce v sudu s vodou, kterou nechávali přes den hřát, aby byla vlažná na večerní zalévání. “Právě tím, že jsem byl s vámi, jsem poznal, že chci být knězem.” Co si myslel, řekl otevřeně; jako vždycky v Kedfaelově společnosti.

“To já k tomu nikdy puzení neměl,” řekl Kedfael nepří

tomně, myslí jinde. ;,

“Já vím. To jediné scházelo. Půjdeme?”

Vycházeli z ranní a laičtí sloužící se už scházeli na svou časnou mši, když do brány vběhl udýchaný Roger Dod a z tváře mu čišela starost.

“Cože? Zase něco nového?” povzdechl si Kedfael a vyrazil, aby ho stihl dřív, než doběhne k domu hostí. Roger si náhle uvědomil, že se ta hranatá, plecitá postava cílevědomě hrne k němu, zastavil se a obrátil k ní úzkostný obličej. Trochu se rozjasnil, když poznal mnicha, který v předvečer svatého Petra doprovázel šerifova zástupce

při marném hledání mistra Thomase. “To jste vy, bratře!

To je dobře. Je Hjů Beringar doma? Musím s ním mluvit. Sype se to na nás! Včera bárka, teď bouda, a Bůh ví,

co ještě přijde a co se nám stane, než se dostaneme z tohohle morového města. Pánovy účetní knihy jsou pryč

Peníze, pokladna, všechno! Co si pomyslí paní Emma?

Radši bych si byl nechal rozbít vlastní hlavu, než ji takhle zklamat!”

“Co to říkáte o rozbitých hlavách?” zeptal se s úlekem Kedfael. “Čípak? Chcete říct, že vám teď zloději prohrabali boudu?”

“V noci! A trezor je pryč a Warin svázaný na rukou a na nohou, s pytlovinou nacpanou do chřtánu, a nikdo nic neslyšel. Našli jsme ho ani ne před půlhodinou.”

“Pojďte!” chytil ho Kedfael za rukáv a rozběhl se k domu pro hosty. “Najdeme Hjůa Beringara. Povíte to jen jednou a ušetříte si dech!”

V Alininých pokojích ženy právě vstaly a Hjů seděl u časného jídla v košili a nohavicích, bez bot, když na dveře zaklepal Kedfael a opatrně nahlédl.

“Promiňte, Hjůu, ale neseme noviny. Můžeme dovnitř?”

Hjůovi stačil jediný pohled na něho, aby viděl, že má po klidu a pohodě. Rezignovaně je pozval dovnitř.

“Tady vám chce někdo něco povědět,” pravil Kedfael. “Právě přišel z koňského trhu.”

Při pohledu na Rogera Emma vyskočila v úžasu a úleku, měkká ospalá zádumčivost jí zmizela z očí a z tváří ranní zardělost. Černé, ještě nespletené vlasy sejí houpaly jako lesklá záclona okolo ramen. Volné spodní šaty měla nepřepásané, nohy bosé. “Rogere, co je? Co se zase stalo?”

“Další krádež a darebáctví, paní. Bůh ví, že nemám zdání, proč si všichni lotři z hrabství vybrali právě nás jako oběť.” Roger se zhluboka nadechl a spustil svůj žalozpěv. “Ráno jdu jako obvykle ke stánku a najdu ho zavřený, a ať buším a křičím, jak chci, zevnitř ani hlásku. Pak se seběhnou sousedé, diví se a jeden si všimne, že závora byla zvenku nadzdvižena nožem a musel to být ohromně tenounký nůž. Jdeme dovnitř a najdeme Warina zamotaného jako balík v jeho vlastním plášti, pevně svázaného, v puse nacpanou pytlovinu přes hlavu pytel, div se neudusil.”

“Ne!” vydechla Emma zděšeným šeptem a přitiskla si k rozechvělým rtům pěst. “Chudák Warin! Ne. přece není mrtvý?”

Roger si ulevil pohrdavým odfouknutím. “Ten? Jako křepelka, leda trochu ztuhlý od těch provazů. Jak mohl spát tak tvrdě, že neslyšel šátrání po závoře a ani si nevšiml, že se otevřely dveře, to nemám zdání. Jestli ale slyšel, dal si náramný pozor, aby nepřidělal lupičům starosti. Však víte, že Warin není žádný hrdina. Říká, že se vzbudil, až když mu tahali pytel přes hlavu, a neviděl ničí obličej ani postavu, i když si myslí, že byli dva, protože slyšel šeptání. Aleje docela možné, zeje slyšel přicházet, ale dělal, že neslyší, aby mu nevrazili nůž pod žebra.”

Emma opět zrůžověla. Zhluboka, vděčně se nadechla. “Takže je v pořádku? Nic se mu nestalo?” Postřehla Alinin účastný pohled a roztřeseně se zasmála úlevou. “Já vím, že není žádný hrdina. A jsem ráda! Není taky moc chytrý ani moc pracovitý, ale znám ho odmalička. Dělával mi hračky a vrbové píšťalky. Díky Bohu, že nepřišel k úhoně!”

“Ani škrábnutí! Škoda,” řekl Roger s hořícíma očima žárlivě upřenýma na její dětskou ranní krásu, ještě neozdobenou a žádné ozdoby nepotřebující, “škoda, že jsem tam nezůstal hlídat sám. To by se tam byli beztrestně nedostali a neměli by všechno na talíři.”

“Ale vždyť by tě mohli zabít, Rogere! Jsem ráda, že jsi tam nebyl. Ty by ses určitě bránil a oni by ti ublížili. Jeden proti dvěma, a ještě neozbrojený? Ne, nechci, aby někdo kvůli mému majetku přišel k úhoně.”

“Co bylo dál?” zeptal se Hjů stručně, hupl do bot a natáhl se po kabátci. “Nechal jste ho hlídat stánek? Stačí na to?”

“Jako my dva, můj pane. Až se tam vrátím, pošlu vám ho, aby to vylíčil sám.”

“Není třeba. Půjdu to s vámi obhlédnout a zjistit škody. Dopovězte. Určitě neodešli s prázdnou. Co pobrali?”

Roger obrátil oddané, pokorné, omluvné oči k Emmě. “Je mi líto, paní, zmizeli s pánovou pokladnou!”

Bratr Kedfael pozoroval Emminu tvář stejně pozorně jako její beznadějný ctitel, a zdálo se mu, že v radosti, že se jejímu starému sluhovi nic nestalo, je obrněna proti všem ztrátám. Ztrátu pokladny přijala s neotřeseným klidem. V tomto prostředí, v bezpečí před vtíravějšími projevy jeho vášně měla dokonce potřebu Rogera utěšovat. Laskavé děvče, které nerado vidí někoho ze svých lidí nespokojeného se svými schopnostmi a s otřesenou sebeúctou.

“Nesmíš to tak brát,” řekla vřele. “Jak jsi tomu mohl zabránit? Ty na tom nemáš žádnou vinu.”

“Večer jsem s sebou vzal většinu peněz na loď,” hájil se vážně Roger. “Jsou bezpečně pod zámkem. Tam už se nikdo nedobýval. Ale účty pana Thomase, některé cenné pergameny a smlouvy.”

“Však od nich budou kopie,” řekla Emma pevně., A jestli vzali pokladnu, protože mysleli, zeje plná peněz, nechají si peníze, které tam byly, a skříňku s pergameny nejspíš zahodí; k čemu by jim byly? Uvidíš, možná že toho většinu dostaneme zpátky.”

Nejen laskavé děvče, ale i rozumné a pevné, které vznešeně snáší své ztráty. Kedfael pohlédl na Hjůa a zjistil, že Hjů hledí na něho stejně nehybně, ale jedním pohyblivým obočím naznačuje lehce skeptický obdiv.

“Neztratilo se nic,” řekla Emma pevně, “co by mělo cenu ve srovnání se životem. Když je Warin v pořádku, nemohu být smutná.”

“Přesto,” řekl Hjů uváženě, “by mohlo být dobré, kdyby někdo ze sloužících z opatství zůstal na stráži u vaší boudy až do konce jarmarku. Opravdu se totiž zdá, že všechno neštěstí, o které by se měli spravedlivě podělit všichni zákazníci opatství, se valí jen na vás. Mám požádat převora Roberta?”

Sklopila opatrně a zamyšleně oči a za okamžik je zvedla, široké a jasně modré jako obloha, a ještě o stupínek nevinnější, než kdyby byly právě poprvé pohlédly na svět. “Je to od vás hezké,” řekla, “ale teď už se nám určitě stalo všechno. Nemyslím, že by nás teď bylo třeba hlídat.”

Hjů přišel do Kedfaelovy dílny po obědě, když Emmu nechal v péči Aline, posloužil si rohem vína z Kedfaelovy soukromé zásoby a uvelebil se do stínu na lavici na zápraží. Vůně bylin ležela jako uspávající tíha ve vzduchu mezi přistřiženými živými ploty, takže se proti své vůli rozzíval, přestože byl naladěn na vážný pohovor. Byli tu pěkně stranou od vnějšího světa, ruch a šum tržiště k nim doléhal jen z dálky a příjemně jako píseň pracujících včel bratra Bernarda. A bratr Marek, plející záhony bylin jemnýma, láskyplnýma rukama, hábit vykasaný po kolena, jejich samotě nijak nepřekážel.

“Vyčleněné stvoření,” pohlédl na něho bratr Kedfael s odtažitou náklonností. “Můj kněz, můj zástupce. Musel jsem najít nějaký způsob, jak se vyhnout osudu, který se nade mnou schyloval. Hle, můj obětní beránek, nejlepší ze stáda.”

“Jednoho dne bude zpovídat vás,” řekl Hjů a pozoroval, jak Marek vytrhává plevel jemně, jako by jej litoval, “a budete ztracený, protože pozná každou vytáčku.” Usrkl vína, zamyšleně je poválel na jazyku, spolkl a chviličku je vychutnával. “Ten Warin už neměl skoro co dodat,” řekl. “Co říkáte teď? To nemůže být náhoda.”

“Ne!” souhlasil Kedfael. Zapřel dveře dílny, aby zůstaly dokořán a větraly, a šel si přisednout k příteli. “To nemůže být náhoda. Toho člověka zabijí, svléknou, prohledají mu loď, prohledají mu boudu. Na celém jarmarku, kde je několik stejně bohatých jako on, se živé duši nic nestane. Ne, tady se nic neděje jen tak.”

“Co tedy? Vyložil mi to. Děvče tvrdilo, že z bárky ukradli nějaké věci. Teď při posledním vpádu je nápadně ukradeno něco hmatatelného, pokladna, jediná přenosná věc v boudě, u které se dá spolehnout, že v ní budou cennosti. Pokud to nejsou obyčejné krádeže, co to je? Povězte mi!”

“Fáze hledání,” řekl Kedfael. “Jeví se mi, že se tu po něčem pátrá. Nevím po čem, ale je to jediná malá věc, a drahocenná, která byla v majetku mistra Thomase, nebo si to někdo myslel. Ten večer, kdy sem přijel, byl zavražděn a tělo svlečeno. První hledání. Bezvýsledné, protože druhý den navštívili a prohrabali bárku. Druhé hledání.”

“Tentokrát ne zcela bezvýsledné,” řekl suše Beringar, “protože z nejlepších úst přece víme, že ten, kdo tam vykonal návštěvu, odešel bohatší o tři věci stříbrný řetízek, pás se zlatou sponou a vyšívané rukavičky.”

“Hm,” zmáčkl si Kedfael pochybovačně opálený nos ukazovákem a palcem a ze strany pohlédl na mladého muže.

“No tak!” řekl Hjů shovívavě a rozzářil se nečekaným úsměvem. “Třeba na ty složitosti nepřijdu tak rychle jako vy, ale co jsem vás poznal, musím si pořádně dávat pozor. Slečna má smělou mysl a výbornou paměť, a nemám sebemenší naději ji přistihnout při jediné chybičce v popisu výšivky na ztracených rukavičkách, a přece pochybuji, že někdy existovaly.”

“Mohl byste,” řekl Kedfael, ale bez velké naděje, “zkusit rovnou sejí zeptat, co skrývá.”

“To jsem udělal,” přiznal Hjů s truchlivým úšklebkem. “Vykulila na mě veliké ublížené oči a vůbec mi nerozuměla! Nic neví, nic neskrývá, nemůže mi říct víc, než mi už řekla, a z toho je každé slovo pravda. Přesto, a přestože se tváří jako andílek, ta holka lže. Co jste jí nespolkl vy, že se vám rozsvítilo o tolik dřív než mně?”

“Mrzelo by mě,” řekl Kedfael pomalu, “kdyby cokoli, co jsem udělal nebo řekl, způsobilo, že si o té dívce myslíte něco zlého, protože já si o ní nic zlého nemyslím.”

“Nemusíte se bát, já taky ne. Ale myslím si, že se možná plete do něčeho, co by spíš měla nechat být, a byl bych raději, a vy a opat Radulfus také, kdyby v naší péči nepřišla k úhoně. A vlastně vůbec nikdy. Docela se mi líbí.” “Když jsme šli spolu na loď,” řekl Kedfael, “a ona ani ne za minutu vevnitř vykřikla, že tam někdo byl a přehrabal jim všechny věci, vůbec jsem nepochyboval, že mluví pravdu. Zeny vědí, jak co nechaly, stačí nesprávný sklad, a hned prozradí cizí ruku. Rozhodně to s ní otřáslo a polekalo ji to. V tom nepředstírala, ani v příštím okamžiku, když jsem se jí zeptal, jestli něco vzali. Řekla bez rozmýšlení: ,Ne! Absolutní ne. Řekl bych dokonce vítězoslavné. V tu chvílí jsem o tom nepřemýšlel, ale naléhal jsem, ať se důkladně podívá a ujistí. Když jsem řekl, že se to musí hlásit, rozmyslela se a dala si práci, aby zjistila, že přece jen pár věcí bylo ukradeno. Myslím, že už litovala, že vůbec vykřikla, ale když o tom zákon musí vědět, postará se, aby se to bralo jako drobná krádež nějakého obyčejného lapky. Pravda je to, co řekla nestřeženě tím svým opovržlivým ,Ne! Pak se snažila ten dojem zastřít lhaním, a na to, že není povahou lhářka, jí to šlo dobře. Přesto si myslím, jako vy, že ty její parádičky nikdy neexistovaly, nebo nikdy nebyly na palubě bárky.”

“Pořád zůstává otázka,” uvažoval Hjů, “proč si byla hned tak jistá, že se nic neztratilo.”

“Protože věděla, pro co musel zloděj přijít,” řekl Kedfael prostě. ,A věděla, že to nenašel, protože věděla, že to tam není. Druhé hledání bylo také marné. Ať to bylo co chtělo, mistr Thomas to neměl u sebe, což bylo očividně nejpravděpodobnější místo, ani na své bárce.”

“Proto to třetí hledání! Tak mi teď, Kedfaele, vyvěstěte, jestli se třetí pokus zdařil, nebo ne. Kupcova pokladna zmizela zase logické místo, kde by mohl mít něco drahocenného. Bude to už konec?” Kedfael důrazně zavrtěl hlavou. “Tenhle pokus se mu nezdařil o nic víc než ty ostatní,” řekl s jistotou. “Můžete se na to spolehnout.”

“Jak si tím můžete být tak jistý?” byl zvědav Hjů.

“Viděl jste to co já. Na ztrátě pokladny jí za mák nezáleží. Jakmile věděla, že se jejich Warinovi nic nestalo, všechno ostatní brala docela klidně. Ať ten neznámý hledá cokoli, věděla, že to není v bárce, a věděla, že to není v boudě. A napadá mě jen jeden důvod, proč ví tak dobře, kde to není totiž že právě tak dobře ví, kde to je.”

“Takže další možnost, o které bude nepřítel uvažovat,” řekl Hjů s přesvědčením, Je, kde je ona že to má u sebe nebo v nějakém úkrytu, o kterém ví jedině ona sama. Dobrá, budeme spolu Emmu pozorně sledovat. Ne,” dodal Hjů přemítavě, “neumím si o ní představit nic zlého, ale neumím si také představit, jak se mohla zaplést do něčeho natolik vážného, že to přineslo vraždu, násilí a krádež, ani proč, když ví, že je v nebezpečí a potřebuje pomoc, nepromluví a nepožádá o ni. Aline dělala, co mohla, aby v ní vzbudila chuť se svěřit, a to děvče je samá rožtomilost a vděčnost, ale nevypadne z ní jediné slovo 0 tom, jaké břemeno nese. A znáte Aline, té se lidé svěřují, ani se nemusí vyptávat, a kdo odolají, na toho nestačíme my ostatní.”

“Rád vidím, jaký jste milující manžel,” pochválil ho Kedfael.

“To byste měl, vždyť jste mi ji sám uvázal na krk. Teď si radši dělejte starosti, jaký ze mě bude táta! A někdy, až už budete klečet, mohl byste se v tom za mne pomodlit. Ne, vážně, Kedfaele. To děvče mě udivuje. Aline se zalíbila a to je dostatečné doporučení. A zdá se, že jí se líbí Aline ne, to je slabé slovo. Přesto nikdy neodloží svoje závoje. Když se zdá, že nejvíc miluje mou nejvíc pomilováníhodnou paní, je ještě opatrnější, aby jí neuklouzlo jediné nestřežené slůvko o její vlastní situaci.”

Bratr Kedfael v tom neviděl žádný div. “Jak jinak, Hjůu,” řekl vážně. “Pokud se cítí v nebezpečí, to poslední, co by chtěla, by bylo vtáhnout do něho někoho, koho si váží a koho má ráda. Všemi prostředky, které má v moci a myslím, že je to chytré a nápadité děvče bude své přátele držet stranou od všeho, co podniká.”

Beringar o tom dlouze a zachmuřeně přemítal a hrál si s prázdným rohem. “Dobrá, můžeme ji tedy jen obklopit tak husté, aby k ní nepronikl žádný tah, který by proti ní podnikli.”

Zatím ho nenapadlo a Kedfaelovi se teprve vtíralo do mysli , že následující rozhodný tah může vyjít od samotné Emmy, místo aby byl učiněn proti ní. Kus této záhady, zřejmě ten podstatný, má totiž v rukou; jestliže má být nějak použit, bude to možná záviset na jejím rozhodnutí.

Hjů odložil roh, z něhož pil, vstal a smetl si s kabátce letní prach. “Mezitím má šerif na talíři vraždu, a řeknu vám, Kedfaele, že to čím dál míň vypadá na opilou pomstu rozhořčeného mládence z města ačkoli po pravdě řečeno to nikdy nevypadalo moc přesvědčivě, i když jsme to rovnou zamítnout nemohli.”

“Teď už je určitě dobrý důvod dovolit starostovi, aby za chlapce zaplatil záruku a odvedl si ho domů, ne?” řekl povzbuzený Kedfael. “Ze všech mladých mužů ve městě musí být Philip nejméně podezřelý z téhle poslední opovážlivosti i z přepadení bárky. Žalářník, který ho má pod zámkem, může dosvědčit, kde byl celou tu dobu, a odpřisáhnout, že nikdy neopustil celu.”

“Jdu na hrad,” řekl Hjů. “Nemohu ručit za šerifa, ale určitě s ním promluvím, a se starostou také. Stojí to za pokus.”

Sklopil oči, probral se ze zamyšlení a s náhlým úsměvem prohrábl prsty jedné ruky houšť prošedivělých vlasů lemujících opálenou Kedfaelovu tonzuru, bolestivě luskl prstem o oříškově hnědé temeno a odkráčel svým obvyklým lehkým dlouhým krokem, a s bezstarostným držením těla, které nepozorní omylem chápali jako příznak lehkovážnosti. Takové drobné žertíky si někdy dovoloval výlučně vůči přátelům , když se chystal k něčemu víc než obvykle vážnému.

Kedfael se za ním díval a nepřítomně si přihlazoval válečnickou čupřinu, kterou mu Hjů udělal. Asi by se měl také pohnout a přenechat to tu až do večera bratru Markovi. Nemůže si dovolit nechat Emmu dlouho bez dozoru, a Aline slíbila starostlivému manželovi, že si odpoledne kvůli děťátku hodinku nebo dvě zdřímne. Zprostředkovaná vnoučata, uvažoval Kedfael, mohou být vzácnou a příjemnou odměnou za nejlepší léta strávená v celibátu. A stáří? O tom ještě nezačal přemýšlet; určitě má také své světlé stránky.

“Přece jen,” dumala Emma nahlas a drobnými stehy obšívala čepičku pro nemluvně ve vysokém poledním světle v okně Alininy ložnice, “je mi těch rukavic líto. Taková pěkná kůže, měkká a černá, a toho zlata na výšivkách! Ještě nikdy jsem si tak drahé nekoupila.” Dokončila šev a úhledně ustřihla nit. “Prý je na trhu velmi dobrý rukavičkář,” řekla, uhlazujíc své dílo. “Napadlo mě, že bych se mohla podívat na jeho zboží, jestli má něco tak pěkného jako to, o co jsem přišla. Prý je v Čestru známý a kupuje od něho hraběnka. Možná že odpoledne zajdu do předklášteří a podívám se, co má. Vždyť jsem pro ty pohromy jarmark skoro ani neviděla.”

“To je nápad,” řekla Aline. “Je tak hezky, že bychom neměly sedět celý den pod střechou. Půjdu s vámi.”

“Ale ne, to byste neměla,” starostlivě protestovala Emma. “Ještě jste si nezdřímla. Na ten kousek se mnou nemusíte. Trápilo by mě, kdybyste se kvůli mně unavovala.”

“Hlouposti!” řekla Aline zvesela. “Jsem tak zdravá, že puknu, jestli nebudu mít co dělat. To Constance a Hjů ze mě chtějí udělat invalidu jen proto, že jsem v nejlepším a nejšťastnějším ženském stavu. A Hjů šel k šerifovi a Constance je u sestřenice ve Wyle, tak kdo se bude vzrušovat? Nazuju si boty a jdeme. Ráda bych si koupila krabičku toho slazeného ovoce, které váš strýc přivezl z východu. Vezmeme to při jednom.”

Zdálo se, že Emma nějak ztratila chuť k výpravě. Seděla, hladila vyšívaný lem, který právě dokončila, a obhlížela tvar plátna ustřiženého na temeno čepičky.

“Nevím snad bych měla radši dodělat tohle. Po zítřku už možná nebude čas a nerada bych to nechávala k dokončení někomu jinému. O to slazené ovoce řeknu Rogerovi, až

mi večer přijde hlásit, jak se jim přes den vedlo. Zítra ho tu budete mít.”

“To je milé,” řekla Aline, ale přece jen se obula. “Jenže rukavice by za vás mohl vyzkoušet těžko a také jak by je vybral podle vašeho vkusu? Jen se pojďme podívat. Bude to chvilka.”

Emma váhala, Aline si však nebyla docela jistá, zda se opravdu rozhoduje, nebo přemýšlí, jak se vyplést z neuspokojivé situace. “Ale ne, neměla bych! Jak mohu myslet na takovou marnost v tuhle chvíli! Stydím se, že mě to vůbec napadlo. Strýček leží mrtvý a já truchlím pro daremnou parádu. Ne, nebudu tak lehkovážná. Radši budu pracovat pro děťátko, než abych myslela na vlastní krášlení.” A vzala do ruky nastříhané plátno. Aline si všimla, že se jí trochu třese ruka, a uvažovala, zda má dál naléhat. Dívka chce očividně jít ven za nějakým vlastním záměrem, ale nepůjde jinak než sama. A sama rozhodně nepůjde, buduli tomu moci zabránit, řekla si pevně Aline.

“Dobrá,” řekla pochybovačně, “když jste odhodlaná k takovému pokání, nebudu vás pokoušet. A ještě na tom vydělám, protože šijete tak čistě, že bych se vám nikdy nemohla rovnat. Kdo vás to tak dobře naučil?” Shodila měkké kožené střevíce a opět se posadila. Něco se přece jen dozvěděla a bude lepší nechat to zatím tak. Emma dychtivě uvítala změnu námětu. O svém dětství byla ochotná mluvit volně.

“Maminka byla slavná vyšívačka. Začala mě učit, sotva jsem udržela v ruce jehlu, ale umřela, když mi bylo teprve osm, a strýc Thomas mě vzal k sobě. Měli jsme hospodyni, Vlámku, která se vdala za bristolského námořníka a ovdověla, když se jeho loď potopila, a ta mě naučila všechno, co uměla, přestože jsem se jí nikdy nevyrovnala. Dělávala oltářní roušky a výzdobu pro kostel, takové krásné věci.”

Takže by ti byly stačily hladké černé rukavice, pomyslela si Aline, protože by sis je vyzdobila podle vlastní libosti. A ti, kdo takové věci umějí sami, málokdy dávají Přednost práci jiných.

Nebylo těžké udržet Emmu při vyprávění, přesto se neubránila myšlence, co asi dívce táhne hlavou, a jak záhy a jak chytře se opět pokusí uklouznout sama za svou záhadnou záležitostí. Nakonec si však nemusela dělat starosti, protože pozdě odpoledne přišel laický bratr od brány ohlásit, že Martin Belkot přivezl rakev pro mistra Thomase a přeje si dovolení pokračovat ve své práci. Emma okamžitě vstala a položila šití, tvář bledou a soustředěnou. Byloli něco jistého, tedy zeji žádná jiná, sebenaléhavější záležitost neodvede z kostela, dokud nebude její strýc slušně uložen v rakvi a zapečetěn na cestu domů a dokud nebudou odříkány modlitby za jeho klidné odpočinutí, stejně jako že se později zúčastní první zádušní mše. Ať byl vůči ostatním jakýkoli, pro svou osiřelou příbuznou byl strýcem, otcem a přítelem a z jeho pohřebních obřadů nebude vynechán žádný projev úcty, žádná pocta.

“Půjdu sama,” řekla Emma. “Musím se s ním rozloučit.” Ještě ho mrtvého neviděla, ale bratři s dlouhými zkušenostmi v ušlechtilých uměních, která usmiřují život se smrtí, se jistě postarali, aby na něho mohla vzpomínat bez rozrušení.

“Mám jít s vámi?” nabídla se Aline.

“Jste moc hodná, ale raději bych šla sama.”

Aline šla za ní na velké nádvoří a sledovala malý průvod, jak se ubírá ke křížové chodbě, Emma vedle vozíku, na kterém Martin se svým synem vezli rakev. Když těžkou schránu zdvihli a vnesli jižními dveřmi do kostela, Emma následovala. Aline se několik minut rozhlížela. V tuto hodinu byla většina hostí a mnoho laických sluhů venku na jarmarku, jen bratři chodili za svými záležitostmi jako obvykle. Širokými vraty vzdáleného koňského dvora viděla Corbiěrova mladého podkoního, jak hřebelcuje poníka, a lučištníka Turstana Fowlera, jak sedí na patníku, leští sedlo a přitom si pohvizduje. Střízlivý a vzpamatovaný z následků pitky to byl docela vzhledný a dobře stavěný chlapík s otevřenou tváří člověka, kterého ve světě pranic netrápí. Očividně dostal dávno odpuštěno a byl zase v milosti. Bratr Kedfael ji cestou ze zahrady spatřil, jak stále zamyšleně hledí směrem ke kostelu. Když ho uviděla, usmála se.

“Martin přivezl rakev. Jsou vevnitř; teď nebude myslet na nic jiného. Ale, Kedfaele, ta nám všem míní uklouznout, jakmile to půjde. Už to zkoušela. Prý se chce podívat, jestli má rukavičkář na trhu něco místo těch, o které přišla. Když jsem ovšem řekla, že půjdu s ní, kdepak, nechtela a rozmyslela si to.”

“Rukavice!” zamnul si bratr Kedfael zamyšleně bradu. “Je to zvláštní, viďte, že má uprostřed léta v hlavě rukavice!”

Aline ovšem nemohla tušit, co tím Kedfael myslí, a tak to vzala v doslovném významu. “Proč zvláštní? Víme, že jí je ukradli, a jsme tu na jednom z mála jarmarků, kde se dá koupit vzácné zboží, tak není divu. Ovšem ten rukavičkář je jen pohodlná výmluva.”

Kedfael už nic neřekl, ale odešel ke křížové chodbě velmi zamyšleně. Zvláštní nebylo, že děvče chce nahradit ztracenou parádu, když se nabízí příležitost. Zaráželo jej spíš to, že když náhle musela vydávat za obyčejnou loupež vpád, o kterém věděla, že je něčím docela jiným, jedna z věcí, které sejí prý ztratily, bylo něco tak nepřípadného pro tu roční dobu, že cítila nutnost vysvětlit to tím, že si rukavice cestou koupila v Gloucesteru. Proč rukavice? Ledaže už je měla v hlavě z jiného důvodu. A byly to opravdu rukavice, nebo spíš rukavičkář?

V příčné lodi postavili Martin Belkot a jeho mladý syn těžkou rakev na zahalený stojan a uctivě do ní položili tělo mistra Thomase z Bristolu. Emma stála a dlouho hleděla strýci do tváře bez slz a beze slova. Nebude to bolestné, zjišťovala, vzpomínat na něho takto, důstojného a vzdáleného ve smrti, kosti lícní, spánkové i čelist rýsující se výrazněji než zaživa, rudé líce stažené a zbledlé do voskové přísnosti. Nyní v posledním okamžiku mu chtěla dat něco s sebou do hrobu, a uvědomila si, že rány posledT?u dnů jí znemožnily přemýšlet natolik jasně, aby připravena na loučení. Náhle jí připadl nesmírně důležitý ne fakt smrti, ale absolutní potřeba nějaké obřadné něhy, nesouvisející s veřejnými rituály.

“Mám ho zakrýt?” zeptal se jemně Martin Belkot.

I tento tichý zvuk ji poplašil. Ohlédla se téměř udiveně. Veliký, hezký a klidný muž čekal bez netrpělivosti na její pokyny. Chlapec, vážný a tichý, ji pozoroval velikýma oříškovýma očima. Z výše čtyř let, o něž byla starší, uvažovala, zda by někdo tak mladý měl konat tuto službu, a pak pochopila, že se ty oči zaobírají spíš její živou osobou než mrtvým, silná proudící míza se v něm vzpíná ke světlu a životu jako k slunci, a stín rozeznává jen díky okolnímu jasu. To bylo dobré a správné.

“Ne, počkejte chviličku,” řekla. “Já se vrátím!”

Rychle vyšla na slunce a rozhlížela se, kudy k zahradám. Přivábily ji zelené keře živého plotu a koruny stromů uvnitř. Vyšla na pěšinu, podle níž byly zasázené květiny. Bratři byli velcí zahradníci a z dobrých důvodů si cenili jedlé úrody, měli však čas i na růže. Vybrala si keř, který nesl květy jako žádný jiný, nažloutlé květní plátky na špičkách zarůžovělé, a utrhla jediný květ. Ne poupata, ani tu jedinou dokonalou kouli, ale široce rozevřený květ, už trochu překvetlý, avšak dosud bez chyby. Spěšně jej odnesla zpátky do kostela. Strýc nebyl mlaď, ba ani v nejlepších letech, ale schyloval se ke svému podzimu. To byla ta pravá růže pro něho.

Bratr Kedfael ji viděl odcházet, viděl, jak se vrací, a šel do kaple za ní. Držel se však stranou ve stínu. Přinesla svou jedinou květinu a položila ji do rakve k srdci mrtvého.

“Teď ho zakryjte,” řekla a ustoupila, aby mohli v klidu pracovat. Když skončili, poděkovala jim a oni se vzdálili a nechali ji tam, jak si zjevně přála. Bratr Kedfael je stejně tiše následoval.

Emma zůstala dlouho klečet na kamenech příčné lodi, neuvědomujíc si nepohodlí, široce rozevřené oči stále upřené na zavřenou rakev na zahaleném stojanu před oltářem. Takto ležet v kostele velkého opatství, nechat si zpívat zvláštní mši a dát se odvézt domů ve velkolepé rakvi k pohřbu s dalšími obřady, to byla jistě sláva a bylo by se mu to líbilo . Všechno bude uděláno tak, j ak by se mu líbilo. Všechno! Měl by z ní radost.

Znala svou povinnost, odříkala za něho modlitby, velmi mnoho modliteb, protože forma byla naštěstí stanovena a její mysl se mohla toulat, zatímco rty utvářely příslušná slova. Udělá, co chtěl udělat on, co jí napolo svěřil, protože nikoho jiného neměl. Postará se o dokončení jeho úkolu a on bude odpočívat a bude z ní mít radost. A pak. Dál ještě skoro nehleděla, avšak jejím duchem províval silný, létem vonící vítr, který jí říkal, že je mladá a krásná, a k tomu bohatá, a že chlapci jako ten mladý rakvářův syn na ni hledí se zájmem a potěšením. I jiní mladí muži, v letech již méně zelených.

Konečně se zvedla, zatřásla pomačkanými sukněmi a svižně vykročila z kaple do lodi kostela. Když obcházela srostlici sloupů na rohu křížení, octla se tváří v tvář Ivu Corbiěrovi.

Cekal tiše a nehybně ve svém stinném koutku, do kaple ani nevkročil, dokud neodbyla svou vigilii, a ráznost, s níž ji náhle ukončila, mu ji málem vrhla do náruče. Polekaně se zajíkla a on k ní natáhl ruce, aby ji uklidnil, a nespěchal ji pustit. V tomto šeru ztemněla jeho zlatá hlava v bronz a jeho tvář, starostlivě k ní skloněná, byla tak pozlacena létem, že měla téměř stejný kovový lesk.

“Polekal jsem vás? To mě mrzí! Nechtel jsem vás rušit. V bráně mi řekli, že přišel a odešel mistr tesař a že jste tady. Doufal jsem, že když trpělivě počkám, snad s vámi budu moci promluvit. Jestliže jsem vám zatím nevnucoval své pozornosti,” řekl vážně, “nebylo to tím, že bych na vás nemyslel. To jsem dělal ustavičně!”

Zdvihla oči k jeho obličeji s uchváceným obdivem, jaký by si nikdy nedovolila na plném světle, a zcela zapomněla udělat nějaký pohyb, aby se vyprostila z jeho sevření. Jeho ruce jí sklouzly po předloktích, ale u rukou se zastavily a z doteku se s oboustranným souhlasem stal stisk.

oro dva dny jsem s vámi nemluvil!” řekl. “Je to celý a mrzelo mě to, měla jste však dost přátel a já neměl právo. Ale teď, když vás mám, dopřejte mi hodinku své

společnosti! Pojďte se projít do zahrad. Pochybuji, že jste je už viděla.”

Vyšli spolu na slunce, přes palouk v ambitu ven do ruchu a spěchu na velkém nádvoří. Už byl téměř čas nešpor, nejklidnější hodiny odpoledne již minuly, bratři se pomalu shromažďovali od svých rozličných prací, hosté se vraceli z tržiště a od řeky. Bylo lichotivé procházet se tím lidnatým místem zavěšená do šlechtice, pána pozemků roztroušených po Cheshiru a Shropshiru. Pro dceru řemeslníků a kupců velmi lichotivé! Posadili se na kamennou lavičku v květinové zahradě, na slunečné straně přistřiženého živého plotu, a lehký větřík k nim přinášel opojnou vůni herbária bratra Kedfaela v opilých návalech.

“Cekají vás nepříjemná rozhodování,” řekl Corbiěre vážně. “Pokud pro vás mohu něco zařídit, dejte mi vědět. Bude mi potěšením vám posloužit. Povezete ho pohřbít zpátky do Bristolu?”

“To by si byl přál. Ráno za něho odslouží mši a pak ho odneseme zpátky na loď a poveze se domů. Bratři jsou ke mně laskavost sama.”

“A vy? Také se vrátíte bárkou?”

Zaváhala, ale proč by se mu nesvěřila? Je ohleduplný, laskavý a rychle chápe. “Ne, bylo by to nemoudré. Dokud strýc žil, bylo to dobré, ale bez něho by to nešlo. Jeden z našich mužů nesmím o něm říkat nic zlého, protože nic zlého neudělal, ale. je mi příliš nakloněn. Lépe bude spolu necestovat. Nechci ho ale urazit tím, že bych mu dala znát, že mu tak docela nedůvěřuji. Řekla jsem mu, že tu musím několik dní zůstat, že mě možná budou potřebovat, kdyby se šerif chtěl ještě na něco zeptat nebo když se zjistí víc o strýčkově smrti.”

“Ale co vaše vlastní cesta domů?” pravil Ivo s vřelým zájmem. “Jak to zvládnete?”

“Zůstanu u lady Beringarové, dokud nenajdeme nějakou spolehlivou společnost cestující na jih, ve které by byly i ženy. Hjů Beringar mi poradí. Mám peníze a mohu si cestu zaplatit. Zvládnu to.”

Hleděl na ni dlouho a vážně, až jeho vážnost roztála v úsměv. “Uprostřed všech, kteří vám přejí dobré, jistě dorazíte domů bez nehody. Budu na to také myslet. Nyní ale kvůli mně zapomeňte, že musí přijít odjezd, a využijme hodin, kdy jste ještě zde.” Vstal a vzal ji za ruku, aby ji zvedl. “Zapomeňte na nešpory, zapomeňte, že jsme hosty opatství, zapomeňte na trh a na obchody a na všechno, co takové věci od vás mohou žádat v budoucnosti. Myslete jen na to, zeje léto, nádherný podvečer, jste mladá a máte přátele. Pojďte se mnou kolem rybníků až k potoku. To je všechno půda opatství. Dál vás nepovedu.”

Vděčně s ním šla, jeho ruka v její byla chladivá a přitom plná života. U potoka pod opatskými poli bylo chladno, svěže a jasno, kolem vody plno mihotavého světla, ptáci se koupali a zpívali a ona v radosti okamžiku málem zapomněla na všechno, co na ní spočívalo tak posvátně a tíživě. Ivo byl uctivý a jemný a příliš ji k sobě netiskl, ale když s lítostí řekla, že už musí zpátky, aby o ni Aline neměla strach, šel celou cestu s ní, její ruku stále pevně držel ve své a vzorně se představil Aline, aby si ho mohla současná Emmina opatrovnice prohlédnout, přijmout a schválit. Což také udělala.

Učinil to půvabně a delikátně. Byl výborným společníkem přesně tak dlouho, jak se slušelo na první návštěvu, vítal všechny Alininy milostivé otázky, uctivě odpovídal a vzdálil se mnohem dřív, než by byl přestal být vítán.

“Tak to je ten mladý muž, který byl tak ochotný a galantní, když začala ta rvačka,” řekla Aline, když odešel. “Víte, Emmo, myslím, že tu máte vážného obdivovatele.” Získaný ctitel by mohl být požehnanou protiváhou ztraceného pěstouna, pomyslela si. “Pochází z dobré krve a z dobré rodiny,” řekla Aline Siwardová, která svému manželovi přinesla věnem dvě panství, ale neviděla žádný rozdíl mezi svým hostem a sebou a ve vší nevinnosti nebrala na vědomí stejně hrdé a počestné zásady lidí zrozených k řemeslu a obchodu, a ne k půdě. “CorbiěroVl jsou vzdálení příbuzní samotného hraběte Ranulfa z Čestru. A vypadá opravdu jako velmi úctyhodný mladý pán.”

“Jenže ne mého druhu,” řekla Emma, stejně bystře a opatrně jako lítostivě. “Jsem dcera kameníka a neteř kupce. Žádný majitel panství se nebude hned tak ucházet o někoho takového.”

“Jenomže tady není řeč o někom takovém,” řekla uvážlivě Aline, “ale o vás!”

Pozdě večer, po večerní, se bratr Kedfael rozhlédl, zjistil, že všechno je opatrně vyváženo, Emma bezpečně usazená v domě pro hosty, Beringar doma. Vděčně si šel lehnout se svými bratry, projednou ve správný čas, a blaženě spal, dokud ho nevzbudilo zvonění na půlnoční. Bratři v nočním tichu jeden po druhém scházeli po nočním schodišti do kostela, aby zahájili bohoslužby nového dne. Zaujali svá místa v mdlém světle oltářních svící a třetí den svatopetrského jarmarku začal. Třetí a poslední.

Kedfael vždy vstával na půlnoční a laudes bez ospalosti a neochoty, ale jaksi bdělejší než v kteroukoli jinou dobu, . jako by jeho smysly ožívaly k vědomí oddělenosti společenství, které se tu shromáždilo, v míře za denního světla nemožné. Serosvit, hutné objímavé stíny, tlumené hlasy, nepřítomnost laiků, to vše přispívalo k jeho pocitu, zeje chráněn v uzavřeném přístavu, kde všichni, kteří jej sdílejí, jsou jeho vlastní tělo a krev a duch, odpovědní za něho, jako je on odpovědný za ně, i ti, k nimž v činorodém a namáhavém dni nedokázal cítit žádnou lásku a žádnou nepředstíral. Břemeno jeho slibů se stávalo také výsadou a první noční bohoslužba byla palivem dodávajícím energii na příští den.

Stíny tedy pro něho měly ostré hrany, tvary sloupů, hlavic a oblouků křičely jako chvějivé tóny hudby, zrak i sluch vnímaly se zvýšenou citlivostí, podrobnosti měly zjitřenou naléhavost. Profil bratra Marka proti světlu svíčky byl bodavě jasný. Falešně zazpívaný tón ospalého starouška štípl jako včela. A jedno bledé smítko ležící pod stojanem, jenž podpíral rakev mistra Thomase, bylo jako díra ve skutečnosti, něco, co tam nemohlo být. A přece tam zůstávalo. Poprvé upoutalo jeho zrak na počátku laudes a už se od něho nemohl osvobodit. Ať hleděl, kam hleděl, ať se jakkoli upínal k oltáři, stále je koutkem oka viděl.

Když skončily laudes a tichý průvod se začal řadit zpátky k nočnímu schodišti a dormitáři, Kedfael ustoupil stranou, shýbl se a sebral smítko, které ho trápilo. Byl to jediný lísteček růže, barva v tomto světle nerozeznatelná, ale světlá a u špičky tmavší. Okamžitě uhodl, co to je, a v tomto svém nočním rozjasnění mysli věděl, jak se to tam dostalo.

Bylo to štěstí, že viděl, jak Emma přináší svou vyvolenou růži a klade ji do rakve. Kdyby to neviděl, tento lísteček by mu nic neřekl. Takto mu řekl všechno. S posvátnou péčí a obřadností mladých, když jsou pohnuti, přinesla svou oběť v obou rukách a ani jediný lístek, ani zrnko pylu z otevřeného srdíčka nespadly na podlahu.

Ten, kdo se tak úporně hnal za něčím, o čem věřil, že to vlastní mistr Thomas, se po prohledání jeho osoby, bárky a stánku nezastavil ani před svatokrádežným prohledáním jeho rakve. Mezi večerní a půlnoční byla rakev otevřena a opět zavřena; a jediný lístek z vadnoucí růže uvnitř se uvolnil a nepozorovaně byl zavát přes okraj, aby vydal svědectví o rouhavém činu.

Třetí den jarmarku.

Emma vstala za úsvitu, vykradla se ze široké postele, kterou sdílela s Constancí, a velmi tiše a opatrně se oblékla, ale i tak spánek služebné narušil pocit, že se něco pohnulo, spíš než nějaký zvuk, takže otevřela oči, okamžitě bdělé a chápající.

Emma si položila prst na ústa a vrhla významný pohled ke dveřím, za nimiž ještě spali Hjů a Aline. “Pst!” zašeptala. “Jdu jen do kostela na ranní. Nechci nikoho budit.”

Constance pokrčila rameny na polštáři, trochu zvedla obočí a přikývla. Dnes bude mše za mrtvého strýce a pak přenesou rakev na bárku, která ho odveze domů. Není divu, jestliže děvče chce den prožít jako kajícnice v zájmu pokojného odpočinutí strýcovy duše a ku prospěchu své vlastní. “Že nepůjdete sama ven?”

“Jdu rovnou do kostela,” slíbila vážně Emma.

Constance opět přikývla a víčka jí začala klesat. Než Emma tichounce zavřela dveře a zmizela směrem k velkému nádvoří, spala.

Bratr Kedfael vstal na ranní jako ostatní, ale celu opustil dřív než jeho druhové a šel se poradit s jedinou autoritou, jíž mohl svěřit svůj nejnovější objev. Takový přečin byl hájemstvím opatovým a jedině on měl právo slyšet o tom první.

Když se za nimi zavřely dveře opatovy strohé cely, bylo jim spolu pozoruhodně volno dva muži, kteří se v sobě vyznali a jasně vyjadřovali, co chtěli říci. Růžový lístek, trochu scvrklý a unavený, ale se žlutavou i růžovou dosud hedvábně jasnou, ležel na opatové dlani jako zlatá slza.

“Víš jistě, že nemohl upadnout, když naše dcera přinesla svůj obětní dar? Byl to ušlechtilý dárek,” řekl Radulfus.

“Nespadlo ani smítko prachu. Nesla ji jako pohár vína v obou rukách. Viděl jsem každý pohyb. Za denního světla jsem ještě rakev neviděl, ale nepochybuji, že s ní zacházeli odborně a že vypadá stejně, jako když ji mistr tesař zašrouboval. Přesto byla otevřena a opět zavřena.”

“Věřím ti na slovo,” řekl opat prostě. “To je hanebnost.”

“Ano,” řekl Kedfael a čekal.

“A nemůžeš pojmenovat člověka, který to byl schopen udělat?”

“Zatím ne.”

“Ani říci, zda mu to něco vyneslo? Bůh nedopusť!”

“Ne, otče. Avšak Bůh nedopustí.”

“Věnuj tomu všechny síly,” řekl Radulfus a chvíli mlčky dumal. Potom řekl: “Máme povinnost k zákonu. Učiň tam, co je nejlepší; jak jsem slyšel, jsi důvěrníkem šerifova zástupce. Pokud jde o urážku církve, našeho domu, našeho mrtvého syna a jeho dědičky, musím číst mezi řádky. Dnes ráno bude mše za mrtvého. Svatý obřad očistí veškerou špínu z jeho odchodu a jeho rakve. Pokud jde o to dítě, nechte ji v pokoji, vždyť její mrtvý je v rukou Božích a jeho duši se nestalo žádné násilí.”

Bratr Kedfael řekl s upřímnou vděčností: “Bude lip odpočívat, když se nic nedoví. Je to hodné děvče a její žal si zaslouží veškerou útěchu.”

“Postarej se o to, bratře. Smíš. Je skoro čas na ranní.”

Kedfael spěchal z opatova bytu do křížové chodby, a tu spatřil Emmu, jak tam zahýbá před ním, a zpomalil, aby ho neviděla, zatímco sám pozoroval, co bude dělat. V tento den měla Emma zajisté právo na každou příležitost k modlitbě a rozjímání, měla však také v hlavě velmi soukromou světskou věc, a nedalo se říci, které z těchto potřeb slouží její horlivé časné vstávání.

Emma vešla jižními dveřmi a Kedfael za ní stejně nenápadně. Mniši už byli ve svých lavicích a plně soustředěni na oltář. Dívka tiše vklouzla do lodi, jako když si chce najít nějaké soukromé zátiší, avšak místo aby odbočila, pokračovala rychle a tiše k západním dveřím, farním dveřím vedoucím do předklášteří, za hradby konventu. Kromě času tísně, jako bylo loňské obléhání Šrůvsbery, se nikdy nezavíraly.

Jedněmi dveřmi dovnitř, druhými ven, a byla na chviličku volná, mohla jít, kam chtěla, a vrátit se stejnou cestou jako neviňátko přicházející zpátky z kostela.

Sandály bratra Kedfaela ťapaly nezvučně po dlaždicové podlaze za ní. Držel se kus zpátky pro případ, že by se ohlédla, přestože tady uvnitř si byl dost jistý, že to neudělá. Velké farní dveře nebyly zavřené na závoru, stačilo je pootevřít, její štíhlá postava snadno proklouzla, a protože dveře mířily přímo na západ, nevpadl dovnitř žádný zrádný jas. Kedfael jí dopřál chviličku na to, aby za dveřmi zabočila nalevo nebo napravo, ačkoli to jistě bude napravo, k tržišti. Co by dělala na druhé straně, směrem k řece a k městu?

Když vyklouzl dveřmi, obešel nároží západního průčelí a podíval se směrem k předklášteří, byla stále v dohledu. Teď nespěchala, ale přizpůsobila krok časným kupujícím, kteří se loudali po silnici, zastavovali se u stánků, kde se již prodávalo, osahávali zboží, dohadovali se o ceny. Poslední den trhu býval nejrušnější; když se končilo, dalo se leccos pořídit lacino. Všude byl pohyb, i v tuto hodinu, ale chůze obcházejích zájemců byla volná. Emma se s ní srovnala, jako by patřila mezi ně, ale přesto šla za nějakým určitým cílem. Kedfael ji v uctivé vzdálenosti následoval.

Jen jednou na někoho promluvila, a vybrala si držitele jednoho z větších stánků. Zdálo se, že se ptá na cestu, protože se otočil a ukázal dál po ulici a směrem ke zdi opatství. Poděkovala mu a šla směrem, který jí ukázal, nyní rychlejším krokem. Nebylo pochyb, že od začátku věděla, za kým míří; nevěděla zřejmě přesně, kde ho najít. Teď to věděla. Touhle dobou už všichni větší obchodníci, kteří se tu shromáždili, věděli, kde kdo je.

Emma se zastavila skoro na konci předklášteří, kde se půl tuctu bud opíralo o zeď opatství. Zdálo se, že dorazila k cíli, přesto teď stála váhavě a hleděla trochu bezradně, jako by ji to, co měla před sebou, překvapilo a zmátlo. Kedfael postoupil blíž. Se staženým obočím tázavě hleděla na poslední budku, vtlačenou do kouta mezi baštou a zdí. Kedfael ji poznával; když šerifovi zřízenci v předvečer jarmarku naložili Turstana Fowlera na prkno a odnášeli ho do cely opatství, vyhlédla z okénka hubená podezíravá tvář. Bouda Euana ze Shotwicku. Zase ty vymyšlené rukavice, tak s citem popsané, tak záhy ukradené!

A Emma si nevěděla rady, protože bouda byla pevně zavřená ze všech stran, zatímco všude kolem běžely obchody naplno. Otočila se k nejbližšímu sousedovi, očividně s otázkou, muž se podíval, pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. Kdoví? Od večera se tam neukázala ani známka života. Třeba rukavičkář všechno vyprodal a odjel.

Kedfael přistoupil ještě blíž. Pod přísnou bílou rouškou, tak jinou než obvyklý rámec modročerných vlasů, vypadal Emmin mladistvý profil ještě něžněji a zranitelněji. Nevěděla, co dělat. Přistoupila o několik kroků a zvedla ruku, jako když chce zaťukat na zavřenou okenici, ale pak zaváhala a couvla. Na druhé straně vykročil od svého stánku svalnatý řezník, vlídně ji poplácal po rameni a rázně zaklepal za ni. Pak stál a naslouchal. Uvnitř se však nic nehnulo.

Kedfaelovi dopadla pádně na záda veliká ruka a dunivý hlas Rhodriho ap Huw mu velšsky zaburácel do ucha. Copak, copak? Mistr Euan ze Shotwicku nemá otevřeno? Čeho jsem se to dočkal! Do dneška jsem ještě nikdy neviděl, že by si nechal ujít příležitost k prodeji nebo cokoli jiného k svému prospěchu.”

“Stánek je opuštěný,” řekl Kedfael. “Třeba odjel domů.”

“Ten? Ještě po půlnoci tu byl, protože jsem šel kolem procházkou, nadýchat se chladného vzduchu, než půjdu do hostince, a vevnitř svítilo světlo.” Teď zevnitř neprosvítalo nic, ovšem šikmé sluneční světlo mohlo lampičku přezářit. Ale ne, štěrbiny mezi okenicí a rámem byly docela tmavé.

Až příliš se to podobalo tomu, co našel Roger Dod u jiného stánku teprve včera. Tam však byla bouda zevnitř zavřená na závoru a ta byla nadzdvižena dýkou. Tady byl

zámek, který se musel zevnitř nebo zvenčí odemknout, a klíč nebylo nikde vidět.

“To se mi nelíbí,” řekl Rhodri ap Huw, vykročil kupředu, zkusil dveře a našel je podle očekávání zamčené. Nahlédl tedy velkou klíčovou dírkou. “Vevnitř klíč není,” řekl krátce přes rameno a zíral dál. “Nic se tam nehýbá.” Kedfael už mu byl v patách a blížili se tři čtyři další. “Ustupte!”

Rhodri zaklesl prsty obou rukou za okraj dveří, opřel široké chodidlo o dřevěnou stěnu a mocně zatáhl jediným velikým zdvihem hranatých ramen. Dřevo okolo zámku se naštíplo, drobné třísky se rozlétly jako smítka prachu a dveře pukly. Rhodri se zapotácel a srovnal, a pak vnikl otvorem první, ale Kedfael vrazil rychle za ním, aby Velšan vevnitř určitě na nic nesáhl. Natáhli krky do tmy spolu, bok po boku.

Rukavičkářův stánek byl vzhůru nohama, police prázdné, zboží rozsypané jako zrní po zemi. Na slamníku u zadní stěny ležel rozhozený jeho plášť a na železném stojanu vedle se do vrstev loje propadala uhašená svíčka. Trvalo několik vteřin, než si jejich oči zvykly na šero a viděly jasně. Zamotán ve své rozházené zásobě pásů, bandalírů, rukavic, váčků a sedlových vaků ležel na zádech Euan ze Shotwicku, kolena přitažená, hrubý pytel napolo přetáhnutý přes hubený obličej a prošedlé vlasy. Pod okrajem té kápě zela jeho ústa s tenkými rty v bolestném strnulém šklebu, veliké bílé zuby vyčnívaly a úhel, v němž ležela hlava, hrůzně připomínal rozbitou dřevěnou panenku.

Kedfael se otočil a otevřel okenici boudy, takže dovnitř vniklo ranní světlo. Shýbl se a dotkl vy krouceného krku a propadlé líce. “Studený,” řekl za ním Rhodri, aniž se namáhal ověřit svůj úsudek, který byl nicméně přesný. Euanovo tělo mrazilo. “Je mrtev,” řekl Rhodri bezvýrazně.

“Několik hodin,” řekl Kedfael.

V rozčilení okamžiku zapomněl na Emmu, ale její výkřik ho přiměl, aby se v chvatu a nelibosti obrátil. Bázlivě se vkradla dovnitř, natáhla se přes ramena sousedů a zírala s očima rozšířenýma hrůzou, obě pěstičky přitisknuté k ústům. “To ne!” řekla šeptem. “Mrtvý ne! Přece taky ne.”

Kedfael ji vzal do náruče a vystrkal ji před sebou z boudy, lokty odrážeje čumily. “Jděte zpátky! Tady nesmíte zůstávat. Jděte zpátky, než si všimnou, že jste pryč, a nechte to na mně.” Ptal se sám sebe, zda vůbec slyšela jeho rychlý šepot; třásla se, bílá jako mléko, modré oči utkvělé a zvětšené šokem. Rozhlížel se naléhavě po někom, komu by ji mohl svěřit, protože pochyboval, že by se mohla vrátit sama, ale nechtel opustit tuto scénu, dokud tu nebude Beringar a nepřevezme velení, nebo nepřijde aspoň někdo ze šerifových seržantů. Náhlý polekaný výkřik poznání z pozadí sbíhajícího se davu byl nanejvýš vítaným zvukem.

“Emmo! Emmo!” Ivo Corbiěre si bezohledně razil cestu tlačenicí jako náhlý prudký vítr v obilném poli, kosící stébla, jež mu stojí v cestě. Na zavolání se otočila a do očí se jí vrátila jiskřička života. Kedfael ji vděčně strčil mladému muži do náruče, která se dychtivě a úzkostlivě otevřela, aby ji přijala.

“Probůh, co sejí stalo? Co.” Pohledem sjel z její omráčené tváře ke Kedfaelovi a přes něj k otevřeným dveřím s rozštípnutou výplní. Jeho rty nad její hlavou se bez hlesu ptaly Kedfaela: “Snad ne další?”

“Odveďte ji zpátky,” řekl Kedfael stručně. “Postarejte se o ni. A řekněte Hjůovi Beringarovi, aby přišel. Máme tam vevnitř něco pro šerifa.”

Celou cestu zpátky po předklášteří ji Corbiěre objímal a podpíral paží, zkrátil svůj dlouhý krok podle jejího a stále jí do ucha šeptal konejšivá, mazlivá slůvka, zatímco ona neřekla vůbec nic skoro až k západním dveřím kostela. Prostě poslušně kráčela vedle něho, vzdáleně si uvědomujíc útěšný zvuk a konejšivý dotek. Pak náhle řekla: “Je mrtvý. Viděla jsem ho, vím to.”

“Vždyť jste ho sotva zahlédla,” řekl Ivo konejšivě. “Třeba to tak není.”

“Ne,” řekla Emma, ,já vím, zeje mrtev. Jak se to mohlo stát? Proč?”

“Pořád se někde něco takového děje, loupeže, násilí a zlo. Je to smutné, ale ne nové.” Jeho prsty jí hřejivě stiskly ruku. “Vy za to nemůžete a žel ani vy ani já s tím nemůžeme nic dělat. Rád bych vám na to pomohl zapomenout. Časem zapomenete.”

“Ne,” řekla, “na tohle nezapomenu nikdy.”

Měla v úmyslu vrátit se přes kostel, kudy přišla, ale teď už na tom nezáleželo. Co se týkalo jeho a všech ostatních, vyšla si prostě časně ráno koupit rukavice, nebo se aspoň podívat, co může rukavičkář nabídnout. Vyšla s Ivem před bránu. Než ji, zavěšenou do jeho paže, něžně dovedl do domu hostí, vrátila se jí sebevláda. Ve tváři měla zas trochu barvy a hlas měla živý, přestože jeho tón naznačoval, že život bolí.

“Už jsem v pořádku, Ivo,” řekla. “Nemusíte se se mnou dál zdržovat. Řeknu Hjůovi Beringarovi, že ho potřebují.”

“Bratr Kedfael mi vás svěřil,” řekl Ivo s mírnou a sebejistou autoritou, “a vy jste mě neodmítla. Splním svůj úkol přesně. Jako doufám,” usmál se, “že budu moci splnit jakékoli jiné úkoly, které byste mi chtěla svěřit v budoucnosti.”

Hjů Beringar přišel se čtyřmi šerifovými muži, rozehnal dav, který vyčkávavě postával kolem boudy Euana ze Shotwicku, a vyslechl zprávy okolních stánkařů, řezníka z druhé strany ulice a Rhodriho ap Huw, jemuž Kedfael tlumočil větu po větě. Velšan nijak nechvátal, protože, jak řekl, jeho nejlepší mládenec se vrátil s lodí z Bridgnorthu a dokáže se o zbytek zboží na prodej postarat. Přesto neprojevil žádnou neslušnou touhu zdržovat se tam, jakmile podal svědectví. Nevzrušitelný a vševidoucí se odloudal při prvním náznaku, že s ním zákon skončil. Jiní, vytrvalejší, okouněli u boudy v mlčícím obezřetném kruhu, byli však drženi pěkně z doslechu. Beringar zavřel dveře. Otevřená okénka poskytovala dostatek světla.

“Mohu brát podání toho člověka jako nestranné a pravdivé?” zeptal se Hjů s pohledem na Rhodriho vzdalující se záda. Velšan se ani neohlédl, jeho sebejistota byla absolutní.

“Do písmene všechno, co se tu dělo od chvíle, kdy jsem přišel na scénu. Je výborný pozorovatel, ujde mu pramálo z toho, co se ho týká nebo co by se ho týkat mohlo, a je vůbec něco, co se ho netýká? Také je tu za prací, jeho obchod tady není žádná záminka. Možná že však vidíme jen polovinu jeho práce.”

Uvnitř teď byli jen oni dva dva živí, a ten mrtvý. Stáli každý z jedné strany, opodál, aby nestrčili do jeho těla ani do změti koženého zboží rozházeného kolem něho i na něm.

“Říká, že ještě po půlnoci tu štěrbinami prosvítalo světlo,” řekl Beringar. “Světlo je teď uhašeno, nedohořelo samo. A pokud dveře zamkl, když na noc zavřel stánek.”

“To určitě,” řekl Kedfael. “Rhodriho líčení jeho povahy zní věrohodně. Člověk soběstačný, nikomu nedůvěřující, schopný postarat se o sebe sám, až do dneška. Určitě by zamkl dveře.”

“Potom je také odemkl a vpustil dovnitř svého vraha. Zámek nebyl vypáčen, až teď, to jste viděl. Proč by opatrný člověk někomu odmykal po půlnoci?”

“Protože někoho očekával,” řekl Kedfael, “i když ne toho, kdo přišel. Protože možná někoho očekával celé tři dny a ulevilo se mu, když očekávaná zpráva konečně přišla.”

“Ulevilo se mu tak, že přestal být opatrný? Podle toho, jak ho odhadl váš Velšan, bych o tom pochyboval.”

“Já také,” souhlasil Kedfael, “ledaže čekal na nějaké tajné heslo a kdosi je znal a pronesl. Možná jméno. Víte, Hjůu, myslím, že dobře věděl, že ten, kdo mu měl poselství předat, už nikdy nezaklepe na dveře, ani se nezastaví v předklášteří na kus řeči.

“Myslíte Thomase z Bristolu,” řekl Hjů, “který je mrtev.”

“Koho jiného? Kolik zvláštních náhod se může sejít úplně proti tomu, co je pravděpodobné, ba možné? Jistý kupec je zabit, jeho bárka prohledána a pak, dobrý Bože, i jeho rakev! O tom jsem ještě neměl čas vám říct, Hjůu.” Vylíčil mu to. Růžový lístek měl v záňadří kutny zabalený v útržku plátna; byl stejně výmluvný jako předtím. “Na moje oči se můžete spolehnout, vím, že neupadl předtím, že ho měl v rakvi. A teď neteř téhož kupce využije příležitosti a jde tajně k stánku tohoto rukavičkáře, ale najde ho mrtvého jako svého strýce. Je tu dlouhý seznam útoků na všechno, co souvisí s Thomasem z Bristolu. A když se ten neznámý poklad nenašel ani v jeho rakvi, aby se dostal bezpečně zpátky do Bristolu, místo aby byl doručen, následující místo, kde se hledalo, bylo tady kam jej měl mistr Thomas doručit.”

“To by byli museli vědět předem.”

“Nebo měli dobrý důvod správně hádat.” ,..

“Podle vašeho svědectví,” řekl Hjů, “byla rakev otevřena a zavřena mezi večerní a půlnoční. Před půlnocí. Kdy byste řekl, Kedfaele máte zkušenosti delší než já kdy byste řekl, že tenhle muž zemřel?”

“Po půlnoci. Soudím, že ve dvě hodiny už byl mrtev. Zdá se, že po prohlídce rakve museli chtě nechte dojít k závěru, že navzdory tomu, jak mistra Thomase od příjezdu hlídali a zbavili se ho, ještě než začal trh, musel buď on nebo někdo jiný místo něho nějak proklouznout jejich sítí a drahocenné poselství doručit. Tento nebožák jistě v noci otevřel někomu, o kom věřil, že s ním má o čem jednat. Zmínka o známém jménu. heslo. Vpustil svého vraha dobrovolně, a to, co očekával, byla ta slíbená věc.”

“Takže ani teď,” řekl Hjů ostře, “po dvou vraždách k tíži své duše, nemá vrah, co chtěl. Euan si myslel, že mu to nese. On zase doufal, že to najde tady. A neměl to žádný z nich. Oba se zmýlili.” Dumal, snědou pěst pod bradou a černé brvy stažené s neobvyklou vážností. “A Emma sem přišla. potají.”

“Ano. Ne každý muž,” řekl Kedfael, “má na ženy ten názor jako vy nebo já. Většině takových, jako jste vy, a většině takových, jako jsem já, by se nikdy nesnilo 0 tom, že by hledali něco důležitého u ženy. Zvláště ne upouhého, sotva dospělého děcka. Až do chvíle, kdy se všechny ostatní cesty zavřou a oni si musejí všimnout, že přímo v jádru dění je žena. Která by mohla být právě tím, co hledali.”

“A která se teď prozradila,” řekl Hjů chmurně. “Dobrá, aspoň do domu pro hosty se dostala v pořádku, díky Corbiěrovi. Nechal jsem ji tam u Aline, velmi otřesenou přes všechnu její silnou vůli, a dnes neudělá nestřeženě ani krok. To slibuji. Myslím, že se spolu dokážeme o Emmu postarat. Teď se podíváme, jestli nám ten nebožák může říct ještě něco, co bychom nevěděli.”

Shýbl se a stáhl hrubý pytel, který zpola zakrýval rukavičkářovu úzkou tvář od očí na jedné straně k čelisti na druhé. Krvavá pohmožděnina v prošedivělých vlasech nad levým spánkem svědčila o úderu pravou rukou, jakmile se dveře otevřely návštěvníkovi. Zřejmě ho měla omráčit, dokud mu nenasadí na hlavu pytel a neumlčí ho jako Warina. Zde však příchozí musel proniknout dovnitř a postavit se bdělému muži, ne bázlivému spáči.

“Víceméně jako minule,” řekl Kedfael, “a pochybuji, že ho chtěli zabít. Jeho se ovšem tak lehko nezprostili. Bojoval. A má zlomený vaz. Vypadá to, že jeden se dostal za něho, aby narazil ten pytel, a v zápase se trochu příliš snažil stáhnout ho jím zpět. Rukavičkář byl šlachovitý a hbitý, ale kosti už stárly a byly příliš křehké. Nevydržely. Myslím, že to nebylo úmyslné. Kdyby s nimi nebojoval, byli bychom ho našli úhledně svázaného a živého jako Warina. Jakmile poznali, zeje mrtev, spěšně to tu prohledali a všechno nechali, jak to padlo.”

Beringar smetl lehkou spleť pásů, řemenů a rukavic, jíž byla poseta podlaha a jež ležela i na těle. Euanova pravice byla od lokte dolů přikryta suknicí jeho roucha, jak ji hledači při svém pátrání odkopli z cesty. Když stáhly sklady dolů, Hjů ostře hvízdl překvapením, protože v ruce mrtvého byla dlouhá dýka, nahá čepel měla žlábek a u jílce byla zlacená. U pasu, teď zpola zakrytá jeho pravým bokem, ležela prázdná pochva.

“Šikovný člověk! A podívejte, jednoho nám poznamenal!” Na hrotu byla krev a táhla se žlábkem asi na tři prsty dvěma tenkými šarlatovými proužky, jež nyní usychaly do černá.

“Rhodii ap Huw o něm říkal,” vzpomněl si Kedfael, “že je samotář, který nikomu nedůvěřuje sám si dělá nosiče i hlídače. Řekl, že nosí zbraň a umí s ní zacházet.” Klekl si vedle těla a odklízel změť válející se dosud kolem, ohledávaje a osahávaje mrtvolu od hlavy k patě. “Asi ho necháte přenést do hradu nebo do opatství a ohledat pečlivěji, ale já věřím, že jediná krev, kterou ztratil, je ta šmouha na čele. Ta na dýce jeho není.”

“Kdybychom jen mohli tak snadno říct, čí je!” řekl Hjů suše a dřepl si s ohebností mládí na druhou stranu těla. Bratr Kedfael opatrně spustil vrzavá obstárlá kolena na tvrdá prkna a chviličku mu záviděl. Mladý muž zvedl tuhnoucí paži a vyzkoušel sevření zaťatých prstů. “Drží ji pevně!” Dalo mu dost práce uvolnit křečovitý stisk natolik, aby mohl jílec dýky vytáhnout. V šikmém světle otevřeného okénka se cosi nakratičko zalesklo a zavlálo na hrotu čepele a zase zmizelo, jako se v jasném slunci objevují a mizí smítka prachu. Po délce jednoho ocelového ostří bylo také cosi. co zprvu vypadalo jako tenký škraloup krve. Kedfael se naklonil k hrotu a zvolal: “Žlutý vlas teď je ho zase vidět!” Záblesk čehosi lesklého se svinul a zkroutil, když Hjů otočil dýkou v ruce.

“To není vlas, ale jemná nažloutlá nit. Lněné nebělené vlákno. Ten žlábek vytrhl cár látky a krev ho přilepila. Podívejte!”

Byl to jen kousek hnědé látky, lem podél žlábku, který jej zachytil. Byl úzký jako list trávy, ale když ho Kedfael opatrně uchopil za vlákno na konci a natáhl jej, byl dlouhý jako jeho dlaň. Barva byla sice potřísněna krví, ale na jednom okraji bylo vidět světle rezavě hnědou, a na konci útržku vesele vlála ta dlouhá jemná lněná nit, stočená jako kučeravý vlas.

“Vytržený proužek o délce dlaně,” řekl Kedfael, “a končí lemem, protože tahle nit je určitě z obšití kraje a dýka vytrhla několik stehů.” Zúžil oči a přemítal. Představil si

Euana, jak stojí tváří ke dveřím, když je otvírá, okamžitý úder, který ho nezdolal, pak rychlé vytažení dýky a bodnutí. Téměř čelo u čela a prsa u prsou, muž s obratnou pravou rukou a srdce útočníka jako nastavený terč.

“Mířil na srdce,” řekl Kedfael s přesvědčením. “Udělal bych to stejně, aspoň kdysi. Druhý muž určitě proklouzl za něho a ránu zmařil, ale tam byla mířena. Někdo má někde roztržený kabátec. Asi zvedal ruce, aby Euana chytil. Řekl bych, že to bude levý rukáv, roztržený od lemu na půl cesty k lokti. Nejdřív se zachytila nit, kterou byl rukáv obšitý, a vytáhlo se několik stehů.”

Hjů to uctivě zvážil a nenašel na tom chybu. “Byl to velký škrábanec, co byste hádal? Krvavé stopy za sebou nenechával. Asi se to nemuselo zastavovat.”

“Rukáv krev zadržel. Nejspíš jen škrábnutí, ale dlouhé. Bude ho vidět.”

“Kdybychom věděli, kam se dívat,” vyštěkl Hjů smí chem při pomyšlení, jak posílá seržanty po tom hemžícím se tržišti, aby každého muže požádali, ať vyhrne levý rukáv a ukáže paži. “Maličkost! Přesto není důvod, proč bychom my dva a všichni, které můžeme použít a důvěřovat jim, neměli mít oči otevřené a celý zbytek dne se dívat po roztrženém rukávu nebo čerstvě zalátaném.”

Vstal, otočil se a pokynul otevřeným okénkem nejbližšímu muži. “Tak ho odtud odneseme a uděláme, co se dá. Nebylo by marné prohodit pár slov s vaším Rhodrim ap Huw, a tuším, že vy z něho dostanete víc v jeho vlastní mateřštině než já zprostředkovaně. Pokud tohohle člověka tak dobře znal, popíchněte ho, aby se rozpovídal, a přijďte mi povědět, co jste zjistil.”

“To udělám,” řekl Kedfael a ztuha vstával z kleku.

“Já musím nejdřív na hrad, hlásit, co jsme odhalili. O jednu věc se tentokrát postarám,” řekl Hjů. “Včera večer nebyl šerif v náladě mě vyposlechnout, ale po tomhle bude muset mladého Korvaisra pustit na otcovu záruku jako ostatní. Musel by to být větší paličák než Prestkote, aby věřil, že ten kluk měl prsty v první vraždě,

když vidíme tu řadu zločinů, které následovaly, zatímco byl ve vězení. Dnes bude obědvat doma.”

Rhodri byl nejen ochoten strávit hodinku sdělováním svých moudrostí a zkušeností bratru Kedfaelovi, naopak na to jen čekal, sotva byla mrtvola Euana ze Shotwicku odnesena a bouda uzavřena a svěřena pod dohled jednoho ze šerifových mužů. Přestože byl vždy přítomen, uměl být nevtíravý, dokud se nerozhodl vetřít se, a pak se uměl objevit z nečekané strany a tak ledabyle, jako by ho sem přivedla čirá náhoda.

“Určitě jste už prodal všechno, co jste přivezl,” řekl Kedfael, když na něho takto narazil mezi stánky, očividně nezaměstnaného obchodováním.

“Kvalitní zboží se pozná všude,” řekl Rhodri a veselá očka mu bystře zajiskřila. “Moji chlapci odbývají posledních pár džbánků medu a vlna je dávno pryč. Mám tu ale poloplnou láhev, kdybyste si chtěl zavdat pohárek v tuhle hodinu. Je to medovina, ne víno, ale vždyť jste Velšan, a tak vám přijde k chuti.”

Posadili se na kupu stojanů již zproštěných jejich každoroční služby odjezdem menších kupců, kteří už doprodali zásoby, a mezi sebe postavili láhev.

“A jak si vykládáte tu dnešní ranní záležitost?” kývl Kedfael hlavou směrem k střežené boudě. “Po všem, co se už stalo? Myslíte, že se sem slítlo víc supů než obvykle? Třeba dostali strach a utekli z hrabství, kde se ještě bojuje, a my to odnášíme.”

Rhodri zavrtěl kosmatou hlavou a z houštiny zableskly jeho bílé zuby v širokém úsměvu. “Já bych řekl, že jste měli neobyčejně klidný a slušný jarmark kromě neštěstí pouhých dvou kupců. Ano, dnes bude poslední večer a troufám si říct, že bude pár opilých hádek a nějaká ta rvačka, ale co to je? Ovšem v tom, co se stalo Thomasovi z Bristolu, nehrála náhoda žádnou roli. Ná.hoda nikdy nerjronásledujej”§d:.noho člověka celé tři dnymezi štWĚami jeho bližních, a přijojh o ostatníjmi něh zavadí?

“O Euana ze Shotwicku zavadila až moc,” suše poznamenal Kedfael.

“Náhoda! Uvažujte, bratře! Oči a uši hraběte Ranulfa z Čestru přijedou na shropshirský jarmark a přijdou o život. Thomas z Bristolu, z města, které drží při hraběti Robertovi z Gloucesteru, přijede na týž jarmark a je zabit ještě ten večer, co přijel. A po jeho smrti je všechno, co má, obráceno naruby, ale ukradeno je pramálo, jak jsem slyšel.” A rozhodně uměl slyšet většinu toho, co se říkalo na míli od něho, ale nezmínil se aspoň o zneuctění rakve mistra Thomase. Buď se mu to nedoneslo a nikdy nedonese, nebo byl první, kdo to věděl, a bude poslední, kdo to připustí. Farní dveře byly stále otevřené a nebylo třeba vkročit na velké nádvoří ani projít branou. “Jak se mi zdá, někoho hrozně zajímá cosi, co Thomas přivezl do Šrůvsbery, a ten někdo to nezískal ani od něho, ani z lodě, ani ze stánku. A další věc, která se stane, je, že Euan ze Shotwicku je také v noci zabit a všechen jeho majetek prohrabán. Neříkám, že tam nic neukradli. Možná se už natolik poučili jeho zboží je malé a přenosné, proč si tedy trochu nepřivydělat bokem? Ale přesto ne, dva muži z opačných konců rozdělené země se sejdou na půl cesty za důležitou soukromou záležitostí? To by šlo! Gloucesterův muž a Čestrův muž.”

“A čí,” zauvažoval Kedfael nahlas, “byl ten třetí?”

“Třetí?”

“Kterého ti dva druzí tak zajímali, že z toho měli smrt. Čí asi byl?”

“Nu, jsou i jiné strany a každá potřebuje své zpravodaje. Je tu králova strana ta by mohla být velmi zvědavá, kdyby si všimla, že se jarmarku na půli cesty účastní Gloucesterův muž a Čestrův muž. A nejen král jsou i jiní, kteří se považují za krále na své půdě, nejen Čestr, a ti také potřebují vědět, co někdo jako Čestr tropí, a půjdou hodně daleko, aby tomu zabránili, kdyby to ohrožovalo jejich vlastní prospěch. A pak je tu církev, bratře, když to nebudete brát jako urážku benediktinů. Už jste se jistě doslechl, že král v posledních týdnech jednal

velmi drsně s některými svými biskupy, naježil spoustu kleriků a udělal si rozhořčeného nepřítele z vlastního bratra a nejlepšího spojence, biskupa Henryho z WinČestru, který je navíc papežským legátem. Sám biskup Henry by tady v tom docela dobře mohl mít prsty, ačkoli pochybuji, že by se doslechl včas, co se tu tropí, protože se ani nehne z jihu. Ale Lincoln nebo Worcester všichni takoví páni potřebují vědět, co se děje, a pro vlivné muže se vždycky najde dost nájemných zabijáků, kteří odvedou práci, zatímco jejich páni sedí nedotknutelně doma.”

A stejně, pomyslel si Kedfael, mohou bohatí muži sedět nedotknutelně tady ve svých stáncích, na očích stovkám lidí, zatímco jejich najatí zabijáci dělají špinavou práci. A tenhle černý Velšan mi to tu staví pěkně před oči a ještě se při tom baví! Kedfael poznal, když si z něho někdo schválně dělá legraci. Nebyl si ovšem docela jistý, zda je to rozmar nevinného, ale potměšilého muže, nebo zábava viníka, který se kochá vlastní nepostižitelností a chytrostí. Černé oči jiskřily a bílé zuby se leskly. A proč mu nedopřát jeho potěšení, pokud z něj sám může vypaběrkovat něco užitečného? Rhodri má navíc výbornou medovinu.

“Musí tu být i jiní z Cheshiru,” řekl Kedfael přemýšlivě, “i někteří z okruhu Ranulfova dvora. Vy sám například pocházíte celkem z nedaleká a víte hodně o těch končinách a o tamějších lidech a náladách. Máteli pravdu, ti, kdo zločiny spáchali, věděli, kde hledat to, co chtěli, jakmile přestali věřit, že to ještě je mezi věcmi Thomase z Bristolu. Jak by si ale mohli vybrat řekněme mezi Euanem ze Shotwicku a vámi? Jen například, samozřejmě? Neurazte se!”

“To víte, že ne!” řekl Rhodri bodře. “Proč? Jediný důvod, který vím sám, je ten, že já jsem já a vím, že nejsem ve službách Ranulfa Čestrského. Ale vy to tak jistě vědět nemůžete a nikdo jiný také ne. Je tu ovšem jedna maličkost Thomas z Bristolu, počítám, nemluvil velšsky.”

“A vy nemluvíte anglicky,” vzdychl Kedfael, ,já zapomněl!”

“Ani ne před měsícem nocoval u Ranulfova dvora pocestný z okolí Gloucesteru,” dumalRhodri a blaženě se uculoval nad svou vševědoucností. “Žakéř, který se dočkal mimořádné cti, protože byl povolán, aby zahrál pár slok Ranulfovi a jeho paní v soukromí, když večer opustili síň. To je poprvé, co slyším, že hrabě Ranulf má hudební sluch. Jistě by potřeboval víc než francouzského písničkáře, aby se přidal na stranu svého tchána. Chtěl by vědět, jaká je pravděpodobnost úspěchu a jaká odměna by ho mohla čekat.” Vrhl přes rameno zářivý úsměv na Kedfaela a dolil zbytek medoviny. “Na vaše zdraví, bratře! Vy jste aspoň osvobozen od zištnosti. Často jsem přemýšlel, zda je nějaká vášeň dost velká, aby zaujala její místo. Chápejte, jsem pořád ještě ve světě.”

“Myslím, že by mohla být,” řekl Kedfael vlídně. “Snad pro pravdu? Nebo pro spravedlnost?”

Žalářník odemkl dveře Philipovy cely chvíli před polednem, ustoupil a nechal starostu vejít. Otec a syn na sebe pronikavě hleděli, a přestože Džofry Korvaisr se dál tvářil neúprosně přísně a Philip zatvrzele a vzpurně, otec byl obměkčen a syn uklidněn. Rozuměli si vlastně docela dobře.

“Jsi propuštěn na mou záruku,” řekl stručně starosta. “Žaloba není stažena, zatím, ale důvěřují ti, že přijdeš, až tě zavolají, a doufejme, že do té doby od tebe uvidím kus rozumné práce.”

“Mohu jít s tebou domů?” Znělo to omráčeně; Philip nevěděl nic z toho, co se udalo venku, a byl nepřipraven na takové okamžité propuštění. Chvatně se oprášil, až příliš si vědom, že na něho není žádná libá podívaná, když má kráčet městem po boku starosty. “Jak to, že si to rozmysleli? Byl snad pro tu vraždu někdo zatčen?” To by ho úplně očistilo v Emminých očích a nezůstaly by žádné pochybnosti.

“Kterou vraždu?” řekl starosta zachmuřeně. “Na tom teď nezáleží, uslyšíš o tom, jakmile budeme odtud.”

“Ano, hni sebou, mládenče,” radil dobromyslný strážný cinkaje klíči, “než si to zase rozmyslí. Při tom tempu, jakým se letos na jarmarku dějí věci, by ti mohly dveře zabouchnout před nosem, než stačíš projít.”

Philip udiveně následoval otce z hradu. Polední světlo na vnějším nádvoří na něho padlo teple a oslnivě, obloha byla zářivě, sytě modrá jako Emminy oči, když se rozšíří úzkostí nebo úlekem. Nemohl se ubránit rozjaření, ať ho doma čekají jakékoli výčitky; rozkvétaly v něm naděje a pružnost mládí, zatímco mu otec bručivě líčil všechno, co se stalo během doby, kdy se jeho syn ve vězení mořil nedostatkem zpráv.

“Takže došlo ke dvěma útokům, na loď slečny Vernoldové a na její stánek? Okradli ji a napadli její lidi?” Docela zapomněl na vlastní zubožený zjev a rázoval domů s hlavou vztyčenou, tvář vzrušenou a bojovnou. Vypadal velmi podobně, jako když vedl svou neblahou výpravu přes most v předvečer jarmarku. “A nikdo nebyl dopaden? Nic se nestalo? Vždyť i ona může být v nebezpečí!” Rozhořčením zrychlil krok. “Pane Bože, co dělá šerif?”

“Má dost práce s potíráním neslušných výtržností, jaké tropíš ty a tvoji kamarádíčkové,” odsekl otec, ale jeho rozpálený potomek se ani nezačervenal. “Ale když to chceš vědět, slečna Vernoldová je v domě hostů opatství, celkem v bezpečí, pod ochranou Hjůa Beringara a jeho paní. Radši mysli na svoje vlastní starosti, chlapečku, a dávej si pozor. Ještě nejsi za vodou.”

“Co jsem udělal tak špatného? Šel jsem jen o krok dál než ty den předtím.” Ani to neznělo ukřivděně, zeje odsuzován; svou krátkou obhajobu pronesl nepřítomně, myslí cele u dívky. “Ani v domě pro hosty nemusí být mimo dosah, jestli je to nějaký soustředěný útok proti jejímu strýci a celé jeho rodině.” Smrt dalšího obchodníka na trhu ho tolik nezajímala, přestože byla otřesná, protože se zdálo, že má jen málo nebo vůbec nic společného s mstivou řadou zločinů proti mistru Thomasovi a celému jeho majetku. “Mluvila tak spravedlivě,” řekl. “Nechtela, aby mě obvinili z něčeho, co jsem neudělal.”

“To je pravda. Byla výborná, poctivá svědkyně, to se nedá popřít. Ale tobě teď po ní nic není, je o ni dobře postaráno. Měl bys myslet na matku, byla z toho celá bez sebe, a teď když se ohlížejí po vrahovi jinde ale pořád tě mají na očích, na to nezapomeň asi ji budeš muset hodně usmiřovat. Čeká tě horoucí uvítání, tak nebo onak.”

Philip si s tím vůbec nedokázal dělat hlavu, ačkoli sotva vešel do domu za ševcovskou dílnou, opravdu dostal horoucí uvítání, ne tak nebo onak, ale tak i onak. Paní Korvaisrová, hezká a výřečná, vzhlédla od trojnožky u ohniště, přiškrceně vykřikla, pustila sběračku a připlula vlnivě jako loď s plnými plachtami, aby ho objala, zacloumala s ním, nakrčila nos nad jeho vězeňským pachem, zostouzela ho za škody na nejlepším kabátci a nohavicích, zpohlavkovala ho, že se její tirádě směje, žalostně vykřikla nad zaschlou jizvou na jeho spánku a žádala, aby si okamžitě sedl a nechal ji ostříhat vlasy nalepené ke spečené krvi a vyčistit jizvu. Daleko nejsnadnější bylo všemu se podvolit a nechat ji, ať se vypovídá.

“Ty starosti a ta ostuda, co jsi nám způsobil, to srdcebolení, co jsi mě stál, nezdobo, nezasloužíš si, abych tě krmila nebo na tebe prala a zašívala. Starostův syn ve vězení, pomysli na naše ponížení! Nestydíš se?” Smývala zaschlou krev a ulevilo se jí, když viděla, jak nepatrná jizvička zůstala; když ale řekl “Ne, mami”, citelně ho zatahala za vlasy.

“To bys ovšem měl, ty budižkničemu! Vida, není to tak zlé. Doufám, že se teď usadíš a dáš se do práce a vynahradíš nám všechny starosti, co jsme s tebou měli, místo abys coural po městě a popichoval syny jiných lidí k nedobrotě svými divokými nápady.”

“Vždyť to byly ty samé nápady, co měl otec a všichni cechovní kupci, mami, proč jsi nevynadala jim? A zeptej se těch, co nosí moje boty, jestli je rnoje práce tak špatná.” Byl ve skutečnosti velmi dobrý dělník, jak by statečně potvrdila, kdyby jeho píli a schopnosti ostouzel někdo jiný. Z náhlého popudu ji objal, políbil na tvář a ona ho netrpělivě odstrčila spíš s plesknutím než pohlazením. “Běž ode mě a nemazli se, dokud nebudeš očištěný od toho horšího obvinění a nezaplatíš pokutu za výtržnost. A teď se pojď najíst!”

Byl to výborný oběd, takový, jaké dělala o svátcích a hodech. Potom se Philip, místo aby shodil šaty, ve kterých strávil den a noc v cele, pečlivě oholil, sbalil své druhé nejlepší oblečení a odešel z domu s uzlíkem pod paží.

“A kampak máš namířeno teď?” přišla nevyhnutelná otázka.

“K řece, zaplavat si a pořádně se vykoupat.” Měli kousek proti proudu zahradu, pod radnicí, jako mnozí měšťané, pěstovali si vlastní zeleninu a ovoce, měli tam i kůlnu

a palouk, kde se mohl usušit na slunci. Tam se naučil plavat hned potom, co začal chodit. Neřekl jí, kam půjde pak. Škoda, že se bude muset představit v obnošeném kabátci, ale třeba si jej v tom letním horku ani nemusí brát; v košili a nohavicích vypadá většina mužů stejně, pokud je košile z dobrého plátna a dobře vypraná.

Voda na písčité mělčině u zahrady nebyla ani studená, ale po jídle v ní dlouho nezůstával ani neplaval na hloubku. Bylo to ovšem pěkné cítit se zase sám sebou, očistit se i od vzpomínky na své selhání a pád. Pod břehem bylo klidné místo, kde voda téměř stála a ukázala mu jasný obraz jeho obličeje a houště červenohnědých vlasů, které si pročesal a uhladil prsty. Oblékl se stejně pečlivě, jako se oholil, a vyrazil zpátky k mostu a přes něj k opatství. Křivdy města, které mu ležely v hlavě, když tudy procházel posledně, byly úplně zapomenuty; teď měl na opatské straně Severnu jinou důležitou záležitost.

“Je tu někdo,” řekla Constance, přicházejíc z velkého nádvoří, a trochu se usmívala sama pro sebe, “kdo by chtěl mluvit se slečnou Vernoldovou. A není to žádný nepodařený mládenec, i když nohy má ještě trochu hříběcí. Prosil velmi zdvořile.”

Emma rychle vzhlédla při zmínce o mladém muži; ted když se trochu smířila s tím, co se stalo, a vyrovnávala se s pohromou, kterou konečně nezavinila, vzpomínala na slova, která říkal Ivo a která tehdy ve svém ohromení skoro nevnímala, ale teď byla plná významu a hřála.

“Pan Corbiěre?”

“Ne, tentokrát ne. Tohohle neznám, ale říká, že se jmenuje Philip Korvaisr.”

“Já ho znám,” usmála se Aline nad svým šitím. “Starostův syn, Emmo, ten chlapec, co jste se ho zastala u šerifova výslechu. Hjů říkal, že se postará, aby ho dnes pustili. Jestli se vůbec o někom dá říci, že vám za poslední dva dny nezpůsobil nic zlého, je to on. Přijmete ho? Bylo by to od vás laskavé.”

Emma na něho i jeho jméno zapomněla, ale vybavila si,

jak ji prosil, aby mu věřila. Tolik se toho od té doby stalo. Teď si na něho vzpomněla, zanedbaného, pohmožděného a umazaného, chorobně bledého po své pitce, ale přece se zoufalou důstojností. “Ano, vzpomínám si na něho. Samozřejmě ho přijmu.”

Philip vešel za Constancí do místnosti. Přímo z řeky, s vlhkými vlasy, hustě se kudrnatícími kolem hlavy, oholený, rozpálený a úplně vážný, ale bez útočnosti, kterou na něm viděla při prvním setkání, to byl docela jiný člověk než pokořený vězeň u soudu. Poslední pohled, který jí věnoval, bradu na rameni, když ho odvlékali. ano, tam viděla podobnost. Poklonil se Aline a potom Emmě.

“Madam, propustili mě na otcovu záruku. Přišel jsem poděkovat slečně Emmě za to, že se mě tak poctivě zastala, když jsem neměl sebemenší právo očekávat od ní dobrou vůli.”

“Jsem ráda, že vás vidím na svobodě, Philipe,” řekla Aline klidně, “a že nevypadáte nijak zbědované. Asi byste rád mluvil s Emmou o samotě a jiná společnost než moje jí určitě prospěje, protože tady nemluvíme o ničem jiném než o dětech.” Vstala s pečlivě složila své šití, aby viděla na jehlu, až je ponese. “Constance a já si posedíme na lavičce u dveří, na sluníčku. Je tam lepší světlo a já nejsem s jehlou tak šikovná jako Emma. Nikdo vás tu nebude rušit.”

Vyšla ven a oni spatřili, jak sejí na vyčesaných zlatých vlasech zaleskl paprsek slunce z otevřených venkovních dveří, než ji následovala Constance a zavřela spojovací dveře. Zůstali sami a vážně na sebe hleděli.

“První, co jsem chtěl na svobodě udělat,” řekl Philip, bylo jít za vámi a poděkovat vám za to, co jste pro mne udělala. A to také z celého srdce dělám. Svědčili tam lidé, kteří mě znají celý život a jistě proti mně nic nemají, a přece svědčili, že jsem udeřil první a udělal všechno možné, co jsem neudělal. Ale vy, která jste mým činem utrpěla, třebaže Bůh ví, že jsem to nikdy nechtel, vy jste mně řekla naprostou pravdu. Jen šlechetné srdce a spravedlivá mysl mohly udělat tolik pro neznámého,

jehož jste neměla proč milovat.” Nezvolil to slovo, přišlo přirozeně v běžné frázi; když je však slyšel, do tváře mu vstoupil ohnivý ruměnec, který se vzápětí slabě odrazil

vjejí.

“Řekla jsem jen pravdu o tom, co jsem viděla,” pravila.

“To jsme mohli udělat všichni, to není žádná ctnost, ale povinnost. Je hanba, že to neudělali. Lidé nemyslí na to, co říkají, nebo se nenamáhají ujasnit si, co vlastně viděli. Ale to už je všechno pryč. Jsem moc ráda, že vás pustili. Byla jsem ráda, když Hjů Beringar řekl, že budou muset, když vezmou v úvahu, co se od té doby dělo a na čem nemůžete mít žádnou vinu. Ale třeba jste neslyšel.”

“Slyšel. Otec mi to pověděl.” Philip si sedl vedle ní na místo, které uvolnila Aline, a vážně se k ní naklonil. “Určitě je tu nějaký zlý záměr proti vám a vašim, jak jinak si vysvětlovat tolik zločinů? Emmo, mám o vás strach. Bojím se, že nebezpečí hrozí i vám. Trápí mě vaše ztráta a všechna úzkost, kterou jste vytrpěla. Kéž bych vám mohl nějak posloužit!”

“Se mnou si vůbec nemusíte dělat starosti,” řekla. “Vidíte, že jsem v nejlepších a nejlaskavějších rukou, v jakých mohu být, a zítra bude po jarmarku a Hjů Beringar a Aline mi pomohou najít bezpečný způsob, jak se dostat domů.”

“Zítra?

“Zítra asi ne. Roger Dod zítra odveze bárku po proudu, ale já možná budu muset ještě den nebo dva zůstat tady. Musíme najít nějakou společnost, která pojede na jih přes Gloucester, jako bezpečný doprovod, a s nějakými ženami, aby mi dělaly společnost. To může pár dní trvat.”

I den nebo dva budou hotový poklad, potom však odjede a on ji možná už nikdy neuvidí. Přesto tváří v tvář tomuto vlastnímu neštěstí dovedl myslet jen na ni. Nemohl se zbavit pocitu, zejí něco hrozí.

“Podívejte se, kolik neblahých věcí se stalo za pouhé dva dny, a vždycky blízko vás, a co se ještě může stát za další den nebo dva! Přál bych si, abyste v tomhle okamžiku byla doma v bezpečí,” řekl vášnivě, “přestože Bůh ví, že bych radši přišel o pravou ruku než o možnost vás vidět.” Vůbec si neuvědomil, že ta pravá ruka uchopila její levou a pevněji svírala. “Najděte mi aspoň nějaký způsob, jak vám mohu posloužit, než odjedete. Kdyby nic víc, aspoň mi řekněte, že víte, že jsem vašemu strýci nikdy neublížil.”

“Ale ano,” řekla vřele, “to mohu, s největší ochotou. Nikdy jsem tomu doopravdy nevěřila. Vy nejste takový, abyste někoho zabil potajmu. Nikdy jsem si to nemyslela. Jenomže stále nevíme, kdo to udělal. Ne, nemějte pochybnosti, vámi jsem si jistá. Přeji si ale, aby se to jasně ukázalo celému světu, kvůli vám.”

Bylo to řečeno velmi hezky a upřímně a on si to vděčně uložil do srdce; bylo to však řečeno ze šlechetného soucítění, ničeho hlubšího, tím si byl hořce jistý, zatímco se držel aspoň té laskavosti.

“Také kvůli mně,” řekla poctivě, “a kvůli spravedlnosti. Není správné, aby podlý vrah unikl tomu, co mu patří, a opravdu mě popouzí, že by strýčkova smrt neměla být splacena.”

Najděte mi nějaký způsob, jak bych vám posloužil, řekl; třeba mu jej našla. Nebylo nic, co by pro ni nepodnikl; lehl by si na práh pokoje, ve kterém přebývala, jako hlídací pes, kdyby to potřebovala, ale to nepotřebovala, staral se o ni zástupce šerifa a jeho paní, a ti nad ní budou bdít, dokud ji bezpečně nevypraví na cestu domů. Avšak když mluvila o neznámém, který vrazil jejímu strýci dýku do zad, veliké oči jí zaplály hněvivou modří safírů a tvář se jí napjala jako mramorová. Její bolest byla jeho pověřením. Ještě pro ni něco vykoná.

“Emmo,” začal šeptem a nadechl se, aby se zavázal tak hluboce, jak hluboké je moře.

Dveře se otevřely, ač žádný z nich neslyšel klepání. Do místnosti vsunula hlavu Constance.

“Pan Corbiěre čeká, aby vás navštívil, až budete volná,” řekla a stáhla se, ale dveře nedovřela. Pan Corbiěre by očividně neměl být ponechán dlouho v očekávání.

Philip už stál na nohou. Když zaznělo to jméno, Emminy oči zazářily jako daleké hvězdy a na něho zapomněly. “Snad se na něho pamatujete,” řekla, věnujíc Philipovi ještě špetičku pozornosti, “ten mladý pán, co nám přišel na molu pomoci spolu s bratrem Kedfaelem. Byl ke mně velmi laskavý.”

Philip se pamatoval, ačkoli jeho zbité smysly tehdy viděly všechno zkresleně; štíhlý, sebejistý, elegantní panáček, který přeskočil valící se sud, aby ji chytil do náruče na kraji vody, a pak, aby byl k němu spravedlivý, předstoupil před šerifův soudní dvůr a podpořil Emmin příběh i když také přivedl svého sokolníka, aby dosvědčil hloupé pohrůžky, kterými si Philip ulevoval později večer, když byl opilý. Philip se o to svědectví nepřel, protože věděl, že nebyl schopen jasné myšlenky ani zřetelné vzpomínky. Vzpomněl si na svůj odporný zjev, a to pomyšlení ho pálilo. A mladý šlechtic s jasně zlatou čupřinou a atletickou zdatností se v protikladu k němu jevil jako obdivuhodný.

“Rozloučím se,” řekl Philip a nechal její ruku vyklouznout ze své, ač s neochotou a bolestí. “Přeji vám všechno dobré na cestu, a pořád.”

“Já vám také,” řekla a s bezděčnou krutostí dodala: “Řekl byste panu Corbiěrovi, aby šel dál?”

Nikdy v životě až do této chvíle nemusel Philip sebrat všechnu velikost těla i ducha. Provedl svůj odchod s důstojností, o níž netušil, že je jí schopen, a když se v předsíni setkal s Corbiěrem tváří v tvář, opravdu ho poslal dovnitř na pozvání slečny Emmy velmi zdvořile a přívětivě, zatímco v nitru planul žárlivostí. Ivo mu příjemně poděkoval, a pokud si ho prohlédl od hlavy k patě, tedy se zájmem a úctou, a nedal nijak najevo, zda si vzpomíná, že ho někdy viděl za méně přijatelných okolností.

Nikdo by nehádal, říkal si Philip, zatímco rázoval na slunečné nádvoří, že se tu o sebe otře pracující švec a feudál. Dobrá, ať si má několik statků v Cheshiru a jeden v Shropshiru, je vzdálený příbuzný hraběte Ranulfa a je vítán na jeho dvoře, já však mám něco, co se mohu pokusit pro ni udělat, a mám řemeslo stejně počestné jako jeho urozená krev, a jestliže dokážu své, ona na mne nezapomene, ať se mi jí dostane nebo ne.

Bratr Kedfael vstoupil do brány po několika hodinách neplodného obcházení na tržišti a u řeky. Hledat roztržený nebo čerstvě a nakvap spravený rukáv mezi stovkami mužů zaměstnaných vlastními záležitostmi je asi jako hledat jedno stéblo slámy ve stohu. Potíž byla v tom, že nevěděl, jak jinak do toho. Navíc horké a stálé počasí trvalo a většina mužů na ulicích i u stánků byla jen v košili. Tady je jedna věc, zauvažoval. Rukavičkářova dýka ranila do krve, tedy se dostala na kůži, ale s útržkem hnědého sukna neodnesla ani nitku bílého nebo neběleného plátna. Pokud měl vetřelec košili, měl rukávy vykasané, takže košile unikla škodě a teď možná zakrývá škrábanec, a pokud bylo třeba ránu zavázat, i obvaz. Kedfael se vracel, aby se postaral o těch pár věcí, k nimž ho bylo potřeba v dílně, a aby byl včas připraven na nešpory, spíš protože nevěděl co dál, než z nějakého jiného důvodu. Třeba mu chvíle klidu a přemýšlení povzbudí rozum.

Na velkém nádvoří cestou k zahradě náhodou zkřížil cestu Philipovi mířícímu od domu pro hosty k bráně. Mladý muž hluboce zabraný do svých záměrů ho málem minul bez povšimnutí, ale pak se prudce zarazil a ohlédl.

“Bratře Kedfaele!” Mnich se svižně otočil, vytržen ze stejně hlubokého zamyšlení. “Jste to vy!” řekl Philip. “Vy jste se mě zastal hned po Emmě před šerifovým dvorem. A tenkrát jsem vás poznal: to vy jste mi pomáhal na nohy a z nepříjemností, když biřici přerušili boj na molu. Neměl jsem příležitost vám poděkovat, bratře, ale teď vám opravdu děkuji.”

“Naneštěstí jsem vás z nepříjemností nedostal ani přes noc,” řekl Kedfael soucitně, přičemž si vyčouhlého mládence prohlížel bystrým okem, a to, co viděl, se mu líbilo. Ať už to bylo díky času strávenému sebezkoumáním v žaláři, nebo času strávenému ještě blahodárněji uvažováním o Emmě, Philip velmi dospěl za velmi krátkou dobu. “Rád vás zase vidím mezi námi. Nijak vám to neublížilo.”

“Ještě nejsem zproštěn břemene,” řekl Philip. “Obvinění pořád platí, ani obvinění z vraždy nebylo staženo.”

“Ale hodně se viklá,” řekl Kedfael bodře, “a může každou chvíli padnout. Neslyšel jste, že došlo k další smrti?”

“Říkali mi to, a také o jiných násilnostech. Ale tohle poslední přece nijak nesouvisí s tím ostatním? Až dosud to byla zloba proti mistru Thomasovi. Tenhle muž byl cizí a z Čestru.” Položil dychtivě ruku Kedfaelovi na paži. “Bratře, věnujte mi pár minut. Tu noc jsem neměl zrovna jasnou hlavu a teď potřebuji vědět všechno, co jsem dělal já, všechno, co udělali mně. Chci vysledovat každou minutu večera, který sám sotva dokážu složit dohromady.”

“A není divu, po té ráně do hlavy. Pojďte si sednout do zahrad, je tam klid.” Vzal mladého muže za paži, otočil ho k průchodu přistřiženým živým plotem a posadil ho právě na sedátko, kde den předtím seděli Emma a Ivo. Kdyby to tak Philip věděl! “Tak co vám leží v hlavě? Nedivím se, že máte vzpomínky zamlžené. Máte bytelnou lebku a naštěstí pořáďný chundel vlasů, jinak by vás byli odnesli na prkně.”

Philip se nejistě zamračil do dálky mezi růžemi, zaváhal, kolik má říci, kolik si s bolestí nechat pro sebe, zachytil příjemné trpělivé oko bratra Kedfaela a vyhrkl: “Právě jdu od Emmy. Vím, že je v lepší péči, než jakou bych jí mohl poskytnout já, ale zjistil jsem, že se pro ni přece jen dá něco udělat. Chce a potřebuje vidět člověka, který zabil jejího strýce, v ruku spravedlnosti. A já ho míním najít.”

“To chce i šerif a všichni jeho muži,” řekl Kedfael, “ale zatím se jim moc nevedlo.” Neřekl to však káravě, ani aby ho odradil, ale zamyšleně. “Já mimochodem také, ale nevedlo se mi o nic lip. Další mysl, která bude věc zkoumat, může být právě tou, která oďhalí pravďu. Proč ne? Z které strany se do toho chcete pustit?”

“Víte, jestli dokážu dokážu! že jsem to neudělal, třeba narazím na něco, co mě dovede k člověku, který to udělal. Mohu aspoň začít tím, že se pokusím vypátrat, co se se mnou tu noc dělo. Nejen pro vlastní obhajobu,” řekl vážně, “ale protože se mi jeví, že tím, co jsem vyvolal, jsem poskytl krytí tomu činu, a ten, kdo jej spáchal, měl možná v hlavě mne a můj spor a byl rád, že jsem mu otevřel cestu; když se totiž v noci stane vražda, první jméno, které vytane v mysli, bude moje. Ať je to kdo chce, musel sledovat, kudy jsem chodil, jinak bych mu nebyl k ničemu. Kdybych byl celou dobu s deseti přáteli, nemohl by se mnou počítat, a šerif by rovnou začal hledat jinde. Jenže já byl opilý, bylo mi špatně a odplížil jsem se do samoty k řece a dlouho jsem tam zůstal. Tolik vím sám. Dost dlouho na to, aby to byla pravda. A vrah to věděl.”

“Myslí vám to dobře,” pochválil ho Kedfael. “Co tedy chcete dělat?”

“Začnu od řeky, kde jsem dostal ránu do hlavy, a půjdu po vlastní stopě, dokud se nevyjasní, co je teď velmi nejasné. Vzpomínám si, co se dělo tam, až potud, kdy jste mě odtáhl z cesty šerifových lidí, a jak mě pak jiní dva honem odváděli, ale nohy jsem měl jako z nití a rozum zkalený a za nic na světě si nevzpomenu, kteří dva to byli. Pokud je znáte, měl bych kde začít.”

“Jeden byl tovaryš Edrika Flešra,” řekl Kedfael. “Toho druhého znám jen od vidění, mohutný, statný mládenec, dvakrát širší než vy, s vlasy jako konopí.”

“John Norreys!” Philip luskl prsty. “Myslím, že si na něj vzpomínám, byl jsem s ním později ten večer. To stačí, začnu u nich a zjistím, kde mě opustili a jak nebo kde jsem je setřásl, protože jsem to možná udělal; nebyl jsem vhodnou společností pro křesťany.” Vstal a hodil si kabát přes rameno. “Celý ten večer rozmotám, jestli to dokážu.”

“Tak je to správné!” řekl Kedfael srdečně. “Z celého srdce vám přeji úspěch. A jestli budete procházet pivnice na předklášteří, jako jste je asi procházel tamtu noc, mějte kvůli mně oči otevřené, ano? Dokážeteli najít svého vraha, nebudu se divit, najdeteli tím i mého.” Pečlivě a důrazně mu řekl, po čem se dívat. “Paže zvedající sklenici nebo ležící na stole vám možná ukáže to, co hledám. Levý rukáv červenohnědého kabátce proťatý na délku dlaně od manžety, která byla prošita světlejší lněnou nití.

Bylo by to na vnitřní straně paže. Nebo na holých pažích hledejte dlouhý škrábanec, který způsobil nůž, když prořízl rukáv, nebo obvaz, který jej možná kryje, pokud ještě krvácí. Jestli ho ale najdete, nevrhejte se na něj ani ho neoslovujte, jen mi přijďte povědět jeho jméno, a kde ho najdu, pokud to půjde.”

“Ten zabil rukavičkáře?” zeptal se Philip a přijímal podrobnosti s pokyvováním hnědou hlavou. “Myslíte, že to může být jeden a tentýž?”

“Neli tentýž, potom se s druhým dobře zná a oba jsou ve” stejném spiknutí. Najděte jednoho, a budeme velmi blízko druhému.”

“Rozhodně se budu dobře dívat,” řekl Philip a cílevědomě odpochodoval k bráně, aby zahájil své pátrání.

Později bratr Kedfael mnohokrát přemítal nad tím, co následovalo, a ptal se, zda může mít modlitba i zpětný účinek na události, stejně jako ovlivnit budoucnost. Co se stalo, se již stalo, a přece byl by nalezl situaci stejnou, kdyby po Philipově odchodu nezamířil rovnou do kostela s vášnivým puzením svěřit modlitbě směr svého vlastního snažení, které se mu zdálo tak neplodné? Byl to velmi jemný a složitý teologický problém, který, pokud věděl, ještě nikdy nebyl vznesen, nebo pokud vznesen byl, žádný teolog se na ten námět neodvážil psát, pravděpodobně aby nebyl obviněn z kacířství.

Nicméně na něho přišla naléhavá potřeba protože během dne vynechal několik bohoslužeb opět svěřit své vlastní zmařené snahy očím, jež vidí všechno, a moci, jež může otevřít každé dveře. Zvolil si kapli v příčné lodi, z níž toho rána vynesli rakev mistra Thomase, znovu posvěcenou mší, jež za něho byla odzpívána. Nyní měl čas pokleknout a čekat, když se dosud zaměstnával úzkostným snažením jako člověk drápající se na horu, přestože ví, že existuje síla, která může horu přimět, aby se sklonila. Pronesl modlitbu o trpělivost a pokoru a pak to odložil stranou a modlil se za Emmu, za duši mistra Thomase, za dítě, které se má narodit Aline a Hjůovi, za mladého Philipa a rodiče, kterým se vrátil; za všechny, kteří trpěli křivdami a bezprávím a někdy zapomínali, že mají i jinou pomoc než šerifa.

Pak byl nejvyšší čas zvednout se z kleku a jít dohlédnout na svou prvořadou zdejší povinnost, i kdyby se jeho pozornosti dovolávaly nevímjaké násilnější záležitosti. Dohlížel na herbárium a výrobu s ním spojenou již šestnáct let a na jeho léky se spoléhalo daleko za zdmi opatství, a přestože bratr Marek byl nejoddanější a nejméně naříkavý ze spolupracovníků, bylo nelaskavé nechat ho s takovou odpovědností příliš dlouho samotného. Kedfael spěchal do své dílny s úlevou v srdci, když složil své starosti na širší bedra, stejně jako to rád udělá bratr Marek, až přijde jeho patron.

Těžká vůně bylinářské zahrady se po dlouhých hodinách slunce a horka šířila nad celým okolím jako zvláštní požehnání míněné pro smysly místo pro duši. Svazečky uschlého listí pod převislou střechou šelestily a cvrlikaly jako hnízda zpěvných ptáků ve vlnách zahřátého vzduchu, přestože bylo takřka bezvětří. Samy trámy chatrče, ošetřené olejem, aby nepraskaly, vydechovaly provoněné teplo.

“Dodělal jsem balzám na vředy,” hlásil svědomitě bratr Marek s příjemným vědomím dobře vykonané práce. “A sklidil jsem všechny zralé makovice, ale semínka jsem ještě nevyklepal; řekl jsem si, že by měly ještě den nebo dva schnout na slunci.”

Kedfael stiskl jednu makovici mezi prsty a pochválil jeho úsudek. “A co anděliková voda pro nemocnici?”

“Bratr Edmund si pro ni poslal před půl hodinou. Měl jsem ji připravenou. A měl jsem tu pacienta,” řekl Marek zaměstnaný odkládáním hliněných mističek, které používal na třídění semen, na polici, “už dřív, chvilku po obědě. Podkoní s rozseknutou paží. Říkal, že si to udělal o hřebík ve stáji, když sundával postroj, ale mně to připadalo jako rána nožem. Neměl to nejčistší, tak jsem mu to vyčistil a ošetřil vaší svízelovou mastičkou. Včera v noci hráli na půdě vrhcáby. Vsadím se, že se pohádali a někdo na něj vytáhl nůž. To by sotva přiznal.” Bratr Marek si oprášil ruce a s úsměvem se otočil, aby se přihlásil o pochvalu za své správcování. “A to je všechno. Klidné odpoledne, nemusel jste mít starost.” Při pohledu na Kedfaelův obličej komicky zvedl obočí a překvapeně se zeptal: “Co se tak díváte? Vždyť se nestalo nic, nad čím byste musel tak otvírat oči.”

A ústa, pomyslel si Kedfael a sklapl je, zatímco přemítal o podivnosti lidského snažení a o náhlých odměnách, které přicházejí nezaslouženě. Tentokrát snad nikoli nezaslouženě, protože připadla skromnému bratru Markovi, který nevznášel vůbec žádné požadavky.

“Která paže to byla?” zeptal se, čímž ještě víc zmátl bratra Marka, jenž si samozřejmě nedovedl představit, proč by na tom mělo záležet.

“Levá. Tady odtud, od vnější hrany zápěstí nahoru po vnitřní straně předloktí. Skoro k lokti. Proč?”

“Měl na sobě kabát?”

“Když jsem ho viděl, tak ne,” usmíval se Marek tomu nepochopitelnému výslechu. “Měl ho ale hozený přes zdravou ruku. Je to důležité?”

“Ani nevíš jak! Ale dozvíš se to, později, nedělám si z tebe legraci. Jakou měl barvu? A viděl jsi rukáv, který měl paži krýt?”

“Viděl. Nabídl jsem mu, že to zašiju neměl jsem v tu chvíli co dělat. Řekl ale, že už to zalátal, a také ano, černou nití. Byl bych mu toudělal lip, původně tam byla režná lněná nit. Barva? Červenohnědá, podobná, jakou nosí většina podkoních a zbrojnošů, ale z dobré látky.”

“Znáš toho člověka? Nebyl to nikdo ze sluhů opatství?”

“Ne, byl od jednoho hosta,” řekl bratr Marek, trpělivý ve svém údivu. “Říkal: ani slovo pánovi! Byl to jeden z podkoních Ivo Corbiěra, ten starší, neurvalý a vousatý.”

Sám Gilbert Prestkote, bez doprovodu a pěšky, přišel odpoledne obejít tržiště a shlédnout mír v obci na vlastní oči, a po cestě zpátky do města se právě zastavil na velkém nádvoří a dohadoval se s Hjůem Beringarem, když Kedfael přispěchal ze zahrady se svou novinou. Když stručnou zprávu dokončil, zírali na něho a na sebe navzájem s bezvýraznými, opatrnými tvářemi.

“Corbiěre je právě vevnitř,” řekl Hjů, “a podle Aline je tam už víc než hodinu. Emma ho omámila. Pochybuji, že celé dva dny myslí na něco jiného. Jeho muži se mohli toulat, jak chtěli, jen když udělali svou práci. Ten člověk to být mohl.”

“Jeho pán má právo se to dovědět,” řekl Prestkote. “Čeleď pustne, když vidí zemi rozvrácenou a urozené, jak pohrdají zákonem. Jestli tomu rozumím, neudělalo se nic, co by toho chlapa poplašilo? Nemá důvod odcházet? A jistě si váží ochrany jména jako Corbiěre.”

“Nikdo kromě vás nic neslyšel,” řekl Kedfael. “Ten člověk ovšem může mluvit pravdu.”

“Ten útržek látky,” řekl Hjů, “mám u sebe. Mělo by být možné zjistit, jestli odpovídá, nebo ne.”

“Požádejte Corbiěra, ať přijde,” pravil šerif.

Hjů Beringar vzal úkol na sebe, protože Ivo byl hostem v jeho komnatách. Zatímco čekali v napjatém tichu, do brány vešli dva opatští zbrojnoši s povolenými dlouhými luky a mezi nimi Turstan Fowler se svou kuší, všichni tři rozpálení, spokojení a v nejlepších vztazích. Poslední den trhu se obvykle konaly rozličné soutěže, zápas, střílení do terčů na poříčních loukách, dlouhý luk proti kuši, ačkoli zdejší dlouhý luk zpravidla odpovídal velšskému krátkému, napínanému k prsům, ne k uchu. Šestistopou zbraň zde znali, ale byla vzácná. Konaly se i koňské dostihy a najíždění na dřevěného panáka na hradním kolbišti. Obchod a hry byly dobrými společníky, a zvláště dobré byly zisky v pivnicích, kde se vítězové velmi brzy rozloučili se vším, co vyhráli, a poražení si vynahradili své ztráty.

Tito tři byli svázáni hádavým přátelstvím a vyměňovali si vtipy; zdálo se, že se každý z nich chlubí svou zbraní. Byli sotva v polovině nádvoří, když se Hjů vynořil z domu pro hosty s Ivem po boku. Ivo spatřil svého lučištníka, jak míří ke stájím, a pánovitým gestem mu ukázal, aby počkal.

Turstanovým službám nebylo od jeho katastrofálního pádu v nemilost prvního večera co vytknout; na pokyn, aby zůstal stranou, ale v dohledu, uposlechl bez ptaní a dál se bavil se svými soky. Zřejmě se mu u terčů dobře vedlo, protože očividně diskutovali o jeho kuši, a on vzepřel nohu do kovového třmenu a napjal pro ně tětivu, aby dokázal, že neztrácí na rychlosti proti jejich okamžitě použitelným zbraním. Spor mezi rychlostí a dostřelem zřejmě potrvá, dokud obě zbraně nezaniknou. Kedfael svého času uměl zacházet s oběma, stejně jako s východním lukem, mečem a jezdeckým kopím. I v tomto vážném okamžiku věnoval dlouhý pohled přátelské hádce probíhající dvacet kroků od nich.

Pak byl mezi nimi Ivo, otřesený ve své lehkovážné sebejistotě a půvabu, tvář staženou, tmavé oči pod pyšně zdviženým kaštanovým obočím a zlatou čepicí kudrn veliké a udivené. “Přál jste si mě, pane? Hjů se jasně nevyjádřil, ale vyrozuměl jsem, zeje to naléhavé.”

“Jde o jednoho vašeho muže,” řekl šerif.

“Mého muže?” Pochybovačně zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. “O ničem nevím. Od té doby, co se Turstan zpil do němoty, je kajícný a drží se kolem domu, a on tenkrát neublížil nikomu, jen sobě, ten hňup. Všichni ovšem mají dovoleno chodit ven, když dodělají svou práci. Jarmark je svátek pro každého. Co je s mými muži v nepořádku?”

Bylo na šerifovi, aby mu to řekl. Ivo viditelně zbledl, když to poslouchal, a jeho narudlé opálení zežloutlo. “Můj člověk je tedy podezřelý z vraždy, o kterou jsem se otřel Pane Bože, právě dnes ráno! Abyste věděl, jmenuje se Ewald, pochází z jednoho cheshirského statku a předky má na severu, ale ještě nikdy se u něho neprojevily žádné zlé rysy, i když je to mrzout a moc přátel si nenadělá. To mě mrzí. Přivezl jsem ho sem.”

“Můžete to vyřešit,” řekl Prestkote.

“To mohu.” Ústa mu ztvrdla. “A udělám to. Tuhle hodinu jsem si určil k projížďce; můj kůň tu měl málo pohybu a zítra mě odtud ponese. Ewald je ten podkoní, který se mi o něj stará. Měl by ho právě ve stáji sedlat. Mám pro něho poslat? Bude mou výzvu čekat. Ne!” Přerušil vlastní nabídku a stáhl obočí. “Ne, nepošlu pro něho, dojdu pro něj sám. Kdybych tam poslal Turstana, mohli byste mít podezření, že sluha bude stát při sluhovi a bude ho varovat. Myslíte, že nás celou tu chvíli nepozoruje? A myslíte, ze tahle rozprava vypadá jako obyčejné povídání?”

To jistě ne. Turstan pohupující svým napjatým lukem ztratil zájem o poučování svých soupeřů. Ti vycítili, že se děje něco, co se jich netýká, stáhli se a odcházeli, avšak vrhali zpět opatrné pohledy, dokud nezmizeli na hospodářském dvoře.

“Půjdu sám,” řekl Ivo a rychlým krokem rázoval ke stájím. Váhající Turstan ho nechal projít, protože od něho nedostal žádný pokyn, ale pak se otočil a spěchal mu v patách, úzkostně se vyptávaje. Kousek ho následoval, a viděli, jak Ivo obrací hlavu a štěká na svého muže nějaký spěšný příkaz. Turstan se schlíple stáhl zpět, vrátil se k bráně a bezradně stál.

Uplynulo několik minut, než uslyšeli na oblázcích dvora svižný, ostrý zvuk kopyt. Pak ze dvora vytančil vysoký tmavý ryzák, žhnoucí jako tmavá měď a bujný nedostatkem pohybu, s plecitým, vousatým podkoním držícím uzdu. Ivo kráčel o pár kroků napřed.

“Zde je můj podkoní Ewald,” řekl stručně a odstoupil, jak si Kedfael všiml, mezi ně a otevřenou bránu. Turstan Fowler se opatrně po krůčcích blížil, potichu, a pronikavýma očima jezdil od jedné tváře k druhé ve snaze porozumět. Ewald stál s uzdou v ruce, neklidné oči upřené na Prestkoteův nevyzpytatelný obličej. Když se kůň, dychtící po projížďce, pohnul a hodil hlavou, podkoní se natáhl, vzal uzdu do levé ruky a pravou sklouzl nahoru po lesklém krku, aby ho po paměti polaskal, ale ani na okamžik neodvrátil pohled.

“Můj pán říká, že vaše ctihodnost ke mně má nějaké otázky,” řekl pomalu a neochotně.

Pod levým předloktím bylo jasně vidět neumělou opravu rukávu, látku nakrčenou mezi velkými stehy, a konec lněné nitě se tetelil ve slunci a větříku j ako tančící komár.

“Sundej kabát,” nařídil šerif. A když muž ve skutečném nebo předstíraném překvapení otevřel ústa, dodal: “Nemluvit! Sundat!”

Ewald pomalu stáhl kabát, trochu nešikovně, protože se přitom snažil nepustit uzdu. Koni slíbili provětrání a proběhnutí, a tak táhl směrem k bráně, tam, kam tou

žil. Už posunul celou skupinu kromě Kedfaela, který stál mlčky stranou, o kousek blíž k bráně.

“Vykasej si rukáv. Levý.”

Muž se divoce rozhlédl, pak sklonil hlavu jako býk, zaťal čelisti a poslechl; pravou rukou protaženou skrz uzdu vykasal hrubé domácí plátno k lokti. Bratr Marek po ošetření zavázal ránu pruhem čistého plátna. Sama jeho Čistota křičela.

“Poranil ses, Ewalde?” řekl tiše a sveřepě Prestkote.

Teď má příležitost, pomyslel si Kedfael, pokud je dostatečně duchapřítomný, změnit výpověď a říci rovnou, že utržil ránu nožem v obyčejné rvačce a bratru Markovi zalhal o hřebíku, jen aby zastřel svou pošetilost. Ale ne, muž se nezamýšlel; měl svou historku a doufal, že ho snad přece ochrání. Když ovšem dokázal Marek při ošetřování poznat řeznou ránu od tržné, pozná to na první pohled i Gilbert Prestkote.

“Udělal jsem si to o hřebík ve stáji, pane, když jsem sundával postroj.”

“A přitom sis roztrhl i rukáv? To byl zubatý hřebík, Ewalde. Nosíš pořádné sukno.” Rychle se otočil k Hjůovi Beringarovi. “Máte ten útržek látky?”

Hjů vytáhl z váčku složený kousek pergamenu, rozložil jej a ukázal nepatrný proužek látky, který se tak nejspíš podobal oschlému listu trávy, roztřepanému na vlákna a na kraji tlejícímu. Jen vlající lněné vlákénko ukazovalo, co to ve skutečnosti je, ale stačilo to. Ewald o krok ustoupil tak prudce, že kůň zacouval několik metrů směrem k bráně, a podkoní se otočil a oběma rukama držel a konejšil zvíře. Ivo musel spěšně uskočit, aby se vyhnul tančícím kopytům.

“Podej sem kabát,” nařídil Prestkote, když se ryzák uklidnil a byl ochoten stát, ač nerad.

Podkoní pohlédl z té drobounké věcičky, kterou poznal, na šerifovu klidnou, ale neoblomnou tvář, okamžik váhal a pak udělal, co bylo žádáno, až příliš účinně. Rozmáchl se a hodil jim těžký kabát do obličeje, jediným skokem byl na ryzákovi a v sedle. Oba podpatky zabořil do lesklých slabin a mocný výkřik nad nastraženýma ušima způsobil, že kůň se vrhl jako šíp směrem k bráně.

Nebyl tam nikdo kromě Iva. Podkoní hnal ryzáka rovnou, střemhlav na něho. Mladý muž odskočil, ale tygřím skokem se vrhl po uzdě, zatímco se kůň řítil kolem, a chviličku se nechal vléci, dokud po něm podkoní vztekle nekopl, Ivo uzdu dál neudržel a odletěl z cesty, takže těžce dopadl a odkutálel se pod nohy šerifovi a Hjůovi, právě když vyráželi za prchajícím. Ewald proletěl branou a zahnul napravo do předklášteří šíleným tryskem, a okolo nebyl nikdo v sedle a připravený jet za ním, vždyť šerif byl tentokrát bez průvodu a lučištníků.

Ivo Corbiěre však ne. Turstan Fowler přispěchal, aby mu pomohl na nohy, ale Ivo mu ukázal kupředu, ven do předklášteří, udýchaně se zvedl ze země a s odřenou rozlícenou tváří se kulhavě rozběhl za ním. Jejich skupinka zůstala stát uprostřed silnice a bezmocně se dívala, jak se ryzák se svým jezdcem vzdaluje, a oni za ním nemohou. Zabil, a unikne, a jakmile bude pár mil od Šrůvsbery, může zmizet do lesa a schovat se do bezpečí jako lišák do

doupěte.

Hlasem, který se zalykal hněvem, zvolal Ivo: “Sundej ho!”

Kuše byla stále napjatá a připravená a Turstan byl zvyklý okamžitě uposlechnout. V mžiku byla střela vytažena z opasku, založena a vypuštěna. Hlavy se otáčely za bzučením a chvěním jejího letu a přikrčovaly se, a ženy po celém předklášteří vyjekly.

Ewald skloněný nízko k šíji koně sebou náhle prudce trhl a vztyčil se s vysoko zdviženou hlavou. Ruce pustily otěže a paže se ochable zhouply k bokům. Chviličku jako by visel ve vzduchu a pak se ztěžka smekl na stranu a pomalu vypadl ze sedla. Poplašený a otřesený ryzák pádil divoce dál, rozháněl zděšené prodavače i kupce, avšak jeho útěk byl nyní bezcílný a zmatený nečekaným ulehčením. Daleko nepoběží. Někdo ho zastaví, ukonejší a přivede zpět.

Podkoní Ewald byl mrtev, ještě než k němu doběhl první z otřesených obchodníků, pravděpodobně mrtev dříve, než dopadl na zem.

“Byl to můj nevolník,” zdůrazňoval Ivo v místnosti strážnice, kam přinesli a položili tělo, “a já mám hrdelní moc nad těmi, kdo mi patří, a tento propadl životem. Nemusím se hájit za sebe ani za svého lučištníka, který pouze uposlechl mého příkazu. Všichni jsme teď viděli, že zranění toho chlapa není od hřebíku, aleje to rána dýkou, a útržek, který jste sňali z rukavičkářovy čepele, nesporně patří k tomuto rukávu. Je v něčí mysli pochybnost, že to byl vrah?”

Pochybnosti nebyly. Kedfael byl na Hjůovu žádost v místnosti s ním a neměl vůbec žádné pochybnosti. Zastřelený byl muž, kterého Euan ze Shotwicku poznamenal, než zemřel sám. Navíc se ve skrovném majetku, který po sobě Ewald nechal, našlo nějaké zboží Euana ze Shotwicku a peníze; ve svinuté sedlové přikrývce měl váček z jemné kůže plný mincí a dva páry rukavic na dívčí ruce, snad dárek pro manželku nebo pro sestru. Toto byl jistě vrah. Turstan, který ho zastřelil, se očividně za nic takového nepokládal, o nic víc než kterýkoli z Prestkoteových lučištníků, kdyby byl dostal rozkaz střílet. Turstan to celé bral nepohnutě, jako cosi, co se ho netýká, jakmile splnil povinnost ke svému pánu, a odešel se s chutí navečeřet.

“Já jsem ho sem přivedl,” pravil Ivo hořce a stíral si krvavé šmouhy z odřené tváře. “Urazil mou čest, stejně jako zemský zákon. Měl jsem právo se pomstít.”

“Není třeba to rozvádět,” řekl Prestkote stručně. “Hrabství ušetřilo za soud a oběšení, což je jen dobré, a možná, že by ten bídák sám dal přednost tomuto řešení. Byla to Pěkná trefa. Ten váš člověk má cenu. Nenapadlo by mě, že to jde na takovou vzdálenost tak přesně.” Ivo pokrčil rameny. “Věděl jsem, co Turstan umí, jinak bych byl nic takového neřekl a neriskoval svého koně ani někoho z těch stovek lidí, kteří neškodně chodí za svými záležitostmi po předklášteří. Nevím, jestli jsem očekával smrt.”

“Máme jen jeden důvod k lítosti,” řekl šerif. “Jestli měl komplice, už z něho nikdy nedostaneme jejich jména. A vy říkáte, Beringare, že byli pravděpodobně dva?”

“Doufám, že jste se ujistil,” řek Ivo, “že ani Turstan ani můj mladý podkoní Arald se s ním na těch krádežích nepodíleli?”

Oba byli vyslechnuti, protože na tom trval. Turstan byl od svého jediného poklesku vzorem všech ctností a mladý byl vesnický hošek s dětskou tvářičkou. Oba se spřátelili s ostatními sloužícími a byli oblíbeni. Ewald byl mrzout a nemluva a držel se stranou, takže odhalení jeho darebáctví kolegy příliš nepřekvapilo.

“Ještě jsou tu ty ostatní zločiny. Co myslíte, měl podíl na všech?”

“Nemohu se ubránit myšlence,” řekl Hjů pomalu, “že smrt mistra Thomase byla dílem jen jednoho muže. A přestože nemám důkaz, jen svrbění prstů, nevěřím, že to byl tenhle. Jinak nevím! Kupcův hlídač říkal dva, nejsem si ovšem jistý, že nezvětšil přesilu, aby omluvil svůj nedostatek odvahy nebo svůj velice zdravý rozum, podle toho, jak se na to díváte. Na bárku by za plného světla jistě šel jen jeden, bezpochyby rázně, jako by tam měl pochůzku, měl něco přinést nebo odnést. Tam, kde byli dva, byl tenhle jistě jeden z nich. Kdo byl ten druhý, to je pořád ještě záhada.”

Po večerní šel Kedfael podat opatu Radulfovi zprávu o všem, co se seběhlo. Šerif již vykonal nutnou zdvořilostní návštěvu, aby opata informoval, ale ten bude přesto očekávat, že mu jeho vlastní pověřený pozorovatel přinese zprávu z jiného pohledu, více dbalého pověsti a norem benediktinského kláštera. V řádu, který pokládal za základ požehnání umírněnost, se děly velmi nemírné věci.

Radulfus všechno vyslechl v ukázněném mlčení a z jeho tváře se nedalo vyčíst, zda s takovou rychlou spravedlností souhlasí, nebojí želí.

“Násilí nemůže být než ošklivé,” řekl zamyšleně, “žijeme však ve světě stejně ošklivém a násilném, jako je krásný a dobrý. Záleží mi především na dvou věcech, a jedna z nich se ti možná bude zdát malicherná, bratře. Tato smrt, prolití této krve se odbylo za hradbami. Za to jsem vděčný. Ty jsi žil uvnitř i venku a to, co se musí přijmout a nést, je pro tebe stejné vevnitř i venku. Mnozí zde však tvoje poznání postrádají a kvůli nim a kvůli míru, který se tu snažíme zachovat i pro jiné, nejen pro nás, je lépe, že svatost tohoto místa zůstala bez poskvrny. To druhé bude pro tebe stejně důležité jako pro mne. Byl tento muž vinen? Je jisté, že vraždil on sám?”

“Je jisté,” volil bratr Kedfael pečlivě slova, “že se na vraždě podílel, velmi pravděpodobně nejméně s jedním dalším.”

“Bylo to tedy drsné, ale spravedlivé.” Postřehl tíži Kedfaelpva mlčení a ostře vzhlédl. “Ty nejsi přesvědčen?”

“Že se ten člověk podílel na vraždě, o tom přesvědčen jsem. Důkazy jsou jasné. Co však je spravedlnost? Jestli byli dva a celou tíhu nese jeden a druhý si chodí svobodně, je to spravedlnost? Jsem v duchu přesvědčen, zeje tu ještě něco, co zatím nevíme.”

“A zítra se všichni tito lidé odeberou za svými záležitostmi, do svých domovů a obchodů, ať jsou kdekoli. Vinní i nevinní. To nemůže být Boží vůlí,” řekl opat a chvíli mlčky hloubal. “Může však být Boží vůlí, aby nám to vzal z rukou. Zůstávej, bratře, bdělý ještě zítra. Pak musí převzít břímě jiní a jinde.”

Bratr Marek seděl na kraji lůžka ve své cele v dormiři, lokty na kolenou, hlavu v dlaních, a truchlil. Od dětství měl tvrdý život, ústrky, surovost a bolest znal jako důvěrné společníky, dokud zprvu neochotně nepřišel do tohoto útočiště. Avšak smrt pro něho byla příliš obludná a příliš temná, když přišla takto rázem v hrůze a bez možnosti dosáhnout milosti. I když žil zneužíván, špatně živen, bez oddechu od lopoty, byl to přesto život s nebem nad hlavou a se stromy, květinami a ptáky všude kolem, s barvami, ročními dobami a krásou. I takto prožívaný život byl přítel. Smrt byla cizinka.

“Ona je s námi pořád, dítě,” řekl trpělivě Kedfael po jeho boku. “Loni v létě tu ve městě zahynulo pětadevadesát mužů, z nichž se žádný nedopustil vraždy. Zemřeli za to, že si zvolili nesprávnou stranu. Na bezúhonné ženy přichází smrt za války, ba i v míru z rukou zlých mužů. Přichází na děti, které nikdy nikomu neublížily, na starce, kteří v životě prokázali mnohým dobro, a přece jsou surově a nesmyslně zabiti. Ať to nikdy neotřese tvou vírou, že v budoucnu dojde k vyrovnání. To, co vidíš, je jen střípek z dokonalého celku.”

“Já vím,” řekl bratr Marek mezi prsty, věrný, ale neutěšený. “Být ale skolen bez soudu.”

“To bylo i čtyřiadevadesát jiných loni,” řekl jemně Kedfael, “a ten pětadevadesátý byl zavražděn. Spravedlnost, jakou vidíme, je také pouhý střep. Je však naší povinností zachraňovat, co můžeme, skládat dohromady ty zlomky, které najdeme, a zbytek doplnit vírou.”

“A bez zpovědi!” zvolal bratr Marek.

“Tak odešla i jeho oběť. A ta neloupila ani nevraždila nebo jestli ano, ví to jen Bůh. Nejeden muž prošel tou branou bez pasu, a dojde do nebe spíše než ti, kteří byli doprovázeni rozhřešením a obřady a dali své záležitosti do pořádku. Králové a církevní knížata možná zjistí, že před nimi dostali přednost pastýři a nevolníci, a takoví, kteří tvrdí, že vykonali velké dobro, možná budou muset ustoupit ubožákům, kteří činili zlo a uznali to a snažili se to napravit.”

Bratr Marek seděl, naslouchal, a konečně začínal slyšet. Pokorně uznal a připustil, co je skutečným jádrem jeho hořkosti. “Držel jsem v rukou jeho paži, viděl jsem, jak sebou cuká, když jsem mu čistil ránu, a cítil jsem jeho bolest. Byla to jen malá bolest, ale já ji cítil. Rád jsem mu pomáhal, těšilo mě mazat ránu balzámem, čisté ji zavázat

a vedet ze se mu ulevilo. A teď je mrtvý, proklatý střelou… Krátce a hněvivě setřel slzy a odkryl žalující tvář K čemu je dobré člověka spravovat, když má být za pár hodin rozbit k nespravení?”

“Mluvili jsme o duších,” řekl Kedfael mírně, “ne o pouhých tělech. Kdoví, třeba tvůj dotek masti a plátna lépe vyspravil to, co trvá déle. Duši žádný šíp neprotne. Může vsak pro ni existovat balzám.”

Philip, čenichající po svých stopách, konečné sehnal svého přítele Johna Norreyse u řeky, kde cvičili mladí městští lučištníci, a spolu vypátrali mladého tovaryše Edrika Flešra na dvoře za mistrovým obchodem. Philipova odysea v předvečer jarmarku začala s těmito dvěma, kterým jej hodil do náruče bratr Kedfael, když se na Gaye přiřítili šerifovi muži.

Líčili to tak, že ho odvlekli pěšinkami přes sady za předklášteřím, vyhnuli se silnicím a posadili ho do první boudy, kde se prodávalo pití, aby sebral otřesený rozum, a zachoval se k nim prý pěkně nevděčně, jen co začal pomíjet otřes z rány do hlavy a nohy se mu trochu přestaly třást.

V rozzuření sám nad sebou si na nich vylil svou zlost, utrhl se na ně, jak John shovívavě podotkl, že se o sebe umí postarat sám, a ať prý jdou raději varovat některé další hrdiny, kteří se rozběhli po předklášteří, převraceli stánky a rozhazovali zboží, než se k nim dostanou zbrojnoši. Vzali to celkem v dobré míře, protože věděli, že ho určitě příšerně bolí hlava, a chvíli za ním v rozumné vzdálenosti chodili, jak se motal pryč přes tržiště, dokud se k nim opět neotočil a neposlal je pryč. Zůstali stát, dívali se za ním, pak pokrčili rameny a nechali ho, ať si dělá co chce, když o ně nestojí.

“Nohy ti zas sloužily,” řekl John rozvážně, “a když jsi nám nedovolil, abychom pro tebe něco udělali, mysleli jsme, že bude lepší nechat tě jít, kam chceš. Sám daleko nedojdeš, ale kdybychom šli za tebou, kdoví co bys nám navztek nevyvedl.”

“Byl tam nějaký chlap, který se o tebe nějak úzkostlivě staral,” vzpomněl si řezníkův tovaryš, “když jsme s tebou odcházeli z boudy. Vyšel za námi a vydal se stejnou cestou jako ty. Asi si myslel, že už jsi opilý do němoty a budeš možná potřebovat doprovod domů.”

“To bylo od něho laskavé,” popuzeně se napřímil Philip, čímž chtěl říci, že to od něho byla zatracená drzost. “V kolik hodin to mohlo být? Ještě před osmou?”

“Asi tak. Chvilku nato jsem přes zeď slyšel zvonit na večerní. Je zvláštní, jak se to nese přes všechen ruch kolem.” Ano, v horních vrstvách ovzduší se zvuk nesl dobře; lidé v předklášteří měřili svůj den podle vyzvánění na bohoslužby.

“Kdo to byl, ten, co za mnou šel? Znali jste ho?”

Podívali se na sebe a lhostejně pokrčili rameny; mezi tisíci hostí na velkém jarmarku se domácí ztrácejí. “V životě jsme ho neviděli. Ze Šrůvsbery nebyl. Třeba nešel za tebou, třeba měl jen stejnou cestu.”

Řekli mu přesně, kde je opustil a kterým směrem šel. Philip se cílevědomě odebral na dotyčné místo, ale v tom sběhu lidí na předklášteří a na každém volném místečku kolem stále nevěděl kudy kam. Věděl jen to, že před devátou byl velmi opilý a ještě stále pil ve Watově hospodě, vykřikoval svou nenávist a křivdu a blábolil o pomstě na mistru Thomasovi z Bristolu. Mezeru bylo těžké vyplnit. Třeba šel rovnou tam a hodně vypil, než si neznámý všiml jeho pohrůžek.

Philip zaťal zuby a vydal se po předklášteří, tak upnutý ke svému hledání, že neměl sluch pro nic jiného a ušla mu novina, která se pilně roznášela po trhu s fantastickými příkrasami a značnými obměnami, než dolehla na druhý konec koňského tržiště. Byla tou dobou už dvě hodiny stará, ale Philip o ní neslyšel ani slovo, zabrán do vlastního problému. Všude kolem se vyklízely stánky na holá prkna a stojany, najaté boudy se zamykaly a klíče předávaly správcům z opatství: Obchodování už téměř skončilo, ale večer ještě neminul a po práci dojde na radovánky.

Hostinec Waltera Renolda ležel na druhém konci koňského tržiště, ne na londýnské silnici, ale na klidnější silnici k severovýchodu. Byl při ruce pro venkovany, kteří vozili zboží na trh, a v tuhle hodinu tam bylo plno. Philipovi bylo proti srsti objednat si na své zoufalé výpravě byť i jen korbel piva, jenže pivnice žijí z prodeje, a byl teď konečně tak strašně střízlivý, že si to mohl dovolit. Pomocník šenkýře, který mu pití přinesl, byl skoro ještě dítě, a Philip si na ty konopné vlasy a podobaný obličej nevzpomínal. Cekal, až bude moci za klidné chvilky promluvit se samotným Watem.

“Slyšel jsem, že vás pustili,” řekl Wat a rozložil masité paže na stole proti němu. “Jsem rád. Nikdy jsem si nemyslel, že byste někomu ublížil, a taky jsem to řekl, když se mě ptali. Kdy vás pustili?”

“Chvíli před polednem.” Hjů Beringar řekl, že bude obědvat doma, a také obědval, ač v pozdější hodinu než obvykle.

“Aspoň na vás nikdo nemohl ukázat prstem kvůli těm nejnovějším lotrovinám. To byl ale jarmark! Pěkné počasí, pěkné obchody a pěkná návštěva, kam jste se podíval, dokonce se i pěkně chovali,” řekl Wat důrazně, když zvažoval celý rozsah svých zkušeností s trhy. “A přece jsou dva kupci zavraždění, ten druhý ze severu, našli ho až dnes ráno se zlomeným vazem v jeho stánku. Už jste to slyšel? Kdy jsme něco takového zažili! To nejsou lidi ze Šrůvsbery, řekl jsem, když se mě ptali, ti takové lotroviny nedělají, poohlédněte se mezi přivandrovalci odjinud. My jsme tu slušní lidi.”

“Ano, vím o tom,” řekl Philip. “Tuhle smrt mi nepřipsali, ale tu první, toho bristolského kupce.” Sešel se tu sever a jih, napadlo ho, a oba z toho měli smrt. Pročpak? Obě oběti cizí, z daleka, zatímco za oloupení stál i leckdo

zdejší.

“Tuhletu vám mohli připsat těžko,” usmál se Wat od ucha k uchu, “i kdybyste byl venku tak časně. Už je to všechno pryč a za námi. To jste neslyšel?Na předklášteří se děly věci, je to pár hodin. Vraha přistihli a on se pokusil dostat na svobodu na pánově koni a cestou svého pána srazil do prachu. A na pánův příkaz byl na místě zastřElen, jako když blesk uhodí do stromu. Prý to byl mistrovský zásah. Tak je rukavičkář rychle pomstěn. Vážně jste o tom neslyšel?”

“Ani slovo! Naposled jsem slyšel, že hledají muže s rozseknutým rukávem a šrámem na paži. Kdy se to stalo?” Bratr Kedfael zřejmě našel svého muže bez pomoci.

“Ani ne hodinu před nešporami. Já slyšel jen křik na předklášteří, na konci opatství. Ale prý tam byl sám šerif.”

Kolem páté odpoledne, snad ani ne hodinu potom, co Philip opustil bratra Kedfaela a vrátil se do města hledat Johna Norreyse. Tak to byl krátký lov a on už nemusí loupat okem po mužských rukávech všude, kam se hne. “A je jisté, že dostali toho pravého?”

“Jisté! Kupec ho poznamenal, a prý našli v jeho vaku zboží a peníze z rukavičkářova stánku. Nějaký podkoní Ewald, jak jsem slyšel.”

Tak jenom zlodějíček, který zašel příliš daleko. Nic, co by souviselo s Philipovým vlastním pátráním. Může se zase ještě usilovněji soustředit na své vlastní putování. Začalo jako pokání, ale postupně ztrácelo tento aspekt. Jistě, udělal ze sebe hlupáka, ale původní hnutí, které ho vedlo k činu a k vzburcování jiných, zase tak hloupé nebylo, a neměl se za co stydět. Teprve když se všechno zhroutilo, dal vale zdravému rozumu a hověl si ve svém trápení jako trucující děcko.

“Kdybych jen mohl s takovou jistotou vypátrat, kdo odpravil mistra Thomase! Tu noc mě obvinili z vážné věci, a přiznávám, že jsem se o to přičinil. Je sice příjemné být venku na otcovu záruku, ale nikdo ještě neřekl, že jsem zproštěn obvinění. Za to ostatní zaplatím, ale chci dokázat, že jsem se na tom kupci nikdy násilí nedopustil. Vím, že jsem byl tu noc tady v předvečer jarmarku, vzpomínáte si? Od kolika hodin? Já si na žádné časy nevzpomínám. Mistr Thomas byl podle jeho lidí naživu ještě dvacet minut po deváté.”

“Tady jste byl, o tom není sporu!” Wat se neubránil úsměvu nad tou vzpomínkou. “Bylo tu dost hluku a měli jsme co dělat, ale vy jste se dával slyšet! Neurazte se,

chlapče, kdo ze sebe občas neudělá šaška, když se napije? Přišel jste ani ne ve čtvrt na devět a do té doby jste toho, myslím, moc nevypil.”

Jen čtvrt hodiny po večerní tak to sem musel jít rovnou, sotva setřásl své přátele. Rovnou ne, to asi nebylo výstižné slovo, ale křivolace a nejistě, ačkoli při té rychlosti se určitě nikde nezastavil. Bylo to docela přirozené, že spěchal přes tlačenici na trhu, aby se dostal co nejdál z dosahu starostlivých přátel, než se zastaví.

“Něco vám povím, chlapče,” řekl laskavě znalec, “kdybyste to byl bral pomalu, zůstal byste celkem střízlivý. Ale vy jste to musel uspěchat. Myslím, že jsem v životě neviděl nikoho, kdo by do sebe nalil tolik za takovou chvilku. Není divu, že se vám obrátil žaludek.”

Nebylo povzbudivé poslouchat, ale Philip to zarytě polykal. Zjevně se opravdu choval tak pošetile, jak se obával, a lučištníkovo líčení nebylo nijak přehnané.

“A řval jsem, že se pomstím tomu člověku, co mě praštil? To o mě říkali.”

“No, já bych tak daleko nešel, ale není to zas tak vzdálené od pravdy. Řekněme, že jste ho nijak moc nemiloval, a není divu, všichni jsme viděli tu šupu, co vám dal. Říkal jste, že je chamtivý sprosťák a ještě pár věcí, na které si nevzpomínám, a pořád jste omílal, abychom dali na vaše slova, že takovou pýchu určitě čeká katastrofální pád, a brzo. Ti, co proti vám svědčili, museli myslet tohle. Vůbec jsem neslyšel, že by někdo z mé hospody měl jít svědčit, teprve až pak. Kdo to vlastně byl?”

“Jeden člověk,” řekl Philip. “Nemohu mu to mít za zlé, zdá se, že nelhal ani jsem ho z toho nepodezříval, věděl jsem, že jsem tu noc vyváděl hrozné hlouposti.”

“Ale hochu, když někoho praští do hlavy, tak má právo chovat se praštěně. Ale jaký jeden člověk? Při tolika hostech na jarmarku jsem tu měl tyhle dny víc cizích než známých zákazníků.”

“Byl to sloužící jednoho hosta z opatství,” řekl Philip. “Turstan Fowler se jmenuje. Říkal, že tu popíjel a přešel od piva k vínu a pak k tvrdému zdá se, že skončil stejně

opilý jako já, později ho našli úplně tuhého a hodili ho do cely v opatství. Udělaný chlápek, ale když jsem ho viděl u soudu, hrbil se a byl pěkně zřízený. Hádám asi pětatřicetiletý, opálený, ježaté hnědé vlasy.”

Wat potřásal hlavou a přemýšlel o tom popisu. “Neznám ho, aspoň podle toho popisu, přestože mám na obličeje vzácnou paměť. Hospodský ji mít musí. No, když je cizí, neměl proč svědčit falešně, počítám, že byl poctivý a vaše blábolení si vyložil tak zle jen proto, že vás neznal.”

“V kolik jsem odtud odešel?” Philipa bodla už jen vzpomínka na ten odchod, náhlý a zoufalý, s rozbouřeným žaludkem a točící se hlavou, obě ruce přitisknuty k úporně zaťatým čelistem. Sotva se stačil zuřivě proplést na kraj lesíka za hospodou, kde div že nevyzvrátil srdce, a pak se odpotácel trochu dál do úkrytu směrem k sadům, na Gaye, svalil se roztřesený a skytající do trávy a propadl se do opileckého spánku. Vyvlekl se odtamtud až po půlnoci.

“No, když počítám od večerní, řekl bych, že uplynula hodina, mohlo být kolem deváté.”

Thomas z Bristolu vyrazil od své boudy k bárce jen asi čtvrt hodiny potom. A někdo, někdo neznámý ho cestou zastavil s dýkou v ruce. Není divu, že se zákon tak upnul na Philipa Korvaisra, který měl důvod k zlosti a nenávisti a někdy tou dobou se odpotácel z dohledu a doslechu, když nejprve dal dostatečně nahlas průchod svým citům, aby to všichni slyšeli.

Wat vstal, aby pomohl zvládnout nával zákazníků, který zmáhal oba jeho pomocníky, a Philip seděl a dumal s bradou opřenou o pěst. Většina pochodní na předklášteří už musí být uhašena, většina stánků sbalena a připravena k odjezdu. Další lahodná letní noc, z nebes kane tučné požehnání na příjmy opatství a obchodní zisky po ztraceném válečném létě a nejisté zimě. A hradby města pořád nejsou opravené a ulice jsou dosud rozbité!

Dveře byly dokořán v teplém prosvětleném soumraku a pohyb dovnitř a ven byl svižný. Mládež přicházela se džbány a džbánky pro rodiče, služebné cupitaly pro mírku vína svým pánům, nádeníci a sluhové z opatství zacházeli utišit žízeň, než budou pokračovat v práci. Svatopetrský jarmark se chýlil k spokojenému a zdárnému závěru.

Otevřenými dveřmi vešel růžolící mládeneček v pěkné kožené vestě a v patách za ním statný snědý chlapík, nejméně o patnáct let starší, ve stejné pěkné livreji. Philipovi to trvalo dlouhý okamžik, než poznal Turstana Fowlera, střízlivého, uhlazeného, v dobrých vztazích se svým pánem i se světem. Ještě déle trvalo, než znovu zauvažoval, jak musel vypadat opilý on sám, když rozdíl může být tak veliký. Díval se, jak je šenkýřův chlapec obsluhuje. Wat byl zaměstnaný jinde a místnost byla plná. Konec trhu byl vždycky rušná doba. Jiný den by se tytéž hodiny vlekly těžce a temně.

Philip nikdy nepřišel na to, proč vlastně odvrátil hlavu a zvedl rameno mezi sebe a Corbiěrovy muže. Neměl nic proti žádnému z nich, jenom se nechtel dát poznat a zahrnout soustrastí nebo gratulacemi k propuštění, ani na sebe jakkoli, soucitně či jinak, upoutat pozornost. Stále nastavoval rameno a byl rád, že je v místnosti tak plno a že jsou to většinou cizí lidé.

“Jarmarky jsou dobré pro obchod,” řekl Wat, když se vrátil a dosedl zpátky na lavici s blaženým povzdechem, “ale byl bych rád, kdyby se daly roztáhnout na celý zbytek roku. Nemládnu a celé tři dny jsem se nezastavil. O čem jsme to mluvili?”

“Pokoušel jsem se vám popsat chlapíka, co o mně říkal, že jsem vyhrožoval pomstou,” řekl Philip. “Mrkněte se támhle a uvidíte ho. Ti dva v kůži, co přišli spolu ten starší.”

Wat nechal své bystré oči bloudit a prohlédl si Turstana Fowlera se zdánlivým nezájmem, ale velmi ostře. “Hrbil se a byl zřízený? Teď je švihácký jako nový kabát.” Jeho pohled se vrátil k Philipově tváři. “Tak to je on? Na něj se pamatuji docela dobře. Málokdy zapomenu něčí tvář, jeho jméno a stav ovšem znát nemohu.”

“Ten večer nemohl vypadat tak upraveně,” řekl Philip,

“když sám přiznal, že byl napitý jako houba. Podle vlast

ních slov dvě hodiny nato nevěděl o světě.

“A říkal, že to všechno vypil tady?” Watovi se přemýšlivě zúžily oči. “Říkal to. ,Opil jsem se ve Watově hospodě, říkal.”

“Tak to vám povím něco zajímavého, příteli.” Wat se důvěrně nahnul přes stůl. “Teď když ho vidím, vím, jak jsem ho viděl naposled. Věřte nebo nevěřte, vypadal zrovna jako teď. A navíc, když vím, co měl do činění s vámi a s vašimi osudy, vybavují se mi drobnosti, které se ten večer přihodily, věci, o kterýchjsem předtím vůbec nepřemýšlel, a vy byste je přehlédl zrovna tak. Byl tu ten večer dvakrát, nebo přesněji jednou nakoukl do dveří a teprve později překročil práh. Stál tam ve dveřích a rozhlížel se, snad deset minut potom, co jste přišel vy. Nijak mě nepřekvapilo, že si vás měří pohledem, vždyť nebylo divu, byl jste zrovna v nejlepším. Ale díval se na vás, zvážil si vás a zase odešel. Podruhé se ukázal ani ne za půl hodiny, šel dovnitř, koupil si mírku piva a velkou láhev silné jalovcové, seděl, tiše usrkával pivo a čas od času si vás změřil pohledem a zase nebylo divu, protože tou dobou jste zezelenal a nápadně ztichl. Víte ale, kdy dopil a šel, Philipe? Minutu nato, co jste se hnal ke dveřím. A láhev měl pod paží, neotevřenou. Opilý? Ten? Když odtud odcházel, byl naprosto střízlivý.”

“Ale jalovcovou si vzal s sebou,” rozvážně připomněl Philip. “Dvě hodiny nato byl řádně opilý, odpřisáhlo to několik lidí. Museli ho odnést do opatství na prkně ze stánku.”

“A kolik mu té jalovcové zbylo? Zmínili se o tom? Našli vůbec tu láhev?”

“Neslyšel jsem o ní ani zmínku,” přiznal zaraženě a znejistěle Philip. “Bratr Kedfael byl u toho, mohl bych se ho zeptat. Ale proč?”

Wat mu položil vlídně, ač blahosklonně ruku na rameno. “Hochu, je vidět, že jste nikdy nepil nic než pivo a víno, a dáteli na mě, přenecháte silné pití silným žaludkům. Řekl jsem velkou láhev, a myslel jsem velkou. Byly v ní dvě pinty jalovcové! Kdyby to kdokoli vypil za dvě hodiny, nebyl by jako mrtvý, až by ho odnášeli, ale byl by prostě

mrtvý. Nebo kdyby to přežil, a vypravoval o tom, nebylo by to druhý den, ani ještě několik dní potom. Když odtud odcházel, vám v patách, byl ten chlap střízlivý jako šerif sám, a proč o tom lhal, to nemám zdání, ale jak to vypadá, lhal. A teď mi povězte, proč by si někdo dával práci, aby sám sebe usvědčil, že si vyhodil z kopýtka, když si vůbec neužil, a nechal se za odměnu hodit do cely. Ledaže,” dodal Wat, uvažující o tom problému s živým zájmem, “to udělal, aby se dostal z něčeho horšího.”

Starší šenkýřův pomocník, pihovatý mládenec narozený a odchovaný v předklášteří, přišel s věnci prázdných korbelů v obou rukách, zastavil se, šťouchl Wata loktem do žeber a naklonil se k jeho uchu.

“Víte, koho tu máte, pane?” Trhnutím hlavy ukázal na ty dva v kožených kazajkách. “Ten mladý dělal podkoního s tím, co ho před chvílí zastřelili v předklášteří. A ten druhý zrovna to povídal Will Wharton, a byl blízko a všechno viděl! to je ten, co střelu vypustil! Na kamaráda ze stejné služby! Čekal byste, že ještě ten večer bude tady a v takové náladě? Ten má ale žaludek! ,Sundej ho! řekne pán, a on ho chladnokrevně sundá. Myslel byste, že se mu bude třást ruka, ale ne lup mezi lopatky a skrz naskrz do prsou, říká Will! A tady ho máme cucá si pivo jako obyčejný křesťan.”

“To je on? Jsi si jistý?” zeptal se Philip naléhavě.

“Will Wharton si je jistý, a pomáhal odnášet toho chudáka, co ho zabili.”

“Turstan Fowler? Sokolník Iva Corbiěra? A Corbiěre mu nařídil, aby střelil?”

“Jména neznám, protože je neznal ani Will. Nějaký mladý šlechtic z domu hostů v opatství. Moc hezký panáček se zlatými vlasy, říká Will. Ovšem nedá se mu moc vyčítat, že chtěl zastavit vraha a zloděje, a navíc mu ten člověk zrovna ukradl koně a odkopl ho do prachu, když se ho pokoušel zastavit. A předpokládám, že když pán nařídí, sluha radši honem vyhoví. Stejně je to ale drsné, pracovat s někým možná celé roky a pak slyšet: žab ho! a udělat to.” Mládenec obrátil oči v sloup, tiše hvízdl a šel

dál s rukama plnýma korbelů. Nechal oba muže tak pohroužené v zadumání, že se ani jeden nezmohl na slovo.

Přece v tom nemůže být nic, co by pro něho mělo význam? Philip se na odchodu z hostince krátce ohlédl, a Turstan Fowler i mladý podkoní klidně seděli nad svým pivem a vesele rozmlouvali s půltuctem jiných střízlivých pijáků kolem sebe. Nevšimli si ho, nebo ho nepoznali, a zdálo se, že žádnému z nich neleží v hlavě nic vážného. Přesto bylo zvláštní, jak se tenhle člověk zdál zapletený do každé nekalé příhody, nikdy ne uprostřed dění, ale vždycky někde v dohledu.

A co ta láhev jalovcové, co doopravdy znamenala? Sebrali ho tak opilého, že nebyl mocen slova, nikdo se po jeho láhvi neohlížel, možná že tam zůstala ležet ještě víc než poloplná, pokud to bylo tak silné, jak říkal Wat, a nějaký noční sup ji možná našel a zaradoval se. Dalo se to vysvětlit deseti různými způsoby. Přesto to bylo divné. Proč říkal, že byl opilý, než odešel z Watova hostince, jestliže ve skutečnosti odcházel střízlivý? A dále, proč odcházel tak těsně za Philipem? Wat je přece dobrý pozorovatel.

Ty drobné nesrovnalosti drápkem uvízly v Philipově mysli. Teď večer bylo pozdě někoho s tím otravovat, bylo dávno po večerní, mniši ze Šrůvsbery, jejich hosté, jejich sluhové už budou všichni v posteli nebo se budou do ní chystat, kromě těch několika laických správců, kteří již téměř dokončili svou práci a rádi to v noci skromně oslaví. Navíc se rodiče budou zlobit, že je na celý den opustil, a doma ho čekají rozzlobené dotazy. Radši aby se vrátil.

Přesto přešel silnici a zamířil k lesíku jako té noci, kterou si opakoval, a našel ještě slabé stopy na místě, kde se válel, zaschlé do podupané trávy. Pak zpátky k řece, stranou od uliček a v krytu lesa, a tady je ten chráněný dolík, kde se prospal z nejhoršího, než se celý ztuhlý sebral a kulhal zpátky k městu. Rozptýlený svit hvězd mu stačil, aby viděl na cestu a ukázal mu zcuchanou a pošlapanou trávu.

Ale ne, tady to nebylo! Tady je nezřetelná prošlapaná pěšinka, a on se určitě odplížil mnohem hlouběji do křoví a stromů po proudu řeky, aby se schoval i před samotnou nocí. Tahle mýtina vypadá velmi podobně, ale není to ona. Přesto tu ležel někdo nebo něco tak velkého jako člověk, a ne pokojně. Ten trávník jistě pošlapaly víc než jedny nohy. Párek příležitostných milenců, kteří si užívali jedné z tradičních radostí trhu? Anebo zápas jiného druhu? Ne, zápas to ani nebyl, přestože cosi těžkého bylo vlečeno z kopce k řece, která prosvítala jako třpyt mezi stromy. Tady byl kousek holé půdy, suché a bledé jako jíl, mezi rozlezlými kořeny břízy, o niž se opíral, a válely se po něm proužky odloupnuté kůry. Největší vypadal podivně tmavý ve srovnání s ostatními, stříbřitými. Shýbl se a sebral jej, a špičky prstů ucukly před černou sedlou skvrnou. Kdyby se hledalo v trávě za denního světla, třeba by se našly jiné takové cákance.

Hledal místo svého vlastního ponížení, a našel něco docela jiného, místo, kde byl zabit mistr Thomas. A zdola, z té ostruhy trávy trčící nad podemletým břehem, bylo jeho tělo shozeno do řeky.

Po jarmarku.

Bratr Kedfael vyšel příštího rána z jitřní a našel Philipa, jak úzkostně postává na velkém nádvoří, přešlapuje, jako by ho pálila půda pod nohama, a tak soustředěného a zachmuřeného, že nebylo pochyb o naléhavosti toho, co chce sdělit. Jakmile spatřil Kedfaela, skokem byl u něho a položil mu ruku na rukáv.

“Půjdete se mnou k Hjůovi Beringarovi? Vy ho znáte, vás vyslechne, když se mu za mě zaručíte. Nevěděl jsem, jestli bude tak časně vzhůru, a tak jsem čekal na vás. Myslím, že jsem našel místo, kde byl zabit mistr Thomas.”

To bylo něco, co určitě nehledal, a v tu chvíli to bratru Kedfaelovi připadalo tak nemístné, že zůstal stát a zamrkal nad tak neočekávaným sdělením. “Cože?”

“Je to pravda, přísahám! Večer už bylo tak pozdě, že jsem s tím nemohl nikoho obtěžovat, a za světla jsem tam ještě nebyl ale někdo tam krvácel někdo byl vlečen dolů k vodě “

“Pojďte!” vzpamatoval se Kedfael. “Půjdeme spolu.” A vyrazil svižným poklusem k domu pro hosty. Philip s ním svýma dlouhýma nohama hladce udržoval krok. “Jestli máte pravdu. Bude chtít, abyste mu to místo ukázal. Dokážete je s jistotou zase najít?”

“Dokážu, poznáte proč.”

Hjů jim vyšel vstříc zívaje, v košili a nohavicích, ale zcela bdělý a oholený. “Mluvte tiše!” řekl s prstem na rtech a tiše zavřel dveře od části domu, kterou s Aline obýval. “Ženy ještě spí. Copak? Dávám si pozor, abych neodbyl nikoho, kdo přijde s doporučením bratra Kedfaela.”

Philip řekl jen to, co bylo nutné. Na jeho osobní potřeby bude čas později. Teď byla důležitá mýtina na kraji lesů za sady na Gaye.

“Šel jsem včera po vlastní stopě a udělal jsem příliš krátký odhad cesty, kterou jsem scházel k řece. Přišel jsem tam na místo mezi stromy dokazuje zas najít kde

leželo něco těžkého a bylo to odvlečeno k řece. Tráva, kde ležel, je slehlá a sčesaná směrem z kopce tam, kde byl vlečen, i po třech dnech jsou vidět stopy. Myslím, že jsou tam i krvavé skvrny.”

“Bristolský kupec?” zeptal se Hjů po chviličce překvapeného mlčení.

“Myslím si to. Denní světlo nám to ukáže najisto.”

Hjů se otočil a dopil své ranní pivo s cílevědomým spěchem a dojedl ovesnou placku, kterou předtím žvýkal. “Spal jste doma, v městě?” Přitom si chvatně přihlazoval černou čupřinu, zavazoval šňůrky košile a sahal po kabátci. “A šel jste za mnou místo za šerifem? No, to nevadí, jsme blíž než on, ušetří nám to čas.” Meč a pás nechal ležet a natáhl si střevíce. “Kedfaele, přijdete o snídani. A vy, příteli, jste jedl?”

“Bez doprovodu?” řekl Kedfael.

“K čemu? Budeme potřebovat jen vaše a moje oči, a čím míň bot to tam pošlape, tím lip. Pojďte, než se vzbudí Aline, má sluch jako rys a radši bych, aby si odpočala. Tak veďte, Philipe! Jste na domácí půdě, vemte to kratší cestou.”

Aline a Emma seděly u snídaně, smířeny s Hjůovými náhlými a tichými odchody, když přišel požádat o přijetí Ivo. Jako vždy dbalý mravů se ptal po Hjůovi.

“Ale protože ten můj mužský už někam odešel za úředními záležitostmi,” řekla pobaveně Aline, “a protože chce určitě vidět vás, mám ho vpustit? Byla jsem přesvědčená, že neodjede, aniž by vám ještě složil poklonu. Asi si lámal hlavu, jak se postarat, aby to také nebylo naposledy. Včera večer na tom nebyl nejlíp, a není divu, po tolika otřesech, a poškrábaný a pohmožděný po svém pádu.”

Emma nic neřekla, ale příjemně se zarděla. Vstala z lože s pocitem, že vstupuje do zcela nového života a bude o něm rozhodovat sama víc než dříve. V tuto hodinu již musí být bárka mistra Thomase kus cesty po proudu Severnu na pouti domů. Ulevilo se jí, že se nemusí vyhýbat bolestným pozornostem Rogera Dodá, a zprostila se pocitu viny, že mu pravděpodobně velmi křivdí, když se bojí jeho úmyslů a nedůvěřuje jim. Své věci měla úhledně sbalené na cestu ve dvou sedlových vacích koupených na trhu, protože bez ohledu na to, co se s ní bude dál dít, opustí dnes opatství. Nenaskytneli se pro ni okamžitě žádný průvod na cestu k jihu, pojede domů k Aline a tam bude čekat, co pro ni Hjů zařídí. Kdyby se nenašlo žádné jiné důvěryhodné opatření, slíbil, zeji do Bristolu doprovodí sám.

Ruch odjezdů plnil dvůr před stájemi i velké nádvoří a polovina místností v domě pro hosty již byla uprázdněna. Turstan Fowler a mladý podkoní bezpochyby také skládali pánovy nákupy a věci, sedlali ryzáka, kterého do opatství vrátil podnikavý poslíček a byl za to štědře odměněn, i své vlastní huňaté poníky. Dva! Třetí půjde na oprati.

Emmu zamrazilo, když si vzpomněla, co se stalo jezdci třetího poníka, a co napáchal. Tak náhlá smrt ji plnila hrůzou. Ten muž však spáchal vraždu a neostýchal se srazit koněm svého pána, když byl odhalen. Bylo rozumné vyčítat Ivovi, co se stalo, i kdyby jeho příkaz nebyl dán v pochopitelném vzteku nad zneužitím jeho patronství a útokem na jeho vlastní osobu? Ano, Emma byla včera večer dojata, když samotná vehemence, s níž Ivo hájil svůj čin, tak jasně prozrazovala jeho vlastní pochyby a lítost. Skončilo to tak, že uklidňovala a utěšovala jeho. Je to strašná věc, pomyslila si, mít moc nad životem a smrtí svých bližních, ať už spáchali jakékoli zločiny.

Pokud Ivovi včera scházelo něco z jeho obvyklé rovnováhy a sebedůvěry, tohoto rána je rozhodně získal zpět. Upraven byl jako vždy vzorně a jeho šat, třebaže prostý, seděl na jeho obdivuhodném těle s vypůjčenou elegancí. Bylo mu protivné nechat se povalit do prachu a vstát, kulhavý a umazaný, před deseti či více svědky. Tohoto rána se postaral, aby vypadal náležitě, a i hojící se šrámy na levé tváři nesl jako ozdoby; jakmile však vešel, Emma viděla, že ještě kulhá po svém pádu.

“Je mi líto, že jsem nezastihl vašeho manžela,” řekl, sotva vstoupil do místnosti, kde seděly, “řekli mi však, že již odešel. Chtěl jsem mu předložit ke schválení jeden plán. Směl bych jej místo toho předložit vám?”

“Už jsem zvědavá,” usmála se Aline.

“Emma má problém a já mám řešení. Myslel jsem na to od chvíle, kdy jste mi, Emmo, přede dvěma dny řekla, že se nebudete vracet do Bristolu bárkou, ale musíte si najít bezpečný dobprovod na jih po silnici. Nemám sebemenší právo prosazovat nějaký nárok, ale pokud Beringar svolí a svěří mi vás. Určitě se potřebujete dostat domů co nejdřív.”

“To musím,” upřela na něho Emma pohled s tázavým očekáváním. “Musím tam spoustu věcí zařídit.”

Ivo velmi vážně oslovil Aline. “Ve Stanton Cobboldu mám sestru, která je rozhodnuta složit řeholní sliby, a konvent, který si vybrala, svolil, že ji přijme. A šťastnou náhodou si přála vstoupit do benediktinského kláštera, totiž do převorství Minchinbarrow, několik mil za Bristolem. Čeká, až ji tam odvezu, a abych řekl pravdu, otálel jsem, aby měla čas rozmyslet si to, ale děvče je odhodlané jít svou cestou. Ubezpečil jsem se, že to myslí vážně. Jestli tedy svěříte Emmu do mé péče, a přísahám, že můžete s plnou důvěrou, protože mi bude potěšením jí sloužit, proč by neměly s Isabei cestovat pohodlně ve dvou? Mám dost mužů, abych jim zajistil bezpečnou ochranu, a přirozeně je budu doprovázet sám. To je plán, který jsem chtěl předložit vašemu manželovi, a doufám, že by s ním mohl souhlasit. Je velká škoda, že tu není.”

“Zní to obdivuhodně,” řekla Aline s očima rozšířenýma potěšením, “a Hjů by určitě naprosto ochotně svěřil Emmu vaší péči. Neměli bychom se raději zeptat samotné Emmy, co tomu říká?”

Emmina zardělá tvář a oslněný úsměv mluvily za ni. “Myslím, že by to pro mě bylo nejlepší řešení,” řekla pomalu, “a jsem nesmírně vděčná za tu laskavou myšlenku. Musím ale opravdu jet co nejdřív a vaše sestra říkal jste, že chcete, aby měla čas ujistit se.”

Ivo se zasmál trochu lítostivě. “Už jsem dospěl tak daleko, že jsem se vzdal naděje přemluvit ji, aby zůstala ve světě. Nemusíte se bát, že budete Isabei uhánět; od chvíle, kdy ji přijali, uhání mě. A když to chce, jak jí mohu bránit? Má všechno připraveno, bude jen ráda, když přijedu domů a sdělím jí, že můžeme zítra vyrazit. Jsteli ochotná svěřit se na těch pár mil ke Stanton Cobboldu mně samotnému a přespat dnes pod naší střechou, můžeme být ráno na cestě. Můžeme vám zajistit koně a sedlo, přejeteli si jet, nebo nosítka pro vás obě, jak vám bude libo.”

“Já umím jezdit,” zazářila. “Bylo by to báječné.”

“Pokusíme se to tak zařídit. Pokud,” otočil Ivo svůj poškrábaný úsměv téměř ostýchavě k Aline, “pokud získám souhlas váš a souhlas pana Beringara. Jinak bych se neopovážil. Protože však tu cestu dříve nebo později podniknout musím, a Isabei tvrdí, že čím dřív, tím lip, proč toho nevyužít a neposloužit i Emmě?”

“Jistě by se to všechno vyřešilo velmi šťastně,” souhlasila Aline. A nemůže být pochyb, říkala si Emma, podporujíc své vlastní horoucí přání ctnostným přesvědčením, že se Aline uleví a bude šťastná, když si Hjů ušetří cestu a ona nebude na několik dní ochuzena o jeho společnost. “Emma ví,” řekla Aline, “že si může vybrat, jak sama uváží, protože jak vy, tak my jsme jí stejně k službám. Pokud jde o souhlas, to víte, že souhlasím, a Hjů by určitě souhlasil také.”

“Byl bych rád, kdyby se tu objevil,” řekl Ivo, “byl bych spokojenější s jeho požehnáním. Mámeli však jet, myslím, že bychom měli vyrazit okamžitě. Vím, říkal jsem, že Isabei je zcela připravená, ale přesto možná budeme mít dnes hodně práce.”

Emma kolísala mezi svou touhou a lítostí, že by odjela bez náležitého vděčného rozloučení s Hjůem. Bude to však pro něho zisk, velký zisk, když se zbaví odpovědnosti, kterou na sebe vzal, a tak bezpečně, jak slibovalo tohle. “Aline, byla jste ke mně laskavost sama a opouštím vás s lítostí, ale je lepší ušetřit si zbytečné putování za takových časů, a pak, Hjů už měl kvůli mně tolik práce, a vy jste ho tyhle dny tak málo viděla. Ráda bych jela s Ivem, pokud mi dáte požehnám. Přesto hrozně nerada odjíždím bez náležitého poděkování.”

“S Hjůem si nedělejte starosti, jistě vás bude považovat za moudrou, že jste využila tak laskavé a šťastné nabídky. Vyřídím mu všechny pěkné vzkazy, které si vymyslíte. Když se mi teď ztratí z očí, nikdy nevím, kdy se vrátí, a myslím, že Ivo má pravdu, budete asi dnes potřebovat co nejvíc času, nebo aspoň Isabel. Je to vážný krok, který činí.”

“To jsem jí říkal, ale moje sestra má smělost mysli podnikat vážné kroky. Nebude vám vadit, Emmo, jet v sedle za mnou těch pár mil, co dnes musíme ujet? Doma vám najdeme sedlo i koně a všechno.”

“Skutečně,” řekla Aline, prohlížejíc si dvojici s malým tajným úsměvem, “začínám vám závidět!”

Poslal mladého podkoního pro Emminy sedlové vaky. Jejich lehkou váhu přidali k balíkům Corbiěrových nákupů na třetího poníka a její plášť, který v tak pěkný den jistě nebude potřebovat, složili a přibalili k nim. Bylo to jako výprava do nového světa, ozářeného sluncem a lákajícího, avšak děsivě rozlehlého. Pravda, v Bristolu na ni čekaly vážné povinnosti, nikoli nejmenší z nich přiznání nezdaru, ale přesto jí bylo, skoro jako by ze sebe setřásla minulost, a byla ráda, že se jí zbavila a že může vstoupit do tohoto nového světa nezatížená a nehlídaná, vpravdě jako svá vlastní paní.

Aline ji něžně políbila a oběma popřála šťastnou cestu. Emma se až do posledního okamžiku ohlížela k bráně, zda se neobjeví Hjů, ale nestalo se; přece jen musela nechat své vzkazy k vyřízení Aline. Ivo nasedl první, protože ryzák prý je v bujné náladě a má sklon tropit všelijaké kousky, pak se otočil a podal jí pevnou podpůrnou ruku, zatímco ji Turstan Fowler snadno vysadil do sedla.

“I s námi dvěma na hřbetě,” řekl Ivo s úsměvem přes rameno, “dovede vyvádět, když vyráží na cestu. Držte se mě pro jistotu pevně kolem pasu a sepněte ruce na mém

opasku tak je to dobře!” Velmi elegantně a dvorně pozdravil Aline. “Postarám se, aby se bezpečně dostala do Bristolu, slibuji to!”

Vyjel z brány jen v košili, jako přijel, se svými muži nyní jen dvěma v patách, a poník za nimi spokojeně klusal se svým lehkým nákladem. Emma pažemi snadno objala Ivův štíhlý pas, a jeho sporé, silné tělo bylo přes jemné plátno teplé, svalnaté a plné života. Jak se proplétali předklášteřím, které se rychle vyprazdňovalo, položil svou levou ruku přes její sepnuté dlaně a pevně je přitiskl na své ploché břicho, a přestože věděla, že se jen ubezpečuje, zda se pevně drží, neubránila se pocitu, zeje to také pohlazení.

Smála se a vrtěla hlavou nad Alininými romantickými výmysly, odmítala věřit v jakýkoli svazek mezi šlechtou a obchodem, leda pro oboustranný zisk. Nyní si nebyla jistá, zda je opravdu vždy moudřejší být skeptikem.

Prohlubeň, kde leželo velké, těžké tělo, dosud přibližně ukazovala rozměry mistra Thomase a kolem dokola byla tráva sešlapaná, jako by někdo, možná víc než jeden člověk, okolo něho kroužil, když byl mrtev. A to se také určitě dělo, neboť kupec tu musel být svlečen a prohledán při první z bezvýsledných prohlídek, jak vyvodil bratr Kedfael z následujících událostí. Z dolíku vedla ke zdviženému břehu pěšina, po níž byl vlečen, a tráva, delší tam, kde se vynořovala ze stínu, byla sčesána jedním směrem.

O stopách krve také nebylo pochyb, třebaže jich bylo pomalu. Na proužku březové kůry pod stromem byla tenká vrstvička spečená dočerna. Pečlivým pátráním našli ještě další dvě tři skvrny a tenkou šmouhu směřující z kopce, kde zřejmě mrtvého obrátili na záda, aby ho snáze odvlekli k vodě.

“Je tu hluboko,” řekl Hjů na zeleném pahrbku nad řekou, “a břeh je podemletý, takže ho snadno strhl proud. Počítám, že šaty ho vzápětí následovaly. Možná že ještě najdeme zbytek. Stačil na to jeden. Kdyby byli dva, nesli by ho.”

“Řekl byste,” přemítal Kedfael, “zeje to rozumná cesta, kudy se vracel k bárce? Věděl, že loď kotví kousek po proudu od mostu, tak snad mohl zkusit zkrátit si cestu z předklášteří, a zašel trochu dál. Vidíte, konec mola, kde byla bárka uvázaná, je jen kousek proti proudu od nás. Řekl byste, že byl sám a nic netušil, když byl skolen?”

Hjů si bedlivě prohlížel zem. Nebylo to dějiště zápasu, byla tam slehlá plocha, kam dopadlo tělo, a šlápoty kolem dokola jeho nehybnosti. Tráva byla sešlapaná uspořádaně, nebyly to stopy rvačky.

“Ano. Nebránil se. Někdo se plížil za ním a probodl ho beze slova a bez skrupulí. Svalil se a zůstal ležet. Byl na cestě zpátky, dal přednost postranním cestičkám a vyšel kousek po proudu od svého cíle. Někdo ho pozoroval a šel za ním.”

“Téže noci,” řekl Philip suše, “někdo pozoroval a sledoval i mne.”

Okamžitě upoutal jejich pozornost. Oba na něho s živým zájmem upřeli zrak. “Tentýž někdo?” nadhodil Kedfael mírně.

“To o sobě jsem vám nevylíčil,” řekl Philip. “Vypadlo mi to z hlavy, když jsem zakopl o tohle místo a uhodl, co znamená. Vydal jsem se vlastně zjistit přesně, co jsem tu noc dělal, a dokázat, že jsem nevraždil. Došel jsem totiž k názoru, že ten, kdo měl v úmyslu zabít, si mě držel od začátku na očích. Přišel jsem ze rvačky na molu se zkrvavenou hlavou a ve vražedné náladě; byl jsem pro vraha hotový dar, jen kdybych mohl být v době vraždy nezvěstný a beze smyslů.” Vypověděl jim všechno, co odhalil, slovo od slova. Ke konci na něho oba hleděli s usilovným, zachmuřeným soustředěním.

“Ten Fowler?” řekl Hjů. “Jste si tím jistý?”

“Walter Renold si je jistý a já myslím, zeje dobrý svědek. Objevil se tam, já na něj ukázal a Wat mi řekl, jak ho tu noc viděl. Fowler nakoukl, viděl a slyšel, v jakém jsem stavu, a opět asi na půl hodiny odešel, jak říká Wat. Pak se vrátil, dal si mírku piva k pití a koupil velkou láhev jalovcové.”

“A odnesl si ji neotevřenou,” připomněl bratr Kedfael, Jakmile jste se zbědované odebral do houští. Nemusíte se červenat, všichni jsme párkrát v životě takovou hloupost provedli, a leckdo vás v tom překonal. A příště se o něm dovídáme,” podíval se přes mýtinu Hjůovi do očí, “o dvě hodiny později, když ho objevíme zpitého do němoty pod hromadou stojanů v předklášteří.”

“A Wat přísahá, že byl střízlivý jako biskup, když z hostince odcházel.”

“A já bych přísahal na Watův úsudek,” řekl Philip pevně. “Kdyby někdo tu láhev vypil během dvou hodin, podle něho by z toho měl smrt, nebo by se k ní hodně přiblížil. A Fowler druhý den svědčil u soudu a nevypadal nijak zuboženě.”

“Pane Bože!” řekl Hjů a potřásl hlavou. “Sklonil jsem se nad ním, stáhl jsem mu plášť z ramen. Táhlo z něj jako ze sudu. Jeho dech by porazil vola. Copak jsem přišel í o rozum?”

l “Nebo to byl spíš zápach, který se rozvířil, když jste

hnul pláštěm? Začínám mít zvláštní myšlenky,” řekl Cad

fael, “protože mě napadá, že si tu jalovcovou koupil pro

svůj vnějšek, a ne vnitřek.”

“Drahý rozmar,” dumal Hjů, “při tom, kolik stojí. Ovšem bylo to laciné, když si tím koupil ochranu před veškerým podezřením z věci, která ho mohla stát mnohem víc. Co bylo to první, co jsem řekl? Já hlupák! Řekl jsem, že podle toho, jak vypadá, musel tam být už několik hodin. A kam šel odtamtud? Spolehlivě do žalářní cely v opatství a tam si poležel do rána. Jak mohl být vinen čímkoli jiným, než že se opil jako čuně? Děti a opilci jsou jediná neviňátka na světě! Pokud se té noci stala vražda, kdo se bude dívat po muži, který byl vyřízený od doby, kdy byl mistr Thomas naposled viděn živý, do doby, kdy jeho tělo přivezli zpátky do Šrůvsbery?”

Kedfaelova mysl zaběhla ještě dál, ačkoli tam zatím nebylo nic jasné. “Měl bych chuť, Hjůu, znovu se podívat na místo, kde jsme tu pivní mrtvolu sebrali, pokud se nám podaří je najít. Poctivý piják by určitě měl svou láhev položenou vedle sebe všem na odiv. Ale já si na žádnou nevzpomínám. Jestli jsme ji přehlédli a našel ji v noci nějaký paběrkovač ještě poloplnou, budiž. Jestli však náhodou byla schovaná aby se nikdo nikdy nezeptal, kolik z ní bylo vypito a jaká hlava to mohla snést , bylo by to jednání prostomyslného pijana? Nemohl jít přes tržiště takhle načichlý zvenku ani zevnitř. Jeho křest se odehrál tam, kde jsme ho našli schovaného. Takže tam měla být i jeho láhev.”

“A jestli tu noc nebyl ani prostomyslný, ani pijan, Kedfaele, jak mi vyložíte jeho počínání? Nahlédl do hospody, všiml si, v jakém stavu je tenhle chlapec, vyslechl jeho nářky a šel pryč kam?”

“Snad k boudě mistra Thomase, aby se ujistil, že tam kupec je, zaměstnaný svým zbožím, a že tam nejspíš ještě chvíli pobude? A pak zpátky do hospody, hlídat Philipa, příhodného obětního beránka, očividně spějícího k tomu, že večer ukončí slepý a hluchý. A pak, když ho sledoval až k hájku a ujistil se, že neví o světě, zpátky na stopu mistra Thomase, který se ubíral zpátky k bárce. Ubíral se, jenže došel pouze sem.”

“Je to jen dohad,” řekl Hjů střízlivě.

“Je. Ale když se na to podíváte takhle, dává to smysl.”

“Pak zpátky s připravenou lahví alkoholu, aby neviděn vklouzl na nenápadné místo stranou a udělal ze sebe ubožáka, kterého jsme našli. Jak dlouho by mu trvalo svou oběť zabít, prohledat, svléknout a shodit do řeky? Co byste řekl?”

“Když připočtu čas strávený sledováním a nepozorovaným návratem na tržiště, když bylo dokonáno, víc než hodinu z těch dvou ztracených hodin mezi opilostí a střízlivostí. Ne,” řekl Kedfael pochmurně, “nemyslím, že strávil něco z toho času pitím.”

“Byl to také on, kdo vstoupil na bárku? Ale ne, to nemohl, byl na výslechu u šerifa. Pokud jde o kupce ze Shotwicku, jeho vraha už známe.”

“Víme o jednom z nich,” řekl Kedfael. “Dá se kterákoli

z těch věcí oddělit od ostatních? Já myslím, že ne. Toto je

jedno a totéž pronásledování.”

“Je vám ovšem jasné,” pravil Hjů po chviličce usilovného přemýšlení, “co to říkáme? Tady jsou ti dva muži, jeden prokázaný vrah, druhý podezřelý. A včera jeden z nich skolil druhého. Chladně, odborně. Než řekneme víc,” náhle přerušil řeč Hjů a naposled se rozhlédl po mýtině, “udělejme, co jste navrhoval, podívejme se znovu na místo, kde jsme ho našli ležet.”

Philip, který se učil naslouchat a mlčet, jim šel celou cestu zpátky přes sady a zahrady Gaye v patách. Ani jeden z nich mu jeho vytrvalost nevyčítal. Zasloužil si své místo a nehodlal se dát odstrčit. Všechny větší lodě už byly od mola pryč. Nádeníci brzy začnou skládat desky a kůly a až příštího rokuje schovají do skladišť opatství. Podél předklášteří se bouraly stánky a rovnaly k odvozu, zatímco dva opatské vozy se už proplétaly od koňského trhu k bráně.

“Víc než v polovině délky, jak si vzpomínám,” řekl Hjů, “a kus od silnice. Bylo tam málo světel, většina stánků byla pro lidi z venkova, kteří přicházejí jen přes den. Někde na tomhle kousku.”

Tu noc tam byly naskládané stojany a o ně opřené už připravené plátěné stříšky. Dnes ráno tam také byly kupy stojanů a prken, nyní připravené k uklizení až do příštího jarmarku. Prohlíželi celou pravděpodobnou oblast, ale ukázat prstem na přesné místo bylo nemožné. Přijel jeden z odvážecích vozů a dva laičtí sloužící zvedali nahoru kupy prken a skládali stojany do sebe na vysoké hromady. Kedfael pozoroval, jak se plocha postupně vyprazdňuje.

“Našli jste všelijaké nečekané pohozené věci,” poznamenal, protože v jednom rohu vozu byla hromádka zatoulaných předmětů velký střevíc, krátký kabátec, zválený, ale rozhodně ne starý ani roztrhaný, dětská dřevěná panenka s ulomenou ručičkou, zelená kápě, roh na pití.

“Takových ještě bude, bratře,” uculil se vozka, “než celé tržiště vyčistíme. Po některých bude sháňka. Tuším, že nějaká holčička bude chtít vědět, kde ztratila panenku. A kabátec je z dobré látky, nějaký mladý pán trochu přebral a zapomněl ho sebrat, když šel dál. Střevíc je také nový, a obří velikosti, někdo se možná připlíží celý schlíplý a bude se po něm ptát. Doufám, že neměl daleko domů s tou jednou botou. Nebyla to ale žádná divoká noc viděl jsem mnohem horší.” Zaklesl silné paže pod kupu stojanů a celou ji zvedl. “Nevěřili byste, kde jsme našli tuhle láhev!”

Kývl k předku vozu, jemuž Kedfael do té doby nevěnoval pozornost. Za tenký kožený řemínek tam visela na oji plochá skleněná láhev dost velká na dvě pinty tekutiny. “Strčenou nahoru na plátěnou střechu jednoho venkovského stánku. Ten stánek měla jedna bába, která prodává sýry, znám jí, chodí každý rok, a protože už není tak hbitá, stánek jsme jí postavili večer před začátkem trhu. Ta láhev div nevyrazila tuhle Davidovi mozek z hlavy, když jsme ho dnes ráno skládali. Představte si, zahodit takovou láhev, jako by neměla žádnou cenu! Kdyby ji vzal zpátky, dostal by u Wata zadarmo napít, ať by to byl, kdo chtěl.”

Náruč stojanů žuchla do vozu a on se otočil, aby za ní přihodil hranici prken.

“Takže je v Watovy hospody?” zeptal se velmi zamyšleně hledící Kedfael.

“Má na řemínku jeho značku. Všichni víme, kam tyhle lepší nádoby patří. Ale málokdy nám takhle nějaká zůstane.”

“A kde byl ten stánek, kde jste ji našli?” zeptal se Kedfaelovi přes rameno Hjů.

“Ani ne deset yardů zpátky od místa, kde stojíte.” Neodolali, ohlédli se, aby to změřili, a odpovídalo to. Velmi dobře to odpovídalo. “Divné je, že babka přísahala, že to tam páchlo lihem, hned když ráno přinesla zboží. Říkala, že ho cítila i večer ze svých sukní, jako kdyby v něm chodila. Je poloviční Velšanka a kapánek divná. Asi si to vymyslela.”

Kedfael by spíše řekl, že měla bystrý nos, něco věděla o destilaci lihu a přesně zhodnotila příčinu své nelibosti. Byl si teď jistý, že někde v trávě blízko jejího stánku byla značná část té láhve jalovcové štědře vylita na oblečení a na zem; není divu, že tráva načichla. Kapka pro chuť šla možná do hrdla, aby navoněla dech a uklidnila mysl, ale

ne víc, protože ta mysl byla opravdu klidná, když se cizí skláněli nad její tělesnou schránkou a očichávali její očividnou opilost. Cizí, všichni až na jednoho! Kedfael začínal vidět cosi, čemu se stěží dalo říkat světlo, protože hleděl do hlubokého temna.

“Náhodou,” řekl, “máme s Walterem Renoldem jednání. Dovolíte nám, abychom mu tu láhev odnesli? K dobru ji připíše vám.”

“Vezměte si ji, bratře,” souhlasil dobrodušně vozka a sundal ji z oje. “Řekněte mu, že ji posílá Rychart Nyal. Wat mě zná.”

“Když jste ji našli, asi v ní nic nebylo, viďte?” zkusil to Kedfael s tou osudnou věcí v ruce.

“Ani kapička, bratře! Lidi na trhu někdy láhev zahodí, ale nejdřív se postarají o to uvnitř, než se svalí v mrákotách.”

Desky byly naložené, vyklizená plocha pošlapaná a holá, vůz se vydal na cestu. Postačí několik dní a příštích pár letních přeháněk a všechny zelené jemné vlásky zase narostou a holý jíl pěkně zkudrnatí.

“To víte, zeje moje,” řekl Wat, když bral láhev do velké ruky. “Jediná svého druhu, která mi schází. Kdo koupí takovou míru alkoholu i na jarmarku? Kdo na to má peníze? A kdo si to vybere místo slušného piva a vína? Málokdo! Zažil jsem muže, kteří se zoufale snažili utopit duši co nejrychleji, ale málokdy o jarmarku. V době trhů dostávají dobrou náladu. I smutní chlapíci tím načichnou a změknou. Divil jsem se tamtomu, když o ni žádal a platil, ale byl to očividně sluha nějakého šlechtice a měl své rozkazy. Měl peníze a já prodávám alkohol. Ale ano, pokud to má pro vás cenu, to je ta mírka, kterou si koupil ten chlap, co ho tuhle Philip zná.”

Koutek v ústraní velkého Watova výčepu bylo docela dobré místo na to, aby poseděli a popřemýšleli, než přejdou k činu, a aby se pokusili vyznat se v tom, co vypátrali.

“Wat to právě vyslovil,” řekl Kedfael. “Měl jsem chápat rychleji. Byl to očividně sluha nějakého šlechtice a měl své rozkazy, měl peníze. Že kdosi neznámý podplatí jednoho muže ze šlechticovy čeledi, aby vraždil, že se jeden takový z vlastního popudu zkusí obohatit krádeží a vraždou, v to bych uvěřil. Ale dva? Ze stejné čeledi? Ne, to nemyslím. Ti nikdy neodešli ze svého panství. Sloužili pouze jedinému pánu.”

“Svému vlastnímu? Corbiěrovi?” zašeptal Philip, jemuž obrovský dosah té myšlenky vyrazil dech. “Ale on. Podle toho, co jsem slyšel, se ho podkoní pokusil přejet koněm. Srazil ho do prachu, když se ho pokoušel zastavit. Jak to vysvětlíte? To nedává smysl.”

“Počkejte. Vezmeme to od začátku. Řekněme, že ten večer, kdy zemřel mistr Thomas, byl Fowler vyslán, aby ho vyřídil a zmocnil se toho, po čem kdosi tak touží. Jeho pán ohledal půdu, pověděl mu o příhodném obětním beránkovi, který by mohl být užitečný, dal mu peníze na pití, které ho vyřadí z oběhu, až bude skutek vykonán. Muž se určitě dožadoval beztrestnosti, muselo být vidět, že nepřichází v úvahu. Jeho pán se drží poblíž a připojí se k nám, když vyjdeme hledat nezvěstného kupce. Vzpomeňte si, Hjůu, byl to Corbiěre, ne my, kdo objevil svého uprchlíka. My jsme ho minuli, a to by nešlo. Musí se najít, musí být vidět, že je tak opilý, že určitě byl už několik hodin bezmocný a neškodný, a pak musí být zjevně mnoho hodin pod zámkem. Tu noc se mohlo spáchat deset vražd a na Turstana Fowlera by se nikdo ani nepodíval.” “A všechno pronic zanic,” zdůraznil Hjů. “Dříve nebo později musel svému pánovi říci, že vražda byla spáchána marně. Mistr Thomas svůj poklad při sobě neměl.”

“To se asi dověděl až ráno, když nechal svého člověka propustit z vězení. Proto přivedl Fowlera, aby vydal svědectví, které ukáže prstem tady na Philipa, a zatímco jsme se všichni počestně účastnili výslechu u šerifa, poslal svého druhého muže prohledat bárku. A zase marně. Dává to zatím smysl?”

“Dává,” řekl Hjů zasmušile. “Nejhorší teprve přijde. Který, myslíte, vykonal práci ten den?”

“Pochybuji, že do toho zatahovali toho mladého. Dva na tu věc stačili. Myslím, že podkoní Ewald. Ti dva byli rukama, které všechno provedly. Ale neměli to ze své hlavy.”

“Tutéž noc se tedy vloupali do boudy a prohledali to tam, a pořád bezúspěšně. Příští noc přišel útok, který stál Euana ze Shotwicku život.” Hjů neřekl ani slovo o zneuctění rakve mistra Thomase. “A jak si vzpomínám, vy jste dokazoval, že zase zbytečně. Zatím je to docela možné. Ale co ten včerejšek? Propánajána, jak se to dá vysvětlit? Byl jsem tam a díval jsem se na něho. Viděl jsem, jak mění barvu, přísahám! Šok, hněv, uražená čest, projevoval to všechno. Nechtel pro podkoního poslat, aby ho spoluviník nevaroval, chtěl jít pro něho sám. Postavil se mezi svého muže a bránu, riskoval zmrzačení, neli něco horšího, když se ho snažil zastavit na útěku.”

“Bylo to tak,” souhlasil Kedfael těžce, “a přece to dává smysl, ačkoli ohavnější, než jsme si vy nebo já dovedli představit. Ewald byl ve stáji a nemohl uniknout jinak, než kdyby se probil ven z našich zdí. Corbiěre přišel na šerifovu výzvu a všechno se dověděl. Jeho člověk byl nesporně odhalen, v úzkých by vysypal všechno a hodil břímě na svého pána. Uvažujte, v jakém pořadí se věci děly. Fowler se vracel ze střelecké soutěže a měl u sebe kuši. Corbiěre se vydal pro Ewalda do stájí, Turstan chtěl jít za ním, ano, a vyměnili si pár slov, která ho poslala zpátky. Ale jakých slov? Byli příliš daleko, neslyšeli jsme je. Nemohli jsme také uhodnout, o čem se mluvilo ve stáji. Cekali jsme souhlasíte? několik minut, než přišli. Dost dlouho na to, aby Corbiěre řekl podkonímu, jak věci stojí, přikázal mu, aby neztrácel hlavu, a slíbil mu únik. Přiveď koně a já se postarám, abych mezi tebou a branou stál jen já, zvol si okamžik, naskoč a jeď. Schovej se určitě na jeho panství a neproděláš. Ale ukaž jasně, že já na tom nemám žádný podíl napadni mě, proveď to dobře, a já to provedu také dobře. A provedl nejlepší herecký výkon, jaký jsem kdy viděl. Postavil se mezi Ewalda a bránu a společně použili neklidného koně, aby nás všechny na

točili tím směrem. Hrdinsky hmátl po uzdě, utržil pád a podkoní byl na svobodě.”

Oba na něho němě zírali jako zakletí, s očima vytřeštěnýma.

“Jenomže jeho pán měl v kapse ještě jeden trik,” řekl Kedfael. “Ani ho nenapadlo pustit ho. Únik byl příliš velké riziko, mohl být přece jen dopaden a otevřít ústa.,Sundej ho! řekl Corbiěre a Turstan Fowler to udělal. Bez výčitek jaký pán, takový krám. Nebezpečná ústa nebezpečná pro oba se zavřela a nic to nestálo.”

Následoval dlouhý okamžik ohromeného ticha. I Beringar, jehož daleko sahající mysl si uměla představit, ač s odporem, nehorázné projevy zla a zrady, byl otřesen a neměl slov. Philip zíral zděšeně s rozšířenýma očima a pomalu se zvedl. Jeho zkušenosti byly nevelké, místní a slušné, těžko chápal, že lidé mohou být netvoři.

“To myslíte vážně! Vy tomu věříte! Ale ten člověk on ji navštěvuje, on se jí dvoří! A vy říkáte, že chtěl něco získat od jejího strýce a nedostal to ani na jeho těle, ani na jeho bárce, ani v jeho boudě kde ještě může hledat, než u Emmy? A my tady otálíme!”

“Emma je s mou manželkou,” řekl rozvážně Hjů, “v domě pro hosty opatství. Co se jí tam může stát?”

“Co? vášnivě vykřikl Philip. “Když mi říkáte, že nemáme co dělat s lidmi, ale ďábly?” Otočil se na sešlapaném podpatku a rozběhl se ven z hospody a jako šíp po silnici k předklášteří. Dlouhé nohy se jen míhaly.

Kedfael a Hjů zůstali němě zírat jeden na druhého přes stůl, ale ne déle než mžik. “Proboha,” řekl pak Hjů, “učíme se od neviňátek! Pojďte, nejlepší bude spěchat za ním. Ten hoch mnou otřásl!” Philip dorazil k domu hostí bez dechu. S hrudí prudce se zdvihající po tom běhu se zeptal po Aline a ta vyšla, usměvavá, ale sama.

“Philipe, co se děje?” Pak si pomyslela, že ví, a bylo jí líto zamilovaného chlapce, který přišel pozdě, i aby se důstojně rozloučil a obdržel útěchu několika vlídných

slov, která nic nestojí. “Ach Philipe, to je mi líto, že jste ji propásl, ale nemohli se zdržovat, potřebovali odjet včas. Byla by si přála, abych se s vámi rozloučila za ni a popřála vám.” Slova jí zamrzla na rtech. “Philipe, co je? Co je vám?

“Je pryč?” vykřikl tvrdě a ostře. “Pryč? Říkala jste:,Nemohli se zdržovat! Kdo? Kdo s ní odjel?”

“Jela přece s panem Corbiěrem, nabídl jí doprovod do Bristolu se svou sestrou, která tam jede do kláštera. Vypadalo to jako šťastná náhoda. Philipe! Co jsem řekla? Co je na tom zlého?” Mladík zaúpěl vzteky a úzkostí, a dokonce natáhl ruku a stiskl jí zápěstí.

“Kam? Kam ji veze? Teď, dnes!”

“Pro dnešní noc na své sídlo Stanton Cobbold je tam jeho sestra.”

Ale Philip byl pryč v okamžiku, kdy vyslovila jméno místa, pádil jako cílevědomý ďábel, ne k bráně, ale přes nádvoří ke stájím. Nebyl čas se někoho dovolovat nebo respektovat něčí vlastnictví. Bez ohledu na následky sebral Philip nejlépe vypadajícího koně, který naštěstí naštěstí pro Philipa, ne pro svého majitele stál osedlaný a čekal na oprati ve dvoře na odjezd. Než zmatená a vylekaná Aline doběhla ke dveřím síně, Philip už byl venku z brány a rozzuřený podkoní za ním přes nádvoří upaloval jako zajíc a hlasitě a bezmocně nadával.

Protože nejkratší cesta k silnici na jih směrem ke Strettonu a Stanton Cobboldu odbočovala od brány nalevo a zas nalevo po úzké pěšině na opatské straně mostu, bratr Kedfael a Hjů Beringar chvátající po předklášteří neviděli nic ze vřavy, která provázela Philipův odjezd. Došli k bráně a na velké nádvoří bez nejmenšího tušení, že je něco v nepořádku. Hosté stále odjížděli, byl tam normální ruch dne po skončení jarmarku, ale nic, nad čím by se pozastavili. Hjů zamířil přímo k domu pro hosty, a Kedfaela, který mu spěchal v patách, náhle zarazila velká ruka, která mu dopadla na rameno, a známý bodrý hlas, zdravící přívětivou velštinou.

“Vás jsem právě hledal! Jdu se rozloučit, bratře, a poděkovat vám za společnost. Dobrý jarmark to byl! Jdu na loď a vracím se zpátky domů s pěkným výdělkem.”

Rhodri ap Huw zářil z úkrytu své černé bradky a pichlavé houště černých vlasů.

“Alespoň pro dva, kteří sem přišli za výdělkem, to rozhodně dobrý jarmark nebyl,” řekl Kedfael zarmouceně.

“O jakýjzisk jim ale šlo, o peníze, nebo o nějakou jinou měnúTAčkoii nakonec,j,d,e.vždycky p peníze ojjenfzfrjiebó o” moc. Pro co jiného s,e,kdy lidénamáhají

“Sem “tam i někdo pro věc. Sám jste říkal, vzpomínám si, že se nic nevyrovná velkému trhu, když se chcete sejít s někým, s kým byste raději nebyl viděn. Nikde není taková samota jako uprostřed tržiště!” A mírumilovně dodal: “Odvážím se říci, že tu i sám Owain Gwynedd možná měl své zpravodaje. Museli by ovšem umět dobře anglicky,” řekl bezelstně, “aby z toho něco vyzískali.”

“To jistě. Zaměstnávat mne by bylo zbytečné. Řekl bych ovšem, že máte pravdu. Owain potřebuje informace předem jako každý jiný, máli si bezpečně udržet své knížectví a tu a onde k němu pár mil přidat. Rád bych věděl, který ze všech těch obchodníků, s nimiž jsem se stýkal, podá svou zprávu Owainovi do ucha!”

“A jakou zvěst mu přinese,” řekl Kedfael.

Rhodri si pohladil svůj velkolepý vous a tmavé oči mu vesele zajiskřily. “Myslím, že by mu mohl přinést novinu, že zpráva, kterou hrabě Ranulf čekal z jihu kdoví, možná i ze zámoří , předána nebude, a chceli co nejlépe využít čas, měl by se snažit zvětšit své území jinde než na hranici s Čestrem, protože hrabě nebude riskovat, ale bude se dobře starat o to, co mu patří. Owain by to měl raději zkusit v Maelienyddu a Elfaelu a Ranulfa nechat na pokoji.”

“Tak mě napadá,” dumal Kedfael, “že pro Owainovy zpravodaje by bylo výborným pláštíkem říci si v těchhle končinách o pomoc tlumočníka a dávat najevo, že ho potřebují. Před hluchým kmitají jazyky volněji.”

“Dobrý nápad,” pochválil ho Rhodri. “Někdo by to měl Owainovi navrhnout.” Všechno ovšem svědčilo pro to, že vládce Gwyneddu nepotřebuje posilovat svůj rozum cizím, ale byl štědře obdařen Bohem hned na počátku. Kedfaela zajímalo, kolik jiných jazyků tento prostý obchodník zná. Francouzštinu skoro jistě natolik, aby stačila pro jeho záměry. Vlámštinu možná také trochu; bezpochyby cestoval i po Flandrech. Nepřekvapilo by ho, kdyby uměl i trochu latinsky.

“Přijedete na svatopetrský jarmark napřesrok?”

“Možná, bratře, možná, kdoví! Půjdete mi zase tlumočit, jestli přijedu?”

“Rád. Vždyť jsem také z Gwyneddu. Pozdravujte ode mě hory. A šťastnou cestu!”

“Bůh vás ochraňuj i” řekl rozzářený Rhodri, jaře ho plácl do ramene a vyrazil k řece.

Sotva Hjů vkročil do domu, vrhla se mu s výkřikem do náručí Aline ve směsi úlevy a zoufalství a vychrlila na něho celý svůj zmatek a úzkost.

“Hjůu, já jsem asi udělala něco strašného! Buď to, nebo se Philip Korvaisr zbláznil. Byl tady, ptal se po Emmě, a když jsem mu řekla, zeje pryč, vyřítil se odtud jako šílenec, a jeden kupec z Worcesteru ho u stájí obviňuje, že mu ukradl koně a ujel na něm, a já se neodvažuji hádat, co to všechno znamená a bojím se.”

Hjů ji něžně držel, zaražený a ustaraný. “Emma je pryč? Vždyť přece měla jet k nám. Co se stalo, že si to rozmyslela?”

“Víš, zejí prokazoval pozornost. Přišel dnes ráno, ptal se po tobě říkal, že má sestru, která jde do kláštera v Minchinbarrow, a protože ji tam musí doprovodit a je to jen pět mil od Bristolu, může Emmu odvézt domů ve společnosti své sestry. Říkal, že přespí na jeho sídle a zítra vyrazí. Emma souhlasila a já na tom neviděla nic špatného, proč také? Ale samotné jméno stačilo, aby Philip vypálil jako potrestaný.”

“Corbiěre?” otázal se Hjů a poodtáhl ji od sebe, aby se

jí mohl úzkostně zadívat do obličeje.

“Ano! Ano, samozřejmě Ivo ale co je na tom tak špatného? Veze ji ke své sestře do Stanton Cobboldu připadalo mi to ideální, jí také, a tys tu nebyl, abys řekl ano nebo ne. Mimoto je svou vlastní paní.”

Byla to pravda, dívka měla vlastní vůlí a muž, který jí to nabídl, sejí líbil, a lichotilo jí, zeji obdaruje přízní. Už pro svou nezávislost by byla jela, a kdyby byl u toho Hjů, nevěděl a netušil by ještě tolik, aby jí zabránil. Útěšně objal rozechvělou manželku pevněji a tvář přitiskl k jejím vlasům. “Má lásko, srdce moje, nemohlas jednat jinak, a já bych byl udělal totéž. Musím ale za nimi. Teď se mě nevyptávej, později se všechno dovíš. Přivezeme ji zpátky nestane se nic zlého.”

“Tak je to pravda!” zašeptala Aline cítil chvění jejího dechu na hrdle. “Je důvod se bát? Pustila jsem ji do nebezpečí?”

“Nemohla jsi ji zadržet. Rozhodla se jet. Nemysli už na svou úlohu, žádnou jsi v tom nehrála jak jsi mohla něco vědět? Kde je Constance? Miláčku, nerad tě takhle opouštím.”

Myslí si samozřejmě, uvědomila si, jako všichni muži, že každé velké rozrušení manželky v tomto stavu by mohlo ohrozit jeho syna. To ji vzburcovalo. Není taková, aby držela muže v úzkostné péči o sebe, přestože má na něj jako manželka nárok, když je ho naléhavěji třeba jinde. Odhodlaně se vyprostila z jeho náruče.

“Samozřejmě musíš jet. Nic se mi nestalo a nic se mi nestane. Honem jeď! Mají dobré tři hodiny náskok, a jestli budeš otálet, Philip se může sám dostat ho neštěstí. Rychle pošli pro všechny muže, které můžeš sehnat, a já půjdu usmířit toho kupce, jehož koně si půjčil.” Přesto se zdráhal ji pustit. Vzala ho za hlavu, důrazně ho políbila a otočila kolem osy, právě když do dveří domu vcházel Kedfael.

“Odjela s Corbiěrem,” sdělil mu Hjů stručně novinu. “Míří na jeho shropshirské sídlo. Chlapec jel za nimi a já musím také. Vzkážu Prestkoteovi, aby za mnou co nejrychleji poslal stráž. Vy se postaráte o Aline.”

Aline o tom zapochybovala, když spatřila v jasném vojáčkem oku bratra Kedfaela jiskru. Rychle řekla: “Nepotřebuji žádnou chůvu. Jen jeďte oba!”

“Mám povolení,” řekl Kedfael a ctností překrýval svou dychtivost. “Opat Radulfus mě pověřil péčí, aby se jeho hostu pod jeho střechou nic nestalo, a já to rozšířím i mimo jeho střechu a také si to obhájím. Máte ještě jednoho koně, Hjůu, kromě toho svého kostnatého strakáče. Pojďte! Už jsme spolu rok nejeli.”

Statek Stanton Cobbold ležel dobrých sedmnáct mil od Šrůvsbery, na jihu hrabství a těsně vedle rozlehlého tamějšího panství biskupů z Herefordu, který tvořilo devět nebo deset statků. Silnice se táhla otevřenější a slunečnější částí Dlouhého hvozdu a na jeho nejjižnějším okraji spadala mezi hrbaté kopečky na západní straně dlouhého holého hřebene, který se táhl několik mil. Tu a tam zabíhalo do jeho holého úbočí lesnaté údolíčko a do jednoho z nich zabočil Corbiěre po pevné úvozové cestě. Bylo časné odpoledne, slunce stálo vysoko, ale i tak vrhaly natěsnané stromy náhlý chlad a stín. Ryzák se už vyběhal ze své bujnosti a poklidně nesl dvojnásobné břímě. V lese se na chviličku zastavili, Ivo nabídl na osvěžení víno a ovesné placky, a prokazoval Emmě všemožné pozornosti. Den byl jasný, krajina neznámá a krásná a Emma podnikala příjemné dobrodružství. Blížila se ke Stanton Cobboldu s nejšťastnějším očekáváním, polichocena Ivovou uctivostí a zvědavá na jeho sestru.

Při cestě tekla říčka sbíhající z hřebene. Stezka se zúžila, sevřely ji stromy.

“Už jsme skoro doma,” řekl Ivo přes rameno, a za několik minut se stoupající půda před nimi rozevřela v úzkou rovinku zepředu přehrazenou dřevěnou ohradou z kůlů. Uvnitř ustupovalo sídlo celou hmotou do úbočí, za ním stromy, z obou stran stromy, které je temně svíraly. Přiběhl chlapec, otevřel jim bránu a oni vjeli do ohrazení. Palisádu zevnitř lemovaly stodoly a chlévy. Samo sídlo mělo dlouhé kamenné přízemí s opěráky, do něhož byly proraženy dvoje dveře dost široké pro vůz, a nad tím bylo obytné patro, také převážně z kamene, kde byl velký sál, kuchyně a špižírny, ale vpravo kámen ustupoval dřevu a kamenná ostění dřevěným rámům a silným okenicím;

tato dřevěná obytná část byla vyšší než kamenná a zdálo se, že nad soláriem je ještě jedno patro. Ke dveřím síně vedlo vysoké kamenné schodiště.

“Dost skromné,” otočil se Ivo a usmál se na ni, ,je tu však pro vás místo i uvítám.”

Byl dobře obsluhován. Podkoní vyběhli, ještě než kůň zůstal stát, ve dveřích síně se objevila služebná a cupitala jim dolů vstříc.

Ivo skopl třmeny, obratně přehoupl nohu přes skloněnou hlavu koně a seskočil, mávnutím ruky odbyl Turstana Fowlera, natáhl paže k Emmě a sundal ji sám. Její nepatrná váha mu nedělala potíže, dlouhý okamžik ji se smíchem podržel ve vzduchu, aby to dokázal, a pak ji postavil na zem.

“Pojďte, odvedu vás do solária.” Služebnou odeslal pohybem ruky, ta odstoupila a pokorně je následovala po schodech nahoru, ale když došli k síni, dál za nimi nešla. Silné kamenné zdi vyzařovaly dovnitř citelný chlad. Síň byla velká a vysoká, vysoký strop začouzený, ale veliké ohniště bylo teď v létě prázdné a studené. Svisle dělená okna vpouštěla dovnitř vzduch mnohem vlídnější než ten uvnitř a útěšné světlo, byla však úzká a nemohla nepříjemnou místnost ovlažit. “Není to můj nejpřívětivější domov,” ušklíbl se Ivo, “ale tady na hranici Walesu jsme budovali pro obranu, ne pro pohodlí. Pojďte do solária. Dřevěný přístavek je pozdější, ale i tam je to studený, tmavý dům. I v létě se tam navečer musí topit.”

Krátké schůdky na konci síně vedly na široký ochoz a ke dvojím dveřím. “Kaple,” ukázal na ty vlevo. “Nahoře jsou dvě malé ložnice, tmavé, protože hledí zblízka do stráně a do stromů. A zde, omluvíteli mě na chvilku, než se postarám o vaše i svoje zavazadla a dám ustájit koně, se k vám za chvilku zase připojím.”

V soláriu, kam ji zavedl, byl mohutný stůl, vyřezávaná lavice, židle s polštářky, na stěnách gobelíny a na podlaze koberce, a bylo tam jisté pohodlí i elegance, ale také trochu šero a chladno, zejména kvůli stráni a zástěně stromů, které prosvítaly okny, jež byla úzká a vpouštěla dovnitř málo denního jasu, přecezeného těžkými větvemi. Ohniště tu nebylo. Jediný komín sloužil velké síni a kuchyni, avšak střed místnosti byl vydlážděn velkými kaměny na ochranu proti oharkům a na tomto čtverci stálo hořící ohřívadlo, i v tento letní den. Dřevěné uhlí a uvážlivě navršené dříví žhnulo a nabízelo ústřední jiskřičku pohody bez kouře. Letní slunce nedokázalo prohřát na paži tlusté kamenné zdi dole, a sem slunce, ač mu čelily jen přívětivé trámy, stěží kdy přišlo.

Emma vykročila do místnosti, zůstala stát a zvědavě se rozhlížela. Slyšela, jak Ivo mezi nimi zavírá dveře, byl to však jen slaboučký zvuk ve velkém tichu.

Očekávala, že se jeho sestra objeví, jakmile přijedou, a cítila bolestné zklamání, přestože věděla, jak je to nerozumné. Nevzkázal předem; jak mohla něco vědět? Může se docela pochopitelně procházet v letním teple na holém hřebeni nebo může mít povinnosti jinde. Až přijde, čeká ji radost z bratra, který se vrátil, a navíc z návštěvnice přibližně stejného věku, a též z toho, až uslyší, že se jí bez dalšího otálení splní přání. Přesto byla její nepřítomnost zklamáním a to, že se o tom nezmínil ani se za to neomluvil, ztlumilo její dychtivost.

Začala si prohlížet místnost. Zajímala se o všechno. Její vlastní domov ve městě byl ve srovnání s tímhle útulný a pohodlný, ač o nic méně tmavý a sevřený, sice nikoli stromy jako zde, nýbrž domy, které z těch stromů postavili. Uvědomovala si, že se narodila v poměrném bohatství, ale to bohatství bylo soustředěno v jednom pohodlném a dobře zařízeném obydlí, kdežto toto pohraniční sídlo představovalo snad jen desetinu toho, co Ivo vlastnil, nehledě na přilehlé pozemky. Sám říkal, že to není jeho nejpřívětivější domov, přesto ovládal rozlohu kdoví kolika mil půdy a kdoví kolik svobodných nájemců i nevolníků. Byl to jiný svět. Do té doby na něj hleděla z dálky a byla oslněna, ale nikdy ne oslepena.

Náhle pocítila přesvědčení, že to pro ni není, třebaže zůstalo záhadou, zda je ráda, nebo zda ji to mrzí.

Přesto tu byla vidět znalost a vkus, s jakými Emma neměla zkušenosti. Ohřívadlo bylo krásné a dělalo čest řemeslníkovi, který je vytepal; stálo na třech vzepřených nožkách jako kmíncích a koš na uhlí vypadal jako mříž s révovými listy. Pokud má nějakou chybu, tedy zeje trochu příliš vysoké na to, aby bylo úplně stabilní, pomyslela si. Podušky na židlích měly jemné výšivky loveckých výjevů, ač ošoupané a osahané od mastných prstů. Na polici vestavěné pod stolem stály knihy žaltář, pergamenové desky s notami a vybledlé pojednám se zvláštními nákresy. Vyřezávání židlí, stolu i zakončení lavice se podobalo živým rostoucím rostlinám. Gobelíny pokrývající všechny stěny mezi okny a dveřmi byly zajisté staré, bohaté, úžasně vypracované, a kdysi mívaly svítivé barvy, které bylo ještě tu a tam vidět v chráněných záhybech; kouřem však zčernaly téměř k nerozeznání a tu a tam byly práchnivé. Roztáhla jeden záhyb a pes, vrhající se s rozšklebenou tlamou a nataženými tlapami mezi její prsty, se rozpadl na jemný prach a plul vzduchem v pomalém rozkladu. Upustila nitě, které jí zůstaly v ruce, a s úlekem couvla. Samotný prach na rukách jí připadal jako popel.

Cekala, ale nikdo nešel. Asi nečeká tak dlouho, jak se domnívá, určitě ne tak dlouho, jak jí to připadá, ale zdálo se, jako by to byl věk, rok života.

Nakonec si pomyslela, že se snad nic nestane, když projde po ochozu do kaple. Snad aspoň uslyší, co se dole děje. Ivo nakoupil vlámské gobelíny pro své nové sídlo v Cheshiru; možná je rozbaluje a kochá se jejich svěžími barvami. Za těchto okolností dovedla odpustit jisté zanedbávání.

Položila ruku na petlici dveří a s důvěrou ji zvedla. Dveře se nehnuly. Zkusila to znova, silněji, ale zábrana nepovolila. Nebylo pochyby, dveře byly zamčené.

Nejprve pocítila čirou nevíru, dokonce pobavení, jako by nějaká hloupá náhoda sklapla závoru a omylem ji tu zavřela. Pak přišlo instinktivní přání každého uvězněného tvora dostat se ven; teprve pak vzplanul úlek a poplašené, spěšné přehodnocování ve snaze porozumět. Ne, nemýlí se! Klíč za ní otočila Ivova vlastní ruka.

Nebyla z těch, které se zblázní a začnou bouchat do dveří. K čemu by to bylo? Stála naprosto nehybně s rukou na petlici, zatímco její rozum se hnal za pravdou stejně zuřivě jako pes z gobelínu za jelenem. Je v poschodí, v místnosti, která nemá jiný východ, a okna jsou nejen tak úzká, že by se jimi neprotáhlo ani její štíhlé tělo, ale také vysoko nad zemí, protože je tu svah. Není úniku, dokud někdo neodemkne.

Jela s ním bezelstně, v dobré víře, a on se proměnil v žalářníka. Co od ní chce? Věděla, zeje krásná, ale náhle si byla jistá, že by si kvůli tomu takovou námahu nedal. Nejde tedy o její osobu, a je jen jedna věc, kterou má u sebe, pro niž byl kdosi ochoten jít až do krajnosti. Kudy prošla, tam následovala smrt. Jednu z těch smrtí pomohl způsobit jeho sluha a on se s ním rychle vypořádal. Mrzký zištný útok, krádež, která náhodně skončila vraždou, a kradené zboží se našlo na důkaz. Přijala to, jako to přijali všichni. Pochybovat o tom by znamenalo pohlédnout do jámy příliš neuvěřitelně černé, nyní však do té jámy nahlížela. Byl to Ivo, nikdo jiný, kdo ji zavřel do klece.

Nemůželi oknem projít ona, dopis, který nese, by mohl, bylo by tu však nebezpečí, že jej někdo najde. Byl lehký, daleko nedoletí. Přesto přešla k oknům a vyhlédla štěrbinami ven na travnatý svah a stěnu stromů dole; a tam, pohodlně rozvalen u kmene buku s kuší vedle sebe seděl Turstan Fowler a lenivě vzhlížel právě k těmto oknům. Když spatřil mezi trámky rámu její obličej, zašklebil se od ucha k uchu. Tady pomoc není.

Roztřeseně couvla od okna. Rychle vytáhla z úkrytu v záňadří malý, pevně svinutý pergamenový váček, který nosila od chvíle, kdy jí ho mistr Thomas pověsil na krk, než dopluli do Šrůvsbery. Byl skoro tak dlouhý jako její ruka, ale úzký jako dva prsty té ruky, a nitka, na níž visel, byla z pavučinkového hedvábí. Velký úkryt nepotřeboval. Omotala ho hedvábnou nití a pečlivě jej zavinula do hřívy modročerných kadeří, stočených do hedvábného čepečku, až byl jeho tvar zcela zakryt a zmizel. Když si síťku zase

upevnila, aby každý pramínek vlasů ležel napohled nedotčený, stála a pevně svírala ruce, aby se uklidnily, a zhluboka dýchala, dokud se neutišilo bušení srdce. Pak se postavila tak, aby měla ohřívadlo mezi sebou a dveřmi, a když vzhlédla a podívala se přes místnost, pocítila, jak jí srdce, které právě obrnila ke klidu, bláznivě poskočilo v prsou.

Opět přeslechla otáčení klíče v zámku. Udržoval své obranné hráze dobře promazané a tiché. Stál ve dveřích, usmíval se s uvolněnou sebejistotou a zavřel za sebou, aniž z ní spustil oko. Podle pohybu jeho paže a ramene poznala, že přendal klíč na vnitřní stranu a opět jím otočil. Ani ve vlastním sídle, se svým služebnictvem za zády, nic neriskuje. Ani proti tak málo hrozivému protivníkovi jako Emma Vernoldová! Byla to svým způsobem poklona, ale bez té by se obešla.

Protože nemohl vědět, zda zkoušela dveře nebo ne, rozhodla se dělat, jako by ji nic nevyrušilo z klidu. Odpověděla na jeho vstup úsměvem plným očekávání a otevřela ústa, aby ze sebe vynutila nějaký neškodný dotaz, ale předešel ji.

“Kde to je? Dejte mi to po dobrém, a nic se vám nestane. Radil bych vám to.”

Nespěchal a dál se usmíval. Viděla nyní, že jeho úsměv je úmyslná glazura, stejně chladná, hladká a dekorativní jako pozlátko. Zírala na něj s očima dokořán, nechápavým a zmateným pohledem někoho náhle osloveného neznámou řečí. “Já vám nerozumím! Co vám mám dát?”

“Děvče drahé, víte to až moc dobře. Chci dopis, který váš strýc nesl hraběti Ranulfovi z Čestru, ten, který měl podle předchozí dohody předat na trhu Euanovi ze Shotwicku, očím a uším mého urozeného příbuzného.” Byl ochoten s ní jednat polehoučku, protože o čas teď nešlo, dokonce ho ta vyhlídka bavila a byl připraven obdivovat její hru, pokud nakonec dosáhne svého. “Neříkejte mi, krásko, že jste o takovém dopise ani neslyšela. Pochybuji, že byste byla tak dobrá lhářka jako já.”

“Opravdu vám vůbec nerozumím,” bezmocně vrtěla hlavou. “Nic jiného vám říci nemohu, protože o žádném dopise nic nevím. Pokud strýček nějaký nesl, jak tvrdíte, mně by se s tím nesvěřil. Myslíte, že světa znalý obchodník svěřuje důležité věci svým ženám? Pokud si to myslíte, mýlíte se v něm.”

Corbiěre popošel lenivě pár kroků do místnosti a ona viděla, že po kulhám nezbylo ani stopy. Ohřívadlo se zatím rozhořelo do stálého šarlatového žáru, jeho světlo se ve vlnitém zlatě jeho vlasů odráželo jako lesk zapadajícího slunce. “Trvalo mi dlouho, příliš dlouho, než jsem dospěl k vám, má paní. Já bych byl ženě nedůvěřoval, já ne. Ale mistr Thomas měl zřejmě jiné představy. A přiznávám, že měl před sebou neobyčejnou mladou ženu. Obdivuji vás, jestli to má pro vás nějakou cenu. Ale to mi v cestě stát nebude, věřte mi. Co máte, je příliš cenné na to, abych si nechával nějaké skrupule, i kdybych měl k takovým slabostem sklon.”

“Ale já to nemám! Nemohu vám dát, co nevlastním. Jak vás mám přesvědčit?” ptala se s prvním výbuchem netrpělivosti a rozhořčení, třebaže předem věděla, že předstírá naprázdno. Věděl své.

S úsměvem zavrtěl hlavou. “V zavazadlech to nemáte. Rozpárali jsme i švy vašich sedlových vaků. Proto je to tady, u vás. Jiná možnost není. Váš strýc to u sebe neměl, nebylo to v lodi ani v boudě. Kdo zbýval kromě vás? Vás a Euana ze Shotwicku, pokud jsem nechal proklouznout svou ostrahou nějakého posla. Vy počkáte, to jsem věděl, dáte se ochočit. Tu mě najednou napadlo, že jste to mohla poslat zpátky do bezpečí v Thomasově rakvi, ale to jsem vás přecenil, má drahá, přestože jste chytrá. A Euan to nedostal. Kdo tedy zbýval kromě vás? Jeho posádka? Kdepak, všichni byli moc prostomyslní, i kdyby nedostal příkaz přísně to tajit, a já vím, že dostal. Pochybuji, že i vám řekl, co je v tom dopise.”

To byla pravda, neměla ponětí o jeho obsahu. Prostě jej dostala, aby jej nosila a střežila jako očividné neviňátko, které nikdo nebude podezřívat, že je kurýr, ovšem velmi důrazněji bylo řečeno, jak je list důležitý. Na jeho bezpečném doručení závisí životy, říkal strýček, nebo kdyby to nešlo, na bezpečném vrácení odesilateli. Nebo přinejhorším na jeho úplném zničení.

“Už mě omrzelo opakovat,” řekla důrazně, “že se mýlíte, když se domníváte, že o tom něco vím, nebo věříte, že to vůbec existovalo jinde než ve vaší představivosti. Přivezl jste mě sem, pane, pod záminkou, že mi opatříte společnost své sestry a obě nás dovezete do Bristolu. Hodláte udělat to, co jste slíbil?”

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Rudý žár mu zatančil po jemných lícních kostech. “Nejela byste se mnou, kdyby v té historce nebyla ženská. Budeteli teď rozumná, třeba se jednou s mou sestrou sejdete. Je vdaná za jednoho z Ranulfových rytířů a sděluje mi, co se na Ranulfově dvoře děje. Byla by z ní povedená jeptiška, i kdyby už nebyla vdaná! Ale poslat vás bezpečně domů do Bristolu, to ano, až mi dáte, co od vás chci. A co dostanu!” dodal úsečně a jeho pohledné usměvavé rty se ztenčily a sevřely jako ostří meče.

To byl okamžik, kdy málem uvažovala o tom, že ho poslechne a dá mu, co tak tvrdošíjně schovávala přes tolik otřesů. V tu chvíli již byl strach skutečností, ale právě tak hněv, o to prudší, že jej rezolutně potlačovala. Přistoupil o krok blíž, úsměv úzký, jako když kočka chytá ptáčka, a ona se stejně klidně přesunula, aby bylo ohřívadlo stále mezi nimi; to ho pobavilo, měl však hojně trpělivosti.

“Nechápu,” zamračila se, jako by ji to začínalo doopravdy zajímat, “proč vám tolik záleží na obyčejném dopise. Kdybych jej měla, myslíte, že bych vám jej odepřela, když jsem ve vaší moci? Ale proč vám na něm tak záleží? Co může mít v sobě obyčejný dopis?”

“Blázínku, v dopise může být život a smrt,” řekl shovívavě nad její prostomyslností, “bohatství, moc i půda, které lze získat nebo ztratit. Víte, zač by mohl stát ten jeden balíček? Králi Štěpánovi za celé jeho království! Mně možná za hraběcí titul. A řadu jiných by stál krk! Myslím, že přes všechnu svou nevinnost musíte vědět, že Robert z Gloucesteru má své plány, jak přivézt císařovnu Matyldu do Anglie a bojovat za její nárok na trůn, a že zkoumá přes své vyjednavače vyhlídky na podporu hraběte Ranulfa, až přistanou. Můj urozený příbuzný má tvrdé srdce a žádal důkaz síly jejich strany, než pohne prstem, aby se zavázal. Jména, počty, všechny podrobnosti, pokud znám svého Ranulfa, museli mu to pěkně sepsat. Celý počet králových nepřátel, jména všech, kteří mu ústy slouží, ale jsou připraveni ho zradit. Na seznamu by mohlo být až padesát jmen, a věřte mi, poslouží ke zničení i Ranulfovi, protože neníli tam jeho jméno, dospěl do bodu, kdy zvažuje, zda je tam připojit. Co by dal král Štěpán za to, kdyby ten dopis dostal do ruky? Všechno písemně, možná i datum, kdy hodlají vyplout, a přístav, kde doufají přistát. Všechny nepřátele odřízne, než se stačí shromáždit, pro Matyldu bude mít připravené vězení, ještě než vystoupí na břeh. Tohle chci, děťátko, nabídnout králi, a nepochybujte, že mi za to zaplatí.”

Stála, zírala na něho přes ohřívadlo se staženým obočím a cítila, jak jí krev tuhne v žilách a tělo stydne. Ajemu ani nejde o věc! Už třikrát zabil, nebo si opatřil jiné, aby zabíjeli za něho, ne pro nějakou stranu, ale chladně a metodicky pro svůj zisk a postup. Bylo mu jedno, kdo nosí korunu, Štěpán či Matylda. Kdyby mohl místo toho dostat do rukou informaci cennou pro Matyldu a domníval se, že asi zvítězí a dobře ho odmění, byl by stejně vesele zradil Štěpána a všechny jeho přívržence.

Poprvé se zděsila, váha všech těch ohrožených životů jí dolehla na srdce jako veliký kámen. Nepochybovala, že jeho odhad, co je v dopise, bude velmi blízko pravdy, dostatečně blízko na to, aby zničil velmi mnoho mužů, kteří se drželi té strany, jíž oddaně sloužil její strýc. Byl ze srdce oddán Matyldě a stálo ho to život. Nyní, pokud sejí nepodaří zázrak, zpráva, kterou nesl, bude stát mnoho dalších životů, krveprolití, sirobu, zkázu. A všechno pro obohacení a postup Iva Cořbiěra! Následovala a podporovala mistra Thomase z rodinné loajality. Nyní už to neznamenalo vůbec nic a ona cítila jen zoufalou touhu nepřipustit další zabíjení, nezradit nikoho ze žádné strany sporu jeho nepřátelům z druhé strany. Pomoci každému uprchlíkovi, ukrýt každého štvance, zachránit manželky před vdovstvím a dětem zachránitotce, to bylo mnohem lepší než bojovat a zabíjet, ať pro Štěpána, nebo pro Matyldu.

A ona mu je nevydá! Za žádnou cenu si Ivo nebude vyšlapovat bez úhony pro svůj hraběcí titul po hlavách jiných mužů!

“Nic proti vám nemám,” říkal sebejistě a uvolněně Corbiěre. “Dejte mi dopis, dostanete se bezpečně do Bristolu a nebudete škodná. Nemyslete si ovšem, že se budu zdráhat vám pořádně zaplatit, když mi budete stát v cestě.”

Stála strnulá a nehybná, hlavu v dlaních, jako by ji tiskla ve snaze ovládnout strach. Špičky prstů se neviditelně propracovávaly pod okrajem síťky do pletence vlasů, hmataly po válečku pergamenu, ale zepředu na ní neviděl žádný pohyb.

“Dejte si říct, nepřitahujete mě tolik, abyste se musela lekat znásilnění,” řekl s opovržlivým úsměvem, “pokud budete rozumná. Ale přesto by mě nijak nemrzelo vás vlastníma rukama svléknout, jestli budete tvrdohlavá. Mohlo by mi to dokonce poskytnout potěšení, pokud to bude vzrušující. Buď mi to dejte, nebo si to nechte vzít násilím. Už byste měla vědět, že nedovolím žádnému muži, aby mi stál v cestě, a tím míň malé kramářce, která nic neznamená.”

Která nic neznamená! Ne, nikdy pro něho nic neznamenala, ani na okamžik, byla mu jenom užitečná v jeho nemilosrdném sledování vlastních ctižádostivých zájmů. Pořád stála jako přimrazená, pouze když k ní pomalu přistoupil blíž, s úsměvem teď vlčím a hladovým, o krůček uhnula, aby bylo ohřívadlo stále mezi nimi. Uprostřed v něm rudě žhnulo. Postavila se těsně k němu, jako by jí to žhavé jádro dávalo jistou útěchu a ochranu; náhle stáhla dolů pletenec vlasů, vyškubla dopis a strhla s ním ve spěchu i hedvábnou síťku. Neodvážila se jej prostě hodit do ohně, mohl by se z něho odkutálet nebo by se dal příliš snadno vytáhnout. Zoufale skočila, vrazila jej hluboko do srdce žáru, podržela jej tam mučivou chviličku a pak stáhla popálené prsty se slabým výkřikem, v němž se mísila bolest a vítězosláva.

Zařval vztekem a skočil stejně rychle, aby jej vytrhl, ale síťka okamžitě vzplála, červíčci ohně se zvedli, aby mu olízli ruku, a jediné, čeho se na drahocenném dopise dotkl, než ucukl, byl vosk pečetě, který se okamžitě roztavil a palčivě mu ulpěl na prstech, zatímco jimi kroutil a kňučel bolestí. Slyšela svůj vlastní smích a nemohla uvěřit, že ten zvuk vydává ona. Slyšela ho, jak ji zběsile proklíná, byl však příliš upnutý na dobytí svého pokladu, než aby se na ni hned vrhl. Serval kabátec, ovinul si ruku cípem jeho podolku a naklonil se, aby opět hmátl po žhnoucím válečku svisle zaraženém do koše na oheň. A byl by jej dostal, snad poškozený a neúplný, avšak pro jeho záměr postačující. Vnější obal nebyl ještě všude prohořelý. Nedostane ho, to ona nesnese! Když po něm hmatal, shýbla se, zdravou rukou sevřela nohu ohřívadla a převrhla mu je na kotníky a chodidla.

Hlasitě zaječel a odskočil. Žhavé uhlíky se rozlétly, snesly se na podlahu, vytvořily hnědou brázdu, obláček dýmu a zápach hořícího dřeva napříč nejbližším kobercem a dospěly k na troud vyschlým lemům gobelínu na zdi mezi dvěma okny. Ozval se zvláštní zvuk, jako hluboký vzdech, a po zdi okamžitě vyšplhal had ohně a po něm vyrostl ohnivý strom, bytněl, vyrážel bleskové větve do všech stran, zahalil celý prostor mezi okny a hnal se oběma směry jako při štvanici, aby se dostal k zaprášeným závěsům na sousedních zdech. Křehká slupka ohně obepnula místnost dřív, než se Emma dokázala vytrhnout ze zděšeného ustrnutí. Viděla, jak lovci a lovkyně na gobelínech na okamžik zahořívají chvějivým životem, psi skáčou, lesní stromy se tetelí v prudkém světle, a pak se rozpadají v třpytivý prach. Z tuctu hořících uhlíků rozmetaných po polovině podlahy vyvstal kouř a rozhled se rychle kalil.

Někde v tom okamžitém pekle za ohřívadlem se Ivo Corbiěre s hořící košilí a vlasy válel na podlaze a křičel bolestí. Spadl na něho kus planoucího závěsu. Zvuky, které vydával, ji drásaly. Jedna zeď za ní byla ještě nedotčená, ale kroužící plameny si k ní z obou stran prokousávaly cestu.

Za zády měla nedotknutý kobereček, zvedla jej a pokusila se jím dosáhnout k hořícímu muži, ale kouř rychle houstl, štípal ji do očí a oslepoval ji, vyšlehovaly z něj jazyky ohně a zaháněly ji zpět. Hodila kobereček Ivovi pro případ, že by ho ještě dokázal uchopit a zavinout se do jeho dusivých záhybů, ale věděla, zeje pozdě a nikdo mu už nepomůže. V místnosti již byl hustý dým, přitiskla si široký rukáv k ústům a chřípí a couvala před strašným jekem, který jí rval uši. A má u sebe klíč od místnosti! Není naděje dostat se k němu, není naděje klíč vydobýt. Místnost plápolala, dřevo u oken, ve zdech a v podlaze začalo vykřikovat hlasitým praskáním a pukavými steny, tryskaly podivné proudy plamene.

Emma couvala, chráníc si obličej, a zabušila na dveře, křičíc o pomoc přes zběsilý hukot ohně. Měla dojem, že kdesi slyší výkřiky, ale vzdálené. Zaťala ruce do závěsů po obou stranách dveří, kam ještě plameny nedospěly, strhla práchnivějící látku, pevně ji sbalila, aby odolala jiskrám, a hodila do žároviště na druhém konci místnosti. Ať aspoň dveře zůstanou průchodné. Strhala všechny závěsy, které ještě nehořely. Zapomněla na popálenou ruku a používala ji stejně jako druhou. Všechny ty ostatní životyjsou jistě v bezpečí, nikdo si nikdy nepřečte dopis, který nedošel Ranulfovi z Čestru. I ten strašný život uzavřený s ní v místnosti už musí téměř končit, zvuky se téměř ztrácely v hlasu ohně. Byl to hlas pilný, pracovitý, ne nepodobný zaujatému hukotu tržiště. I ona měla život, který by mohla ztratit. Byla mladá, rozhněvaná, odhodlaná, neztratí jej bez boje. Zabušila na dveře a opět zavolala. Nikdo nešel. Neslyšela žádné hlasy, žádné chvatné kroky na schodech k ochozu, nic než zpěv ohně, sílící postupně od hukotu k řevu, jako bouřící dav, ale lépe sladěný, vítězoslavné provolávání jediné vůle.

Emma se shýbla ke klíčové dírce a volala, dokud jí stačil dech. To už neviděla ani nemyslela, okolo ní houstla tma a na hrdle cítila rdousící ruku. Z předklonu klesla na kolena a z kolen se svezla dopředu podél prahu a ležela tam s ústy a nosem přitisknutými ke škvíře, jíž procházela nitka čerstvého vzduchu. Za chvíli si neuvědomovala nic, ani zda dýchá.

Philip po výjezdu z Dlouhého hvozdu chviličku bloudil po spleti údolních pěšin, které protkávaly pahorkatinu, a byl nucen vypudit jednoho místního hospodáře z nejbližší chalupy, k níž přišel, aby ho navedl na cestu ke Stanton Cobboldu. Kraj trochu znal, ale sídlo ne. Chalupník mu dal přesné pokyny a on se otočil tam, kam ukazoval, a spatřil stoupat do klidné oblohy první tenký sloupec kouře, který rychle houstl a temněl.

“To by mohlo být zrovna tam, nebo blízko. Lesy jsou dost vysušené na to, aby se něco semlelo. Dej Bůh, aby se oheň nedostal k domu, jestli nějaký hlupák zažehl jiskru.”

“Jak je to daleko?” zeptal se naléhavě a s vytřeštěnýma očima Philip.

“Něco přes míli. Měl byste.” ale Philip byl pryč. Zarazil ukradenému koni paty do boků a vyřítil se střemhlav tryskem. Oči upíral na ten rostoucí, vzdouvající se sloup kouře víc než na cestu a riskoval na málo používaných křivolakých stezkách desetkrát pád, kdyby mu bylo nepřálo štěstí. Podívaná byla minutu od minuty znepokojivější, proti černému kouři začaly chvílemi vyletovat červené plameny. Dávno předtím, než dojel ke statku a vyřítil se ze stromů k ohradě, slyšel praskat trámy, které se rozskakovaly hlasitěji než rány sekyrou. Byl to dům, ne les.

Brána byla dokořán a uvnitř sloužící jako pominutí zmateně pobíhali, vyvlékali ze síně a z kuchyně, co mohli, zachraňovali ze stájí a chlévů nebezpečně blízkých dřevěné části domu zděšené řičící koně a bučící dobytek. Philip strnule zíral na věž kouře a plamenů, která objímala jeden konec domu. Dlouhá kamenná stavba síně a přízemí

zůstane stát, třeba jako vykuchaná slupka, ale dřevěná část se změnila v pec. Zmatení muži a vřískající služky pobíhali rozrušeně kolem a nevěnovali mu pozornost. Pohroma je přepadla tak náhle, že byli napůl šílení.

Philip skopl třmeny, které mu byly příliš krátké, ale nezdržoval se jejich prodlužováním, seskočil z koně a nechal ho, ať si jde, kam chce. Jeden z honáků se mu připletl do cesty, Philip ho drapl za paži a trhnutím otočil k sobě.

“Kde je váš pán? Kde je ta dívka, kterou přivezl?” Muž byl omámený a neměl se k odpovědi. Zuřivě s ním zacloumal. “Ta dívka co s ní udělal?”

Muž s bezmocně otevřenými ústy ukázal na sloup kouře. “Jsou v soláriu můj pán také. Tam právě oheň začal.”

Philip ho beze slova pustil a rozběhl se ke schodům do síně. Muž za ním zahulákal: “Blázne, je tam pekelná výheň, tam nic nepřežilo! A dveře jsou zamčené klíč měl u sebe. Jdete na smrt!”

Nic z toho na Philipa nezapůsobilo, až zmínka o zamčených dveřích ho rázem zastavila. Neníli dovnitř jiná cesta, musí se dostat přes zamčené dveře. Rozhlížel se v kupách záclon, zařízení a nádobí, které vyvlekli na nádvoří, po něčem, čím by mohl rozbít takovou překážku. Kuchyně byla vyklizena, byly tam sekáčky na maso i nože, ale ještě lepší byla hromada zbraní ze síně. Jeden z Corbiěrových předků si zřejmě potrpěl na bitevní sekyru. A ti zbabělci z čeledi se ani nepokusili použít takový šikovný nástroj! Jejich pán se může upéct spíš, než by pro něho riskovali popálenou ruku.

Philip bral schody nahoru po třech a vpadl do černé, dusivé, zející síně. Horko tu nebylo zase tak silné, kamenné zdi byly tlusté a podlaha byla také z kamenů položených přes silné trámy přízemí. Nejhorším nepřítelem byl kouř, který se mu při prvním vdechnutí palčivě a jedovatě zahryzl do hrdla. Věnoval pár okamžiků tomu, aby si strhl košili a omotal si ji kolem obličeje a ochránil si nos a ústa, a pak začal s bezohlednou rychlostí tápat podél zdi k druhému konci síně, odkud proudil žár a plameny. Nepřemýšlel, dělal, co musel. Někde v tom pekle je Emma a na ničem nezáleží, jen aby ji odtamtud dostal.

Úpatí schodů našel tím, že slepě klopýtl o první schod a vyběhl vzhůru shrbený, protože se mu zdálo, že hlavní hmota kouře se válí pod stropem. Tvar dveří solária našel podle rámu kouře, který se tenkými, vytrvalými plamínky dral okolo nich. Dřevo samotné ještě nehořelo. Bušil na dveře, cloumal s nimi a volal, zevnitř se však neozývalo nic než praskání ohně. Nelze jinak než prorazit dovnitř.

Máchl sekyrou jako zuřivý viking. Mířil na zámek. Dveře byly důkladné, dřevo staré a vyzrálé, ale stromy, z nichž je udělali, padly pod méně hrozivými sekyrami. Oči ho pálily, slzy mu tekly a pomáhaly mu tím, že máčely látku, jež mu přikrývala ústa. Rány rozkolísaly trámce dveří, ale zámek držel. Philip sekal dál. Způsobil hlubokou prasklinu těsně nad zámkem, tak hlubokou, že sekyru stěží vytáhl. Znovu a znovu bil do stejného místa, uvědomoval si odletující třísky, a najednou zámek pukl s drsným kovovým zvukem a hrana dveří povolila, avšak sotva ji poodstrčil na šířku ruky, opět uvázla. Horní část nekladla odpor, když po ní hmatal. Tápal po podlaze uvnitř a sevřel v ruce pramen hedvábných vlasů. Byla to ona, ležela podél dveří, a přestože žár, který na něho tryskal, byl strašný, zatím se k ní dostal jen kouř, plameny ne.

Otevření dveří poskytlo přístup průvanu, který živil plameny, a za temnotou se vzedmul takový jas, že věděl, že má jen minuty, než se plápol převalí přes oba. Chvatně se sklonil, uchopil ji za paži a poodtáhl ji stranou, aby mohl na okamžíček otevřít dveře, jen natolik, aby ji vytáhl a zaseje přibouchl před ďábly uvnitř.

Nastal veliký výbuch šarlatu a plamene, vyslal otvorem jazyk a přižení mu vlasy, ale to už ji měl na rameni, tu měkkou, bezvládnou váhu, přitáhl za sebou dveře a už napůl padal, napůl běžel dolů po schůdcích s Emmou v náručí a ohnivý ďábel jim stačil jen chňapnout po patách. Dokud si mnohem později nezouval boty, vůbec si neuvědomil, že mu pod nohama hořely samotné stupně SChodŮ.

Dostal se k východu ze síně se zamotanou hlavou a hrudí lapající po dechu, a musel si se svým břemenem sednout na kamenné schodiště, aby s dívkou neupadl. Hladově do plic nabíral čistý venkovní vzduch a stáhl si z obličeje zakouřenou košili. Zrak i sluch měl zamžené a vše vnímal jako z dálky. Nevěděl ani, že do dvora vjel tryskem Hjů Beringar a jeho stráž, dokud po schodech nevyběhl bratr Kedfael a nevzal mu jemně Emmu z rukou.

“Výborně, hochu! Mám ji. Pojďte dolů za námi opřete se o mě, tak! Najdeme vám bezpečný koutek a uvidíme, co se dá pro vás dělat.”

Philip se náhle roztřásl a bylo mu tak slabo, že nedůvěřoval svým nohám, že ho unesou. S naléhavým, bolestným děsem se zeptal: “Je.?”

“Dýchá,” uklidnil ho Kedfael. “Pojďte, pomozte mi postarat se o ni, a když nám Bůh požehná, dostane se z toho.”

Emma otevřela oči do čisté bledé oblohy a spatřila dvě zaujaté a úzkostné tváře. Bratra Kedfaela poznala hned, protože měl svůj obvyklý bystře přívětivý výraz, ovšem jak se sem dostal, nebo kde je vlastně ona, to ještě nemohla rozluštit. Druhá tvář byla tak blízko její, že ji měla rozostřenou, a byla dost divoká a podivná, začouzená od čela k bradě, čerň protkanou zaschlými potůčky potu, hnědé vlasy na jednom spánku zkroucené a připálené, měla však pár krásných čirých hnědých očí, poctivých jako denní světlo nahoře a upřených na její obličej s takovou oddaností, že tvář, přestože teď byla zohyzděná a nikdy krásou nejvynikala, jí připadala jako ta nejpříjemnější a nejútěšnější, jakou kdy viděla. Tvář, na kterou její oči naposled hleděly, než se z ní stala strašlivá planoucí lucerna, byla tvář ctižádosti, chamtivosti a vraždy pod věrohodnou skořápkou krásy. Tato tvář byla druhou stranou lidské mince.

Teprve když se lehce pohnula a on změnil polohu, aby sejí leželo pohodlněji, uvědomila si, že mu spočívá v náručí. Cítění a vědomí sejí vracelo postupně a bolest si dávala na čas. Hlavu měla stulenou na jeho rameni, tvář opřenou o prsa jeho kabátce. Řemeslnické, doma tkané šaty. Ovšem, je švec. Kramářík, na kterém vůbec nezáleží! Mělo to hodně do sebe. Pach kouře a požáru stále visel okolo nich, vzdor Kedfaelovým pozornostem s vědérkem vody ze studny. Kramářík, na kterém nezáleží, přiběhl do panského sídla za ní a vynesl ji živou. Tolik mu na ní záleželo. Na malé kramářce.

“Otevřela oči,” zašeptal Philip dychtivě. “Usmívá se.” Kedfael se k ní sklonil. “Jak je vám, dcero?” “Jsem živá,” řekla skoro neslyšně, ale s velkou radostí. “To jste, díky Bohu a hned po Bohu tadyhle Philipovi. Jen ležte klidně, najdeme vám plášť a zabalíme vás do něj, protože na vás přijde zimnice, která následuje po nebezpečí. Přijde i bolest, holčičko ubohá.” O bolesti už věděla. “Máte ošklivě popálenou ruku a já s sebou nemám žádné mastičky; než dojedeme do města, mohu ji jedině přikrýt. Nechte ruku klidně ležet, můžeteli, čím bude nehybnější, tím lip. Jak to, že jste tak čistě unikla až na tu jednu popálenou ruku?”

“Strčila jsem ji do koše s ohněm,” vzpomněla si Emma. Viděla, s jakým úlekem v očích to Philip přijal, a uvědomila si, co řekla; náhle jí připadalo ze všeho nejdůležitější, aby se Philip všechno nedověděl, aby jeho upřímná průzračnost nemusela poznat používání lží, podvodů a lstí, třeba by sloužily správné věci. Jednou to možná někomu poví, ale Philipovi ne. “Bála jsem se ho,” řekla, aby se pečlivě opravila, “a převrhla jsem ohřívadlo. Vůbec jsem nechtela zapálit takový oheň.”

Někde podivně daleko od pokojného koutku, kde ležela, Hjů Beringar a seržant i zřízenci, kteří ho následovali ze Šrůvsbery, shromažďovali pomatené služebnictvo k záchranným pracím a polévali všechny kůlny, které byly dosud ohroženy létajícími jiskrami a troskami, aby bylo kam ustájit zvířata a muži i služebné měli nějakou střechu nad hlavou. Oheň hořel tak prudce, že už zhasínal, ale žár nezeslábne ještě řadu dní natolik, aby mohli prohrabat spáleniště a hledat Corbiěrovo tělo.

“Zvedněte mě,” zaprosila Emma. “Chci vidět.”

Philip ji zvedl, aby se posadila vedle něho do čisté zelené trávy. Byli v koutě nádvoří, zády opřeni o palisádu. Po jejím obvodu stoupala ze stodol a chlévů ve večerním slunci pára po kbelících vody, jimiž byly polévány. Na straně u solária utvořili muži řetěz a podávali si vědra od studny. Zůstane dostatek přístřešků pro koně, dobytek i lidi, dokud nebude možné postarat se o ně lépe. Kuchyňskou výbavu měli, zásoby v přízemí jsou možná poškozené, ale nebudou úplně zničené. V tomto letním počasí jim bude dost dobře a někdo se musí postarat, aby bylo sídlo do zimy opraveno. Všechna ta hrůza si nakonec vyžádala jen jeden život.

“Je mrtvý,” řekla, upřeně hledíc na zříceninu, z níž ona vyšla živá a on ne.

“Jiná možnost není,” řekl Kedfael prostě.

On se dohadoval, ona věděla. “A ten druhý?”

“Turstan Fowler? Je zatčen. Seržant ho hlídá. Myslím,” řekl Kedfael jemně, “že vašeho strýce zabil on.”

Očekávala, že po příchodu Beringara a zákona sebere koně a vezme do zaječích, ale vždyť vlastně nevěděl o žádném důvodu, proč by měl. Když odjížděl ze Šrůvsbery, nikdo ho neobviňoval. Všichni v opatství měli mít za zaručené, že Emma byla odvezena domů do Bristolu. Proč by o tom měli pochybovat? Proč o tom vlastně zapochybovali? Musí se mnohé dovědět a mnohé povědět. Později bude čas. Teď není čas na nic jiného než na život a nadšení z toho, že žije, na radost a vděčnost, a snad postupně a s nenavyklým potěšením na lásku.

“Co se s ním stane?” zeptala se.

“Určitě všechno řekne a složí hlavní vinu tam, kam patří, na svého pána.” Kedfael přesto pochyboval, zda může Turstan doufat, že se vyhne šibenici, a pochyboval, že by měl, ale to jí neřekl. V tu chvíli byla hluboce zaujata životem a smrtí a dík velkolepé milosti, které sejí dostalo, přála milost i nejnižším a nejhorším. A to bylo dobře. Bůh uchovej, aby jí to nějakým slovem zkazil.

“Je vám zima?” zeptal se Philip něžně, když ucítil, jak se mu v náručí otřásla.

“Ne,” řekla hned, pootočila hlavu na jeho rameni a opřela se čelem o jeho začouzenou tvář. Ucítil jemnou křivku jejích rtů v krčním důlku, když se usmála, a naplnilo ho tak bezpečné vědomí vlastnictví, že mu ji nikdy nikdo nedokáže vzít.

Hjů Beringar k nim přicházel přes pošlapanou trávu na nádvoří, a i jeho úhledný zjev byl zakouřený a nelibovonný.

“Co se dalo udělat, je uděláno,” řekl a otřel si obličej. “Radši ji odvezeme zpátky do Šrůvsbery, tady to na ni není zařízené. Zatím tu nechám seržanta a většinu mužů, ale místo pro vás,” usmál se trochu unaveně na Emmu, je v pohodlné posteli se zraněním náležitě ošetřeným, a nemusíte přemýšlet ani se pohybovat, dokud vám nebude dobře. Bristol na vás bude muset počkat. Odvezeme vás k Aline do opatství, tam budete mít pohodlí.”

“Ne,” řekl Philip s velkou sebejistotou. “Odvezu Emmu ke své matce do Šrůvsbery.”

“Výborně, to udělejte,” souhlasil Hjů, je to jen o pár kroků dál. Dejte však Kedfaelovi v opatství čas vyhledat v dílně masti a vodičky, které potřebuje, a nechte Aline, ať se přesvědčí, že jsme nenechali Emmu přijít k velké úhoně. A nezapomeňte, příteli, že jste Aline něco dlužen za to, že zabavuje chlapíka, kterému jste uloupil koně, a kryje vám záda, dokud ho nebudete moci vrátit.”

Philip se pořád ještě dovedl pod příkrovem sazí začervenat. “To je pravda, asi zase skončím v žaláři pro krádež, ale až potom, co Emmu bezpečně svěřím do péče matce.”

Hjů se zasmál a přívětivě ho plácl do ramene. “Ani pak, ani jindy, dokud budu v úřadě pokud se nerozhodnete dát zákonu do zubů při nějaké jiné příležitosti. Kupce upokojíme, uvidíte, že ho Aline naladila k spokojenosti. A koně otřeli, napojili a nechali odpočinout, zatímco jste byl zaměstnán jinak, a vezmou ho s sebou zpátky bez nákladu. To dobrodružství mu nijak neuškodilo. Koní je tu dost, najdu vám toho nejlepšího, klidného, který vás unese oba.” Zatímco řadil nosiče vody a staral se o věci patřící domácnosti, sledoval jedním okem Emmu, a byl příliš rozumný na to, aby seji pokoušel vyrvat Philipovi z náruče nebo poslat pro nosítka, která by ji dopravila zpátky. Ti dva byli spolu tak spojeni, že jen blázen by seje pokoušel roztrhnout třeba na pár hodin, a Hjů žádný blázen nebyl.

Jemně ji zavinuli do přikrývky vypůjčené ze zachráněného ložního prádla, spíš pro pohodlné obalení než kvůli teplu, protože večer byl dosud jasný a vlídný, ačkoli možná na ni ještě přijde chlad, který následuje po prožité námaze. Přijímala všechno s klidem, jako ve snu, ačkoli ruka ji musela pronikavě bolet, jak soudil. Zdálo se, že necítí nic než svrchovaný vnitřní mír, vedle něhož na ničem jiném nezáleží. Vysadili Philipa na velikého valacha s klidnou chůzí a širokým hřbetem, a pak k němu zvedli Emmu v její přikrývce, a ona se mu uvelebila na klíně a v náručí i na nastaveném rameni, jako by ji Bůh udělal právě tak, aby tam zapadla.

“A možná to udělal,” řekl bratr Kedfael, který jel s Hjůem Beringarem těsně vedle něho.

“Cože udělal?” vytrhl se Hjů ze zcela jiných úvah, protože dva ozbrojenci za nimi vezli spoutaného Turstana Fowlera.

“Všechno řídil,” pravil Kedfael. “Je to konečně Jeho způsob.”

V půli cesty zpět do Šrůvsbery mu v náručí usnula, uvelebená na jeho prsou. Přes rozpuštěné černé vlasy načichlé kouřem viděl jen dolní polovinu jejího obličeje,

ale ústa byla měkká, vlahá a usměvavá a celá její váha se rozplývala a ukládala do kolébky jeho milujícího těla jako do manželského lože. Ve snu odešla kamsi za bolest popálené ruky. Bylo to, jako by strčila ruku do budoucnosti a zjistila, že za tu cenu stojí. Levá, nedotčená ruka ležela teple obepjatá okolo něho pod kabátcem. Dívka ho ve svém snu k sobě tiskla.

Letní tma krásných nocí, jež nikdy není úplně temná, ukázala opuštěný koňský trh, kde jedinými stopami uplynulých tří dnů byly pošlapané plochy a otisky stojanů v trávě. Pro letošek odbyto. Správci z opatství shromáždili získaná cla, nájemné a daně předané na jejich účet a odešli do postele. Právě tak mniši, laičtí sluhové, novici a žáci z opatství. Ospalý fortnýř jim otevřel bránu a v hluku jejich příjezdu, ač nepatrném a tlumeném, velké nádvoří tajemně ožilo. Aline vyběhla z domu pro hosty, s uraženým kupcem, nyní pozoruhodně spokojeným, za zády, bratr Marek z dormitáře a písař opata Radulfa z opatova bytu s výzvou, aby se tam bratr Kedfael dostavil bez ohledu na pozdní hodinu.

“Když jsme odjížděli,” řekl Hjů, “vzkázal jsem mu, co se děje. Měl právo to vědět. Bude dychtivý slyšet, jak to dopadlo.”

Zatímco Aline odvedla polospící a omámeně poslušnou Emmu a Philipa, aby si odpočali a osvěžili se v domě pro hosty, a bratr Marek běžel do herbária pro pastu z morušových listů a kontryhelovou mast, známé léky na spáleniny, a ozbrojenci pokračovali k hradu se svým zajatcem, bratr Kedfael se svědomitě dostavil k Radulfovi do jeho pracovny. V poledne i o půlnoci byl opat stejně bdělý. Při jediné hořící svíčce si Kedfaela prohlédl a zeptal se prostě: “Dobré?

“Je to dobré, otče. Vrátili jsme se se slečnou Vernoldovou živou a celkem nezraněnou a vrah jejího strýce je v šerifových rukách. Jeden vrah Turstan Fowler.”

“Je ještě jiný?” zeptal se Radulfus.

“Byl. Je mrtev. Ne lidskou rukou, otče, nikdo z nás nezabil ani se nedopustil násilí. Zemřel ohněm.”

“Vyprávěj,” řekl opat.

Kedfael mu stručně vypověděl celý příběh, nakolik jej znal. O kolik víc věděla Emma, byla otázka.

“A jaké asi,” přál si vědět opat, “bylo to sdělení, když kvůli němu někdo spáchal takové zločiny?”

“To nevíme a už se to nedoví nikdo, protože shořelo vše, v zemi jsou dvě válčící strany,” řekl Kedfael, “lidé bez skrupulí mohou ze sporu těžit, prodávat

ostatní pro zisk, mstít se soupeřům, doufat, že jim budou uděleny země těch, které zradili. Ať bylo zamýšleno jaké

koli zlo, nepřinese už ovoce.” “

““JLepší konec, než jsem se začínal obávat,” řekl Radulfus a vděčně si povzdechl. “Celé nebezpečí je tedy odbyto

a hosté našeho domu nepřišli k úhoně.” Zamyslel se. “Ten mladý muž, který vám a děvčeti tolik posloužil, říkáš, že

je starostův syn?”

“Ano, otče. Dovolíteli, půjdu teď s nimi, abych je bezpečně doprovodil domů a ošetřil jim spáleniny. Nejsou příliš vážné, ale měly by být ihned vyčištěny a ovázány.”

“Jdi s Božím požehnáním!” řekl opat. “Hodí se to, protože mám pro starostu zprávu, kterou mu za mne můžeš vyřídit, budešli chtít. Požádej mistra Korvaisra s mým uctivým pozdravem, aby byl tak laskav a přišel zítra ráno na konci kapitulního shromáždění sem. Mám s ním nějaké obchodní jednání.”

Paní Korvaisrová bezpochyby už celé hodiny zuřila nad svým toulavým synem, ničemou, který, sotva ho vyplatili z vězení, zase zmizel za neplechou a do půlnoci nebyl doma. Řekla asi nejmíň tucetkrát, že si nad ním myje ruce, že už nemá smysl se za něho modlit a jí je to jedno, ať si jde k čertu, když chce. Přesto ji manžel nemohl přimět, aby šla spát a při každém náznaku zvuku, který by mohl být krokem u dveří nebo na ulici, pevným nebo vrávoravým, nevybíhala se podívat s ústy plnými výčitek, ale srdcem plným naděje.

A pak, když přišel s okatým děvčetem pod paží, chumáčem kučer na jednom spánku připáleným, kabátem načichlým kouřem, košilí na cáry a mnichem od svatého Petra v patách, vypadal tak autoritativně a zrale, že jeho otrhanost a špína nic neznamenaly. A místo aby mu vyhubovala nebo ho objala, vzala jeho i dívku za ruce, vtáhla je společně dovnitř a posadila je, nakrmila je, opečovalaje jen s těmi nejnutnějšími slovy, a to věcnými, starostlivými. Zítra se možná dá Philip přesvědčit, aby všechno vylíčil. Dnes večer vyložil jen nejhrubší kostru Kedfael, když čistil a ovazoval Emmě ruku a povrchní spáleniny na Philipově čele a paži. Radši chlapce moc nevychvalovat. Později se o to postará Emma a od ní to matka nejvíc ocení.

Emma skoro nemluvila, izolována svým vyčerpáním a blažeností, ale oči jen málokdy spustila z Philipa, a když ano, s hlubokým uspokojením si prohlížela důkladné tmavé zařízení a teplé dřevěné ostění tohoto měšťanského domu, tak známé, že být zde přijata bylo jako vrátit se domů. Její uchvácený, tajný úsměv byl výmluvný; matky si takových věcí všímají rychle. Emma už zvítězila, ještě než ji jemně odvedli na připravené lože a paní Korvaisrováji tam uložila s veškerou kvokavou starostlivostí slepice, která má jediné kuřátko, a s teplým mlékem vylepšeným kapkou makového sirupu od bratra Kedfaela, aby určitě spala a zaspala svou bolest.

“Taková hezoučká holčička,” řekla paní Korvaisrová, když se tiše vrátila do pokoje a zavřela spojovací dveře. Vrhla láskyplný pohled na syna a zjistila, že na židli usnul. “Když pomyslím, že dělal tohle, zatímco já si o něm myslela kdovíco špatného; já, která bych ho měla nejlíp znát!”

“Zná sám sebe mnohem lip než přede dvěma dny,” řekl Kedfael a balil si brašnu. “Nechám vám tyhle masti a oleje, však je umíte používat. Přijdu se ale na ni během zítřka podívat. Teď se rozloučím, přiznám se, že jsem taky víc než zralý do postele. Pochybuji, že zítra uslyším zvonění na ranní.”

Na dvoře ustájoval Džofry Korvaisr osobně koně ze Stanton Cobboldu vedle svého vlastního. Kedfael mu předal vzkaz od opata. Starosta skepticky zvedl obočí. “Co mi může pan opat chtít? Minule, když jsem přišel s kloboukem v ruce do kapituly, dostal jsem kalnou odpověď.”

“Přesto,” radil Kedfael a zamyšleně si mnul tupý opálený nos, “být vámi, šel bych tam už jen ze zvědavosti. Kdoví, třeba se kal už usadil někde jinde!”

Nebylo divu, jestliže bratr Kedfael třebaže na ranní přece dokázal vstát využil svého pečlivě vybraného místa za sloupem, aby shromáždění kapituly proklimbal. Spal tak tvrdě, že mu tentokrát hrozilo chrápání, a při prvním melodickém zatroubení se bratr Marek lekl a šťouchnutím ho probudil.

Starosta opatova pozvání uposlechl doslovně a přišel až na samotný konec shromáždění. Správce hospodářského dvora ohlásil, že čeká, právě když Kedfael otevřel oči.

“Co tady dělá starosta?” zašeptal Marek.

“Byl pozván. Copak vím proč? Pst!”

Džofry Korvaisr přišel v nejlepších šatech a uklonil se zdvořile, avšak chladně. Tentokrát neměl za zády žádnou pevnou falangu, a popravdě řečeno, připisoval tomuto setkání pramalou důležitost. Myšlenkami byl jinde. Problémy města, pravda, trvaly, a kdykoli jindy by měly mezi jeho starostmi nejpřednější místo, ale dnes ho před veřejnými starostmi chránilo vnitřní rozjaření nad ospravedlněným a vychvalovaným synem, synem, na jakého mohl být hrdý.

“Poslal jste pro mne, otče opate. Jsem zde.”

“Děkuji vám, že jste mi vyhověl,” řekl opat vlídně. “Před několika dny, pane starosto, před jarmarkem, jste přišel se žádostí, které jsem nemohl vyhovět.”

Starosta neřekl ani slovo, nebylo třeba a necítil potřebu plýtvat slovy.

“Nyní je po jarmarku,” řekl opat spokojeně. “Všechny poplatky, daně a cla byly vybrány a předány do pokladny opatství, jak náleží podle smlouvy. To uznáváte?”

“Je to zákon,” řekl Korvaisr, “do písmene.”

“Výborně. Shodli jsme se. Stalo se tedy podle práva a privilegium tohoto domu je dodrženo. To jsem nemohl poškodit žádným předem učiněným ústupkem. Opati, kteří přijdou po mně, by mi to vyčítali, a právem. A jako opat tohoto domu rozhoduji o tom, jak budou peníze v našem držení použity. Co jsem nemohl udělit tak, abych tím ohrozil smlouvu,” řekl uváženě Radulfus, “mohu dát svobodně jako dar tohoto domu. Z plodů letošního jarmarku dávám desetinu městu Šrůvsbery na opravu zdí a nové vydláždění ulic.”

Starosta, uvolněný svou rodinnou spokojeností, se zarděl překvapeným a blaženým uznáním šlechetný muž přijímal šlechetnost. “Můj pane, přijímám váš desátek s potěšením a vděkem a postaráme se, aby byl řádně využit. A veřejně zde a nyní prohlašuji, že se tím nemění žádná část práva opatství. Svatopetrský jarmark je váš jarmark. Zda a kdy bude mít vaše sousední město také užitek, když bude ve velké nouzi, to závisí na vašem uvážení.”

“Náš správce vám peníze předá,” řekl Radulfus a vstal, aby ukončil uspokojivé setkám. “Toto kapitulní shromáždění je u konce.”

Srpen pokračoval požehnaně v krásném počasí a všechny ruce se rády podílely na sklizni úrody. Hjů Beringar a Aline se vydali se svými nadějemi a nákupy do Maesbury, stejně jako se kupec z Worcesteru odebral do domovského města, s jednodenním zpožděním, ale dobře odškodněn platem za pronájem svého koně v naléhavé situaci pro šerifovy potřeby a skvělou historkou, kterou bude při vhodných příležitostech vypravovat až do konce života. Starosta a rada města Šrůvsbery sepsali důstojné poděkování klášteru za dar, dostatečně vřelé, aby náležitě vyjádřilo jejich ocenění toho gesta, dostatečně opatrné, aby do budoucna neohrozilo žádné jejich oprávněné nároky. Šerif zaznamenal závěr kriminální záležitosti podle vyprávění mladé ženy, jež byla vylákána pod falešnou záminkou se zřejmým záměrem ukrást jí dopis, který zůstal v jejím držení, jehož obsah však neznala. Bylo zde jisté podezření, že šlo o spiknutí, ale protože slečna Vernoldová nikdy neviděla, co přechovávala, ani jí nebylo sděleno, jaký to má význam, a protože to nyní stejně nenávratně zmizelo v plamenech, nebyl nutný ani možný žádný další zásah. Zločinec byl mrtev, jeho sluha, který se přiznal k vraždě na pánův rozkaz, čekal na soud a hodlal se hájit tím, že byl nucen uposlechnout, jsa rozený nevolník, vydaný svému pánu na milost a nemilost. Lenní pán zemřelého byl informován. Vlastnictví sídla Stanton Cobbold převezme někdo jiný podle uvážení hraběte z Čestru.

Všichni si oddechli, oprášili si ruce a vrátili se do práce.

Bratr Kedfael šel druhý den do města ošetřit Emmě ruku. Starosta a jeho syn společně pracovali, navýsost spokojení jeden s druhým i se světem. Paní Korvaisrová se vrátila do kuchyně a nechala ranhojiče s pacientkou.

“Chtěla jsem s vámi mluvit,” vzhlédla mu Emma vážně do očí, když měnil obvaz. “Někdo ode mne musí slyšet pravdu, a nejraději bych ji pověděla vám.”

“Nevěřím,” řekl Kedfael pokojně, “že jste šerifovi řekla jediné lživé slovo.”

“Ne, ale neřekla jsem mu celou pravdu. Řekla jsem, že jsem vůbec nevěděla, co v tom dopise je, ba ani komu byl určen a kým byl odeslán. To byla pravda, sama jsem o tom nevěděla nic, přestože jsem věděla, kdo jej strýčkovi přinesl, a že má být předán k doručení rukavičkáři. Když však Ivo ode mne dopis žádal, hrála jsem o čas a ptala se, co může být na nějakém dopise tak důležitého, načež mi pověděl, co se domnívá o jeho obsahu. Říkal, že království krále Štěpána je v sázce, a pro muže, který by mu opatřil prostředek k vyhlazení jeho nepřátel, by to mohlo znamenat zisk hraběcího titulu. Řekl, že přátelé císařovny naléhají na hraběte z Čestru, aby se k nim připojil, a ten se nepohne, dokud se nedoví o všech ostatních silách, které jsou schopni shromáždit pro její věc, a toto bylo slíbené sdělení, jež ho mělo přesvědčit, že je v jeho zájmu přidat se k nim. Prý tam mohlo být až padesát jmen těch, kteří jsou tajně oddáni císařovně, a možná i datum, kdy Robert z Gloucesteru doufá přivézt ji do Anglie, dokonce i přístav, kde hodlají přistát. To všechno předem prodat králi, aby se pomstil na životech i půdě, a hraběte z Čestru s nimi, když připustil takové sblížení! To všechno nabídnout pěkně zabalené, a cenu si bude diktovat on! Tohle mi řekl. Sama to nevím, ale v srdci a v duši to vím, protože jsem si jistá, že to, co říkal, byla pravda.” Olízla si rty a řekla opatrně: “Neznám krále Štěpána dost dobře na to, abych věděla, co by udělal, ale pamatuji si, co udělal loni v létě tady. Představila jsem si všechny muže, stejně poctivé ve své stranické příslušnosti jako ti, kteří drží s králem, uvržené do vězení, propadlé životem, jejich rodiny zbavené půdy, živobytí, některé nucené odejít do vyhnanstvi. Představila jsem si umírání a pomstu a další hořkost, kdyby se karta obrátila. Proto jsem udělala, co jsem udělala.”

“Já vím, co jste udělala,” řekl bratr Kedfael jemně. Právě zavazoval hojící se důkaz.

“Přesto, víte,” pokračovala vážně, “nevím najisto, jestli jsem jednala správně a ze správných důvodů. Král Štěpán aspoň udržuje jakýs takýs mír tam, kam sahá jeho moc. Můj strýc byl zcela pro císařovnu, ale přijdeli, připojíli se k ní všichni, kteří s ní drží, a povstanou, mír nebude nikde. Ať se podívám, kam chci, vidím umírání. V tu chvíli jsem však myslela jen na to, abych mu nedovolila obohatit se jeho proradností a vraždami. A jediný způsob byl dopis zničit. Od té doby uvažuji. Ale teď myslím, že musím stát za tím, co jsem udělala. Musíli dojít k boji, musíli se umírat, ať se to stane z Boží vůle, ne podle úkladů ctižádostivých a zlých lidí. Ty životy, které nemůžeme zachránit, nepomáhejme alespoň zničit. Myslíte, že jsem jednala správně? Chtěla jsem, aby mi to někdo řekl, a byla bych ráda, kdybyste to byl vy.”

“Ptáteli se, co si myslím,” řekl Kedfael, “myslím si, dítě moje, že budeteli celý život nosit na prstech této ruky jizvy, měla byste je nosit jako šperky.”

Ústa se jí pootevřela překvapeným úsměvem. Potřásla hlavou nad vytrvalými záchvěvy pochyb. “Ale nikdy to nesmíte povědět Philipovi,” řekla s náhlou naléhavostí a sevřela mu zdravou rukou rukáv. “Jako mu to nikdy neřeknu já. Ať věří, že jsem stejně nevinná jako on.” Zamračila se nad tím slovem, které jaksi nebylo přesně to, jež chtěla, lepší však pro svůj účel nenacházela. Pokud nemyslela nevinnost vždyť čím se provinila? , byla to prostota, jasnost, čistota? Žádné se nehodilo. Snad bratr Kedfael přesto porozumí. “Cítím se nějak pošpiněná,” řekla. “On by neměl nikdy vstoupit do nějaké intriky, není to pro něj.”

Bratr Kedfael jí dal slib a zamyšleně se vydal městem zpátky, přemítaje o složitosti žen. Měla naprostou pravdu. Philip, přestože je o dva roky starší, je inteligentní

a nyní dosáhl rozhodnosti a zralosti, bude vždy tím mladším, prostším a ano, přece zvolila to pravé slovo nevinnějším. Podle Kedfaelových zkušeností má manželství velmi dobré vyhlídky, když si žena plně uvědomuje svou odpovědnost.

Třicátého září, právě dva měsíce po svatopetrském jarmarku, se císařovna Matylda a její nevlastní bratr Robert z Gloucesteru vylodili poblíž Arundelu a vstoupili do tamního hradu. Avšak hrabě Ranulf z Čestru opatrně seděl na svém palatinátě, staral se o své a nehnul pro její věc ani prstem.