Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 05. Malomocný u svatého Jiljí

Říjen 1139

[ I ]

Onoho pondělního odpoledne v říjnu roku 1139 procházel bratr Cadfael branou opatství s chmurným přesvědčením, že než se zase vrátí na velké nádvoří, stane se jistě něco strašlivého. Ne snad že by měl nejmenší důvod k pomyšlení, že bude pryč déle než asi hodinu. Vždyť se chystal jenom do špitálu U Svatého Jiljí, ležícího na samém konci Mnišského předklášteří, sotva půl míle od shrewsburyského opatství, kde měl doplnit ve špitální lékárně různé masti, lektvary a oleje.

U Svatého Jiljí neměli nikdy léků přebytek. I když tam právě nebylo dost malomocných, pro které byl vlastně špitál založen, vždycky se našlo pár opuštěných chorých ubožáků, jimž Cadfaelovy léky konejšily nejenom tělo, ale i duši. Cadfael se na tuto pouť vydával přibližně každý třetí týden a nosil do špitálu všechno, co jim tam zrovna chybělo. V posledních dnech sem docházel ještě raději, protože jeho někdejší pomocník v bylinkářské zahradě bratr Marek, kterého měl Cadfael moc rád a z celé duše ho teď postrádal, si vzal za své, že bude sloužit alespoň rok těm ubožákům, takže návštěvy u Svatého Jiljí slastně připomínaly Cadfaelovi zašlé poklidné časy.

Aby bylo docela jasno, Cadfael si teď vůbec nelámal hlavu významnými událostmi, které se měly odehrát v opatství Svatého Petra a Pavla ve Shrewsbury, nestaral se o ženitbu a vdavky a nepociťoval sebemenší předtuchu náhlé násilné smrti. Spíše se strachoval, že se za jeho nepřítomnosti rozbije v dílně v bylinkářské zahradě některá z nádob se vzácným lektvarem, že tu překypí sirup, připálí se rendlík anebo mu jeho milý pomocník přiloží moc pod roštem a podpálí svazky sušených bylin, tiše šustících u stropu, či ještě hůř, celou dílnu.

Marek býval vždycky mírný, ochotný a pečlivý. Cadfael místo něj dostal, snad jako trest za svoje hříchy, toho nejveselejšího, nejbezelstnějšího a nejnešikovnějšího chlapce, vždy dobře naloženého a nikdy mrzutého devatenáctiletého novice, který navždycky zůstal blaženým dvanáctiletým dítětem. Obě ruce měl sice levé, ale vynikal dobrou vůlí a neochvějnou sebedůvěrou. Přesvědčen, že dokáže všechno na světě, pouštěl se horlivě do díla, ale ztroskotával u první překážky a pokaždé zůstával užaslý a zděšený nad výsledky svého počínání. K dovršení všeho, čím ztěžoval ostatním život, to byl ten nejdobromyslnější a nejcitlivější člověk na světě. Naneštěstí však také nejneprozíravější, a tak nikdy neztrácel naději. Když dostal vyhubováno za všechno, co rozbil, zničil, zkazil a spálil, bral to vážně a hluboce se kál, přesvědčen, že se mu dostane odpuštění a že se už příště podobných prohřešků nedopustí. I když měl Cadfael Oswina rád, dovedl se kvůli němu řádně rozčilit a předem už vždycky smutně uvažoval, jaké škody ten chlapec napáchá, jakmile se octne při práci bez dohledu. Oswin však nebyl jen milé povahy, měl i jiné přednosti. Nevyhýbal se třeba rytí, nejtěžší podzimní práci. Pouštěl se do něj se zápalem, s jakým se ostatní věnovali modlitbám, a obracel půdu s láskou a zanícením, které Cadfael jen vítal. Sázet do čerstvě zryté země mu však nedovolil. Oswin se při své neobratnosti hodil spíše na hrubší práce.

Takže bratr Cadfael ani nepomyslel na velkolepou svatbu, která se měla za dva dny pořádat v kostele opatství. Dočista na ni zapomněl, dokud si nevšiml, jak se kolem předklášteří shlukují v početných skupinkách před svými domy lidé a vyčkávavě se dívají ke kraji města na londýnskou silnici. Bylo pod mrakem a chladno a ve vzduchu byl trochu cítit blížící se déšť, ale shrewsburyské paní si kvůli troše deště rozhodně nechtěly nechat ujít takovou podívanou. Vždyť po této silnici měly přijet obě družiny svatebčanů a zřejmě se už rozneslo, že se blíží k městu. Neměly vlastně vstoupit až do jeho bran, a proto se mezi zdejšími falcy objevilo i nemálo městských hodnostářů. Rozruchu a povídání tu bylo málem jako na nějakém trhu. I mezi žebráky, shromážděnými kolem domu s branou, se šířilo sváteční vzrušení. Neboť když se sem přijede oženit šlechtic, jehož panství sahá přes čtyři hrabství, s dědičkou stejně rozlehlých statků, dá se jen doufat, že při všech těch oslavách dojde i na štědré almužny. Cadfael zašel za roh klášterní zdi, dal se po prostranství, kde se pořádaly koňské trhy, a potom dál po hlavní silnici. Stavení tu bylo čím dál méně a z luk a lesů sahaly ke kraji cesty z obou stran úzké zelené pásy lučin. I tady stály ženy před svými domky a doufaly, že aspoň na chvíli zahlédnou nevěstu a ženicha, až budou projíždět kolem, a před velkým domem v polovině cesty k Svatému Jiljí se seskupil hlouček zvědavých diváků a otevřenou branou nádvoří dychtivě sledoval veškerý shon a horečné přípravy. Mezi domem a stájemi pobíhali sem a tam sluhové a podkoní a na dvoře se míhaly jasné barvy livrejí. Vždyť tady se má usídlit ženich se svou družinou, zatímco nevěsta se svým doprovodem bude bydlet v hostinském domě opatství. Ani Cadfael se neubránil troše lidské zvědavosti, chvíli se zdržel a přihlížel s ostatními.

Dům byl velký, ohrazený pevnými zdmi, se zahradou a sadem vzadu. Patřil Rogeru de Clintonovi, biskupu z Coventry, který sem však jen zřídkakdy zavítal. To, že dům poskytl Huonu de Domville, pánovi ze Shropshiru, Cheshiru, Staffordu a Leicesteru, bylo zčásti přátelským gestem vůči opatu Radulfovi a zčásti pozorností k mocnému šlechtici, jehož přízeň a ochranu je v těchto dobách občanské války nesporně moudré si pěstovat. Dost možná, že král Štěpán pevně ovládá většinu Anglie, ale na západě jsou silní jeho protivníci a nemálo pánů je více než ochotno a připraveno přejít na druhou stranu, jak jen vítr zafouká odjinud. Vždyť sotva před třemi týdny se v Arundelu vylodila Matylda se svým nevlastním bratrem Robertem, hrabětem z Gloucesteru, a stočtyřiceti rytíři, a vinou neuvážené velkorysosti krále či snad nedobře míněných rad některých jeho falešných přátel se dostala až do Bristolu, kde si získala neotřesitelné postavení. Tady, v mírné podzimní krajině, jako by všude vládl klid, jen lidé opatrněji našlapují a zadržují dech, aby zaslechli, co je nového, a možná že než to všechno skončí, bude i biskup potřebovat mocné přátele.

Za biskupským domem vedla už cesta lesem a město nechávala daleko za sebou, a tam na rozcestí, asi na dostřel luku, se objevila protáhlá střecha špitálu, proutěný plot jeho zahrady a ještě za ním o kus dál o něco vyšší střecha kostela s nízkou přičáplou věžičkou. Byl to poměrně skromný kostelík s kostelní lodí, nevelkým oltářním prostorem a vedlejší lodí na severní straně a za ním ležel malý hřbitůvek s tesaným křížem uprostřed. Budovy stály stranou, opodál obou silnic, souběžně směřujících k městu. Neboť malomocní nejenže se nesměli ani objevit na rušných městských ulicích, ale museli se držet v povzdálí třeba i při žebrotě na venkově. Jejich patron, svatý Jiljí, si záměrně zvolil za své obydlí opuštěné místo v poušti, tito lidé však volbu neměli, museli se držet stranou.

Zřejmě však planuli stejnou zvědavostí jako ostatní, protože také napjatě vyhlíželi k silnici. A proč by se ti ubožáci neměli podívat na své šťastnější bližní, trochu jim závidět, pokud nebyli ničeho lepšího schopni, anebo, aspoň ti velkorysejší, jim přát štěstí do manželského života? Proutěný plot vroubila přešlapující řada temně zahalených postav a všichni ti nešťastníci byli teď stejně napjatí, ne-li rozrušení, jako jejich zdraví bližní. Některé z nich Cadfael znal, usadili se tu napořád a při vší své zuboženosti se snažili alespoň jakž takž žít. Vždycky se tu však objevovali i noví příchozí, tuláci, kteří putovali celou zemí od jednoho lazaretu k druhému, na chvíli zůstali v některém útočišti, udržovaném díky dobročinnosti jakéhosi milodárce, a pak se zas vydávali dál do jiných odlehlých míst. Někteří chodili o berlích nebo se těžce opírali o hole, protože měli nohy znetvořené uhníváním, jaké provází tuto chorobu, anebo plné boláků. Pár se jich pohybovalo na malých vozících. Jeden, už docela pokroucený a přihrbený k plotu, měl tělo samý vřed a zakrýval si zohyzděný obličej kápí. Někteří byli docela čilí, ale i ti měli zahalené tváře a nezakryté jen oči.

Počet nemocných se stále měnil, protože ti nepokojnější se vždycky zase vydávali dál, vyhnuli se městu, jak bylo jejich povinností, a putovali do jiného útulku, položeného v jiném kraji. Většinou tu těch ubožáků žilo tak dvacet, třicet. Správce jmenovalo opatství. Bratři i laičtí bratři tu sloužili na vlastní přání. Stávalo se, že ten, kdo zprvu pečoval o ostatní, najednou sám potřeboval péči, ale nikdy nechyběli dobrovolníci, kteří byli ochotni ho vystřídat a starat se o něj.

Cadfael tu také víc než rok pracoval a nikdy si ty ubožáky nezošklivil, jenom je litoval, vždyť úcta k člověku mu byla největším povzbuzením a oporou. Navíc sem chodíval tak často, že se mu ty návštěvy staly pravidelnou zvyklostí, asi jako bohoslužby. Ošetřil mnohem víc hrůzných boláků, než si vůbec dokázal zapamatovat, a často v těch zubožených lidských troskách objevil upřímné srdce a bystrou mysl. Viděl i bitvy, když při své první křižácké výpravě putoval světem, daleko, až do Aké, Ascalonu a Jeruzaléma, a stal se svědkem smrtí mnohem krutějších, než bylo umírání v nemoci. Na svých cestách potkal pohany, kteří byli laskavější než leckteří křesťané, a poznal malomocenství srdce a vředy ducha, jež byly mnohem horší než ty které tu léčil a ošetřoval svými bylinnými přípravky. A také ho nikterak nepřekvapilo, že se bratr Marek rozhodl vykročit v jeho stopách. Moc dobře věděl, že je jen jeden jediný krok, k němuž je bratr Marek předurčen vykročit bez jeho příkladu: sám se znal natolik dobře, že nikdy neusiloval o kněžský stav, ale v Markovi budoucího kněze poznával.

Bratr Marek ho viděl přicházet a rozběhl se mu naproti, prostý obličej celý rozjasněný a tuhé, slámově zbarvené vlasy trčící kolem tonzury. Za ruku vedl skrofulózou postiženého chlapečka, který měl v řídkých světlých vlasech staré zasychající boláky. Marek mu odhrnul vlásky přilepené k jedinému ještě nezahojenému místu a spokojeně se usmál nad výsledkem své práce. „To jsem rád, že jdeš, bratře Cadfaeli. Dochází mi vodička z drnavce a sám vidíš, jak mu udělala dobře. Už se mu skoro zahojil i poslední bolák. A otoky na krku se taky lepší. Ukaž krk bratru Cadfaelovi, Brane, chlapče milý. Bratr Cadfael nám připravuje léky, je to náš doktor. A teď utíkej k mamince a drž se u ní, nebo přijdeš o všechnu podívanou. Za chvíli budou tady.“

Chlapec vytáhl ruku z Markovy dlaně a rozběhl se k smutně vyhlížející skupince, která však smutná být nechtěla. Všichni si povídali a občas se ozvala i písnička nebo dokonce smích. Marek se zahleděl za svým nejmladším svěřencem, pozoroval, jak je podvyživený a neobratně, klátivě se pohybuje, a očividně zesmutněl. Chlapeček tu byl teprve měsíc a kůži měl dosud průsvitně tenkou.

„A přece není nešťastný,“ s podivem řekl Marek. „Když kolem nikdo není, běhá za mnou z místa na místo a ani na chvíli nezavře pusu.“

„Je Velšan?“ zeptal se Cadfael a zamyšleně si dítě prohlížel. Jistě se jmenuje po Branovi Blahoslaveném, který přinesl do Walesu víru.

„Otce měl Velšana.“ Marek se vážně a s nadějí zahleděl příteli do tváře. „Myslíš, že ho dokážeme vyléčit? Úplně vyléčit? Aspoň, že má co jíst. Matka tu zemře. Už teď je úplně lhostejná, i když je hodná, a je ráda, že má o synka postaráno. Ale on se do světa vrátí, v to pevně věřím.“

Anebo se světu vzdálí, pomyslel si Cadfael, protože když za tebou tak neúnavně běhá, musí ho nakonec zlákat kostel anebo klášter a opatství je přece tak blízko! „Chytrý chlapec?“ zeptal se.

„Chytřejší než mnozí, kteří jsou vychováváni pro církev svatou, a dovede pěkně počítat a psát. Chytřejší než mnozí, co chodí v jemném plátně a rozmazluje je chůva. Vynasnažím se, jak jen budu moct, abych ho něco naučil.“

Vykročili zpátky ke dveřím špitálu. Hluk nedočkavých hlasů zesílil a po silnici se sem postupně blížily další zvuky, cinkání postrojů, volání sokolníků, rozhovory, smích a tlumené dunění podkov, vyhledávajících raději travnatý pás kolem cesty než její holý povrch. Přijížděl jeden ze svatebních průvodů.

„První pojede ženich,“ řekl Marek, jak z otevřeného zápraží vcházel do příšeří chodby a zamířil k rohu, kde stála skříň s léky. Jeden klíč od ní měl Fulke Reynald, správce opatství a vedoucí špitálu, a druhý bratr Cadfael. Bratr Cadfael teď rozevřel mošnu a začal ukládat do skříně všechny přípravky, které donesl. „Víš o nich vůbec něco?“ zeptal se ho Marek, už také notně zvědavý.

„O kom?“ zamumlal Cadfael, zatímco soustředěně přehlížel mezery na policích.

„Přece o těch šlechticích, co sem přijedou, aby se dali oddat. Sám znám jen jejich jména. Ne snad, že by mě nějak zvlášť zajímali,“ dodal se zahanbeným výrazem. „Jenomže naši nemocní, kteří nemají na tomto světě nic než své boláky a znetvořené údy, se o nich dověděli víc než já a Bůh ví, že jim je, jako by je zahřála jiskra. Vždyť cokoli, co jenom trochu rozjasní jejich život, jim pomůže víc, než jim kdy mohu prospět já. A tohle je přece svatba!“

„Svatba,“ řekl bratr Cadfael vážně, když ukládal do skříně nádobky mastí a lahvičky roztoků připravených z kameníku, sasanek, máty, krtičníku a ovesného a ječného zrní, rostlin to většinou ve znamení Venuše a Měsíce, „svatba je křižovatkou dvou životů a proto žádná maličkost.“ Postavil na polici přípravek z hořčice, která patří spíše Marsu a dají se z ní udělat silné masti a obklady, jaké dovedou vyléčit i ty nejhorší vředy. „Každý muž a žena, kteří tou zkouškou prošli,“ dodal zamyšleně, „musí jen soucítit s těmi, které teprve čeká. A i ti, kdo sami nic takového neprožili, je mohou jedině politovat.“

A už měl Cadfael, než vstoupil do kláštera, za sebou zkušenosti sebebohatší, do klání manželského se nikdy nepustil, i když měl jednou namále a párkrát se sňatku jen taktak vyhnul. Teď na to všechno vzpomínal spíše jen s údivem.

„Ženich je slavného jména, ale víc o něm nic nevím, leda to, že se těší králově přízni. Myslím, že jsem se kdysi znával s jedním starším příbuzným nevěsty. Jestli je ale ze stejného rodu, to přesně nevím.“

„Doufám, že je krásná,“ řekl Marek.

„Slyšet tě převor Robert, náramně by se podivil,“ suše poznamenal Cadfael a zavřel dveře skříně.

„Krása je někdy hojivá,“ vážně a zcela nezahanbeně opáčil bratr Marek. „Jestli je nevěsta mladá a krásná, usměje se na ně a nakloní k nim hlavu, až pojede kolem, jestli se neotřese odporem, až je uvidí, udělá pro mé nemocné víc, než dokážu já vším tím svým ošetřováním a obklady. Začínám tady už chápat, že z uplývajícího dne se dá vyzískat i něco povznášejícího, schovat si to na později a obírat se tím ve vzpomínkách.“ Nato Marek už mnohem střízlivěji dodal: „Samozřejmě že to nemusí vždycky být cizí svatba. Ale proč promarnit příležitost, která se tu nabízí.“

Cadfael ho objal kolem pořád ještě hubených ramen, připomínajících ramínka opuštěného dítěte, a odváděl si ho z šera budovy do stupňujícího se vzrušení a jasnícího se dne venku. „Doufejme a modleme se,“ řekl srdečně, „že tahle svatba přinese požehnání i dvojici, o kterou tu jde. Ale jak slyším, jeden z těch dvou už tady brzy bude. Pojďme se podívat.“

Vznešený ženich přijížděl se svou družinou za třpytu zářivých barev, troubení loveckých rohů a nepřetržitého cinkání zvonků na postrojích, a za ním jel na padesát metrů se táhnoucí průvod, po stranách běželi sluhové vedoucí nákladní poníky a dva páry na šňůrách uvázaných vysokých loveckých psů. Ubohá skupinka vyvrženců tiše popostoupila, nakolik se jen odvážila, aby se podívala na své šťastnější bližní, jejichž jemné látky a skvostné barvy jim nikdy nemohly patřit, a tlumeně, přeuctivě si povzdechla v obdivu, když průvod dospěl až k plotu.

Vpředu jel na vznosném vraném koni, stejně jako on sám nádherně vystrojeném v nachu a zlatu, širokoplecí, statný a silný muž, který sice neseděl v sedle zvlášť elegantně, ale zato velice sebejistě, a vzhledem ke svému postavení se držel kus před svou družinou, aby bylo na první pohled vidět, že je tu naprostým pánem. Za ním jeli bok po boku tři mladí šlechtici a pozorně, ostražitě sledovali svého pána, jako by se měl co chvíli otočit a podrobit je nějaké těžké zkoušce. Téměř až ustrašené napětí panovalo i mezi družinou, jak za ním jela podle hierarchie od komorníka, osobního sluhy, podkoního a sokolníka až po chlapce, které za sebou vlekli ohaři. Jen zvířata – koně a psi a sokoli na sokolníkově paži – zůstávala zřejmě zcela klidná a spokojená a neměla ze svého pána sebemenší strach.

Bratr Cadfael stál s Markem v bráně proutěného plotu a přihlížel stále pozorněji. Neboť ač by se z těch tří mladých šlechticů každý byl výborně hodil za ženicha, bylo nad slunce jasné, že žádný z nich není Huon de Domville. Až dosud Cadfaela ani nenapadlo, že vlivný šlechtic má svá nejlepší léta už dávno za sebou, že není žádný mladý nápadník vstupující v příhodných letech do manželství, ale muž, v jehož krátkém plnovousu je mnohem víc šedých než černých nitek, a že mu nad spánkem, na němž má švihácky ke straně posazenou pečlivě upravenou čapku, je vidět jen kučeravý lem šedých vlasů a lesknoucí se holé temeno. Jistě, má pořád ještě podsaditou, svalnatou pevnou postavu, ale je mu určitě hodně přes padesát, spíš už se blíží k šedesátce. Cadfael si domyslel, že měl už v životě alespoň jednu manželku, ale pravděpodobně spíš dvě. A nevěstě je prý sotva osmnáct, ještě nedávno o ni pečovala chůva. Co se dá dělat, i takové věci se stávají. I takové svazky bývají dohodnuty.

Když se jezdec přiblížil, nemohl Cadfael odtrhnout oči od jeho obličeje. Široké, ploché, pod ustupujícími vlasy jakoby vysoké čelo nevrhalo téměř žádný stín na mělce posazené, malé, černé vychytralé, zlovolně inteligentní oči s řídkými řasami. Pečlivě zastřižený vous nechával nezakrytá úzká nesmiřitelná ústa. Byl to tvrdý, brutální obličej, svalnatý jako zápasníkova paže, ale jakoby nedotesaný, nedokončený. Obličej, k jakému se nehodila prohnaná mysl, která by činila toho člověka ještě hroznějším, ale nepochybně se za ním skrývala. Tak tohle je tedy Huon de Domville.

Přijel již dost blízko, aby postřehl, co za stvoření tu postává kolem kostelíka a hřbitovní zdi, přešlapuje, vyhlíží a vzrušeně ukazuje do dálky. Ten pohled ho nikterak nepotěšil. Černé oči, zasazené jak drobné švestky do tvrdého těsta jeho obličeje, mu temně zrudly, podobné doutnajícím uhlíkům. Huon de Domville rozhodně zabočil s koněm z širšího pásu na druhé straně až ke kraji silnice, kde stáli všichni ti ubožáci, a vjel na travnatou vyvýšeninu, a to všechno jen proto, aby zahnal tu bědnou chamraď zpátky za plot. Zahnal ji věru po svém, když po ní ostře švihl jezdeckým bičíkem, který držel v ruce. Po svém koni by se jím asi sotvakdy rozehnal, neboť tak pěkného čistokrevného oře si jistě cenil a považoval, ale k uvolnění cesty od malomocných se bič nesporně hodí. Pevně stisknutá ústa se doširoka otevřela a Huon de Domville panovačně přikázal: „Kliďte se mi z cesty, havěti! Táhněte pryč i s tou svou nákazou!“

Ubožáci se v pokorném spěchu přikrčili a poodstoupili, aby už na ně nedosáhl a aby je snad ani neviděl. Všichni až na jednoho. O půl hlavy převyšující své druhy zůstala jedna ta zahalená postava stát, buď že se nedokázala rychle pohnout, či že nic nepochopila, anebo z němého vzdoru. Ten muž tam zůstal vzpřímen a upřeně se díval otvorem pro oči v roušce, která mu zakrývala obličej. Když pak o krok poodstoupil, aniž otočil hlavu, těžce dopadl na jednu nohu a nestačil už uhnout švihnutí biče – pokud se vůbec snažil mu uhnout. Rána ho zasáhla do ramene a hrudi. Znetvořená noha se pod ním zkroutila a muž se těžce skácel do trávy.

Cadfael se k němu rozběhl, ale Marek ho předehnal, klesl s rozhořčeným výkřikem na kolena, jednou paží objal vychrtlou postavu a vlastním tělem chránil zhrouceného ubožáka před dalším úderem. Domville však už zase vyrazil dál, neměl nejmenší chuť dívat se na takovou spodinu. Nerozjel se o nic rychleji, ani nezpomalil. Aniž jedinkrát pohlédl stranou, pokračoval v cestě a celá jeho družina za ním, i když raději prostředkem a někteří s odvrácenými tvářemi. I ti tři mladí šlechtici přejeli rozpačitě a zaraženě kolem. Urostlý mládenec s úzkou tvári, jedoucí uprostřed, se dokonce zadíval přímo na ty dva muže na zemi, zahanbeně na ně pohlédl očima modrýma jako chrpy a jel se sklopenou hlavou dále, dokud ho oba jeho druhové nepostrčili, aby nezapomínal na opatrnost a na své povinnosti.

Zatímco průvod projížděl kolem, Marek pomáhal hubenému starci vstát. Sluhové jeli za svým pánem nehnutě, vyzbrojeni vůči okolnímu světu svým poddanstvím. Někteří z těch urozenějších, hosté či vzdálení příbuzní, míjeli celou scénu lhostejně, jako by se tu nic nestalo. V jejich středu se probíral růžencem vážný kněz, mírně se usmíval a ničeho si nevšímal. Proslýchalo se, že Eudo, kanovník salisburský, povede svatební obřad. Byl to muž dobře zapsaný v církevních kruzích i u papežského legáta, zřejmě ho čekalo povýšení a nemálo mu záleželo na tom, aby si tuto přízeň zachoval. Projel kolem s ostatními. Vzadu pak jeli podkoní a pážata a běželi lovečtí psi, a jak celý ten průvod vjížděl na předklášteří, na uzdách a řemínkách na nohou sokolů vesele cinkaly rolničky a až po chvíli cinkání pomalu zaniklo v dálce.

Bratr Marek stoupal po travnatém svahu a paží přidržoval malomocného starce. Cadfael ustoupil a nechal je o samotě. Marek se nikdy nákazy nebál, protože na nebezpečí ani nepomyslel, všechnu svou sílu věnoval svému poslání. Nikterak by ho nepřekvapilo a sebeméně by si nestěžoval, kdyby ho nemoc nakonec také přepadla a ještě víc přiblížila lidem, jimž sloužil. Promlouval mírně a vesele na svého společníka, neboť oba byli na opovržlivé jednání zvyklí a nijak zvlášť si jím hlavu nelámali. Cadfael je pozoroval, jak přicházejí, povšiml si, že stařec napadá na jednu nohu, ale přesto jde pevně a rázně. Náhle však prudce vytáhl levou ruku z rukávu svého hábitu, odstrčil Markovu paži a poodstoupil. Marek přijal gesto, jímž ho jeho společník propustil, prostě a uctivě a nechal starce, ať si jde po svém. Cadfael však i v té rychlosti postřehl, že muž nemá na levé ruce, kdysi jistě dlouhé a pěkně utvářené, ukazováček, prsteník a prostředník, z dalšího prstu že mu zůstaly pouze dva články a kůže na znetvořených částech že je sinalá, vrásčitá a suchá.

„Moc vznešeně se ten šlechtic nezachoval,“ poznamenal Marek zamračeně a setřásl si odevzdaně z kutny zbytky trávy. „Ale strach činí lidi krutými.“

Bratr Cadfael si nemyslel, že by v tomto případě šlo o strach. Huon de Domville vypadal na člověka, který by se bál leda ohňů pekelných, i když nemoc těchto vyvrženců nemá opravdu do pekelných ohňů daleko.

„Máte tady nového svěřence?“ zeptal se a zadíval se za vysokým malomocným starcem, který přešel o kus dál po travnatém kraji, aby měl dobrý výhled na cestu. „Myslím, že jsem ho tu ještě neviděl.“

„Ne, prišel k nám asi před týdnem. Je to poutník, putuje věčně od jedné svatyně k druhé, jak mu jen síly dovolí. Říká, že je mu sedmdesát, a já mu to věřím. Asi se u nás dlouho nezdrží. Zůstává tu, protože tu spočívaly kosti svaté Winifred, než byly převezeny do opatství. A tam on nesmí, je to moc blízko města. Tady pobývat může.“

Cadfael moc dobře věděl, co se stalo s ostatky svaté panny, i když by to nikdy svému nevinnému priteli neprozradil, a tak si jen v zadumání utřel krátký snědý nos a klidně si pomyslel, že by svatá Winifred vyslechla modlitby toho ubohého, neštěstím pronásledovaného muže i ze svého dalekého hrobu v Gwytherinu.

Zamyšleně se díval za vysokou vzpřímenou postavou.

Mohlo by se zdát, že ti muži a ženy, staří i mladí, procházejí v anonymitě svých tmavých hávů a kápí, a ti nejznetvořenější z nich dokonce i s rouškou na obličejích, tajně a osaměle zbytkem života, který jim ještě zbývá. Že nemají mužská ani ženská jména, barvu pleti, vlast, ba ani domov, odkud pocházejí, že jsou to samí živoucí duchové, známí jen svému Stvořiteli. Ale ne, není tomu tak. Každý z nich je něčím jedinečný, chůzí, hlasem, postavou, tisícem nepatrných vlastností, jaké pronikají i jejich převlečením. Vždyť tento muž má přes svoje mlčení v sobě cosi velkolepého a ve své tichosti i v nebezpečí zvláštní působivou důstojnost.

„Mluvil jsi s ním?“

„Ano, ale moc toho nenapovídá. Podle toho, jak vyslovuje, bych řekl, že má odumřelé rty a jazyk. Slova ze sebe vypravuje jen pomalu, trochu nesrozumitelně a brzy se unaví. Ale hlas má mírný a hluboký.“

„Jaké léky mu dáváte?“

„Žádné, protože tvrdí, že žádné nepotřebuje. Přinesl si s sebou svůj balzám. Jeho obličej nikdo neviděl. Už proto si myslím, že je těžce znetvořený. Všiml sis, že má zmrzačenou jednu nohu? Až na pahýl palce na ní přišel o všechny prsty. Aby se na ni vůbec mohl postavit, nosí zvláštní botu s pevnou podrážkou, na které může jakž takž chodit. Druhou nohu má asi taky zasaženou, ale ne tak zle.“

„Viděl jsem jeho levou ruku,“ řekl Cadfael. Vídal už takové ruce vícekrát, s prsty uhnilými, až odpadaly jako uschlé listí, se svaly, jež se pomalu rozkládaly, až ze zápěstí začaly odpadat i kosti. Tady však zřejmě zahynul chamtivý ďábel vlastní nenasytností. Na ruce už nezůstaly žádné strupy po vředech a zjizvené bílé svalstvo, na jehož místě bývaly kdysi prsty, bylo suché a zhojené, i když napohled odpudivé. A když muž mávl rukou, pohnuly se mu na hřbetu ruky pevné svaly,

„Řekl ti, jak se jmenuje?“

„Povídal, že se jmenuje Lazar.“ Bratr Marek se usmál. „Nejspíš si sám sobě to jméno dal při dalším křtu – možná, když odešel, jak mu to přikazuje zákon, od rodiny a z domova. Pokládá se to za druhé narození, i když hodně žalostné. Při druhém křtu by byl sám sobě kmotrem. Na nic se ho nevyptávám, Ale byl bych rád, kdyby přijal naši pomoc a nespoléhal jenom na vlastní léky. Určitě má nějaké boláky nebo vředy, kterým by naše masti udělaly jen dobře, dokud zas neodejde, jak přišel.“

Cadfael se zaujatě díval na vzdálenou postavu, nehybně stojící na úpatí travnatého svahu. „Ale docela chromý přece jen není. Ovládá pořád ještě své tělo, vlastně to, co mu z něho zbylo? Cítí horko a zimu? A bolest? Pozná, když vrazí rukou do hřebíku nebo do třísky v plotu?“

Marek nevěděl, co na to odpovědět, znal malomocenství, jenom jak se s ním setkával, ošklivé na pohled, samé vřed a boláky. „To šlehnutí biče určitě ucítil, i přes látku pláště. Ano, jistě všechno cítí tak jako ostatní.“

Jenomže nemocní postižení skutečným malomocenstvím, uvědomil si Cadfael a vzpomněl si na mnohé takové ubožáky, jak je vídal před dávnými léty v dobách křižáckého tažení; ti lidé, kteří zbělají jako popel a kůže jim odpadá v šedivých cárech, nemocní v nejtěžších stadiích své nemoci, přece necítí jako každý druhý. Poraní se, teče jim krev a vůbec nevědí, že se jim něco stalo. Natáhnou ve spánku nohu do ohně a probudí je až puch vlastního škvařícího se masa. Dotknou se něčeho a nevědí jistě, jestli se toho dotkli, uchopí něco a nedokáží to pozvednout. Prsty u rukou i u nohou, které ztratily cit a smysl, jim uhnívají a upadávají. Stejně tak přišel o prsty na rukou a nohou i Lazar. Oběti takového znetvoření však nedokáží chodit, byť sebeneobratněji, a Lazar chodí, takoví ubožáci se přece nezvednou sami ze země ani se nikoho nezachytí, jako se Lazar zachytil Markovy nabízené paže a ještě k tomu znetvořenou rukou. Nejsou toho schopni, leda v době, kdy ďábel, který je pozřel, už sám zahynul.

„Myslíš si snad, že to přece jen není malomocenství?“ zeptal se Marek s novou nadějí.

„Ale je,“ zavrtěl Cadfael hlavou. „Ano, je to víc než jasné, že je to malomocenství.“

Nedodal už, že podle jeho názoru mnohé z těch chorob, které se tady léčí, ani skutečným malomocenstvím nejsou, i když mají stejné příznaky a stejně se jim říká. Vždyť každý, komu se udělají uzliny, z kterých se vyvinou vředy nebo bledá šupinatá vyrážka či hnisavé boláky, je tady pokládán za malomocného, a přitom měl Cadfael podezření, že mnohá z těch onemocnění vznikla z nečistoty, nedostatku potravy nebo špatného jídla. Přišlo mu Marka až líto, když uviděl na jeho rozdychtěném obličeji tak zklamaný výraz. Vždyť Marek sní jistě o tom, jak vyléčí všechny, kdo se sem uchýlí.

Po silnici se blížil první vzdálený šum další společnosti přijíždějící k městu. Potom, co Domville za sebou zanechal tak neslavný dojem, si diváci mezi sebou chvíli jen zaraženě šeptali, ale teď zase švitořili jako vrabci, sestoupili kousek níž po travnatém svahu, natahovali se a vyhlíželi, kdy konečně zahlédnou nevěstu. Ženich jim přinesl jenom rozčarování. Možná že dáma se zachová lépe.

Bratr Marek ze sebe setřásl tu trochu zklamání a uchopil Cadfaela za rukáv. „Pojď, můžeš si tady chvíli počkat a podívat se, co bude dál. V bylinkářské zahrádce máš jistě všechno v pořádku i bez mé pomoci. Tak proč bys tam pospíchal?“

Cadfael se rozpomněl na obzvláštní nadání bratra Oswina a vybavila se mu spousta důvodů, proč by neměl nechávat svou dílnu moc dlouho bez dozoru, ale pak ho napadl jeden velice pádný důvod, proč by tu raději měl zůstat. „Pro další půlhodinu se snad tak moc nestane,“ souhlasil. „Víš co, stoupneme si vedle toho tvého Lazara a já si ho trochu prohlédnu. Snad ho tím zvlášť neurazím.“

Stařec je slyšel, jak přicházejí, ale ani se nepohnul, a bratr Cadfael s Markem se postavili opodál, aby ho nerušili v rozjímání. Cadfaela napadlo, že ten člověk má v sobě cosi nezávislého, jakýsi poklid poustevníka z pouště, a stejně jako dávní otcové vyhledávali strohou samotu, vytváří si ji on mezi lidmi. Převyšoval je oba o hlavu a stál tam zpříma jako štěp a také, až na ta široká ramena pod hábitem, téměř tak štíhlý. Teprve když se v mírném větríku najednou ozval hluk blížící se družiny a stařec po něm obrátil hlavu a dychtivě se tím směrem zadíval, zahlédl Cadfael pod kápí jeho tvář. Kápě zakrývala jen čelo, které, soudě podle tvaru hlavy, bylo zřejmě vysoké a široké, a přes obličej až k lícním kostem byla stažena modrá drsná látka roušky. Ve štěrbině mezi rouškou a kápí bylo vidět jen oči, ale oči nadmíru pozoruhodné, chorobou nedotčené, výrazné, jasné a zářivě modrošedé.

Ať už skrýval ten člověk jakékoli znetvoření, jeho oči hleděly jasně a jistě byly zvyklé pohlížet do velkých dálek. Vůbec si nevšímal dvojice stojící nablízku. Jeho pohled zalétal daleko za ně, do míst, kde se v chvění barev a kmitání světel objevila blížící se společnost.

Nepřijížděla zdaleka s takovou okázalostí jako Domvillova družina a byla i méně početná. V jejím čele nejela významná postava, ale skupinka podkoních coby doprovod a uprostřed nich, jakoby mezi ozbrojenými strážemi, bok po boku tři jezdci. Po jedné straně snědý šlachovitý muž s olivovou pletí, asi pětačtyřicetiletý, skvostně oděný do střízlivých lesklých barev a sedící na skvělém koni, lehkém, temně šedém, a jak usoudil Cadfael, určitě zčásti arabském. Muž měl bohaté černé vlasy, které se mu kadeřily pod čapkou s pérem, a krátce sestřižený černý vous rámující výrazná ústa. Obličej měl úzký, uzavřený, vychytralý a podezíravý. Po druhé straně jela asi stejně stará dáma, štíhlá, pěkně upravená a svým způsobem hezká, tmavá jako její manžel a sedící na grošované klisně. Měla opovržlivě ohrnutá vypočítavá ústa a pod čelem, zamračeným, i když se ústa usmívala, prohnané oči. Účes měla módní a jezdecký oblek nepochybně šitý v Londýně, a třebaže jela půvabně a vznešeně, na první pohled prozrazovala chladnou povahu.

A mezi těmi dvěma, v porovnání s nimi drobné jak skřítek a zastíněné jejich osobností, jelo malé, ještě téměř dětské stvoření na vraném koni, který pro ně byl příliš velký. Dívka se jen zlehka dotýkala otěží a v sedle seděla neklidně, ale graciézně. Byla přepychově oděna do zlaté těžké látky a temně modrého hedvábí a břímě vší té nádhery jako by křivilo a svíralo její drobnou postavu jak mrtvé tělo v rakvi. Mladičký obličej pod zlacenou síťkou, ztěžklou temně plavými vlasy, hleděl do prázdna. Jemně zaoblený obličej s krásnými rysy a velkýma očima výrazně modrošedé barvy byl bledý a nehybný, jako by patřil spis hezké loutce než živoucí ženě. Cadfael slyšel, jak Marek zděšeně sykl. Bylo opravdu smutné pozorovat tak mladé stvoření, zdrcené žalem a oloupené o všechnu radost.

I tento pán si brzy povšiml, k jakému místu se to dostali a jací lidé se vyšli podívat, jak kolem projíždí jeho neteř. Nepobodl naschvál a urážlivě koně jako předtím Domville, ale zabočil na druhou stranu cesty, aby se nemocným co nejvíce vyhnul, a odvrátil pohled, aby se na ně nemusel dívat. Dívka málem přejela kolem a ani si jich nevšimla, jak byla pohroužena do svého tichého smutku, ale malý Bran v té chvíli dočista zapomněl, co se patří, a s rozzářenýma očima se rozběhl do půli svahu, aby se na průvod podíval zblízka. Koutkem oka zahlédla dívka zákmit pohybu, zalekla se a ohlédla, a když spatřila chlapce, náhle jí projelo žalostné pomyšlení, že má před sebou nevinné stvoření ještě ubožejší, než je sama. Chvíli na něj hleděla jen se zděšeným soucitem, ale pak si uvědomila, že se zmýlila, že dítě k ní vzhlíží s úsměvem, a usmála se také. Úsměv trval jen okamžik, ale po tu chviličku se dívka rozzářila vřelou, čirou a soucitnou laskavostí, a než se jasná obloha opět zamračila, natáhla se dívka přes tetino sedlo a hodila do trávy u chlapcových nohou hrstku drobných. Bran byl tak bez sebe nadšením, že se ani nedokázal pohnout a mince posbírat, jen se s rozšířenýma očima a otevřenou pusou díval, jak dívka odjíždí.

Nikdo jiný z té společnosti už ubožákům almužnu nedal. Bezpochyby si mince schovali až na později, aby udělali dojem u brány opatství, kde je už určitě čeká zástup nedočkavých žebráků.

Cadfael se, ani nevěděl proč, náhle odvrátil od dítěte a zahleděl se na starého Lazara. Bran si ještě může dovolit při pohledu na zářivé barvy a krásné šaty svých šťastnějších bližních trochu upřímné radosti, nezkalené závistí, ale co když starší zkušenější člověk pocítí při pohledu na nedostupné ovoce trpkou pachuť? Stařec se ani nepohnul, jenom když ho jezdci míjeli, pootočil trochu hlavu, aby dobře viděl na trojici v čele, a zřejmě ho ani v nejmenším nezajímaly šlechtičny či služebnictvo jedoucí za nimi. Pokud byla v dohledu nevěsta, oči, upřeně vyhlížející ze skuliny mezi kápí a rouškou, se mu bledě leskly, jasné a modré jako led. Ještě když poslední nákladní koník zmizel za zatáčkou předklášteří, stál stařec bez hnutí, jako by jeho dychtivý pohled dokázal provázet ty lidi až k bráně, proniknout hradbami a držet nad nimi nepřetržitě stráž.

Bratr Marek se dlouze žalostně nadechl a užasle se obrátil ke Cadfaelovi. „Tak to je tedy ona? Ji chtějí provdat za toho člověka? Vždyť by to mohl být její dědeček, a ještě nijak zvlášť hodný a laskavý. Jak jen je něco takového možné?“ Zadíval se k silnici, kam tak upřeně hleděl i stařec. „Je tak drobná a mladá. Jistě to není její vůle.“

Cadfael mlčel. Nedalo se na to říct nic povzbudivého ani útěšného. Kde jde o půdu, bohatství a vlivná spojenectví, jsou takové svazky běžné a nevěsta do nich má jen máloco mluvit – ba někdy i mladý ženich, pokud jde o jeho osobu. Některá nevěsta dokáže bystře pochopit, že sňatek s mužem, který je tak starý, že by mohl být jejím dědečkem, má i své výhody, ovšem v případě, že jí přinese hmotné statky. Vždyť vbrzku ji může manžela zbavit smrt a zanechat jí majetek a vdovské postavení a při troše štěstí a hodně chytrosti se jí třeba podaří vdát se znovu, a tentokrát víc podle vlastního vkusu. Soudě však z výrazu jejího obličeje, čeká Iveta de Massardová od budoucnosti spíš vlastní smrt než smrt svého ženicha.

„Modlím se, aby jí Bůh byl nápomocen,“ vroucně řekl Marek. „Možná že jí i chce být nápomocen,“ poznamenal bratr Cadfael spíš sám k sobě než ke svému příteli. „Ale Bůh má snad právo čekat i trochu pomoci od lidí.“

Na nádvoří biskupského domu na předklášteří sundávali sluhové Huona de Domville břemena z nákladních koní a pobíhali s přikrývkami, závěsy a vší tou nádherou, která měla být ozdobou svatebního obřadu a nevěstina lože. Domvillův komorník připravil už pro svého pána a jeho vzdáleného bratrance kanovníka Euda do karafy víno a sluha dohlédl, aby ve slavnostní síni hořel oheň a čekalo veškeré pohodlí – volný teplý plášť, do něhož se pán převlékne ze strohého jezdeckého oblečení, a kožešinou podšité trepky, které navlékne, až mu stáhnou vysoké elegantní boty. Domville se rozvalil v čalouněném křesle, natáhl si tlusté nohy a spokojeně upíjel svařené víno. Nezáleželo mu na tom, že k městu se blíží od Svatého Jiljí průvod jeho nevěsty. Nelákalo ho, aby ji vyhlížel, necítil nejmenší potřebu marnit čas, někde postávat a dívat se, jak kolem projíždí to, co získává. Má přece dívku jistou a vynadívá se na ni po svatbě až dost. Přijel sem uzavřít obchod, který je nadmíru výhodný pro něj i pro dívčina strýce a poručníka, a i když je věru příjemné, že je to dítě navíc mladé, krásné a přitažlivé, nijak zvlášť důležité to všechno pro něho není.

Joscelin Lucy se obrátil ze svého koně k podkonímu, odkopl balík ubrusů a prádla a už se chtěl vrátit k bráně a k silnici, když ho zachytil za paži jeho kamarád Simon Aguilon, nejstarší ze tří panošů v Domvillových službách.

„Kam se hrneš? Moc dobře víš, že se po tobě začne shánět, jen co dopije první pohár. Dneska jsi přece na řadě ty, abys posloužil svému vznešenému pánovi.“

Joscelin si prohrábl lněně žlutou kštici a ostře se zasmál. „Vznešenému? Viděls ho stejně dobře jako já. Dokáže uhodit ubožáka, který se neopováží bránit, a dokud ho nestihne smrt, nikdo na světě ho nepotrestá. Takový vznešený pán si pro mě za mě může jít k čertu. A taky že si ho čert odnese i s tou jeho žízní, jestli teď neuvidím přijíždět do města Ivetu.“

„Josse, ty blázne,“ domlouval mu Simon. „Pouštíš si jazyk až moc a k tomu náramně často na špacír. Jestli teď Huona rozzlobíš, vyhodí tě, jak tě pánbůh stvořil, a pošle tě pěkně domů, abys vysvětlil otci, co se stalo. Myslíš, že to Ivetě pomůže? Anebo tobě?“ Zavrtěl nad kamarádem hlavou, i když dobromyslně, a dál ho pevně držel. „Běž radši za ním. Nebo z tebe stáhne zaživa kůži.“

Nejmladší z trojice panošů si právě odsedlával koně a teď se otočil a vesele se na oba zazubil. „Ale jen ať se podívá, kdo ví, kolikrát ji ještě uvidí.“ Přátelsky poplácal Joscelina po zádech. „Zaběhnu za ním a všechno za tebe udělám. Napovídám mu, že máš plno práce, jak dohlížíš, aby se se všemi těmi sudy vína dobře zacházelo. Z toho bude mít radost. Tak běž a podívej se, i když sám nevím, co to bude komu z vás co platné.“

„Vážně to za mě vezmeš, Guyi? To jsi moc hodný. Vystřídám tě, kdykoli si o to řekneš.“ A Joscelin už pádil k bráně, jenomže Simon ho objal kolem ramen a vykročil spolu s ním.

„Půjdu s tebou. Domville mě teď nebude chvíli potřebovat. Ale říkám ti, Jossi,“ pokračoval vážně, „vystavuješ se zbytečně nebezpečí. Moc riskuješ. Víš přece, že tě Domville třeba i povýší, když se mu zavděčíš, což tvůj otec určitě chce a očekává, a jsi blázen, když takhle dáváš všanc svou budoucnost. Dokážeš se mu přece zalíbit, když se jen trochu vynasnažíš, nakonec na nás není tak zlý.“

Prošli branou a stáli v rohu zdi, bok po boku se opírali o kamenný sloup brány a rozhlíželi se po předklášteří, dva vysocí statní mládenci, Simon o tři roky starší a o dlaň menší. Zamračený mládenec s útlým obličejem stál vedle něj, zamyšleně se hryzal do rtu a kabonil se.

„Svou budoucnost! Co on mi může na mé budoucnosti zkazit, než že mě s ostudou vyhodí a pošle zpátky k otci, a proč já bych si měl u čerta z toho něco dělat? Jednou mi budou patřit dva pěkné statky a ty mi vzít nemůže, a vždycky můžu jít do služby k jinému pánovi. Jsem přece nezávislý, můžu se klidně postarat sám o sebe…“

Simon se zasmál, a jak tak držel kamaráda kolem ramen, pořádně jím zatřásl.

„To tedy můžeš! Zažil jsem to na vlastní kůži a dobře vím, o čem mluvím.“

„Však je dneska hodně pánů, co potřebují dobré lidi, když se Matylda vrátila do Anglie a tvrdě bojuje o královskou korunu. Já bych se uměl ohánět mečem! A ty by ses měl taky nad sebou zamyslet, kamaráde, máš dost co ztratit, stejně jako já. Jsi syn jeho sestry a zatím jeho dědic, ale co když…“ Joscelin zaťal zuby, ani to nemohl vyslovit, ale byl až zvráceně odhodlán vrazit si nůž hluboko do vlastního masa a otočit jím, aby to bolelo ještě víc. „Co když se všechno změní? Bude teď mít mladou ženu… Co když se z toho manželství dočká syna? To bys byl potom úplně vedle.“

Simon si opřel kučeravou hnědou hlavu o kamennou hradbu a hlasitě se rozesmál. „Cože? Když žil třicet let v manželství s mou tetou Isabelou a mezitím měl kdoví kolik dobrodružství bokem s různými dámami, a jakživ se nemohl pochlubit jediným děckem? Hochu, i kdyby měl dost semene pro všechny ty avantýry, ovoce si sním já! Mé dědictví je víc než jisté. Ničeho se nemusím bát. Je mi pětadvacet a jemu už skoro šedesát. Klidně si počkám.“ Vtom se Simon prudce napřímil.

„Podívej, už jedou!“

Joscelin si už také všiml prvního zákmitu barev a pohybu na silnici a strnule se tím směrem zadíval. Přijížděli rychle, Godfrid Picard a jeho družina, pospíchali do pohostinného útočiště opatství. Simon Joscelina pustil a viděl, jak kamarád o kus pokročil.

„Pro Boha svatého, chlapče, co je ti tohle platné? Ta přece není souzena tobě!“ Řekl to se zoufalým povzdechem, ale Joscelin ho ani neslyšel.

Průvod zmizel stejně rychle, jako přijel. Chamtivci po obou jejích stranách seděli na svých koních štíhlí, mazaní a hamižní, s hlavami vyzývavě vztyčenými, ale čely zamračenými a obličeji hněvivými, jako by je cosi rozladilo. A mezi nimi jela ona, bledá zoufalá bytost ve zlaté skořápce okázalé nádhery, s drobným obličejem, z něhož vystupovaly jen oči, ale oči nevidoucí, které si ničeho nevšímaly. Alespoň do chvíle, než dívka přijela docela blízko a cosi – Joscelin by byl rád věřil, že to byla jeho blízkost a touha – ji znepokojilo, až se zachvěla, a protože se neodvážila otočit hlavu, pohlédla alespoň velkýma očima k místu, kde stál. Nebyl si ani jist, že ho viděla, pevně však věřil, že o něm ví, že vycítila jeho přítomnost, že ji vytušila srdcem a dechem, jak tu projížděla mezi svými dvěma strážci. Nedopustila se té chyby, aby se ohlédla nebo změnila strnule poslušný výraz obličeje, a jak projížděla kolem, pozvedla si pravou ruku k tváři, na chvíli ji tam podržela a pak ji pomalu spustila.

„Tak se mi zdá, že jsi to vůbec nevzdal, ani teď ne,“ povzdechl si Simon Aguilon, když odváděl kamaráda zpátky k nádvoří. „Pro Boha svatého, v co ještě doufáš? Vždyť je z ní za dva dny lady Domvillová.“

Joscelin však zůstával klidný a vzpomínal na tu pozdviženou ruku. V hloubi duše věděl, že se Iveta dotkla prsty rtů, což bylo mnohem víc, než si domluvili.

Celé prostory hostinského domu byly teď propůjčeny siru Godfridu Picardovi a svatebčanům. Jen se octli v klidu svého pokoje, obrátila se Agnes Picardová ustaraně na manžela: „Vůbec se mi nechce líbit, jak je Iveta tichá. Nedůvěřuji jí.“

Sir Picard to přešel přezíravým mávnutím ruky. „Moc si tím lámeš hlavu. Vidíš přece, že už boj vzdala. Naprosto se poddala. Co taky může dělat? Daniel má přikázáno, aby ji nepustil z brány, a Walter hlídá u zadních vrátek. Jinudy se ven nedostane, ledaže by dokázala přelétnout hradby anebo přeskočila potok Meole. Samozřejmě že bychom si ji měli hlídat i uvnitř, ale zas ne tak nápadně, aby si toho všimla. Určitě se v ní však mýlíš. Chuděra nemá už ani kuráž vzepřít se u oltáře a prohlásit, že se nevdá.“

„Jak myslíš,“ podotkla chmurně jeho paní. „Ale slyšela jsem, že opat Radulfus si náramně zakládá na své pravomoci, a pokud má dojem, že ho někdo v jeho poslání omezuje, nezastaví se ani před šlechtici. Škoda, že si nedokážu být její poslušností tak jistá.“

„Říkám ti, ženo, že si tím moc lámeš hlavu. Jak ji jednou přivedeme k oltáři, odříká, co jsme ji naučili, a bude pokoj.“

Agnes se kousla do rtu, pořád ještě docela přesvědčena nebyla. „Možná že máš pravdu… Ale stejně bych byla moc ráda kdyby už bylo po všem. Opravdu si oddechnu, až budeme mít ty dva dny za sebou.“

V Cadfaelově dílně v bylinkářské zahrádce bratr Oswin rozpačitě přešlápl z nohy na nohu, založil si na hrudi ruce, které se tak ochotně pouštěly do práce, ale zanechávaly za sebou jen zkázu, a zatvářil se zkroušeně. Cadfael se ustaraně rozhlížel po dílně. Věděl, že ho čekají špatné zprávy, které nevyhnutně přijdou. I když mládenec, pokud mu to někdo přímo nevytkl, si jen zřídkakdy uvědomil, že něco provedl. Zdálo se, že většina předmětů pořád ještě stojí na svém místě. Pod roštem bylo jen mírně zatopeno, nebylo cítit žádné hrozivé pachy a vína si jako obvykle tiše bublala ve velkých lahvích.

Bratr Oswin podával hlášení dost zaraženě, ale snažil se, než rána dopadne, alespoň trochu zdůraznit svoje zásluhy. „Bratr Edmund ze špitálu si přišel pro lektvary a zásypy. A bratru převorovi jsem večer zanesl ten žaludeční lék, co jsi mu udělal. Tabletky, co jsi nechal sušit, by už měly být hotové a sušené byliny na ten odvar, o kterém jsi mluvil, jsem umlel na jemný prášek, abys ho měl na zítra připravený.

Ale…“ Teď přijdou ty špatné zprávy. Bratr Oswin se tvářil užasle a trochu uraženě, jako by vůbec nemohl pochopit, že ho něco, do čeho se pouští s tak dobrou vůlí a důvěrou, dokáže zradit. „Ale stalo se něco moc divného… Vůbec nechápu, jak k tomu mohlo dojít, ten hrnec musel být prasklý, i když jsem v něm žádnou puklinu neviděl. Ten sirup, co jsi tu nechal vařit… jsem opravdu pečlivě hlídal. Určitě jsem ho sundal z roštu přesně ve chvíli, kdy měl správnou hustotu, a zamíchal jsem ho, jak jsi mi řekl. Povídal jsi mi přece, že ho nutně potřebuješ pro bratra Francise, že se mu špatně dýchá. Myslel jsem si, že ho nechám rychle zchladit, abych ti ho mohl přelít do lahví, a tak jsem sundal hrnec z ohně a postavil ho do mísy se studenou vodou…“

„A hrnec praskl,“ řekl Cadfael odevzdaně.

„Úplně se rozpadl,“ přiznal Oswin zmateně a zarmouceně. „V tu chvíli byl na dva kusy a všechen ten med a bylinky se z něho vylily do vody. Je to ale divné, co? Věděl jsi vůbec, že je ten hrnec prasklý?“

„Synu, ten hrnec byl zdravý jako zvon a jeden z mých nejlepších, ale žádná nádoba se nesmí vzít rovnou z ohně a ponořit do studené vody. Kamenina tak prudkou změnu nesnese, smrští se a praskne. A když už o tom mluvíme, zapamatuj si, že podobné zacházení nesnesou ani skleněné láhve,“ dodal spěšně Cadfael. „Když do nich chceš nalít horkou tekutinu, musíš je nejdřív nahřát. Nikdy nepřendávej nic rovnou z horka do zimy nebo ze zimy do horka.“

„Všechno sem uklidil,“ řekl omluvně Oswin, „a ten hrnec jsem vyhodil taky. Stejně myslím, že měl nějakou prasklinu… Moc mě ale mrzí, že ten sirup přišel nazmar, a hned po večeři přijdu a uvařím místo něj jiný.“

Bůh chraň, pomyslel si Cadfael, ale ovládl se a neřekl to nahlas. „Ne, synu,“ prohlásil pevně. „Ty teď musíš jít na bohoslužby a modlit se spolu s ostatními. O sirup se postarám sám.“ Ode dneška musí hájit svou zásobu hrnců před sebelepšími úmysly bratra Oswina. „A teď si pospěš a připrav se na nešpory.“

A tak se díky posledním počinům bratra Oswina vrátil Cadfael po večeři do své dílny a zapletl se do všech těch událostí, ke kterým potom došlo.

[ II ]

Sir Godfrid Picard a jeho paní se dostavili na nešpory slavnostně oděni a drobnou Ivetu de Massard si mezi sebou přivedli jako jehňátko k oběti. Lady Picardové nesla modlitební knihu postarší komorná s tvrdým výrazem v obličeji a sira Godfrida provázel jeho sluha. Dívka odložila okázalou nádheru a přišla prostě oblečená do tmavých barev se závojem přes bohaté zlaté vlasy. Po celé bohoslužby stála či klečela se sklopenýma očima a bledým bezvýrazným obličejem. Cadfael ji se zájmem a soucitem pozoroval ze svého místa mezi bratry, a čím víc se na ni díval, tím víc se nad ní zamýšlel. Jak je asi příbuzná s křižákem, jehož jméno bylo pro jeho současníky legendou, i když nová generace na něj už jistě zapomněla? Teď už je ta legenda čtyřicet let mrtvá a její hrdina už také dávno zemřel.

Po nešporách, když bratři společně odcházeli na večeři, Iveta povstala, se sepjatýma rukama rychle vykročila kupředu do kaple Panny Marie a klesla tam na kolena před oltářem. Cadfael měl dojem, že Agnes Picardová by se nejraději rozběhla za ní, ale manžel ji pohybem ruky zarazil, neboť k nim právě ve vší své vznešenosti kráčel šedovlasý převor Robert Pennant, vždy tak uctivý k normanské šlechtě, a zřejmě jim chtěl přednést zdvořilé pozvání, jaké se nedalo dost dobře odmítnout. Teta jedinkrát ostře pohlédla na zbožnou neteř, očividně zcela ponořenou do vroucích modliteb, a zavěšena do svého manžela půvabně odešla po převorově boku.

Cadfael spěšně povečeřel mezi svými druhy, stále ještě rozrušen událostmi tohoto dne, které se naneštěstí žádnými jeho bylinkami nedaly napravit. Ještě že má díky nezdolnému optimismu bratra Oswina práci, do které se může celý večer zabrat. Když kolem všechno ztichlo a převorův zdvořilý hlas zanikl v dálce, zůstala Iveta ještě asi deset minut klečet. Pak se odkradla ze svého místa a šla opatrně vyhlédnout jižními dveřmi vedoucími do kláštera. Převor Robert odvedl své hosty na zahradu, aby tu obdivovali poslední pečlivě pěstěné růže. Stáli k Ivetě obráceni zády a přímo před ní vedla klášterní pěšina, na které nebylo ani človíčka. Iveta pozvedla sukni a sebrala všechnu svou odvahu, i když věděla, jaké je to od ní hrdinství a jak pramalou má naději, a rozběhla se jako vyděšená myška prchající před kočkami ven do velkého nádvoří. Tam se zastavila a zoufale se rozhlédla.

Vůbec okolí biskupského domu neznala, vždyť se tu octla poprvé, ale mezi budovami pro hosty a opatovým příbytkem zahlédla zeleň hustých živých plotů vroubících úzkou cestu a za ní kývající se koruny vysokých stromů. Tam jistě leží zahrada, teď večer určitě opuštěná. Slíbil jí přece, že ji tam někde bude čekat, a když jela kolem něj, dala mu znamení, že ho nezklame. Proč to vůbec udělala? Vždyť může čekat jen rozloučení. A přece k té zahradě běžela se zoufalou odvahou, jakou v sobě měla zburcovat už dávno, ještě než bylo pozdě. Vždyť už je zasnoubená smlouvou, která je téměř stejně závazná jako samotný sňatek. Z téhle úmluvy už se vyvléknout nemůže, to by spíš mohla zemřít.

Obklopily ji silné zelené zdi, v tom šeru temně šedé. Iveta se nadechla a zvolnila krok, nevěděla teď kam se dát. Pěšina napravo se táhla mezi zadní zdí domu pro hosty a rybníčky opatství a za druhým rybníčkem vedla přes mlýnský náhon nedaleko ústí malá lávka ke kamenné nerovné zdi. Když ji teď před odhalením chránila další kamenná zeď, připadala si Iveta až nevysvětlitelně bezpečnější, a jak se dotýkala sukní vší té zeleně kolem a vířila vlny sladké kořenné vůně, zmocnil se jí pocit zvláštního klidu a pohody. Zahrada za zdí byla provoněna rozmarýnou a levandulí, mátou a tymiánem, všemi možnými bylinkami, teď na podzim trochu přerostlými a připravenými uložit se brzy k zimnímu spánku. Nejlepší byly sklizeny již v létě.

Z výklenku tmavé zdi se k ní najednou natáhla ruka, uchopila její a jakýsi hlas rychle zašeptal:

„Honem! Tamhle v rohu je chatrč, nejspíš nějakého bylinkáře. Pojď! Tam nás nikdo nebude hledat.“

Kdykoli měla možnost se k němu přivinout, a stávalo se to jen zřídkakdy a nakrátko, až užasla nad jeho mohutností, která jí dodávala pocit jistoty. Tyčil se nad ní o hlavu vyšší, s širokou hrudí a rameny, s dlouhými pažemi a štíhlými boky; mívala dojem, že ji snad dokáže ochránit svým stínem jako nějaká pevná věž. Věděla však, že něco takového je nad jeho síly, že je stejně tak v nemilosti a zranitelný jako ona. Jenom když na to pomyslela, zachvěla se strachem, bála se o něj víc než o sebe. Vždyť když si mocný pán někoho znelíbí, dovede svého panoše úplně zničit, ať je mládenec sebevětší a sebelépe dokáže zacházet se zbraní.

„Co když sem někdo přijde,“ špitla a pevně se ho držela za ruku.

„Tak pozdě večer? Teď sem nepřijde nikdo. Všichni sedí u večeře a potom půjdou do kapituly.“ Objal ji a odváděl si ji pod převisem střechy, z které visely sušené byliny, do prohřátého, dřevem vonícího vnitřku chatrče. Na policích se tam blyštělo skla a v příšeří svítilo malé řeřavé očko pod roštem, kde hořel jen malý plamínek, aby se oheň nemusel rozdělávat znovu, až bude zapotřebí. Joscelin nechal dveře otevřené přesně tak, jak byly. Lepší ničím nehýbat, aby nebylo vidět, že do kůlny vnikli nezvaní hosté. „Tak jsi přece jen přišla, Iveto. Bál jsem se, že…“

„Vždyť jsi věděl, že přijdu.“

„… bál jsem se, že tě budou hlídat jak ostříži a že tě ani na chvíli nespustí z očí. Dobře mě poslouchej, máme možná jen málo času. Za nic na světě tě nesmějí provdat za toho starého tlusťocha. Jestli mi důvěřuješ a jestli se mnou chceš odejít, tak přijdeš zítra v tuhle dobu…“

„Pro Boha!“ tiše zaúpěla Iveta. „Proč si namlouváme, že jim dokážu utéct?“

„Ale samozřejmě že to dokážeš, musíš!“ naléhal na ni hněvivě. „Jestli o to opravdu stojíš… jestli mě máš jen trochu ráda…“

„Jestli tě mám ráda…!“

Padla mu do náruče a útlými pažemi, jak jí jen jejich rozpětí postačilo, objala jeho pevné mladé tělo. Vtom se však ve dveřích objevila temná postava bratra Cadfaela a oni od sebe odskočili. Cadfael sem přišel bez sebemenšího tušení, co se děje, tichými kroky v sandálech po dobře udržované travnaté cestičce, a lekl se mnohem víc než oni. Když však viděl, jak se zatvářili, pochopil, že ho v první chvíli měli za někoho jiného, zřejmě za někoho, z koho měli velký strach. Iveta ucouvla, až stála zády těsně u dřevěné stěny chatrče. Joscelin se postavil u roštu, pevně rozkročen. Oba se vzchopili s odhodláním, které se blížilo téměř zoufalství.

„Snažně vás prosím o prominutí,“ klidně řekl Cadfael. „Netušil jsem, že tu na mne čekají pacienti. Jistě vás ke mně doporučil bratr ze špitálu. Věděl, že tu budu po večerních bohoslužbách pracovat.“

Stejně tak mohl ovšem promluvit velšsky, o nic lépe by ho nechápali, ale při troše štěstí snad porozumějí, nač tu tak ve spěchu naráží. Zoufalství dokáže někdy v krajní nouzi zostřit smysly. A Cadfael zaslechl cosi, co těm dvěma uniklo, tiché šustění šatů na cestičce a rychlé, zlostné ženské kroky, které mířily přímo sem. Stál u roštů a křesal pazourek o ocel, aby si rozžehl olejovou lampičku, když se ve dveřích objevila Agnes Picardová, vysoká a chladná, s obočím staženým do rovné nepřetržité linky.

Bratr Cadfael zapálil a přistřihl knot a obrátil se, aby posbíral do krabice tabletky, které tu sušil bratr Oswin. Alespoň mohl zůstat k té ženě ve dveřích obrácen zády, i když o ní moc dobře věděl. A protože bylo jasné, že ani jeden z těch mladých lidí se notnou chvíli nezmůže na rozumné slovo, mluvil dál za ně. „Nejspíš vás rozbolela hlava po té únavné cestě,“ řekl poklidně a zavřel krabici s tabletkami. „Dobře, že jste se poradila s bratrem Edmundem, bolení hlavy se nemá brát na lehkou váhu, někdy kvůli němu člověk ani neusne, i když o to sebevíc stojí. Namíchám vám účinný odvar a tady mladý panoš snad ještě chvíli počká, než si ho zavolá jeho pán…“

Joscelin, který se mezitím trochu vzpamatoval a odhodlaně zůstal stát zády k hrozivé osobě ve dveřích, vroucně ujistil Cadfaela, že milerád posečká, dokud lady Iveta nedostane všechno, co potřebuje. Cadfael sáhl po malém šálku na polici a vybral si jednu z vystavených lahviček. Právě z ní cosi přeléval, když se za nimi významně ozval hlas, chladný a pronikavý jako jemná ocel:

„Iveto!“

Všichni tři se prudce otočili a dost přesvědčivě předstírali překvapení. Agnes vešla do kůlny a podezíravě mhouřila oči.

„Co tady děláš? Už tě dlouho hledám. Všichni na tebe čekají s večeří.“

„Abych to vysvětlil, madame,“ řekl Cadfael, ještě než se stačila ozvat dívka. „Vaše vznešená neteř trpí obvyklými obtížemi, k jakým dochází po namáhavé cestě, a bratr Edmund z našeho špitálu jí velmi moudře poradil, aby si ke mně zašla pro nějaký lék.“ Podal Ivetě pohár a ta si ho vzala jakoby ve snu. Byla bledá a tichá a všechno zděšení a strach se jí zračilo jenom v očích.

„Hned to vypijte, ještě než půjdete k večeři. Nemusíte se bát, jen vám to prospěje.“

A také že jí ten nápoj udělá dobře, ať ji hlava bolí nebo ne. Bylo to jedno z jeho nejlepších vín, které si schovával pro nejmilejší hosty, protože si ho každým rokem udělal jen velmi málo. S uspokojením pozoroval, jak se Ivetě zajiskřilo úžasem a radostným překvapením v očích, i když ten výraz brzy pominul.

To už mu vrátila prázdný pohár a nevýrazně se usmála. Na Joscelina se neodvážila ani pohlédnout.

Potom tichounce šeptla: „Děkuji vám, bratře. Je to od vás moc milé.“ A k osobě, která se nad ní temně tyčila a nespustila z ní oči, ještě dodala: „Mrzí mne, že jsem tě zdržela, teto. Už jsem hotová.“

Agnes Picardová neřekla ani slovo, jen poodstoupila a chladným pokynem dívce naznačila, aby z místnosti vyšla první. Nepřetržitě ji přitom sledovala studenýma jasnýma očima, a než vykročila za ní, ještě si změřila dlouhým utkvělým pohledem, hrozícím všemožným zlem, mladíka. I když tu byla dodržena forma, Agnes to ani na okamžik neoklamalo.

Odešly, nevěsta i její dozorkyně, a ztichlo i poslední zašustění sukní. V kůlně se na dlouhou chvíli rozhostilo naprosté ticho, jak se ti dva, kteří tu osaměli, po sobě bezradně dívali. Potom Joscelin hlasitě zaúpěl a vrhl se na lavici u zdi.

„Babizna jedna! Nejlíp kdyby teď spadla z lávky a utopila se v tom rybníčku, až bude přecházet na druhou stranu. Jenomže ono nikdy nic nedopadne tak, jak by mělo. Bratře, nemyslete si, že vám nejsem vděčný za všechnu vaši dobrou vůli a vynalézavost, kterou jste kvůli nám prokázal, ale bohužel to asi bude všechno nadarmo. Ta ženská mě už určitě nějakou dobu podezírá. A jistě nějak zařídí, aby se mi pomstila.“

„A ani se jí nemůžete divit,“ poctivě mu odpověděl Cadfael. „A mně nechť Bůh odpustí všechny ty lži.“

„Vždyť jste vůbec nelhal. Víte, i když Ivetu hlava nebolí, má mnohem horší trápení, bolí ji srdce.“ Joscelin si hněvivě prohrábl kštici hnědých vlasů a opřel si hlavu o stěnu. „Co jste jí to vlastně dal?“

Cadfael honem nalil pohár znovu a podal jej mladíkovi.

„Ochutnejte sám, takový lektvar vám určitě neuškodí. Jen Bůh ví, jestli si ho zasloužíte, ale úsudek si necháme na později, až vás líp poznám.“

S uznalým překvapením ocenil Joscelin vynikající chuť vína a pozvedl klenuté výrazné obočí, o mnoho odstínů tmavší než jeho vlasy. Jak hodně pobýval venku, měl na čele a tvářích sytě zlaté opálení, jaké bývá jen málokdy vidět u lidí s tak světlou pletí. Oči, které teď Cadfaela ostražitě pozorovaly nad okrajem poháru, byly zářivě modré, jak si je Cadfael pamatoval od Svatého Jiljí, podobné chrpám v obilném poli. Mladík rozhodně nevypadal na podvodníka a svůdce, spíš na přerostlého školáka, poctivého, netrpělivého, svým způsobem chytrého a zřejmě i nemoudrého. Nestává se bohužel vždycky, aby se chytrost pojila s moudrostí.

„Tohle je nejlepší medicína, jakou jsem kdy ochutnal. A vy jste k nám byl ohromně velkorysý a také neobyčejně pohotový,“ řekl mladík, zahřátý vínem a odzbrojený Cadfaelovou pohostinností.

„Vždyť o nás vůbec nic nevíte, žádného z nás jste jakživ neviděl.“

„Viděl jsem vás už oba,“ opravil ho Cadfael. Začal odměřovat do moždíře různé byliny, pomáhající při dýchání, a vzal si malé měchy, aby zburcoval oheň pod roštem z tichého dřímotu. „Musím mít tenhle sirup do večerní bohoslužby hotový. Snad vám nebude vadit, když se pustím do práce.“

„A já vám tu jenom překážím. Moc se omlouvám. Už tak jsem vás zdržel až dost.“ Bylo však vidět, že se mládenci nechce odejít a že má plnou hlavu starostí, s kterými se potřebuje někomu svěřit a dost dobře o nich nemůže s nikým mluvit, leda s takovým zdvořilým náhodným známým, s kterým se možná už nikdy neuvidí. „Anebo tu smím zůstat?“

„Samozřejmě, jestli máte čas. Sloužíte přece Huonu de Domville a to je jistě náročná služba. Viděl jsem vás, když jste jeli kolem Svatého Jiljí. Dámu jsem viděl taky.“

„Takže vy jste tam byl? Co ten stařec? Nestalo se mu nic?“ Bůh tomu chlapci žehnej, opravdu ho to zajímá. I když má plnou hlavu vlastních starostí, dokáže ho pobouřit, když někdo urazí lidskou důstojnost.

„Neutrpěl ani na těle, ani na duchu. Lidé jako on při své skromnosti nepřikládají ponížení zvlášť velký význam. Je příliš povznesený nad to, aby ráně od takového šlechtice věnoval jedinou myšlenku.“

Joscelin se natolik probral ze svých starostí, že pocítil dokonce i jistou zvědavost. „Vy jste tam byl taky – mezi těmi lidmi? Promiňte, jestli se vás tím dotknu, ale nebojíte se mezi ně? Nemáte strach, že se nakazíte? Často mě napadlo, že se o ně někdo musí starat. Vím, že jsou nuceni žít o samotě, ale úplně se přece od lidí odloučit nemohou.“

„Když už mluvíme o strachu,“ řekl Cadfael vážně a zamyšleně, „musíme si uvědomit, že je zbytečný. Ve chvíli skutečné nouze se na něj zapomíná. Odmítl byste snad vzít malomocného za ruku, kdyby se vás potřeboval zachytit, anebo kdybyste vy chtěl uchopit jeho, aby vás zachránil před nebezpečím? Někteří lidé by se asi odtáhli, ale u vás bych tomu nevěřil. Určitě byste ho nejdřív pevně popadl a teprve potom se rozmýšlel, ale to už by stejně bylo zbytečné se strachovat. Máte dnes večer volno a nemusíte se svým pánem ke stolu? Tak tady zůstaňte a povězte mi něco o sobě, jestli chcete. Dlužíte mi přinejmenším vysvětlení, pod jakou záminkou jste mi sem jen tak bez pozvání vtrhli.“ Ve skutečnosti však Cadfaelovi nevadilo, že tu má toho trochu neukázněného vetřelce. Joscelin si od něj téměř rozpačitě vzal měchy a začal rozdmychávat oheň pod roštem.

„Huon de Domville nás má tři,“ vyprávěl rozvážně. „Dnes mu posluhuje o stolu Simon – Simon Aguilon, syn jeho sestry – a třetí z nás je Guy FitzJohn a ten má večer taky službu. Takže nemusím pospíchat zpátky. A vy o mně nic nevíte a nejspíš si asi říkáte, jestli jste vůbec udělal dobře, že jste se pokusil nám pomoct. Rád bych, abyste o mně měl dobré mínění. O Ivetě si jistě myslíte jen to nejlepší.“ Jakmile vyřkl dívčino jméno, znovu se zachmuřil a žalostně se zadíval do ohně, který tak pěkně rozdmýchal. „Víte, ona je…“ Chvíli bojoval se svým obdivem a potom vzpurně vykřikl: „Ne, vlastně není dokonalá, jak by také mohla? Od deseti let se o ni starají ti dva. Jestli jste byl u Svatého Jiljí, tak jste je viděl. Jeli každý po jedné její straně jako draci. Až příliš dlouho křivili její dokonalost. Kdyby však měla volnost, zase by se rozvinula do své pravé podoby a byla by statečná a ušlechtilá jako její předkové. A pak by mi bylo úplně jedno, kdyby to všechno odevzdala někomu jinému, a ne mně,“ řekl Joscelin a zadíval se těma oslnivě modrýma jasnýma očima na Cadfaela. „Vlastně ne, lžu, hrozně by mne to mrzelo, ale dokázal bych to přenést přes srdce a docela bych jí to přál. Ale takové špinavé kupčení a znesvěcení prostě nestrpím.“

„Pozor na měchy! Opatrně je vytáhněte, oheň se už krásně rozhořel. Položte je tamhle na ten kámen. Jste opravdu moc hodný. A když už se tu takhle svěřujeme, řeknu vám pro dobrou vůli i něco o sobě. Jmenuji se Cadfael a jsem bratr z Walesu, narodil jsem se v Trefriwu.“ Cadfael nalil do bylinek rozdrcených na prášek med a trošičku octa a začal ohřívat hrnec na ohni. „A co jste vy zač?“

„Jmenuji se Joscelin Lucy. Můj otec je sir Alan Lucy a patří mu dvě panství na hranicích Herefordu. Jak je už zvykem, poslal mě ve čtrnácti letech jako páže k Domvillovi, abych se ve větší domácnosti naučil šlechtickým způsobům. A nechci tvrdit, že by u mého pána byla špatná služba. Sám si nemám nač stěžovat, hůř už na tom jsou jeho nájemci, nevolníci a chudáci, co se musejí podrobit jeho soudu…“ Joscelin zaváhal. „Umím číst a psát. Byl jsem ve škole u mnichů a to už v člověku zůstane. Netvrdím, že je můj pán horší než ostatní, ale Bůh ví, že taky není o nic lepší. Byl bych požádal otce, aby mne dal k jinému pánovi, kdyby…“

Kdyby nedošlo k námluvám, aby se to jednání vyjádřilo aspoň trochu důstojnějším slovem, mezi Domvillem a dědičkou Massardova jmění. Kdyby ten chlapec nespatřil drobnou, křehkou panenskou bytost mezi dvěma draky, kdyby ji tolik neobdivoval a neuchvátila ho. Neboť kdykoli k ní zajel jejich pán, viděli ji, byť na beznadějnou vzdálenost, i jeho panošové.

„Když jsem u něho zůstal, aspoň ji mohu vídat,“ řekl chlapec, celý zoufalý nad neřešitelností té složité situace. „Jak bych se k ní mohl přiblížit, kdybych od něho odešel? A tak jsem zůstal. A věren svému slibu se snažím poctivě mu sloužit. Ale copak je v tom sebemenší spravedlnost, bratře Cadfaeli? Je to snad správné? Pro rány boží, vždyť její teprve osmnáct a on se jí hnusí, i když je na tom, jestli to mohu trochu posoudit, mnohem líp než ona. Není vůbec šťastná a od toho manželství štěstí čekat nemůže.

A já ji miluji. Jenže na tom teď nesejde. Jde přece o to, aby byla šťastná ona.“

„Hmmm,“ řekl s mírným skepticismem bratr Cadfael a míchal jemně bublající roztok, který se pomalu vařil, až se po celé kůlně začala šířit těžká sladká vůně. „Něco takového už tvrdil leckterý milenec, ale přitom myslel tak napůl na sebe. Ještě mi asi začnete říkat, že byste pro ni nejradši zemřel.“

Joscelin se najednou chlapecky usmál. „O to bych nijak zvlášť nestál. Mnohem raději bych pro ni žil, kdyby se to dalo zařídit. Ale pokud se ptáte, jestli bych udělal všechno, co by jen bylo v mých silách, abych jí zajistil volnost a mohla si pak vzít někoho podle vlastní volby, tak ano, to bych udělal. Protože tenhle sňatek rozhodně podle její volby není, hrozí se ho a děsí a donutili ji k němu naprosto proti její vůli.“

Joscelin o tom Cadfaela nemusel ani zvlášť přesvědčovat, vždyť stačil jediný pohled na tu dívku, na její tvář a chování, a všechno bylo jasné.

„A ti, kdo by o ni měli nejvíc pečovat a dbát o její blaho, ji využívají jen pro vlastní prospěch. Její maminka, Picardova sestra, zemřela, když se Iveta narodila, a otec jí umřel, když jí bylo deset, takže ji svěřili do poručnictví nejbližšího příbuzného, strýce, což by bylo jen přirozené, kdyby tomu příbuznému na ní aspoň trochu záleželo. Nejsem samozřejmě tak slepý, abych neviděl, že tenhle poručník zdaleka není první, kdo využívá svého poručnictví jenom k vlastnímu obohacení a plundruje své svěřenkyni majetek, místo co by se o něj staral, aby měl v budoucnu hodnotu. Tvrdím vám, bratře Cadfaeli, že Ivetu prodávají mému pánovi jenom pro jeho postavení a vliv u krále, protože Picard se chce jeho pomocí vyšvihnout, ale to ještě není všechno. Iveta má rozlehlé statky. Zůstala naživu jediná z Massardova rodu a s její rukou se ženichovi dostane i velké cti. Picard s Domvillem se jistě do poslední podrobnosti dohodli, jak si rozdělí majetek, co kdysi patříval hrdinovi. Picardovi z něj zůstane velký podíl, a než ostatní přejde do Domvillova vlastnictví, určitě z toho bude ještě léta kořistit. Pro oba je to výhodná úmluva, ale pro Ivetu hotová rána.“

Znělo to do posledního slova pravděpodobně. Vždyť k takovým úmluvám nezřídka dochází, když osiří malé dítě, zvláště pak dívka, která má zdědit velký majetek. A i kdyby to byl chlapec, a ještě docela malý, a nikdo nad ním nedržel ochrannou ruku, pomyslel si Cadfael, mohli by ho oženit stejně klidně a neodvolatelně, jako dokáží provdat děvče, hlavně kdyby tím jeho poručník získal výhodné svazky, spojil pozemky vhodné k využití nebo dopálil svého soka. U děvčete je však něco takového mnohem obvyklejší a nikdo se nad tím nepozastaví. Sebevlivnější člověk stojící blízko krále nebude ochoten hnout ani prstem, aby Ivetě pomohl. Jedině možná takový ukvapený horkokrevný mládenec, jako je tenhle, na vlastní i Ivetino nebezpečí.

Cadfael se nezeptal, o čem si to šeptali, když vešel do kůlny a našel je v objetí. Ať už je mladý Lucy sebesklíčenější a seberozzlobenější, je jasné, že má pořád ještě v zásobě jakousi slabou naději. Raději se ho na to nebude ptát, nebude po něm chtít, aby to prozradil, i když by se mu třeba sebevíc chtěl svěřit. Jedno se však Cadfael dovědět musí. Lucy přece řekl o Ivetě, že je poslední z rodů Massardů.

„Jak se jmenoval její otec?“ zeptal se Cadfael a dál míchal houstnoucí směs. Než půjde na večerní bohoslužby, rád by ji odstavil z ohně, aby pomalu zchladla.

„Hamon FitzGuimar de Massard.“

Joscelin vyřkl to jméno až slavnostně a hrdě. Přece jen je ještě mezi mladými lidmi pár těch, kdo byli vychováni v patřičné úctě k velikým jménům mrtvých.

„Její děd byl ten slavný Guimar de Massard, který se zúčastnil dobývání Jeruzaléma, později byl zajat v bitvě u Ascalonu a zemřel na svá zranění. Iveta schovává jeho přílbu a meč. Moc si těch památek váží. Fátimovci je poslali po jeho smrti rodině.“ Ano, skutečně ty věci poslali, z úcty k udatnému nepříteli. Byli rovněž požádáni, aby vyzvedli mrtvé tělo z prozatímního hrobu a poslali je domů, a přijali tuto žádost s pochopením, ale křižáci mezitím pro samé sváry svých vůdců nedokázali dobýt přístav Ascalon, takže jednání o navrácení hrdinova těla nevedlo nikam a časem se na ně zapomnělo. Ušlechtilí nepřátelé ho pohřbili se všemi poctami, a tam také zůstal. Stalo se to všechno již velmi dávno, léta předtím, než se tito dva mladí lidé narodili.

„Vzpomínám si,“ řekl Cadfael.

„A je věčná hanba, že dědička takového rodu má být zneužita a oloupena o svoje štěstí.“

„Máte pravdu,“ řekl Cadfael, zvedl hrnec z ohně a postavil jej vedle na udusanou hliněnou podlahu.

„Jenže takhle to už nesmí jít dál,“ řekl důrazně Joscelin. „A taky že nepůjde.“ S hlubokým povzdechem povstal. „Už se musím zvedat, nedá se nic dělat.“ Přelétl pohledem vystavené láhve a sklenice i bylinky rozvěšené po chatě, které slibovaly tolik možností. „Nemáte tu mezi všemi těmi zázraky něco, co bych mu mohl nasypat do poháru? Jemu anebo Picardovi, to už je snad jedno, ne? Ať už by zmizel ze světa jeden nebo druhý, byla by aspoň Iveta volná. A svět o moc příjemnější!“

„Jestli to myslíte vážně, chlapče, mohl byste utrpět škodu na duši,“ řekl Cadfael pevně. „A jestli to říkáte jen z lehkomyslnosti, potřeboval byste pořádný záhlavec. Kdybyste nebyl tak velký, hned bych vám zkusil jeden uštědřit.“

Mladík se usmál, vřelým a lítostivým úsměvem, který však vzápětí zmizel. „Nemám se snad sehnout?“ navrhl Cadfaelovi.

„Víte stejně tak dobře jako já, že byste se nikdy nesnížil k něčemu, jako je vražda, a jen si škodíte, když něco takového vůbec vyslovíte,“

„Opravdu myslíte, že bych toho nebyl schopen?“ tiše se zeptal Joscelin a teď už se neusmíval vůbec. „Ani nevíte, bratře, jak ochotně bych utrpěl škodu na duši, jen abych Ivetu zachránil.“

Cadfael si tím lámal hlavu po celou večerní bohoslužbu i cestou do vyhřáté místnosti, kde trávil poslední klidnou půlhodinu dne, než si šel lehnout. Nic na tom samozřejmě není, jenom by si měl vzít chlapce přísně na paškál a pevně, bez obalu mu říct, aby zanechal všech takových černých myšlenek, z jakých nemůže vzejít nic dobrého. Musí se přece chovat rytířsky, vždyť je předurčen k rytířskému stavu, a měl by se, vlastně musí se všeho ostatního odříci. Chlapec mu na to pohotově odpověděl, sám přiznal, jak by byl hloupý, kdyby vyzval po rytířském způsobu svého pána k čestnému boji. Takovou drzost by přece Domville ani nevzal vážně, prostě by mladíka vyhodil z domu a tím by s ním skoncoval. A kdo by pak pomohl Ivetě?

Znamená to však, že by mládenec opravdu dokázal uvažovat o vraždě? Cadfael si vybavil jeho upřímný opálený obličej, jaký snad nedovede nic skrývat, i to přímé jednání, dozajista neschopné proradnosti, a nemohl tomu uvěřit. A tu se zas rozpomněl na křehkou miniaturu dívky se smutným odevzdaným obličejem a prázdnýma očima, která má za dva dny vstoupit do nenáviděného manželství, a chápal, že tak zoufalý osud by si mohl žádat, ne-li ospravedlnit jednu či dvě smrti.

Cadfaela se to neštěstí dotýkalo stejně jako Joscelina Lucyho. Ta dívka je přece vnučka Guimara de Massard a přišla o všechny příbuzné, až na tyhle dva, co ji hlídají jako ostříži. Což mohou lidé, kteří znali jejího děda a váží si jeho památky, ponechat poslední z rodu Massardů takovému osudu? Vždyť by to bylo jako opustit kamaráda zraněného v bitvě a obklíčeného nepřáteli. V teplé místnosti se nesměle přiblížil ke Cadfaelovi bratr Oswin. „Už máš ten sirup hotový, bratře? Vím, že jsem to všechno zavinil já, a dovol, abych pro tebe na oplátku něco udělal. Vstanu hned časně zrána a přeleju ti sirup do lahví. Přidělal jsem ti tolik práce, že bych to rád trochu napravil.“

Přidělal mu o moc víc práce, než mohl tušit, a také ho nemálo rozčilil, ale aspoň teď Cadfaelovi připomněl, co ho čeká za povinnost hned po ránu, samozřejmě po pobožnosti.

„Kdepak,“ namítl Cadfael spěšně. „Sirup se krásně uvařil, přes noc vystydne a zhoustne a postačí, když ho přeleju až po ranní. Zítra přece čteš a musíš své povinnosti přesně dodržovat a na nic než na čtení nemyslet.“

A nechat můj sirup na pokoji, pomyslel si, když se vracel do své cely a k modlitbám. Náhle ho napadlo, jak se velké Oswinovy ruce podobají rukám Joscelina Lucyho, a přece ty první nadělají škodu, jen na něco sáhnou, a druhé se přes všechnu svou velikost pohybují s jemnou obratností, ať už se dotýkají otěží grošovaného šedého koně, meče či kopí, anebo objímají něžné tělo nešťastné dívky.

Jestlipak by si počínaly také tak hbitě, kdyby chtěly vraždit?

Druhého dne vstal Cadfael dlouho před ranní a šel přelít do lahví včerejší sirup a trochu ho zanést bratru Edmundovi do špitálu. Den procitl mlhavý a mírný a nikde se nepohnul ani vánek. V poklidném vzduchu jako by se zvuky ztlumily a pohyby zmírnily a na velkém nádvoří se všechno odehrávalo tak jako vždycky mezi ranní a snídaní, přes první mši pro laické sluhy a dělníky, po druhou mši a po ní shromáždění kapituly, tentokrát však zkráceném a rázně zakončeném, protože se toho ještě tolik muselo zařídit na zítřejší svatbu. Před hrubou o desáté proto ještě zbývala dlouhá přestávka na odpočinek a Cadfael využil příležitosti a zašel si ještě do bylinkářské zahrádky. Potřeboval vyznačit bratru Oswinovi, co má při odpolední službě udělat, a uvážit, které práce mu může při jeho dobře míněných ničitelských nápadech svěřit. Podzim tomu byl příznivý, protože bylo třeba zrýt půdu a připravit záhony na nadcházející mrazy. Na velké nádvoří se Cadfael vrátil před desátou, a to už se bratři, žáci, hosté a měšťané začali scházet na hrubou. Picardovi právě přicházeli od hostinského domu a Iveta kráčela drobná a tichá mezi strýcem a tetou, i když – jak se Gadfaelovi alespoň zdálo – vypadala odevzdaně a klidně, jako by těžkým tichem jejího zoufalství zavál mírný osvěžující vánek a dodal jí alespoň trochu naděje, že se přece jen stane zázrak. Těsně za ní si vykračovala postarší komorná stejně hrozivého vzezření jako Agnes. Dívka byla tedy ze všech stran v pevném sevření.

Pomalu takto kráčeli ke klášteru a jižním dveřím, doprovázeni špitálníkem bratrem Denisem, když tu přerušil vznešené ticho zuřivý klapot podkov u brány a na nádvoří se přiřítil jezdec na grošovaném šedém koni. Přihnal se tak střemhlavě, že málem porazil fortnýře a sluhy rozehnal na všechny strany jako slepice prchající před liškou. Prudce zastavil koně, až mu podkovy sklouzly po vlhkém dláždění, uzdu mu hodil na šíji a se zježenými lněně žlutými vlasy a zuřivě žhnoucíma očima seskočil rovnou před Picarda. Rozzuřen před ním zůstal stát, rozkročen a s vystouplou čelistí.

„Tak tohleje vaše dílo, pane! Jsem teď propuštěn ze služby, vyhozen bez sebemenšího důvodu, aniž jsem se čímkoli provinil, nezůstalo mi nic než kůň a sedlové vaky a mám nařízeno, že do večera musím opustit město. To všechno jsem se dozvěděl v jediné chvíli a nesměl jsem říct na svou omluvu ani slovo! Jenže já moc dobře vím, komu za tu laskavost vděčím. Vám, to vy jste si na mne stěžoval mému pánovi, dal jste mě vyhnat jako psa, ale já se vám za tu pozornost odměním bojem muže proti muži, ještě než odejdu ze Shrewsbury!“

[ III ]

Jako kámen hozený na klidnou hladinu rozvířil prudký vpád drobné vlnky do všech stran, až narážely do domu nad branou, do hostinského domu i do kláštera. Bratr Denis jen nejistě zamrkal, vždyl ani nevěděl, kdo to je ten mohutný, nadmíru rozzlobený mladík, a přál si jen nastolit znovu na nádvoří klid, i když dost dobře nevěděl jak. Picard, stojící přímo proti pevnému tělu a hněvivému obličeji, zrudl až po kořínky vlasů, ale pak se i jeho zmocnila zuřivost a zbělel jako křída. Kupředu pokročit nemohl, do strany ukročit nechtěl, a i kdyby se za ním netísnil ten hlouček vyděšených sluhů, dozadu by neustoupil ani o krok. Agnes se vztekle zamračila a rychle popadla Ivetu za paži, neboť dívka se se zoufalým výkřikem chtěla rozběhnout, odevzdaný klid jí vyprchal z tváře a na chvíli se jí obličej rozjasnil prudkým citem, tak jako se dokáže až oslnivě zablyštět roztříštěný led. V té chvíli by byla už málem zapomněla na všechno kromě toho mládence, přestala by skrývat své city, vrhla by se k němu a objala ho, ale teta ji prudce strhla zpět, přitáhla si ji ke své střízlivě oděné postavě a tam ji ocelovými prsty držela. Snad proto, že se dívka už tak dlouho poddávala svému osudu, anebo že se najednou vzchopila, stáhla se teď do sebe, tiše tu stála a z obličeje jí ustoupil všechen jas, i když bolest rozhodně ne. Cadfaelovi to neušlo a byl hluboce dojat. Žádná mladá bytost, o kterou se ještě nedávno starala chůva, by neměla takto trpět.

Na výraz jejího obličeje se však rozpomněl až později. Teď ho spíše upoutával svár Joscelinova divoce nemoudrého mládí a Picardovy vyzrálé zkušené dospělosti. Nebyl to tak zcela nerovný zápas, jak by se bylo mohlo zdát. Mladík byl krajně rozhořčený, nepochybně zdatný bojovník a syn byť skromné, přece jen privilegované rodiny.

„Nemíním vás žádat, abyste tasil hned teď,“ řekl hlasitě a jasně. V hněvu pozvedl hlas, jako by chtěl, aby ho všichni kolem dokola slyšeli. „Vyzývám vás, abyste určil místo a čas, kdy se můžeme čestně bít. Urazil jste mne, kvůli vašemu obvinění jsem byl propuštěn, a proto vás teď žádám, abyste se postavil za to, co jste proti mně vznesl.“

„Spratku jeden drzá!“ obořil se na něj Picard opovržlivě. „Spíš bych na tebe vyhnal psy, než ti prokázal tu čest, že bych snad s tebou zkřížil meč. Jestli tě vyhodili jako nepoctivce a jako mizerného darebáka, co strká nos do cizích věcí, dobře ti tak. Můžeš být ještě rád, že tě tvůj pán nedal z domu vymrskat. Nakonec jsi vyvázl moc lehce. Dej si pozor, ať na sebe nepřivoláš ještě mnohem horší trest, než jakého se ti dostalo. A teď mi uhni z cesty a maž domů, jak máš nařízeno.“

„To neudělám!“ procedil Joscelin mezi zuby. „Rozhodně ne předtím, než řeknu, co chci říct, a tady před všemi svědky. A nikam nepůjdu jen proto, že mi to někdo nakázal. Copak Huonu de Domville patří zem, na které stojím, a vzduch, který dýchám? Svou službu ať si klidně nechá, je víc šlechtických domů, přinejmenším stejně vznešených jako jeho. Ale uznejte, bylo snad od vás slušné za ním chodit, pomlouvat mě a očerňovat mé jméno?“

Picard jen mlčky zuřil a panovačně luskl prsty na své sluhy. Šest z nich, statných ozbrojenců, dost už starých, aby za sebou měli zkušenosti ve rvačkách, se bezstarostně přiblížilo, tři z každé strany, a utvořilo půlkruh. „Zbavte mě toho zmetka. Kousek odsud je řeka. Hoďte ho do bahna, ať trochu zchladne.“

Ženy ustoupily, až kolem nich zašustily sukně. Agnes s komornou teď vlekly Ivetu za obě zápěstí. Ozbrojenci se přiblížili, s pobavenými úsměvy, ale obezřele, a Joscelin musel o pár kroků ustoupit, aby ho neobklíčili.

„Odstupte,“ varoval je rozzlobeně. „Ať se ten zbabělec bije za sebe sám, protože jestli se opovážíte na mne vztáhnout ruku, teče krev.“ Ve svém rozčilení dokonce sáhl Joscelin po rukojeti meče a povytáhl o pár čísel čepel z pochvy.

Cadfael usoudil, že je nejvyšší čas, aby zakročil, než chlapec udělá nějakou osudnou chybu, a užuž vyšli s bratrem Denisem, aby se vrhli mezi protivníky, když tu se z kláštera vynořila vysoká postava rozladěného převora Roberta. Z opatova domu sem rychle a tiše, a proto dosud nepozorovaně, kráčel rovněž vysoký, ale mnohem nápadnější opat Radulfus s jestřábím obličejem, bystrýma očima a s chladným, byť vyrovnaně rozhněvaným výrazem.

„Pánové, pánové!“ Robert vztáhl mezi oba muže dlouhé elegantní ruce. „Vždyť jste zneuctili sebe i náš dům. Jak vás jen může napadnout sahat v těchto zdech po zbrani nebo vyhrožovat násilím?“

Rozhostilo se ticho. Ozbrojenci rádi ustoupili mezi shromážděné diváky. Picard tiše zuřil, ale ovládal se. Joscelin spěšně zastrčil meč do pochvy, ale těžce oddechoval a planul hněvem. Nenechal se jen tak snadno zastrašit a tím méně uklidnit. Pootočil se, takže stanul tváří v tvář opatovi, který došel až k místu sporu a stál tu, vysoký, tmavý a klidný, rozvážně přemýšlející nad oběma provinilci.

„Na půdě tohoto opatství žádné sváry nestrpíme,“ řekl po chvíli Radulfus, aniž pozvedl hlas. „Netvrdím, že tu snad nikdy nezaslechneme hněvivé slovo. Jsme přece také muži. Sire Godfride, zkroťte trochu své lidi. A vy, mladíku, jestli se ještě jen dotknete meče, strávíte noc v cele pro kajícníky.“

Joscelin sklopil hlavu a poklesl v kolenou, ale opat pravděpodobně pokládal jeho gesto za dost ledabylé. „Prosím o prominutí, můj pane. Přestože mi bylo vyhrožováno, vinen jsem já.“ Joscelin sice přiznal svou vinu, ale zlost v něm ještě vřela. A všímavého pozorovatele mohlo i napadnout, že mladík třeba zvažuje případné výhody dalšího provinění. Vždyť by byl potom uvržen do cely ve zdech kláštera, což by se mu jen hodilo. Zámky se často dají nějak otevřít, laičtí bratři možná přemluvit nebo oklamat – ano, pořád je tady ještě dost možností. V něčem takovém však Joscelinovi bránila slušnost, nechuť ublížit těm, kdo neudělali nic jemu. „Vydávám se vám na milost,“ řekl opatovi.

„Dobrá, takže si rozumíme. Jaký to tedy spor narušuje náš poklid?“

Joscelin i Picard spustili současně, ale Joscelin se tentokrát zachoval moudře a přenechal pole staršímu. Stál tu, kousal se do rtu, a když ho Picard začal slovy, jaká se od něj dala jen očekávat, opovržlivě očerňovat, díval se opatovi přímo do obličeje.

„Otče, tento drzý panoš byl vyhozen svým pánem jako nedbalý, krajně zlovolný darebák a usoudil, že jsem to lordu Domvillovi poradil, což jsem skutečně pokládal za svou povinnost. Zjistil jsem totiž, že je nadmíru troufalý, že vnucuje svou společnost mé neteři, a že tu všemožně porušuje pořádek. Chce se se mnou prát, protože se nedokáže se zaslouženým propuštěním smířit. Dostalo se mu jen toho, co si zasloužil, ale nenechá se prostě poučit. To je všechno,“ uzavřel Picard nenávistně.

Bratr Cadfael žasl, jak Joscelin dokázal při tom přívalu urážek mlčet a jen se upřeně dívat na Radulfa, dokud ho nevyzve, aby promluvil. Jistě se tak ovládal jenom proto, že i za tu krátkou chvíli poznal, jak je opat spravedlivý a jak dobrý má úsudek. Pevně věřil, že nebude souzen, dokud k tomu ke všemu nebude smět říct své, a pokud se má přesvědčivě hájit, musí se teď držet zpátky.

„Tak co, mladý pane?“ obrátil se k němu Radulfus. Nedalo by se tvrdit, že se snad při těch slovech usmál, tvářil se pořád ještě soudcovsky klidně a odtažitě, ale přesto zazníval z jeho hlasu jistý náznak laskavosti.

„Otče opate,“ začal Joscelin. „Všichni z těchto dvou domů Jsme k vám přijeli, abychom viděli, jak tady bude uzavřen sňatek. Nevěstu jste už jistě spatřil.“ Ivetu ovšem dávno spěšně odvedli do hostinského domu, aby nebyla nikomu na očích. „Je jí osmnáct. Mému pánovi – vlastně mému bývalému pánovi – táhne šedesátka. Osm let je Iveta sirotkem, svěřena do péče svého strýce, a patří jí velké statky, které její strýc spravuje.“ Picard se v té chvíli dovtípil, nač tu náhle Joscelin naráží, vzkypěla v něm zlost a prudce se ohradil. Radulfus se však pohněvaně zamračil, umlčel ho zvednutím ruky a nechal dál mluvit Joscelina.

„Otče opate, snažně vás prosím, pomozte Ivetě Massardové.“ Joscelin na sebe teď strhl pozornost a nedokázal se už zastavit. „Otče, vždyť majetek, který jí náleží, sahá přes čtyři hrabství a padesát statků a je hraběcím lénem. Zatím na něm společně hospodařili strýc se ženichem a pěkně si ho rozdělili a ji koupili a prodali bez její vůle – ach, Bože, vždyť ona už vlastně ani žádnou vůli nemá, je úplně zkrocená – ale i tak se to stalo proti její vůli. Mým proviněním je, že ji miluji, a kdyby to bylo jen trochu možné, dávno bych ji už odvedl z toho vězení…“

Další slova, i když Gadfael přistoupil co nejblíž, aby je slyšel, zanikla v rozhořčeném křiku, který to všechno popíral a v němž se nejhlasitěji projevovala Agnes. Její hlas překřičel všechny, kdo by snad byli jiného názoru, a Joscelin jí rozhodně čelit nedokázal. A uprostřed všeho toho rozruchu se náhle ozvaly rázné údery kopyt v bráně, k nádvoří se řítili jezdci, na nichž bylo už zdálky vidět, že jsou vysoce postavení, v množství dostatečně velkém, aby je nikdo nemohl přehlédnout ani přeslechnout. Vlákno Joscelinova naléhání i Picardova popírání bylo v tu chvíli prudce přetrženo a všichni se zahleděli k bráně.

První vjížděl Huon de Domville, svaly v obličeji napjaté jako zápasníkovy bicepsy a drobné černé zlomyslné oči pozorně jasné. Těsně po boku mu jel Gilbert Prestcote, z pověření krále Štěpána rychtář Shropshiru, štíhlý přísný rytíř středních let s černým děleným vousem protkaným šedí. Vedl si s sebou biřice a asi osm vojáků, kteří už na pohled působili velice zdatně. Zarazil je v bráně a spolu s nimi sesedl z koně.

„Tak tady je!“ zvolal Domville a zle se zadíval na Joscelina, který zůstal zaraženě stát. „Rošťák jeden! Neříkal jsem vám, že nadělá nepříjemnosti všude, kam se jen dostane? Chopte se ho, rychtáři! Chytněte toho darebáka a pevně ho svažte!“

Domville tak dychtil po své kořisti, že si hned nepovšiml, že mezi shromážděním na nádvoří stojí sám opat. Teprve později postřehl přísnou tichou postavu, honem seskočil z koně a uctivě smekl. „S vaším dovolením, otče opate. Máme tu nemilé jednání a o to více mne mrzí, že je ten mladý darebák zatáhl až do vašich zdí.“

„Způsob, jakým ten mladík narušil náš klid, si podle mne sotva vyžaduje přítomnost rychtáře a biřice,“ chladně podotkl Radulfus. „Pokud vím, provinil se, ale byl za to také potrestán. Měl jste jistě plné právo, abyste ho propustil ze svých služeb. Ale pronásledovat ho až sem, to mi připadá přehnané. Ledaže proti němu máte nějaké další obvinění.“ Zadíval se na Prestcota a čekal na odpověď.

„A to taky máme,“ opáčil rychtář. „Jak mi sdělil tady lord Domville, bylo tomuto šlechtici nařízeno, aby se sbalil a odjel, ale přitom se ztratila velice cenná věc a marně se po ní pátrá po celém domě. Máme důvod k podezření, že ji tento muž ukradl ze zloby ke svému pánovi, aby se mu pomstil za propuštění. Z toho je také obviněn.“

Joscelin se na něj zadíval s úžasem a posměchem. Ještě se ani nestačil rozzlobit a rozhodně nedostal strach. „Já že jsem něco ukradl?“ vydechl opovržlivě. „Nevzal bych od toho člověka sebemenší maličkost, neodnesl bych si o své vůli na botách ani prach z jeho dvora. Vyzval mne, abych šel, a to jsem taky udělal, zmizel jsem z jeho domu a nezdržel jsem se tam ani chvíli, abych si stačil vzít svoje věci. Všechno, co jsem si odvezl, mám na sobě anebo tady v sedlových vacích.“

Opat je všechny zarazil pozdviženou rukou. „Povězte mi, pane, jakou cennost to postrádáte. Jak je velká? A kdy jste zjistil, že se ztratila?“

„Je to svatební dar, který jsem chtěl dát své nevěstě,“ odpověděl Domville. „Zlatý náhrdelník s perlami. Kdyby ho někdo vyndal z pouzdra, klidně by se mu vešel do dlaně. Chtěl jsem ho snoubence zanést dnes po mši, ale když jsem si pro něj šel a podíval jsem se do pouzdra, zjistil jsem, že je prázdné. Stalo se to asi před hodinou a dlouho jsme ten šperk zbytečně hledali, vždyť když jsme našli prázdné pouzdro, měli jsme se hned dovtípit, že se náhrdelník jen tak neztratil, ale že ho někdo ukradl. A v té době se z mého domu nevzdálil nikdo jiný než tenhle vzpurný mládenec, který ode mne dostal z pádného důvodu vyhazov a urazil se. Obviňuji ho z krádeže a odvolávám se k zákonu s žádostí o veškerou pomoc.“

„Ale věděl vůbec ten mladík, že ten náhrdelník máte a kde ho hledat?“ zeptal se opat.

„Věděl, otče,“ rychle odpověděl Joscelin. „Věděli jsme o něm všichni tři, co jsme mu sloužili jako panošové.“

V bráně se objevili další jezdci, několik členů Domvillovy družiny a mezi nimi Simon a Guy, na kterých bylo vidět, jak málo stojí o to, aby si jich někdo všiml anebo aby museli hrát sebemenší roli v tomto setkání. Přihlíželi celému výjevu zpovzdálí, celí nejistí a nešťastní, což ani nebylo divu.

„Ale já se toho náhrdelníku ani nedotkl,“ pokračoval Joscelin pevně. „Vidíte mě tu přesně takového, jak jsem z Domvillova domu odešel, klidně si mě odveďte a vysvlečte a nenajdete jedinou nit, která by mi nepatřila. A tamhle je můj kůň a moje sedlové vaky, vyndejte z nich všechno, co najdete, a pan opat ať je toho svědkem. Vy ne, můj pane!“ dodal prudce, když viděl, jak Domville pokročil k šedákovi. „Nepřipustím, aby se mi člověk, který mě obvinil, hrabal ve věcech. Ať je prohledává nestranný soudce. Prosím vás o spravedlnost, otče opate!“

„A plným právem,“ odpověděl opat. „Roberte, postaral by ses o to, co je třeba udělat?“

Převor Robert přijal žádost s důstojným pokynutím hlavy a vážně se ujal povinnosti, která mu byla svěřena. Dva Prestcotovi ozbrojenci odepjali sedlové vaky, a když kůň, neklidný ve vší té tlačenici, začal nešťastně přešlapovat, seskočil honem Simon ze svého oře, uchopil nervózního šedáka za uzdu a pokoušel se ho upokojit. Sedlové vaky ležely otevřené na dláždění. Převor Robert sáhl do prvního a začal vytahovat jednoduché kousky oblečení a výstroje, které tam zuřící majitel sotva před hodinou beze všech cavyků nacpal. Biřic je od něj vážně přijímal a Prestcote stál vedle nich. Plátěné košile, zmačkané v návalu vzteku, nohavice, haleny, boty, nějaké popruhy, rukavice… Převor Robert přejel dlouhou rukou vnitřek vaku, aby ukázal, že tam už nic není. Pak se naklonil k dalšímu. Joscelin stál nebojácně na dlouhých pěkných nohách, málem si převorova počínání ani nevšímal a v hrdém opáleném obličeji měl vyzývavý úsměv. Když se tak na něj Cadfael díval, pomyslel si, že až přijede domů, matka mu určitě od plic vyhubuje, jak zachází s košilemi, které mu pracně ušila. Jestli ovšem mládenec domů vůbec dorazí…

A co když ano? Co potom čeká dívku, kterou tak spěšně odvedli a někde zavřeli s komornou jako dozorkyni? Ve všech těchto událostech byla jen svědkyní, kterou odsud nahonem vyhnali. Nikdo se jí slovem nezeptal, co ví anebo co si myslí. Jako by ani nebyla lidskou bytostí, spíš kusem cenného zboží.

Z dalšího vaku vylovil převor Robert pěkný sváteční plášť, teď divoce zmačkaný, rozličné pásy a bandalíry, modrou kápi, další košile, měkké střevíce a pěkné nohavice, rovněž modré. Matka, která to všechno vyrobila, jistě s láskou pomýšlela na synovy světlé vlasy a modré oči. A kupodivu, ve vaku se našel i vázaný svazeček v tenkých vyřezávaných dřevěných deskách, mládencova modlitební knížka. Však také Joscelin říkal, že dovede číst a psát. Nakonec vytáhl převor Robert tenký svitek jemného plátna a začal jej rozvinovat na dlani. Pozvedl užaslý spokojený obličej. „Vždyť je to stříbrný medailon. Ten, komu patřil, jistě vykonal pouť do Compostelly ke hrobu svatého Jakuba.“

„Patřil mému otci,“ řekl Joscelin.

„A to je všechno. V tomhle vaku už také nic není.“

Vtom Domville na něco s vítězoslavným výkřikem ukázal. „Vida, a co je tohle? V tom plátěném svitku ještě něco je, zahlédl jsem, jak se to zalesklo…“ Chytil za volný konec látky, až ji málem vytrhl převorovi z ruky. Stříbrný medailon spadl na zem, kousek obalu se ještě rozvinul a cosi se zablyštělo a spadlo za medailonem, roztočilo se jako zlatý hádek a zůstalo ležet mezi kameny u Joscelinových nohou v kalužince jemňoučkých zlatých článků a bledých perel.

Joscelin zůstal stát jako omráčen a nevěděl, co říct, jenom stál a díval se na tu drahocennou věcičku, která ho odsuzovala k zatracení. Když konečně pozvedl oči a zachytil upřené pohledy všech ostatních, Domvilla, vítězoslavně spokojeného, rychtáře, ponuře nebezpečného, opata povzneseného a smutného a u všech jen němé obvinění, prudce sebou trhl a vzpamatoval se z otřesu. Vášnivě zvolal, že tu věc neukradl, že ji do toho svitku neschoval. Řekl to však jenjednou, protože ihned pochopil, jak zbytečné a marné je vinu popírat. Na chvíli ho popadl divoký nápad, že by si mohl svou pravdu vybojovat, ale pohlédl do opatových přísných a zklamaných očí a rychle to pomyšlení zavrhl. Rozhodně se nemůže bít tady. Sám si přísahal, že se proti tomuto místu neproviní. Takže mu nezbývalo nic jiného, než ustoupit. Jakmile se dostane za brány opatství, bude to něco docela jiného, a čím spíš budou vojáci přesvědčeni, že se vzdal, tím méně ho budou hlídat. Když k němu přistoupil biřic se svými muži, stál proto mlčky a zcela trpně.

Odebrali mu meč a dýku a pevně ho svírali za obě paže, ale protože jich bylo hodně a on sám a jakoby úplně smířený se svým osudem, ani se nenamáhali ho svázat. Domville stál s mstivým úšklebkem opodál a vůbec se neráčil sehnout a šperk zvednout, nechal na Simonovi, aby pustil šedákovu uzdu, rozběhl se, zvedl náhrdelník a podal mu jej. Simon se přitom pochybovačně a úzkostlivě ohlédl po Joscelinovi, ale neřekl ani slovo. Picardovi přihlíželi celému výjevu se zlomyslným uspokojením. Konečně se toho otrapy zbaví, a jestli se tak Domville rozhodne, budou od něj mít všichni pokoj navždycky. Neboť taková krádež, navíc podnícená zlovolnou pomstou pánovi, který ho propustil ze svých služeb, může stát člověka krk.

„Budu pro něho žádat tvrdé potrestání,“ řekl Domville a velitelsky pohlédl na rychtáře.

„To už bude věc soudu,“ řekl Prestcote krátce a obrátil se k biřicovi. „Odveďte ho na hrad. Musím si teď promluvit se sirem Godfridem Picardem a panem opatem. Potom za vámi přijdu.“

Zajatec s nimi šel krotce jako ovečka, světlou hlavu sklopenou, paže volně spuštěné a vůbec se nebránil sevření dvou statných ozbrojenců. Bratři, hosté a sloužící mu ustoupili z cesty, a když odešel, zavládlo na nádvoří zděšené ticho.

Bratr Cadfael se tvářil stejně užasle jako ostatní. Nikdo v tom krotkém mládenci nepoznával bouřliváka, který se před chvílí přiřítil na velké nádvoří, ani neohroženého milence, který vnikl na nepřátelské území, aby zoufale bránil dívku, jež je příliš ustrašená, než aby dokázala sáhnout po čem její srdce touží. Cadfael však v tak náhlou změnu nevěřil. Rychle se odebral k bráně, aby dohlédl na ten smutný průvod. Cestou zaslechl, jak se Simon Aguilon ptá: „Mám odvést toho šedáka do vaší stáje, pane? Nemůžeme tu to ubohé zvíře jenom tak nechat, kůň přece nic neprovedl.“ Z tónu jeho hlasu nebylo tak docela jasné, jestli si mládenec myslí, že něco provedl chudák majitel toho koně, ale Cadfael o tom pochyboval. Nejspíš nebude jediný, kdo na tu krádež moc nevěří.

Když Cadfael došel na předklášteří a spěchal za nimi, blížil se už Joscelin se svými strážemi k mostu. Ve vlhkém chabém slunečním svitu se za rozvodněnými proudy Severnu mihotavě třpytil vrch, na kterém stálo Shrewsbury se svými věžičkami a domky, vroubícími jako hřebínek dlouhou hradbu, a napravo v dálce byl vidět vysoký pevný hrad, vězení, kam teď mířil zajatec se svým doprovodem. Od samého vrcholu léta prudce pršelo a po záplavách, které sem přicházely z Walesu, stoupla voda do rychlého širokého toku, který pohltil dolní okraje ostrovů. Padací most, první to mostní oblouk, který mohl v případě nebezpečí odříznout přístup do města, byl teď spuštěný a plný povozů, které přivážely poslední plody země, ovoce a krmivo, nebo obchodníci se snažili udělat si zásoby na zimu. Před zajatcem ujížděli tři jezdci a za ním tři jako doprovod, ale Joscelin a ozbrojenci, kteří ho drželi, šli pěšky a nijak zvlášť rychle, protože žádný zajatec, jenž to má v hlavě jen trochu v pořádku, nestojí přece o to, aby za ním co nevidět zapadly dveře cely, a také nijak zvlášť pomalu, protože jen se Joscelin trochu zarazil, stráže ho hned tvrdě pobídly. Povozy i měšťané, kteří šli pěšky, ustupovali průvodu z cesty, zastavovali se a zvědavě přihlíželi a některé ten pohled tak zaujal, že se za zajatcem znovu shlukli, dívali se za ním a bránili v cestě jezdcům, kteří průvod uzavírali.

Ve Shrewsbury vládlo často napětí mezi městem a královským rychtářem a Prestcotův biřic si proto dával dobrý pozor, aby na měšťany, kteří dokázali každou maličkost zveličit a roznést široko daleko, nevztáhl bič nebo jim nevyhrožoval. A tak se stalo, že když zajatec prošel zužující se branou padacího mostu a okounějící hloučky se po něm otáčely a zatarasily mu cestu, spokojili se jezdci vzadu čistě jen zdvořilým provoláváním, aby je měšťané nechali projít, a mezi nimi a jejich svěřencem se otvíral čím dál tím větší prostor. Cadfael se tiše protáhl kolem koní, přidal se ke zvědavcům v bráně a aspoň částečně pak viděl, co se odehrálo.

Stále ještě zkroušeně přikrčen došel Joscelin až na střední část mostu, kde zábradlí sahalo člověku jen po pás. Potom jako by najednou zakopl, takže tři lučištníci před ním, aniž si to vůbec uvědomili, se octli o dobrý krok napřed. Po levé straně stála kára a celá skupina musela uhnout trochu doprava, aby ji obešla. Jen se přiblížili k zábradlí, spadla z Joscelina všechna předstíraná ochablost, mládenec náhle vypjal svaly svého nádherného mohutného těla, prudkým úderem odmrštil oba strážce, kteří ho drželi, a než pochopili, co se děje, srazil je na zem, vytrhl se z jejich sevření, přeskočil přes jednoho z ležících protivníků a vrhl se k zábradlí. Jeden ze strážců ho zoufale držel za nohu, ale Joscelin ho kopl, až muž bezmocně zavrávoral. Než se ho kdo jiný stačil chopit, hravě přeskočil zábradlí, dopadl rovnýma nohama přímo doprostřed rozvodněné řeky a zmizel všem z očí.

Provedl to vskutku skvostně a Cadfael který to viděl, se musel, jenom radovat. Neboť i když nevěděl tak docela jistě proč, v hloubi duše byl teď přesvědčen, že se Joscelin Lucy Domvillova šperku ani nedotkl, že jeho propuštění způsobila Agnes, když ohlásila manželovi, jak hocha zastihla s Ivetou v bylinkářské zahradě, a Picard varoval ženicha, který se pochopitelně cítil ohrožen. Domville pak mládence propustil, ale nastrojil to tak, aby ho mohl pronásledovat dál, nařknout z krádeže a dostat ho do, vězení, odkud by jim už nemohl mařit dobře promyšlené plány. Nemohli si přece dovolit, aby zůstal na svobodě. Musel jim prostě zmizet z očí.

A on opravdu zmizel, ale o vlastní vůli a velkolepě. Stejně jako desítky dalších uchvácených diváků se Cadfael zaujatě nakláněl nad zábradlím směrem, kudy řeka plynula dolů po proudu. Kolem hlučely hlasy, některé nestranné a jiné obdivné. Vždycky se tu najde dost spořádaných občanů, kteří se od srdce zaradují, když rychtářovi uteče vězeň.

Biřic, kterého za tu ostudu jistě čekalo plno nepříjemností, se rychle vzchopil a vyřvával do všech stran rozkazy. Dva jezdci, jedoucí vpředu, byli vysláni, aby se rozjeli cvalem kolem břehu pod městskými hradbami, tři další byli posláni opačným směrem, aby stejně projeli břeh pod opatstvím a hleděli zajmout uprchlíka, ať už se pokusí vylézt na břeh kdekoli. Obě ty skupinky se však musely dát oklikou, zatímco řeka Severn, rychlejší než všichni ti lidé, bystře plynula kupředu a unášela po proudu uprchlíka, kterého vůbec nebylo vidět. Mezi pěšáky jež zůstali, byli dva lučištníci a ti na biřicův rozkaz rychle napjali luky, hrnuli se k zábradlí a rozráželi zástupy lidí, kteří jim bránili v pohybu paží.

„Jen se objeví nad hladinou, tak po něm střelte!“ kričel biřic. „Jestli to dokážete, tak ho trefte, a když to bude nutné, třeba ho zabijte!“

Minuty míjely a jezdci už dorazili k řece a prudce ujížděli kolem břehu, ale po světlé kštici nad hladce plynoucí řekou pořád nebylo ani památky.

„Utopil se!“ zabědoval někdo a několik žen si lítostivě vzdychlo.

„Kdepak ten!“ zvolal jakýsi uličník, který ležel na břiše na zábradlí. „Tamhle je, mrštný jako vydra!“

Daleko na řece se na okamžik objevila Joscelinova světlá hlava, lesklá a zmáčená. To už vylétl šíp a rozvířil kmitavé vlnky asi na stopu od ní, ale Joscelin se rychle znovu potopil, a když se vynořil, aby se nadechl, nic už ho nemohlo zasáhnout. Druhý šíp dolétl daleko za něj a Joscelin zůstal uprostřed řeky všem na očích a nechal se unášet proudem, zřejmě si stejně jistý ve vodě jako na suchu. Lučištníci sklidili za svůj výkon nemálo posměchu od městských uličníků i od diváků stojících v bezpečné vzdálenosti, a když se daleko na řece objevila na okamžik dlouhá paže, která jim opovážlivě zamávala na rozloučenou, vyprskl kdekdo v tak tak potlačovaný smích.

Po obou stranách řeky teď pádili jezdci, i když zůstávali za svým uprchlíkem beznadějně pozadu, dva projížděli po cestičce pod městskou hradbou a kolem opatovy vinice a tři po úrodné půdě na druhém břehu, kde se na polích zvaných Gaye rozkládaly hlavní zelinářské zahrady a sady opatství. Ale na to, aby lapili Joscelina, měli asi tolik naděje, jako kdyby chtěli zachytit plovoucí listy, pohybující se středem řeky. Severn plynul tiše, klidně, ale velmi rychle.

Všichni teď natahovali hlavy a vypínali se, aby zahlédli světlou hlavu, o nic větší než chumáček pěny utkaný náhlým vírem. Chvíli byla sotva vidět a potom zmizela úplně. Cadfael dychtivě přihlížel a pomyslel si, že Joscelin se určitě znovu ponořil, aby nikdo neviděl, ke kterému břehu zamíří a kde vystoupí z vody. Je teď za vinicemi, má po levici mohutné hradní zdi a křoví a nízké stromky rozrostlé na pusté půdě pod hradem, a po pravici, za těmi sady, mu leží lesy spadající až ke břehu. Dá rozum, které místo si zvolí, ale jistě se neukáže znovu, dokud nebude na břehu a v lese. Cadfael pečlivě odhadl, kde by Joscelin mohl najít nejlepší úkryt, a připadlo mu, že zahlédl záblesk, ani ne tak muže jako kratičkého pohybu svislých větví a krátkého mihnutí ve vodě, jak se Joscelin vytáhl na břeh a zmizel v lesích.

Nebylo tu už nic vidět ani co dělat. Cadfael si vzpomněl na své povinnosti, které dnes tolik zanedbával, otočil se zády k rozjařeným uličníkům i k sakrujícím strážím a zamířil zpátky k bráně opatství. Nemá teď valný smysl uvažovat, co si ten mládenec počne beze zbraně, bez koně, bez peněz a suchého šatstva uprostřed vší té vřavy a honby po něm. Nejlépe kdyby se co nejrychleji ztratil, pěšky, anebo jak jen bude mít možnost, a dostal se do večera co nejdál od Shrewsbury. Cadfael si však byl naprosto jistý, že Joscelin něco tak rozumného neudělá.

Cadfaela nijak nepřekvapilo, že ho zpráva o Joscelinově útěku předběhla. Právě když přicházel k bráně, vyjížděl odtud klusem Gilbert Prestcote s tváří zachmuřenou jako bouřkový mrak a jeho zbývající ozbrojenci pádili těsně za ním. Prestcote vlastně nic proti Joscelinovi Lucymu neměl a Huona de Domville si valně nevážil, ale s neschopností svého biřice se prostě nedokázal smířit a říkal si, že jestli zajatce zase rychle nedopadnou, čeká stráže pěkná mela.

Sotva se za jezdci začal usazovat prach, vyšel fortnýř opatrně z domu, aby se za nimi podíval, a když uviděl Cadfaela, ustaraně zavrtěl hlavou. „Tak jim ten zloděj přece jen upláchl! Tohle si všichni odnesou a Prestcote určitě na toho mládence poštve celou posádku. A jak jim může chudák chlapec utéct, když mají koně a on ne? Šedáka mu strčili do stáje, odvezl ho tam ten druhý mladý šlechtic.“

Mezitím ovšem všichni odjeli, Huon de Domville, Simon Aguilon, Guy FitzJohn a podkoní, a když se zpráva o Joscelinově útěku dostala k bráně až teď, jistě odjížděli s pevným přesvědčením, že zloděj je bezpečně pod zámkem.

„Kdo vám o tom pověděl?“ zeptal se Cadfael. „Ten si sem ale pospíšil. Určitě tam nezůstal do konce.“

„Dva laičtí bratři, co se právě vraceli z Gaye s posledními podzimními jablky. Viděli toho mladíka, jak skočil do vody, a honem mi to přišli říct. A vy jste tu jen chvíli po nich.“

Takže dál se to ještě nerozneslo. Po velkém nádvoří vzrušeně a zamyšleně pobíhalo plno lidí, bratři, sluhové a hosté, a někteří se běželi podívat, co se to děje na břehu. Až se to dozví Huon de Domville, dá jistě průchod svému hněvu jinde. Ve dveřích hostinského domu zahlédl Cadfael Godfrida a Agnes Picardovy, jak si něco důrazně šeptají, zabráni do rozhovoru. Tvářili se zneklidněně a ostražitě a v očích měli vypočítavý polekaný výraz. Takový vývoj událostí jim jistě není vhod, nejraději by mládence, od kterého mohou čekat jen nepříjemnosti, měli bezpečně zavřeného na hradě, zkrotlého a dobře si vědomého, že mu hrozí oprátka, pokud by se Domville rozhodl jít do krajnosti.

Po Ivetě nebylo nikde ani památky. Určitě ji zavřeli uvnitř a dali ji hlídat Agnesinou dračicí. Několik hodin se už neobjevila, i když strýce a tetu bylo vidět, jak si bojovně vykračují sem a tam mezi opatovým obydlím, hostinským domem a branou, a Picard dokonce jednou skoro na hodinu někam odjel, bezpochyby do biskupského domu, aby se poradil s Domvillem. Cadfael si počátkem odpoledne nemálo lámal hlavu, jak se zachovat, a úplně zapomněl na Oswina, i když pak s jistými výčitkami svědomí shledal, že jeho pomocník, byť pracoval sám a bez dozoru, nic nerozlil, nespálil, nevytrhal při pletí omylem vzácné rostlinky a vůbec nic nerozbil. Možná že to bylo jen zvláštním řízením Prozřetelnosti, že osud nepřál Cadfaelovi v tak krušných chvílích ještě další starosti, mohla v tom však také být výtka, že svého žáka věčným dohlížením jen znervózňuje.

Jeho problém se dal snadno vyjádřit, ale jen těžko vyřešit. Měl by snad zajít za opatem Radulfem a svěřit se mu, čeho byl včera večer svědkem a do čeho se to zapletl? Vždyť plést se po tak krátkém a podezřelém setkání do záležitostí docela cizích lidí může být krajně nebezpečné, i když je to myšleno dobře. Co vůbec o tom chlapci ví, třeba se také žene za bohatstvím a pokoušel se Ivetu svést, aby s ním utekla a on na tom vyzískal, a rozhodně je dost pěkný, aby se mu to mohlo podařit. Ať se však Cadfael sebevíc snažil nezaujatě a ze všech stránek posoudit lidi, o kterých se tu rozhodovalo, nedokázal u manželů Picardových objevit sebemenší náznak jen trochu vřelého vztahu k dívce, která jim byla svěřena.

Jeho starosti vyřešil sám opat Radulfus, když si pro něj uprostřed odpoledne poslal. Cadfael přijal pozvání s mírným zamyšlením a ještě mírnějšími obavami a filozoficky si přiznal, že ani dobře míněné lži nebývají tak snadno prominuty. Také by zřejmě neměl podceňovat Agnes Picardovou, i když se zatím nikterak nesnažil zkřížit jí cestu, jenom snad přilil trochu oleje do ohně.

„Dostal jsem na tebe stížnost, bratře Cadfaeli,“ začal opat, když se rázně otočil od psacího stolu. Hlas měl jako vždy chladný, ostrý a zdvořilý a výraz v obličeji neproniknutelně klidný. „Samozřejmě tě nikdo nejmenoval, ale snadno si dokážu domyslet, že bratr, který včera ještě po večeři pracoval v bylinkářské zahradě, nemůže být nikdo jiný než ty.“

„Ano, byl jsem tam,“ přisvědčil rychle Cadfael. S Radulfem se jinak jednat nedalo, jedině přímo a otevřeně.

„Ve společnosti lady Ivety a mladého muže, kterého teď hledají v houštinách kolem řeky? A skutečně jsi jim napomáhal k tak nemístné schůzce?“

„Nic takového se nestalo,“ řekl Cadfael. „Přistihl jsem je ve vlastní dílně a uvedlo mě to do rozpaků stejně tak jako je. Vzápětí nato přišla i lady Picardová. Přiznávám, že jsem to tam trochu mírnil. Už se zdálo, že se strhne bouřka. Řekněme, že jsem vystřelil pár šípů, abych ty mraky rozehnal.“

„Jednu verzi toho příběhu jsem už slyšel od sira Godfrida, který ji zřejmě má od své paní,“ řekl opat stroze. „Teď by mne zajímala tvoje.“

Cadfael všechno vypověděl, co nejpřesněji si jen dokázal vzpomenout, nezmínil se jen o Joscelinově neuváženém tvrzení, že by se nezastavil ani před vraždou. Horkokrevní mladíci něco takového snadno vypustí z úst, i když jejich tváře a chování svědčí o lepších záměrech. Když Cadfael skončil, Radulfus se na něj dlouze zamračeně zadíval a zahloubal se.

„To, jak si zahráváš s pravdou, nechám na tvém zpovědníkovi, bratře Cadfaeli. Ale skutečně věříš, že se ta dívka bojí svých příbuzných? Že je nucena ke krokům, které se jí příči? Sám jsem slyšel, co prohlásil ten obviněný mladík. Kdyby ji však odradil od manželství, které pro ni zamýšlejí, sám by hodně získal a může k tomu mít nízký důvod, vždyť chamtivost je vždycky nízká. Pěkný vzhled ještě neznamená ušlechtilou duši. Možná že to s ní její strýc myslí dobře a bylo by potom hříchem zasahovat do jeho plánů.“

„Jedno mne obzvlášť znepokojuje,“ řekl Cadfael opatrně. „Tu dívku není nikdy vidět o samotě, vždycky jen se strýcem a tetou, kteří ji hlídají každý z jedné strany. Skoro nic neřekne, protože vždycky někdo mluví za ni. Velice by mne upokojilo; otče, kdybyste s ní alespoň jednou mohl promluvit o samotě, beze svědků, a vyslechnout, co vám sama o své vůli řekne.“

Opat se zamyslel a vážně připustil: „Na tom, co říkáš, je hodně pravdy. Možná že ji tak ochraňují jenom z přehnané starostlivosti, ale přesto bych jí měl popřát sluchu. Co kdybych sám navštívil hostinský dům a zjistil, jestli by se nenašla příležitost, abych s dívkou zůstal alespoň na chvíli o samotě? Byl bych pak mnohem klidnější a ty asi také. Abych ti upřímně řekl, sir Godfrid tvrdí, že ten mladý šlechtic zneužil svého postavení u lorda Domvilla, aby se potají dvořil jeho neteři, která až do té doby byla docela spokojená, a zamotal jí hlavu všelijakými pozornostmi a poklonami. Jestli na tom nic víc není, měly by jí události dnešního rána otevřít oči a přimět ji, aby se nad vším znovu zamyslela.“

Z opatových slov ani jednání se nedalo dost dobře poznat, zda Radulfus tomu tvrzení o ukradeném šperku vůbec uvěřil a k čemu sám dospěl, když celý výjev pozoroval. Je přece natolik inteligentní, že jistě uvážil všechny možnosti.

„Chci pozvat ženicha s jeho synovcem a sira Godfrida Picarda, aby se mnou dnes povečeřeli,“ řekl. „Takže mám alespoň příležitost zajít tam a pozvat je osobně. Proč bych to vlastně neudělal hned?“

Opravdu, proč ne? Cadfael s ním odcházel do mlhavého podzimního odpoledne spokojen, že si tak upřímně promluvili. Radulfus je aristokrat rovný baronovi a přísně pohlíží na mladé lidi, jejichž povinností je nechat se vést dospělými, ale jistě není slepý vůči častým prohřeškům starších, jejichž výsadou by mělo být vnášet laskavý řád do života svých dětí. Pokud zůstane na chvíli sám s Ivetou, jistě si získá její důvěru. Přece si to děvče nenechá ujít takovou příležitost. Tady je opat pánem, může nad ni vztáhnout ochrannou ruku a chránit ji třeba i proti králi. Prošli opatovou zahradou na velké nádvoří a zamířili k hostinskému domu. Cadfael se užuž chtěl rozloučit a vrátit se na svou zahrádku, když vtom je oba zarazil nečekaný pohled. Neboť na jedné kamenné lavičce u zdi refektáře seděla Iveta, oči pozorně skloněné nad modlitební knížkou na klíně, a mlhou zatažené slunce jí jemně ozařovalo temně zlaté vlasy. Vyvracela všechno, co o ní Cadfael říkal, byla sama, seděla si tam docela volně, klidně si četla a široko daleko nebylo vidět nikoho ze strýcovy domácnosti.

Radulfus se zarazil, udiveně se na ni podíval a pak se obrátil a zamířil k místu, kde dívka seděla. Zaslechla možná zašustění jeho kutny či jeho kroky, ale neřekla nic. Vzhlédla, ve tvář téměř ledově klidná a tichá. Pleť měla bílou, jen těžko se však dalo odhadnout, jestli je bledší než jindy, ale když spatřila přicházejícího opata, usmála se alespoň rty a povstala, aby mu uctivě vzdala poctu. Cadfael šel těsně za opatem a vůbec nemohl uvěřit a porozumět tomu, co viděl.

„Jsem velmi rád, že vás vidím tak klidnou, dcero,“ řekl Radulfus jemně. „Bál jsem se, že vás dnešní události rozesmutnily a rozrušily, vždyť byste teď měla spíše uvažovat o závažné změně ve svém životě a potřebovala na to ohledy a klid. Zřejmě jste měla o tom mládenci lepší mínění, než si zasloužil, a nebyla jste na takové odhalení připravena. Jistě vás to nemálo zkrušilo.“

Iveta k němu vzhlédla s jasnou klidnou tváří a s pevným, ale prázdným pohledem odpověděla: „Ano, otče. Nikdy jsem si o něm nemyslela nic zlého. Ale teď už jsem všechny pochybnosti zaplašila. Vím, co je mou povinností.“ Promluvila velmi tiše, ale naprosto klidně a s rozmyslem.

„A zítřejší obřad také očekáváte s klidem v duši? Vždy i já mám své povinnosti, mé dítě, ke všem, kdo se uchýlí pod mou ochranu. Všichni ke mně mají přístup. Pokud mi chcete něco říct, klidně tak učiňte, nikdo vám v tom nemůže zabránit ani vás do toho nutit a já vás pozorně vyslechnu. Dokud jste tady v mém opatství, leží mi na srdci váš klid a vaše štěstí, a až odsud odejdete, budu se za vás modlit.“

„Věřím vám a děkuji,“ řekla Iveta. „Ale jsem již rozhodnutá a klidná, otče. Vidím před seboujasně svou cestu a nenechám se zviklat.“

Opat se na ni dlouze a vážně zadíval a Iveta mu opětovala pohled bez jediného mžiknutí, pořád ještě s tím bledým odhodlaným úsměvem na rtech. Radulfus se rozhodl, že se vyjádří zcela jasně, protože k tomu možná už nikdy nebude mít příležitost. „Chápu, že sňatek, který zítra uzavřete, velice vyhovuje vašemu strýci a tetě a odpovídá vašemu postavení i majetku. Ale přeje si ho i vaše duše, dcero? Podstupujete jej z vlastní vůle?“ Iveta rozevřela doširoka oči, fialové jako kosatce, nevinně rozevřela užaslé rty a prostě odpověděla: „Ale ano, ovšem, otče. Samozřejmě, že z vlastní vůle. Dělám, o čem vím, že je správné a dobré, a činím tak z celého svého srdce.“

Simon Aguilon využil trochy volna, když jeho pán odpočíval po obědě a vyspával svůj vztek, a docela sám rychle proklouzl biskupovou zadní zahradou, dolů kolem stodol a sadů, a prošel proutěnou brankou ve zdi do pásu řídkého lesa, který se táhne souběžně s předklášteřím. Tam někde dole na řece, aspoň to tvrdili svědkové celého toho rozruchu, jim Joscelin všem zmizel z očí, a kdesi poblíž místa, kde ho zahlédli naposled, jistě vystoupil z vody. Určitě to bylo na pravém břehu, dál od hradu. Proč by také vylézal na břeh přímo do nepřátelského hnízda, i kdyby se tam měl kde schovat? Zřejmě si našel lepší skrýš někde na břehu poblíž opatství, nedaleko Gaye.

Samozřejmě že ho hledají, ale soustavně, beze spěchu. Prvním krokem bylo rozestavit stráže na všech silnicích, které vedou z města, a umístit k nim hlídky, prostě vytvořit kruh, jakým by neměl nejmenší naději proniknout. A jakmile tohle bude hotovo, mohou si dovolit pomalu a důkladně pročesávat celé území uvnitř toho kruhu. Uprchlík nemá koně ani zbraň a žádnou možnost si koně či zbraň opatřit. Jakmile se o jeho útěku Domville dozvěděl, dal odvést jeho šedáka ze společné stáje, kam ho zavedl Simon, a zamknout na tajném místě, aby se Joscelin v noci nemohl pokusit koně si odvést a prchnout na něm. Je však jen otázka času, kdy ho znovu chytnou.

Simon zamířil hluboko do lesa dole na řece, až se rozhodl, že už je určitě poblíž místa, kde vystoupil Joscelin na břeh. Tady, daleko od vody, byl les hustý s bujným podrostem a Simon objevil dvě malé říčky tekoucí k řece. Joscelin už byl stejně zmáčený, takže se klidně mohl pustit korytem jedné z nich, aby zmátl své pronásledovatele, kdyby si přivedli psy. Simon se dal podél druhé říčky do hlubokého lesa. Když se zastavil a naslouchal, neslyšel kolem sebe nic, jen tu a tam pípnutí ptáka. Stál tu s nastraženýma ušima a začal si pohvizdovat taneční melodii, jak se jí naučili s Joscelinem od Domvillova kaplana, který měl hudební nadání a potrpěl si nejen na nábožné, ale i na světské písně.

Simon opatrně postupoval ještě čtvrt míle dál od řeky a chvílemi hvízdal svou písničku. Konečně se mu dostalo odpovědi. V hustém křoví po jeho pravici cosi zašelestilo, jakási ruka rozhrnula větve a kdosi opatrně vyhlédl.

„Jossi?“ zašeptal Simon. I když štvanice ještě nedospěla až sem, mohl by snadno vyvolat poplach a ještě všechno zkazit nějaký venkovan, který se vydal do lesa na dříví. Lesní ticho však nepřerušil sebemenší šramot.

„Simone?“ ozval se Joscelin, který si dával na čas, nemínil hned tak nikomu důvěřovat. „Neposlali tě snad jako volavku? Jakživ jsem na to zatracené zlato ani nesáhl.“

„Také jsem si to nemyslel. Ale buď radši zticha a zůstaň schovaný.“ Simon přistoupil ke kamarádovi blíž, aby mohli hovořit šeptem. „Přišel jsem sám, vydal jsem se tě hledat. Nemůžeš tady přece zůstat večer ležet, jsi celý promáčený. Koně ti zatím přivést nemůžu, je zamčený. A všechny silnice jsou hlídané. Budeš se muset na den dva někde schovat, dokud je to hledání neomrzí a nepřestanou po tobě pátrat. Jakmile budeme mít zítřek za sebou, přestane Domville dychtit po tvé krvi.“

Joscelin se prudce, rozčileně ohradil, až se křoví kolem roztřáslo, protože zítra bude už všechno ztraceno a všechno vyhráno. „Bůh mi buď svědkem, že já po jeho krvi dychtit nepřestanu. Jestli ji za něho provdají, postarám se, aby z ní byla brzy, vdova.“

„Mlč, ty blázne, něco takového nesmíš ani vyslovit! Co kdyby tě někdo slyšel? Se mnou jsi v bezpečí, pomůžu ti, jak to jen půjde, ale… Buď zticha, ať si to trochu rozmyslím.“

„Však já se o sebe postarám,“ řekl Joscelin a opatrně se vztyčil ve své skrýši. Byl celý zablácený a špinavý, světlé vlasy měl pořád ještě přilepené k hlavě, ale na spáncích mu už schly v nezkrotných žlutých pramenech. „Jsi hodný, Simone, ale radím ti, aby ses kvůli mně zbytečně nevystavoval nebezpečí.“

„A co mám podle tebe dělat?“ zoufale opáčil Simon. „Čekat, až tě dostanou? Něco ti povím, nejlepší pro tebe by bylo, kdyby ses teď schoval někde na biskupových pozemcích. Samozřejmě že ne v domě, ve stájích nebo na nádvoří. V téhle domácnosti ani na zahradě se jistě hledat nebude, i když vojáci prohledají všechny stodoly a stáje široko daleko. V rohu zahrady je kůlna, kousek od branky, kterou jsem teď prošel, a ukládá se tam seno ze vzdálenějších polí. Ležel by sis tam pěkně v suchu a donesl bych ti jídlo. Branku bychom mohli zevnitř zatarasit, aby se tam nikdo nedostal zvenčí. Třeba bych ti dokonce nějak přivedl i Briara… Tak co ty na to?“

Vypadalo to velmi rozumně a Joscelin vděčně a vřele souhlasil. Neřekl však Simonovi, že na koni mu teď nijak zvlášť nezáleží, protože rozhodně zatím nechce nikam odjet, dokud nezachrání Ivetu, nebo neztratí při tom pokusu všechnu naději a odvahu a dost možná i život.

„Jsi dobrý kamarád a nikdy ti to nezapomenu. Ale dej na sebe pozor, stačí, když je v takové šlamastyce jeden z nás. Poslyš!“ Uchopil Simona za zápěstí a vážně jím zatřásl. „Jestli všechno špatně dopadne a jestli mě vypátrají a chytnou, tak jsi o ničem nevěděl, všechno jsem udělal sám. S klidným svědomím se mě zřekni. Kdyby se u mě našlo maso anebo něco jiného, prohlásím, že jsem to ukradl, a ty musíš mlčet. Slib mi to! Pokládal bych za věčnou hanbu, kdybych tě dostal do neštěstí.“

„Nechytnou tě,“ ujišťoval ho Simon.

„Ne, ale stejně mi to slib!“

„Tak dobrá, když na tom tolik trváš. Nechám tě dusit ve vlastní šťávě, nebo tě z toho vytáhnu, ale půjdu na to oklikou. Přece jen mám rád svou kůži, tak jako všichni ostatní. A nějak se už vynasnažím, abych si ji ochránil. Ale teď už pojď. Dokud je všude ticho a ještě se po mně neshánějí.“

Zpáteční cesta byla kratší, protože se mohli dát přímo k zadní zdi biskupovy zahrady a celou cestu je chránilo houští. Simon, který šel vpředu, párkrát tiše hvízdl a Joscelin se rychle schoval do křoví, ale poplach měl pokaždé krátké trvání, neboť se ukázalo, že tiché zvuky, které ho vyvolaly, patřily odlétajícím ptákům nebo divoké zvěři plížící se v suchém křoví. Branka ve zdi byla dokořán, tak jak ji Simon zanechal. Simon opatrně prošel první a rozhlédl se po zahradě, potom kývl na Joscelina a Joscelin vděčně vklouzl dovnitř a slyšel, jak ji kamarád za ním zavírá a zajišťuje. A kousíček odtud skutečně stál u zdi nízký dřevěný seník. Uvnitř voněl senem a od země se tu zvedal jemný prach, vířený jejich nohama, a šimral a pálil je v nose.

„Určitě sem nikdo nepřijde,“ šeptal Simon. „Ve stájích na dvoře mají teď sena až dost. A ležet se ti tu bude skvěle. Buď tady hezky zticha a já půjdu se strýcem na večeři k opatovi, ale ještě předtím ti sem zanesu maso a pití. V seně tu pěkně uschneš.“

„Je to úplný palác,“ liboval si Joscelin a s vděčnou vřelostí stiskl kamarádovi paži. „Tohle ti nikdy nezapomenu. Ať se teď stane cokoliv, budu díky Bohu vědět, že je tu člověk, který mě odmítá mít za zloděje, a přítel, na kterého se mohu spolehnout. Ale pamatuj si, že kdyby došlo na nejhorší, radši klesnu sám, než abych tě s sebou strhl do bahna.“

„O Simonovo blaho neměj strach, o to se už postará někdo, kdo ho má z duše rád,“ řekl mladík s klidným úsměvem. „Starej se o svou kůži, a já se postarám o svoji. A teď už musím jít. Domville určitě křičí, abych mu šel pomoct obléknout se na nešpory. Musí tam jít, je to cena za to, že dneska večeří s opatem.“

Bratr Cadfael si jich na nešporách dobře všiml. Huon de Domville tam stál ve skvostném, leč střízlivém odění sytě karmínové a černé barvy a kanovník Eudo, pokojně vážný a asketický, podobný převoru Robertovi, když byl ještě mnohem mladší, se tvářil nábožně, ale bdělým okem sledoval, jaké se mu tu skýtají světské možnosti. A jim k službám mladý panoš Simon Aguilon, kučeravý, pěkně rostlý a zdvořile nenápadný, se snědým upřímným obličejem, po událostech dnešního dne až neobvykle vážným.

Přišli i Picardovi, ale nevěsta, jak si Cadfael povšiml, se neukázala a postarší komorná také ne. Ivetu zahlédl Cadfael k večeru dvakrát, ale opět z obou stran obklopenou bdělými poručníky. Uchovala si své klidné vyrovnané chování, obličej měla stejně bledý, ale hrdý a sebejistý, a na rtech jí utkvíval slabý úsměv, připravený se rozzářit, ovšem jen tehdy, napadlo Cadfaela, kdyby byla skutečně sama, kdyby ji nikdo nehlídal a kdyby mohla bez všeho omezování říci, co si myslí. Takové příležitosti se jí skutečně dostalo, jenže ona všechno popřela, to si musel Cadfael otevřeně přiznat. Myslí si teď o mladém Joscelinu Lucym to nejhorší a zanevřela na něj s rozhodností, jakou by u ní nikdo nečekal. Smířila se se svým manželstvím a je odhodlána je podstoupit, snad hlavně z trpkosti, protože když se probudila z krásného snu, čekalo ji jen zklamání.

Takže je až příliš bezelstná a nechá se snadno přesvědčit, řekl si Cadfael. Což i v biblickém příběhu neukryli mladému Benjamínovi do vaku pohár, aby ho mohli zajmout? A nesáhli od té doby lidé k podobné lsti nesčetněkrát? Vždyť Iveta je velmi mladá a zřejmě byla bláhově zamilovaná, takže tím snáz se její láska dala obrátit v prudkou nenávist. Jenže když je něco tak nápadně podezřelé, bývá to bohužel někdy i pravdivé.

Cadfael pozoroval hosty, jak přecházejí po nešporách k opatově obydlí, a neušlo mu, že Agnes Picardová se vrátila do hostinského domu. Teď se opravdu nedalo nic dělat, vůbec nic. Cadfael šel na večeři do refektáře a potom na čtení litanií do kapituly, ale musel si přiznat, že z jakéhosi důvodu nemá vůbec chuť k jídlu ani se nedokáže na čtení soustředit.

Opatovi hosté zřejmě povečeřeli výtečně, ale dlouho pak sedět nezůstali. Cadfael šel ještě před ulehnutím, dlouho po večerní mši, zavřít svou dílnu, a když se vracel do ložnice, zahlédl v záři svítilny u brány Domvilla a jeho mladého panoše, jak nasedají na koně a vracejí se k biskupskému domu. Picard se s nimi rozloučil a zamířil svým směrem. Kanovník Eudo zřejmě trávil večer s opatem, chtěli se ještě přesvědčit, zda je všechno na zítřek patřičně připraveno.

Z jejich žoviálního provolávání bylo znát, že dobře popili, ale jistě ne přes míru, protože Radulfus sám pil jen velmi střídmě a hostům poskytl, co uznal za správné a za vhodné, a nic víc. V ostrém žlutém světle se teď muži jasně odráželi – baron statný a samolibý, ale pořád ještě mocný, silný co do majetku a na těle i na duchu, v ničem malý či bezvýznamný. Picard byl štíhlejší, snědý, nevyzpytatelný a schopný muž, prohnaně inteligentní, čímž zřejmě dobře vyvažoval Domvillovu hrubou sílu. Ti dva by jistě dokázali být nebezpeční kterémukoli soupeři. Mladý muž tam stál trpělivě, ochotný, ale bez zájmu, myšlenkami zřejmě úplně jinde, ale v poklidné náladě. Jistě bude jen rád, až se dostane do postele.

Cadfael se za nimi díval, jak odjíždějí, viděl mládence, jak přidržuje pánovi třmen, a téměř ho slyšel, jak potlačuje zívnutí. Mladík se vyšvihl na koně až po pánovi, lehce a s radostí, zabočil vedle něj a s jednou rukou na uzdě obratně vedl koně. Byl nepochybně naprosto střízlivý, zřejmě si dobře vědom své odpovědnosti, vždyť bude jenom na něm, aby dovedl pána v pořádku domů a uložil na lůžko. Picard pozvedl ruku na rozloučenou a odjel. Oba koně pokojně vyšli z brány a na předklášteří postupně zaniklo odměřené klapání podkov.

Celé předklášteří tonulo ve tmě, jen na obloze, na které v té chvíli nesvítil měsíc, bledě zářily hvězdy a obloha po těch mlhavých dnech, jasných až po samou hranici mrazu, tiše jiskřila. V několika oknech svítily svíčky. Před biskupským domem, kde sloupy vstupní brány ustupovaly dál od silnice, vrhaly stromy po obou stranách cesty temné zelené stíny.

Oba jezdci sem přijeli volným krokem a na chvíli se zastavili před branou. I když mluvili tlumeně, jejich hlasy se jasně nesly naprostým tichem.

„Jdi dovnitř sám, Simone,“ řekl Domville. „Chtěl bych si užít trochu čerstvého vzduchu. Podkoní pošli spát.“

„A vaše komorníky, pane?“

„Těm dej také volno. Řekni jim, že pokud je nezavolám, dnes večer nikoho nepotřebuji, leda až zítra hodinu před ranní. Postarej se, aby to vzali jako můj rozkaz.“

Mladík beze slova souhlasně prikývl. V hlubokém tichu všude kolem se dal jeho pohyb sotva postřehnout. Muž, stojící opodál v temném stínu, velmi dobře si vědomý, že nemá tak blízko města co pohledávat, a proto ukázněně skrytý, zaslechl jen tiché zašustění pláště a cinknutí postrojů, když se kůň pohnul. To už se Simon poslušně obrátil, odjel klusem do dvora a Domville zatáhl za uzdu a vyrazil směrem k Svatému Jiljí, nejprve krokem a potom rychlým cílevědomým klusem.

Po travnatém okraji silnice se za ním pustil dlouhými nepravidelnými kroky, které ve tmě nebylo vůbec slyšet, stín, temnější než všechny stíny kolem. Na chromého člověka s jednou nohou znetvořenou nemocí rázoval ten člověk až kupodivu rychle, ale dlouho tu námahu nevydržel. Dokud však před sebou slyšel pravidelný dusot podkov, stále je sledoval, po liduprázdném předklášteří, kolem špitálu a kostela a ještě dál po silnici. Postřehl okamžik, kdy pravidelný zvuk náhle utichl, a odhadl, při které straně silnice odbočil jezdec na travnatou stezku. Pak k tomu místu vykročil, ale teď už beze spěchu.

Napravo od silnice spadal svah k údolí potoka Meole a k mlýnskému náhonu, který tu byl z potoka vyveden. Svah tady vroubily lesy a tu a tam mlází a dole v údolí rostly stromy hustěji. Touto zvlněnou lesnatou krajinou vedla dolů travnatá cesta, dost široká a rovná, aby se po ní dalo dobře jet na koni i v noci, a jak už polovina listí opadala, svítily na ní z oblohy hvězdy. Touto cestou se dal Huon de Domville z kopce a v noční tmě ho nebylo vidět ani slyšet.

Stařec se obrátil a zamířil zpátky k Svatému Jiljí; všichni jeho druhové už byli uvnitř a spali, jen on nemohl najít klid a na spánek neměl ani pomyšlení. Dovnitř nešel, i když hlavní dveře byly otevřené pro případ, že by sem náhodou zabloudil v nočním chladu nějaký ubožák. Před svítáním se možná ochladí, ale teď bylo jasno, vzduch sladce provoněný, v úplném tichu se dobře přemýšlelo a chlad starci vlastně ani nevadil. Před plotem špitálu, v rohu hřbitovní zdi, ležela na travnatém svahu mezi útulkem a silnicí velká hromada suché trávy z poslední seče. Za pár dní ji bratři odnesou a uskladní ve stodole jako krmivo a podestýlku pro zvířata. Stařec se zahalil do pláště a usedl do sena, dost hluboko, aby se ponořil do měkkosti a tepla kupky. Řehtačku, která mu visela od pasu, si položil vedle sebe na zem. Kolem dokola není teď přece jediné živé bytosti, kterou by měl varovat, že je nablízku malomocný.

Neusnul. Seděl tam s hlavou vztyčenou a zády napřímenými, ruce poklidně složené na klíně, levou, znetvořenou na zdravé pravici. Byl teď nejtišším tvorem v celé té tiché noci.

Joscelin si na svém loži v seně na chvíli zdříml. Simon dodržel slib a přinesl mu chléb, maso a víno, šaty na něm uschly a mnohokrát už ležel mnohem nepohodlněji. Jen jeho duše klidná nebyla. Simonovi se to snadno mluví, jak dostane pod záminkou, že by šedák potřeboval trochu projet, za den za dva koně ze zamčené stáje, a až honička trochu utichne, jako že brzy utichnout musí, pomůže kamarádovi k útěku. K čemu to ale bude dobré? Za den už bude Iveta obětována a bez ní se Joscelinovi vůbec utíkat nechtělo. Simon byl moc hodný, že mu našel tohle útočiště, a dobře mu radí, aby tu zůstal, dokud nebude mít naději na bezpečný útěk. Je to dobře míněná rada a Joscelin mu za ni je vděčný, ale rozhodně se podle ní nemíní zařídit. Tenhle odpočinek se mu náramně hodí, ale neměl by nejmenší smysl, kdyby Joscelin do desáté hodiny zítřejšího rána nic nepodnikl.

A je tu teď docela sám, štvanec, kterého chtějí, když ne zastřelit, tak aspoň uhonit, beze zbraně a jediné jasné myšlenky v hlavě a už jen s několika málo hodinami k dobru. Tady každopádně nic podniknout nemůže, a jestli odsud má utéct, pak může utéct jedině za tmy. Moc dobře věděl, že i kdyby u sebe měl dýku a dostal se nepozorovaně do domu a k loži spícího Domvilla, stejně by po té dýce nesáhl. Chvástal se sice, jak by nejradši Domvilla zabil, ale bratr Cadfael měl úplně pravdu, nedokázal by to, rozhodně ne takhle pokradmu. A kdyby se řádně pohádali a vyzval by Domvilla na souboj, Domville by se mu jen vysmál do tváře a vydal ho znovu rychtáři. A neudělal by to ze zbabělosti, musel si přiznat Joscelin. Domville se na tomhle světě jen málokoho bojí a nezalekl by se ha kolbišti hned tak žádného protivníka. Neoháním se mečem špatně, říkal si Joscelin uvážlivě, ale i když je Domville o hodně starší, dokázal by mě rozčtvrtit a sníst k večeři. Rozhodně mě tedy neodmítne ze strachu anebo z opatrnosti.

Ledaže… ledaže bych ho urazil před opatem, kanovníkem a všemi hosty, udeřil ho do obličeje, prostě udělal něco, co by při své hrdosti nesnesl, a udělal bych to tak veřejně, že by mi za to musel veřejně odplatit krví. Za něco takového by se se mnou chtěl asi vypořádat sám, bez rychtáře a soudu, za něco takového by mě nechtěl zničit pomalu, ale musel by vidět mé srdce na své čepeli. V takové chvíli by zapomněl i na Ivetu a na svatbu a na všechny úmluvy, nejdřív by mě musel za tu urážku sprovodit ze světa. A co víc, kdybych ho rozčilil až do krajnosti, byl by dokonale zdvořilý, poskytl by mi čas na odpočinek, dal by mi stejně dlouhý meč, jako má sám, a zabil by mne podle všech pravidel a čestně. Musím uznat, že se zbraní bojuje poctivě, i když si už takové ohledy neklade, když má na někoho nastrojit obvinění a podstrčit mu falešné důkazy.

A kdo ví… Kdo ví? Když se za mne bude Iveta modlit a já se pustím do boje se vší zuřivostí – neboť on se mnou jednal víc než hanebně – kdo ví, jestli třeba i nezvítězím? A pak, i když mě třeba udá za to prolhané obvinění, bude Iveta aspoň volná. Poctivě si však musel přiznat, že tahle možnost se mu zvlášť nezamlouvá, a nejen kvůli němu samému. Vždyť musí Ivetu zachránit nejen před tím odporným sňatkem, ale i před jejími poručníky, kteří tyjí z jejího dědictví jako nenasytný břečťan z dubu a prodali by ji stejně ochotně dalšímu zájemci. Ale i zdržení může všechno zachránit. Leccos se může změnit. Co kdyby Picard třeba umřel. Hlavně ten zítřek se musí nějak odvrátit! Jestli má něco dokázat, musí odsud a ukrýt se někde na opatství, kde by se mělo vše odehrát. Přes předklášteří se tam nedostane, na cestě bude plno hlídek a brána a vstup pro farníky střežené, to je jisté. Opatství je ze tří stran ohrazeno vysokou zdí. Kolem zbývající strany vede potok, ne právě mírný, ale dá se přebrodit nebo přeplavat. A Joscelin se vody nikdy nebál. Kdyby se mu povedlo přeběhnout předklášteří, dostal by se až do údolí a potom přes potok zpátky na půdu opatství. Všude je tam plno křovisek a mlází, kde by se mohl schovat. A rychtář ho jistě dal nejdříve hledat dole na řece.

Joscelin se převrátil na lůžku v seně, až to kolem něj zašustilo, a kýchl, jak ho do nosu štípal prach. Honem však kýchnutí zdusil. Musí vypadat jako strašák, a to se chce postavit mocnému baronovi a v rozhořčení ho urazit! Ale jinou naději nemá. A pokud si chce zachovat aspoň tu, musí se odsud dostat, dokud je ještě noc, a přejít přes předklášteří do údolí. Trochu provinile vzdal v duchu hold Simonovi, který to s ním myslí dobře a chtěl by, aby tu Joscelin zůstal schovaný jako zajíc v pelechu, dokud nebezpečí nepomine.

Nemohl nikterak zjistit, kolik je hodin, ale když pootevřel dveře a vyhlédl do zahrady, byla tam tma tak černočerná, že se zaradoval. Menší radost měl z toho naprostého ticha kolem, vždyť kdyby v křoví zaševelil aspoň vánek, spíš by v něm zanikly kradmé kroky. A sotva vyšel Joscelin z úkrytu vysokých zdí, připadala mu i ta tma trochu jasnější. Musí to však podniknout buď teď, nebo nikdy; všude kolem je zřejmě úplné ticho a klid. Joscelin nazvedl závoru proutěné branky a hmatem si hledal cestu kolem zdi biskupovy zahrady. Úzký pás stromů a pěšinka vedoucí mezi dvěma domy ho zavedly k samému kraji předklášteří. Zastavil se, naslouchal a zjistil, že kolem panuje naprostý poklid. Na cestu však už dopadalo trochu slabého světla a Joscelin usoudil, že začne svítat mnohem dřív, než by se mu to hodilo. Měl by si pospíšit.

Prudce se rozběhl přes cestu; ač byl tak mohutný, utíkal lehce, a málem už skočil na druhé straně do trávy, když se mu pod nohou s kratičkým zaskřípěním převalil kámen. Kdesi na předklášteří směrem k městu někdo hlasitě vykřikl, další hlas mu tlumeně odpověděl, a oba muži už pádili Joscelinovým směrem. Na cestách za městem jsou tedy pořád ještě hlídky. Joscelin se vrhl kupředu, dolů po příkrém travnatém srázu k mlýnskému náhonu, rychle se rozhlédl, a když zaslechl, jak mužům odpovídají hlasy zezdola z louky, honem se ukryl ve křoví. Dolů nemůže také. Mezi dvěma cestami tam zřejmě už dlouho přecházely hlídky a teď se za ním rychle pustily nahoru.

Zatím ho ještě nikdo z nich neviděl a zbývala mu jediná naděje, že jim uteče co nejdál a co nejrychleji, a to po cestě, kde snad poběží rychleji než jeho pronásledovatelé. Honem vylezl zpátky a jako jelen se rozběhl po travnatém kraji cesty směrem k Svatému Jiljí. Za sebou zaslechl hlídky v údolí, volající na své druhy, i křik v odpověď: „Zloděj utíká! Honem nahoru!“

Dva biřici stojící na cestě se za ním těžce rozběhli, ale Joscelin před nimi měl slušný náskok a pevně věřil, že jim uteče a objeví někde místo, kde by se mohl schovat, samozřejmě že ne poblíž stanovišť, kde budou na každé silnici hlídky. Vzápětí však zaslechl zvuk, při kterém mu tuhla krev v žilách, náhlý klapot podkov, které se z trávy dostaly na tvrdý povrch silnice. Obě hlídky zezdola mají koně!

„Žeňte se za ním! Chce utéct do lesa. Dohoňte ho!“ vykřikl jeden z běžících biřiců.

Jezdci se rozjeli cvalem a Joscelin neměl nejmenší naději, že jim uteče, anebo že se všem čtyřem nadlouho vyhne, když tady někde seběhne z cesty. Zoufale uháněl, doběhl až k Svatému Jiljí a divoce se rozhlížel po nějakém úkrytu, žádný však nenacházel. Po jeho levici stoupal travnatý svah k proutěnému plotu a ke hřbitovní zdi. Vzadu za ním vítězoslavně křičeli jeho pronásledovatelé, i když moc blízko ještě nebyli. V té chvíli ho ani neviděli, skryl se jim za zákrutem cesty.

Z temnoty u hřbitovní zdi se náhle nečekaně, tiše a rozkazovačně ozvalo: „Honem sem!“

Joscelin se bez rozmýšlení vrhl k místu, odkud se mu toho pozvání dostalo, celý udýchaný málem upadl na travnatém svahu, a vtom už ho zachytila dlouhá vztažená paže. Ze země povstal štíhlý vysoký člověk v širokém tmavém plášti a spěšně rozhrnul Joscelinovi cestu do kupy schnoucího sena u zdi. „Rychle!“ ozval se hlas, stejně nevyzpytatelný, jak skrytý byl mužův obličej. „Schovejte se tu.“

Joscelin se vrhl po hlavě do sena a honem se jím přikryl. Vytušil, že stařec se opět posadil na zem a znovu si rozprostřel plášť, a jak se opřel vzadu o seno, ucítil za sebou dlouhá napřímená záda v plášti. Jistě je to starý člověk a docela určitě muž. Tlumený hlas mohl patřit stejně tak ženě, ale záda, přitištěná téměř až k Joscelinovým, byla široká jako mládencova. Stařec mu stiskl mezi šustícími stébly koleno na znamení, aby byl zticha, a Joscelin ihned poslechl. Jeho ochránce v sobě měl jakýsi zvláštní klid, který se pomalu přenášel i na Joscelina a upokojil mu srdce i duši.

Hlídky už přijížděly. Joscelin zaslechl blížící se dusot podkov, slyšel, jak první jezdec prudce zastavuje, až se kůň vztyčuje na zadních a kopyta mu klouzají po štěrku. Hlídky jistě už muže u zdi zahlédly, před svítáním bylo přece jen trochu vidět, a přijely sem po rovném a jistě i liduprázdném úseku cesty. Joscelin slyšel, jak jeden z mužů seskakuje z koně, a s jistotou čekal, že užuž vyleze nahoru po svahu.

„Pozor, jsem nečistý!“ zavolal v tu chvíli varovně stařec a hlasitě roztočil řehtačku, až narážela o dřevěný rám. Rozhostilo se ostražité ticho. Biřic, který chtěl vystoupit po svahu, se zarazil. Dole na silnici se druhý rozesmál. „Musel by být blázen, aby vlezl místo do vězení do lazaretu.“ Potom promluvil hlasitěji, přesvědčen, že ten nemocný stařec jistě i špatně slyší. „Poslyš, člověče! Honíme jednoho darebáka, máme ho zavřít za krádež. Neviděl jsi ho náhodou?“

„Ne,“ odpověděl stařec. Obličej měl skrytý rouškou a vyslovoval pomalu, jako by se mu jen těžko mluvilo, ale při vší snaze a trpělivosti se mu podařilo dost jasně vyslovit: „Žádného zloděje jsem tu neviděl.“

„A jak dlouho tu sedíš? Nezahlédl jsi, že by tu někdo kolem přešel?“

„Sedím tu celou noc,“ odpověděl stařec příkře. „A nikdo tudy neprošel.“

Podle zvuků, které k němu dolehly, usoudil Joscelin, že mezitím sem dorazily i pěší hlídky a že jsou ti mužští řádně udýchaní. Všichni čtyři se začali radit. „Nejspíš nám pláchl do lesa a vrátil se,“ řekl jeden z nich. „Otočíme to a dáme se po pravé straně silnice. Pojedeme až k hradbě, podíváme se, jestli se tam někde neschoval, a pak se vrátíme a vezmeme to zase po levé straně.“ Koně se otočili a znovu oddusali. Dva pěší strážci se zřejmě vrátili do lesa a cestou pročesávali křoviska, jestli tam zloděje nenajdou. U hřbitovní zdi nastalo dlouhé ticho a Joscelin se neodvážil je přerušit.

„Pěkně se protáhněte a pohovte si,“ řekl pak stařec a ani neotočil hlavu. „Ještě se odsud nesmíme hnout.“

„Jenže já musím něco vyřídit,“ namítal Joscelin a naklonil se těsně k uchu za kápí, aby ho stařec slyšel. „Mockrát vám děkuji, že jste mě takhle schoval, ale musím se do úsvitu dostat na opatství, nebo mi ta volnost, kterou jste mi zachránil, nebude vůbec k ničemu. Musím tam něco podniknout, už kvůli někomu jinému.“

„A copak tam chcete podniknout?“ zeptal se stařec klidně. „Jestli se mi to povede, musím zabránit svatbě, kterou tam na dnešek chystají.“

„Vážně?“ zeptal se rozhodným hlasem nemocný muž. „Kdepak to chcete udělat? A jakpak asi? Zatím odsud nesmíte ani na krok, biřici se sem ještě vrátí, budou to tady prohledávat a všechno tu musí zůstat tak, jak bylo. Musí tu sedět jen malomocný stařec, který raději tráví noc pod hvězdami než pod střechou, a nic se tu nesmí změnit.“ V senu se cosi pohnulo, spíš jen jako by si tam někdo tiše vzdychl. „Chápete, co se tu děje, chlapče? Bojíte se malomocenstvi?“

„Ne,“ odpověděl Joscelin a pak zaváhal a přiznal podle pravdy: „Vlastně ano. Aspoň jsem se ho bál, anebo jsem si myslel, že se ho bojím. Těžko říct. Spíš mám teď strach, že se mi nepodaří udělat to, co udělat musím.“

„Máme dost času,“ řekl stařec. „Jestli se mi chcete svěřit, poslouchám vás.“

Jedině takovému člověku, kterého potkal čirou náhodou a rázem k němu získal důvěru, dokázal Joscelin vypovědět všechno, co ho tížilo. Náhle mu připadalo úplně přirozené, že se mu bez zábran svěřuje, že mu nezamlčuje nic o své rozhořčené lásce, o příkoří, které na něm bylo spácháno, a o ještě větším příkoří, páchaném na Ivetě. Když se rozpovídal, stiskl mu náhle stařec koleno na znamení, aby zmlkl a nehýbal se, neboť znovu kolem projížděly hlídky na koních a mířily k městu. Když zmizely a poslední ozvěny podkov zanikly v dálce na silnici, promluvil stařec, jako by vlákno vyprávění ani nebylo přerušeno.

„Tak vy jste se chtěl ukrýt někde v klášteře,“ zadumal se, „a potom vyzvat svého bývalého pána, aby se s vámi utkal, a urazit ho tak, že pokud by si chtěl zachovat svou čest, nemohl by vás odmítnout?“

„Jinou možnost nevidím,“ odpověděl Joscelin, ale i když to řekl velmi rozhodně, nebyl si tak docela jist, že má sebemenší naději.

„Radši s tím nijak nepospíchejte,“ radil mu Lazar. „Počkejte do svítání a pak se můžete ztratit bez tváře a beze jména mezi ostatními, řehtačka, kápě a rouška vás dokáže dokonale ukrýt. Jedno vám ale mohu prozradit. Huon de Domville dnes v noci nespal na svém loži. Projel tudy, zabočil doprava z téhle silnice, a pokud nezná nazpátek jinou cestu, ještě se nevrátil. Myslím, že pojede zpátky, kudy odjel, a dokud tudy neprojede, ženich se před oltářem neobjeví. Můžeme ho spolu vyhlížet. Jestli ovšem přijede. A co když nepřijede vůbec?“

Byla to nejzvláštnější noc, jakou kdy Joscelin prožil, a také nejpodivuhodnější svítání. Se světlem se snesla i lehká mlha, a jak visela v chumáčích nad údolím za silnicí, pronikalo jí slunce. Huon de Domville se však pořád ještě do biskupského domu nevracel.

„Zůstaňte schovaný, dokud nepřijdu,“ řekl Joscelinovi Lazar. Zašel do útulku a přinesl plášť s kapucí, jaký měl sám, a modrou plátěnou roušku. „Můžete vylézt a obléct si to. Jestli se ovšem nebojíte vzít si na sebe šaty po mrtvém. Ten, kdo je nosil, tu leží na hřbitově. Nemocní, co sem přijdou zemřít, po sobě zanechají šatstvo a to se pak schovává ve špitále. Plátno se spálí a hábity co nejpečlivěji vyčistí. Ten člověk byl určitě urostlý, uvidíte, že vám bude jeho oblečení velké až dost.“

Joscelin udělal všechno přesně tak, jak mu to stařec poručil, jako dítě anebo člověk v těžkém snu, který musí spoléhat na druhého. V takovém rozpoložení mu ani nepřišlo divné, že se svěřuje malomocnému, skrývá se do pláště po malomocném a beze strachu či odporu se nechá odvádět do útulku, kde žijí ti nešťastníci. Vždyť se tu k němu vztahuje pomocná ruka, a Joscelin ji vděčně uchopil. Ani se nezeptal, jak se mezi těmi malomocnými schová. Jistě je známo, kolik jich je, a on je natolik velký, že hned tak neujde pozornosti. Možná že Lazar už s několika z nich promluvil anebo snad ti ubožáci dokáží vytušit, když se někdo octne v nebezpečí, a opatrně ho ukryjí mezi sebou, takže když se všichni ti muži a ženy sešli na ranní, shlukli se kolem Joscelina a schovali ho.

Viděl kolem sebe nejrůzněji znetvořená a zmrzačená těla a náhle se ho zmocnila nečekaná a nezvyklá pokora. Dávno už tak zbožně nenaslouchal kázání a nepřipadal si při pobožnosti tak nepatrnou součástí shromáždění.

Hlídku na silnici svěřil Lazar malému Branovi, který moc dobře věděl, jak vypadá muž, jehož vyhlížejí. Všechno teď dělali za Joscelina ostatní a on sám nemohl podniknout nic, ani se čímkoli odplatit, jenom nábožně sklonit hlavu mezi ostatními a vřele děkovat za milosrdenství, kterého se mu dostalo. A to také udělal.

[ V ]

Ivetu probudili časně zrána, aby ji pečlivě upravili. Agnes a Madlen ji vykoupaly, oblékly a nazdobily, hřívu zlatých vlasů jí sčesaly do tuctu lesklých copů, zatočily je do jemňoučké síťky a uvázaly do zlaté, drahokamy posázené čelenky. Z diadému jí kolem krku a ramen splýval překrásný závoj z pozlacené tkaniny. Iveta se tomu všemu poddávala mlčky a ledový obličej měla tak bledý, že ve srovnání s ním i její slonovinové ozdoby působily jakoby nahnědle. Poslušně se obracela pod rukama těch dvou žen, skláněla hlavu, jak jí poroučely, a dělala vše, co se od ní žádalo. Když byla ustrojená, zavedly ji doprostřed komnaty a Iveta tam stála jako oděná socha ve výklenku nějakého kostela, s každým záhybem šatů dokonale srovnaným, a nesměla se ani hnout, aby si tu nádheru nepomačkala. Stála tam, jak jí nařídily, slovem si nepostěžovala a musela čekat celou tu dobu, kdy se stejně nádherně strojily samy.

Vstoupil strýc, s přimhouřenýma očima a kritickým výrazem v obličeji ji obešel, hbitým pohybem jí ještě trochu urovnal záhyby závoje a prohlásil, že je spokojen. Pak přišel kanovník Eudo, uhlazený a licoměrný, poblahopřál Ivetě ani ne tak ke kráse či vznešenému chování jako k ohromnému štěstí, kterého se jí tím sňatkem dostává, a pro jistotu jí ještě připomněl, jak by měla být vděčná svým poručníkům, že se jí o ně zasloužili. Přišli hosté, obdivovali nevěstu, trochu jí záviděli, a pak se odebrali do kostela.

O desáté, v době jindy vyhrazené pro hrubou mši, se za ní shromáždil svatební průvod, Picard jí nabídl rámě a odvedl ji do hlavní síně hostinského domu, kde se měla setkat s ženichem. Ve všech těch pečlivých přípravách, které se dosud tak skvěle dařily, došlo k jedinému malému nedopatření. Nedostavil se ženich.

První čtvrt hodiny se nikdo, ani Picard, neodvážil cokoli poznamenat nebo se rozmrzele zatvářit. Huon de Domville jednal vždy podle svých vlastních pravidel, a i když sňatek byl pro něj jistě výhodný, tvářil se, jako by jím dělal nevěstě kdovíjakou milost. Rozhodně od něj nebylo slušné, že se opozdil, ale nikdo nepochyboval, že přijde. Když však uplynula další čtvrthodina a branou stále ještě nevjížděl slavnostní průvod a ani na předklášteří nebylo slyšet podkovy, začali se hosté ohlížet a šeptat, neklidně přešlapovat a tiše si cosi povídat. Iveta stála vpředu, a když se náhle probrala ze strnulosti, uvědomila si, jak se všichni kolem ní pochybovačně tváří, a úžasem až vydechla. Nedala na sobě nic znát, jen do obličeje jí znovu začala proudit krev a zaplavila i rty, až opět vypadaly jako růžové okvětní plátky. Kanovník Eudo elegantně přikráčel z kostela, ale při vší důstojnosti nedokázal zakrýt své rozčilení. Tiše si promluvil s Picardem, který tu stál se zachmuřeným čelem staženým obavami. Cadfael přišel dost pozdě ze své zahrádky, honem si stoupl mezi bratry, ale díval se jen na nevěstu. Nemohl od ní odtrhnout oči a vzpamatovával se z toho, jakou zlatou loutku z ní udělali, jak na ní není ani nitka pravá, jenom ten malý ledový obličej, teď roztávající mezi zlatem, a jiskérka v modrofialových očích, vynořující se z temných hlubin do denního světla.

Jako jedna z prvních zaslechla náhle Iveta spěšný dusot podkov na předklášteří. Neodvážila se pohnout hlavou, jenom pohlédla směrem, kudy přijížděl ve vší svatební nádheře do brány Simon Aguilon, hodil fortnýřovi uzdu a rychle, zřejmě nadmíru rozčilen, zamířil dlouhými kroky přes velké nádvoří ke dveřím hostinského domu.

„Prosím o prominutí, pane. Stalo se něco divného a my vůbec nevíme, jak si to vysvětlit…“ Přistoupil až ke kanovníku Eudovi, a jak se všechny tři hlavy k sobě nakláněly, Agnes napínala uši, aby alespoň něco zaslechla. Muži však brzy začali mluvit hlasitěji. Z kostela vyšel opat i převor, a i když zůstali důstojně stát opodál, tvářili se velmi rozladěně. Nebylo už dlouho možné je opomíjet.

„Včera večer, jak jsme se odsud vraceli domů – musím se přece chovat podle jeho přání a nemám právo se vyptávat, že? Prostě mi řekl, že by se chtěl chvíli projet a abych prý šel dovnitř a poslal všechny sloužící spát, že už je v noci nebude potřebovat, a když, tak si je sám zavolá. To jsem také udělal. Co jiného mi zbývalo? Myslel jsem si, že až za ním ráno přijde komorník, najde pána, jak si tam klidně spí. Sám jsem také zaspal. Ráno se mnou někdo zatřásl dobrou půlhodinu po ranní, a ať prý vstávám, že pán není doma a v noci že asi tady vůbec nespal, protože postel není zmačkaná.“ Mládenec začal teď vyprávět hlasitěji, takže ho všichni, kdo se seskupili kolem, dobře slyšeli. Samozřejmě, že byli zticha a jen viseli na rtech ustaraného mladíka.

„Otče opate,“ obrátil se teď uctivě na kněze Simon. „Máme veliký strach, že se našemu pánovi něco stalo. Od chvíle, co mě poslal dovnitř a rozkázal, aby ho nikdo nerušil, byl celou noc pryč. A jistě by přece neopomněl přijít sem a neopozdil by se, kdyby mu nic nebránilo, aby úmluvu dodržel. Bojím se, že přišel k úrazu – že třeba spadl… Jezdit v noci na koni není zrovna moc bezpečné, i když on takhle jezdí rád. Stačil by přece kamínek v podkově anebo liščí nora…“

„Rozloučil se s vámi před branou domu?“ zeptal se Radulfus. „A jel dál?“

„Ano, směrem k Svatému Jiljí. Ale nevím, kudy se potom dal, ani kam měl namířeno, pokud měl nějaký cíl cesty. Nic mi o tom neřekl.“

„Nejprve bychom měli tou cestou někoho poslat, jestli ho někde neuvidí nebo se něco nedozví,“ suše podotkl Radulfus.

„To jsme už udělali, otče, ale nadarmo. Bratr, co vede ten špitál, ho vůbec neviděl, a když jsme se rozjeli dál po silnici, také jsme nic nezjistili. Pak už jsem se raději vrátil, abych vám honem pověděl, co se stalo. Ale mluvil jsem s jedním rychtářovým biřicem, a ten tam hledal v noci po lesích uprchlého vězně. Jeho lidé se prý po pánovi rozhlédnou a biřic pošle zprávu rychtáři. Jistě pochopíte, otče, že jsem se neodvážil vyvolat poplach předčasně anebo se starat o záležitosti svého pána, ale myslím, že je už načase, abychom po něm pátrali. Třeba je zraněný, někde leží a nemůže vstát.“

„Souhlasím s vámi,“ řekl rozhodně opat a zdvořile se obrátil na Agnes Picardovou, která pozorně a ostražitě stála po manželově boku a majetnicky držela Ivetu za zlatý rukáv. „Madame, jsem přesvědčen, že tato nepříjemnost nebude mít dlouhého trvání a že lorda Domvilla najdeme v pořádku a nezraněného. Doufejme, že ho zdržela jenom nějaká maličkost. Měla byste však raději zavést neteř dovnitř, aby si s vámi v klidu odpočinula, a pánové – a pokud chtějí i zdejší bratři – se vydají pátrat po ženichovi.“

Agnes krátce úzkostlivě přikývla a spěšně odvedla dívku z dohledu všech těch hostů. Brzy za nimi zapadly dveře jejich pokojů. Iveta celou tu dobu nepromluvila.

Osedlali si koně, nasedli a rozjeli se, všichni mužští svatební hosté, všichni štolbové i pážata z biskupského domu, četa ozbrojenců z hradu a za nimi pěšky mladší bratři a novicové a jeden žák, který měl tak bystré uši, že vyposlechl celou novinu, a honem se někde schoval, než ho zaženou do školy. Nejspíš si to uličnictví později odpyká, ale řekl si zřejmě, že mu to za to stojí.

Jezdci se rozhodli, že se vydají po předklášteří, místy, kde se Domville rozloučil se svým panošem a potom byl spatřen, jak odjíždí k Svatému Jiljí. Odtud se rozdělili na dvě skupiny, protože se tam větvily i cesty, a dali se po krajích obou silnic. Ti, co šli pěšky, hned zabočili na postranní stezky, někteří se proplétali dolů lesem k řece a jiní kolem mlýnského náhonu do údolí potoka Meole a loukami a mlázím po jeho březích.

Cadfael se připojil k poslední skupině. Rozestoupila se do dlouhé řady, aby prohledala co největší prostor, a pustila se od hranic opatství proti proudu po obou stranách potoka. Od jezdce na koni, který vyrazil od brány svého domu, se dalo nejspíš čekat, že se dá v tomto bujném lesnatém kraji volnými úseky anebo po dobře udusané stezce či cestě pro koně, a hledat ho někde v křovinách bylo zbytečné. Dokud za sebou nenechali hradby opatství, šli proto rychle a brzy překročili údolí pod špitálem. Hned nad křovisky a vrchem, po kterém vedla silnice, zahlédli malou věžičku kostela.

Odtud už postupovali pomalu a pozorněji a ještě víc se rozestoupili, aby prohledali co nejširší pás kraje. Znali tu každou cestičku, a jen k některé přišli, alespoň kus jí prohledali. Ostatní na druhé straně předklášteří se teď jistě dostali do téže vzdálenosti a postupují stejným způsobem, ale zatím se ještě odnikud neozvalo volání, kudy jít dál, anebo že se pátrání odvolává. Byli teď zřejmě asi na půl míle za Svatým Jiljí a svažité louky i řídká, tu a tam rozsetá křoviska tu přešly v hustý les. K silnici se muselo stoupat do prudkého svahu, a dokud se svah trochu nezmírnil, nezkřížila jim cestu jediná pěšina. Pak dle očekávání došli k široké zelené cestě pro jezdce, k pěkné travnaté pěšině, která odbočovala dolů od silnice, a když ústila do hlubšího lesa, trochu se zužovala. Vedla jihozápadně od silnice, a jak se Cadfael rozpomněl, dvakrát musela překročit úzké kamenité zákruty potoka a pak ubíhala ke kraji Dlouhého lesa, vzdáleného odsud jen na pár mil.

Právě došli na tuto travnatou cestu, když se k nim rozčileně přihnal rozpustilý školák, který před nimi ve své horlivosti pobíhal kolem dokola, a vzrušeně ukazoval do lesa za svými zády. „Na mýtině se pase kůň! Má sedlo a postroje, ale jezdce vidět není.“

Otočil se, uháněl zpátky a všichni se rychle rozběhli za ním. Cesta vedla dál, čistá a zřejmě často užívaná, obklopená hustými stromy, a pak se rozšiřovala do malé bujné loučky, kde pod stromy kolem klidně ukusoval trávu Domvillův vraník a beze strachu si chodil sem a tam. S mírným podivem se teď zadíval na všechny ty lidi, co se k němu najednou přihrnuli. Postroje měl v pořádku, neutrpěl žádnou úhonu, ale po jeho jezdci nebylo nikde ani památky.

„Být někde blízko své stáje, tak se tam vrátil a hned by věděli, že se něco stalo,“ vyhrkl rozčilený chlapec a hrdě uchopil uzdu. „Jenže tady se nevyzná, tak když se trochu vzpamatoval z leknutí, začal se pást.“

Znělo to docela rozumně a chlapec byl celý žhavý, jak s nimi chtěl jít dál. Bylo však víc než možné, že je teď všechny čeká pohled, který se pro dítě rozhodně nebude hodit. Cadfael pohlédl na bratra Edmunda ze špitálu a poznal, že něco takového napadlo i jeho. Jestli se kůň s jezdcem odloučili po nějakém úrazu či leknutí a první se našel kůň, pak pravděpodobně potkalo Huona de Domville na zpáteční cestě nějaké neštěstí, a pokud tu zůstal celou noc ležet, jistě je na tom dost zle. Je to přece tvrdý, rozhodný člověk a jen tak by se nepoddal nějakému malému zranění.

„Když se kůň lekne, běží dopředu a ne zpátky, viďte?“ mluvil dál ten výřečný uličník. „Nepodíváme se kousek dál?“

„Ty se pěkně postaráš o koně, zavedeš ho zpátky do biskupského domu a povíš tam, kde jsi ho našel,“ zarazil ho Cadfael. „A jestli si vymyslíš něco přesvědčivého, budeš mít možná štěstí a nikdo tě za to, že jsi utekl, nepotrestá.“

Chlapec se nejdříve zatvářil zaraženě, potom vzdorně a hned měl plno námitek.

„Hop!“ nařídil mu Cadfael a rázně učinil jeho námitkám přítrž. „Můžeš se na tom koni svézt. Pojď, nohu nahoru… tak!“ Přidržel ruku jako oporu, a než se chlapec rozhodl, jestli má být uražený anebo polichocený, pomohl mu do sedla. Jen pod sebou kluk ucítil skvělého koně, bylo po trucování. Nadšeně se usmál od ucha k uchu, důležitě se chopil otěží, nevšímal si třmenů, které mu visely moc nízko, zabodl paty do saténových boků a pobídl koně stejně samozřejmě, jako kdyby na takovém zvířeti jezdil každý den.

Ostatní se za ním dívali tak dlouho, dokud se nepřesvědčili, že si ví s koněm rady a udělá, co mu bylo poručeno, a pak vyrazili dál. Mýtina skončila a nad cestou se znovu uzavřel les. Tu a tam, kde tráva rostla jen řídce a půda byla měkká, viděli otisk podkovy. Ušli ještě asi čtvrt míle, když se bratr Edmund, který je vedl, náhle zastavil.

„Tady je!“

Statné mocné tělo leželo rozvaleno na zádech, hlavu opřenou o kořeny vysokého dubu, paže doširoka rozhozené. Les tu byl hustý a bohaté barvy mužova odění zanikaly v hlubokém stínu a vzhůru obrácený obličej na ně zíral ze zelené tmy, zalitý krví, se zarudlýma očima vylézajícíma z důlků. Krutá drsná síla té tváře jako by se rozplynula a roztekla jako vosk svíčky. Ještě že poslali chlapce pryč, alespoň neběžel před nimi a ve vší své statečné nevinnosti tohle nespatřil. Příliš brzy by byl zasažen poznáním dobra a zla.

Cadfael odstrčil Edmunda, vykročil kupředu a poklekl vedle nehybného těla. Vzápětí se k Domvillovi sklonil z druhé strany Edmund. Byl zvyklý pomáhat starým lidem v umírání, ale v umírání co nejklidnějším, jak jim je jenom mohli ulehčit přátelé a láskyplná péče, a takové násilné zakončení kypícího života ho pobouřilo a sklíčilo. To už přišli i novicové a laický bratr, kteří zůstali pozadu, a mlčky se zastavili.

„Je mrtvý?“ zeptal se bojácně bratr Edmund a vzápětí pochopil, že to byla dost hloupá otázka.

„Zemřel před několika hodinami. Nejspíš tak kolem svítání. Chladne už, ale docela studený ještě není.“ Cadfael pozvedl na ruce těžkou hlavu a ucítil na prstech lepkavou usazeninu sražené krve. Vysoko v týle, nad levým uchem a za ním, bylo vidět na holé lebce širokou podlitinu s množstvím drobných ranek a teď už zasychající krví. Na místě, kde ještě před chvílí spočívala hlava, a o délku ruky výše, byly na kmeni dubu znát zakrvácené stopy po nárazu. Cadfael opatrně ohmatával ze všech stran poranění, ale zdálo se mu, že lebka je neporušená, nenalézal pod svým dotekem sebemenší prohlubeninu.

„Nejspíš ho shodil kůň, a asi náhle,“ nadhodil Edmund, jak se tak díval na mrtvého. „A spadl na kmen tohohle dubu. Mohl po takovém pádu zemřít?“

„Mohl,“ přisvědčil Cadfael zamyšleně, ale ještě se neodvážil přímo říct, že tomu bylo zřejmě jinak.

„Anebo tu zůstal ležet, neprobral se a za tak studené noci… “

„Jenomže on tu neležel celou noc,“ namítl Cadfael. „Zem pod ním je orosena ranní mlhou. A není tak docela jasné, že ho shodil kůň, jen se podívejte, to by byl přece spadl ze sedla dopředu a ne nazad. A kůň nezakopl.“ Neboť mrtvý ležel napříč cesty, s hlavou opřenou o strom napravo a s nohama nataženýma směrem k nim, tedy k potoku. „Stalo se to časně zrána, a Domvillem to asi mrštilo dozadu. Určitě se v té chvíli vracel domů. Cesta je tady dobrá, aspoň pro toho, kdo ji zná, a podle mne už bylo světlo; jel jistě hodně rychle, když dopadl tak těžce.“

„Asi se vzepjal kůň,“ napadlo Edmunda. „Třeba mu vyskočilo pod nohama nějaké malé zvíře a on se lekl…“

„Možné to je.“ Cadfael opatrně položil Domvillovu hlavu a zraněný týl opět spočíval u sedřeného zakrváceného pruhu na kmeni. „Spadl a už se nehnul,“ řekl s jistotou. „Jenom paty bot se mu zaryly hluboko do trávy, vidíte, jakoby v nějaké křeči.“

Nechal mrtvého ležet na místě, vstal a začal přecházet po cestě a obhlížet ji ze všech úhlů. Jeden z noviců se moudře vydal naproti rychtářovým lidem, které sem jistě vyšlou z biskupského domu, jen jim tam chlapec přinese zprávu. Budou potřebovat nějaká nosítka anebo dveře vysazené ze závěsů, aby mohli mrtvého odnést. Edmund nechápal, proč Cadfael popošel ještě asi o deset kroků nazpátek po cestě a začal se pomalu vracet k místu, kde ležel mrtvý. Přitom si pečlivě prohlížel stromy po obou stranách, ale o kousek výš, než kam při své skromné výšce dosáhl.

„Co hledáš, Cadfaeli?“

Ať hledal co chtěl, konečně to našel. Zastavil se asi na čtyři kroky od nohou mrtvého, zahledél se nejprve na kmen po své pravici, kus nad vlastní hlavu, a pak stejně upřeně na kmen protější.

„Pojďte se podívat. Pojďte všichni, aspoň mi to dosvědčíte, až o tom budu vypovídat.“

Na obou kmenech byla ve stejné výšce znát tenká rýha, zaříznutá dojemného povrchu kůry.

„Někdo natáhl mezi ty dva stromy provaz tak, aby člověku střední postavy na pěkném vysokém koni sahal do výše krku, i když by bylo stačilo napnout ho jenom do výšky prsou, i tak by ho byl provaz srazil. Nejspíš už bylo dost světlo a jezdec se na přehledné cestě mohl pustit cvalem, určitě ujížděl hodně rychle. Sami vidíte, jak daleko ho to odhodilo. Jistě mu najdeme stopy po tom provaze na krku.“

Všichni přešli v zaraženém mlčení k místu, kde ležel mrtvý, a s hrůzou, bez jediného slova přihlíželi, jak mu Cadfael odhaluje krk. Neboť na šlachovitém svalstvu se neobjevila jen temně rudá rána po provaze. Zřetelně tu vystupovaly i zčernalé stopy dvou lidských rukou, obepínajících krk, a dvou překřížených palců, které zanechaly velkou skvrnu na ohryzku a zřejmě rozdrtily uvnitř chrupavku.

Pořád ještě v zděšeném mlčení se všichni dívali na mrtvého, když tu zaslechli, jak se k nim po cestě blíží vzrušené hlasy, nejzvučnější z nich rychtářův. K neštěstí došlo už před několika hodinami, ale co strašlivého se tu vlastně stalo, bylo zatím tajemstvím jen těchto mužů.

Cadfael stáhl límec nad stopami svědčícími o uškrcení a obrátil se i se svými druhy ke Gilbertu Prestcotovi a jeho vojákům. Když si rychtář prohlédl vše, co mu mohl Cadfael ukázat, přinesli nosítka, vyzvedli na ně Huona de Domville a přetáhli mu přes obličej záhyby pláště. Na cestě si udělali kříž ze dvou větviček, aby, pokud to budou potřebovat, našli to místo znovu a mohli je prohledat. Pak mrtvého odnesli, ne však do biskupského domu, ale do opatství, aby ho uložili v kapli u márnice. K pohřbu ho pak připraví mniši od Svatého Petra a Pavla, kteří měli být na jeho svatbě.

Malý Bran, hoch, který by byl, kdyby jen mohl shodit plášť malomocného, byť jenom nakrátko a pri troše shovívavosti k nerozeznání od každého uličníka z předklášteří, pozorně hlídkoval u silnice a pak přiběhl se svými poznatky za dvěma vysokými zahalenými muži, sedícími s řehtačkami v ruce u hřbitovní zdi. „Našli ho. Viděl jsem, jak ho odnášejí. Nesli ho kolem domu. Blíž jsem se k nim už neodvážil.“

„Je živý nebo mrtvý?“ zeptal se Lazar za vybledlou rouškou klidně. Chlapec už poznal smrt natolik, že není třeba ho chránit. „Měl zakrytý obličej,“ odpověděl Bran a usedl vedle nich. Vycítil ticho a napětí nově příchozího, o němž se vědělo, že je mladý a neznetvořený, a podivil se, proč se ten člověk najednou zachvěl.

„Radši nic neříkejte,“ řekl Lazar poklidně. „Máte teď trochu času na oddech. A ona také.“

Ozbrojenci položili nosítka na rozlehlé nádvoří opatství a to už se sem ze všech stran, uprostřed spěchu a rozruchu, který náhle přešel v ticho a klid, hrnuli všichni, kdo měli s touto věcí co společného, a seskupili se v němém užaslém zástupu kolem nosítek. Až na rychtáře a jeho lidi zůstali všichni uctivě stát o kousek dál. Opat Radulfus přistoupil se vší vážností svého postavení k nosítkám. Z hostinského domu vyběhl stále ještě doufající Picard, ale když uviděl zahalenou postavu a zakrytý obličej, strnul zděšením. Za ním bojácně vyšly ženy. Drobná zlatá postavička se pohybovala, jako by stěží unesla váhu svého nádherného oblečení, ale přesto přišla a ani na okamžik neodvrátila oči. Teď už bylo všechno jasné. Jakkoli byla ta smrt zdrcující, pro ni znamenala život. Jak se jen mohla včera tak obelhávat?

„Můj pane,“ obrátil se Prestcote k opatovi. „Přinášíme špatnou zprávu, neboť jsme lorda Domvilla skutečně našli, ale tak, jak ho vidíte. Nalezli ho bratři z vašeho opatství tam, kde ho shodil kůň, na lesní cestě k Beistanu. Kůň je nezraněn, pásl se klidně o kus dál a teď je zas ve své stáji. Huon de Domville spadl na kmen dubu a zahynul. Stalo se to zřejmě, když se vracel. Přijmete ho zde, otče, a postaráte se o jeho tělo a duši, dokud nezařídíme všechno potřebné? Jeho synovec patří k jeho družině a kanovník je také jeho příbuzný…“

Simon se zapotácel a nevypravil ze sebe ani slovo. Při pohledu na mrtvého na nosítkách sklonil hlavu a těžce polkl.

„Věru špatně dopadl tento slavnostní den,“ smutně řekl Radulfus. „Chtěli bychom vyjádřit soustrast a lítost všem pozůstalým. Samozřejmě že nabízíme své pohostinství, služby našeho řádu a poklid hostinských pokojů. Nastal čas klidu a modliteb. Smrt je s námi přítomna v každý den našeho života. Připomíná nám, abychom si uvědomili její blízkost, ne však jako hrozbu, ale společnou zkušenost na cestě k hrobu. Nic jiného vám ani nechci říci. Měli bychom přijmout boží vůli a setrvat v mlčení.“

„Ve vší úctě, otče,“ promluvil Picard hlasem ostrým jako ocel, ale nesmírně zdvořile a uctivě. Cadfael se po celou tu dobu pokoušel vyčíst mu z tváře, co si myslí, a trochu se mu to i podařilo, našel v ní nesporně výraz hněvu, zuřivosti a zklamání, ale i vychytralosti a vypočítavosti. „Ve vší úctě, otče, ale máme snad tak krotce připustit, že toto je skutečně vůle boží? Vždyť Huon de Domville znal dobře tento kraj, má tu nedaleko v blízkosti Dlouhého lesa lovecký srub. Celý život bez úhony jezdil na koni a my teď máme věřit, že v předvečer svého svatebního dne, kdy jak víme, byl zcela střízlivý a v nejlepším rozpoložení, jel neobratně a neopatrně? Řekl přece svému panošovi, že chce před spaním pobýt na čerstvém vzduchu. Nic jiného jistě nezamýšlel. A najednou nám ho přinesou mrtvého, muže v nejlepších letech a na vrcholu svých sil! Ne, tomu nevěřím. Za tím je nějaká podlost a já se tím vysvětlením nespokojím, dokud se přesně nedozvím, co se stalo.“

Prestcote zřejmě záměrně oddaloval okamžik, kdy na ně bez obalu vychrlí svoji zprávu, chtěl se přesvědčit, zda se někdo z posluchačů neprozradí, jak si oddechl, že je smrt pokládána za pouhou nehodu. Kdyby se mu to skutečně podařilo a kdyby těma svýma zúženýma očima, jimiž tak bedlivě sledoval kruh zděšených obličejů, něco objevil, byl by rozhodně úspěšnější než Cadfael, který se snažil o totéž. Na jediné tváři však nepostřehl sebemenší stín viny, jen zármutek a údiv, jaký se tu dal očekávat.

„Netvrdil jsem, že jeho smrt byla náhodná,“ řekl teď rychtář přímo: „Ani pád nebyl náhodný. Huona de Domville strhl ze sedla provaz, natažený přes cestu mezi dvěma stromy přesně ve výšce jeho krku. Jenomže Huon de Domville nezahynul po pádu z koně. Kdosi tam na něho číhal a dokončil svoje dílo, zatímco Domville ležel v bezvědomí. Zabily ho dvě lidské ruce, uškrtily ho!“

Celý zástup se zapotácel jako pod náporem prudkého větru a těžce hlasitě vzdychl. Opat pozvedl hlavu a užasle se na Prestcota podíval.

„Tvrdíte snad, že to byla vražda?“

„Nejchladnokrevnější a nejdůmyslnější vražda, jakou kdy kdo spáchal.“

„Však dobře víme, kdo ji spáchal!“ Picard se naklonil kupředu a zlovolný zápal se v něm rozhořel jak požár v křoví. „Copak jsem to neříkal? Určitě ten zloděj, ten mladík, co ho Domville propustil ze svých služeb. Ďábelsky se svému pánovi pomstil, zabil ho. Kdo jiný by to udělal? Kdo jiný ho tak nenáviděl? Tohle provedl Joscelin Lucy!“

V tu chvíli se za ním ve světle mihlo cosi zlatého a tváří v tvář mu stanula Iveta. Z včerejší obětní ovečky se náhle stala prskající divoká žlutá kočka. Rozzuřené modrofialové oči se jí blýskaly jako ametysty. A když vykřikla, hlas jí vysoko stoupl a zazněl vyzývavě, ba dokonce vítězoslavně a útočně.

„To není pravda! Sami to víte, všichni víte, že to ani pravda být nemůže. Copak jste zapomněli? On jediný ze všech lidí to udělat nemohl – už dva dny je za zamčenými dveřmi na shrewsburyském hradu za stejně vylhané provinění, jako je toto. Ale díky Bohu, sám rychtář je mu teď svědkem, že tu vraždu spáchat nemohl.“

Bratr Cadfael vše náhle pochopil, tak náhle, jako by dostal ránu do hlavy a zůstal zcela omámen, neschopen zprvu si domyslet plný dosah jejích slov. Teď už mu bylo jasné, proč se s tak rozhodným klidem obrátila na opata. Věznili ji mezi čtyřmi zdmi a ve chvílích, kdy by ji to bylo utěšilo a povzbudilo, jí vůbec neřekli, že Joscelin uprchl. A teď, když ta zpráva její klid zpustoší, vrhnou se na ni a vmetou jí do tváře ničivá slova. Však už se oba Picardovi do toho pustili. A Agnes ještě hlasitěji a divočeji než její manžel.

„Holka bláhová, on přece není ve vězení. Utekl, než ho stačili převést přes most. Zabil ti ženicha. A bude za to viset!“ Ivetě vyprchal z tváře všechen jas a veškerá neohroženost. Chvíli tu stála úplně bez hnutí a její rty se snažily vyslovit rozhodné „Ne!“, ale nevyšla z nich ani hláska. Pak jí rty zesinaly, až byly bělejší než sníh, položila si ruku na srdce a jako sestřelený pták se zhroutila do malé zlaté hromádky.

Komorná Madlen úslužně přiběhla a všechny ženy se shlukly kolem drobného bezvládně ležícího tělíčka. Picard vykřikl, spíš podrážděním než starostí, sehnul se, uchopil Ivetu za zápěstí a pokoušel se ji zvednout. Při pohledu na ni cítil jen výčitky a rozpaky a chtěl ji odsud co nejdříve odvést, aby se na ni už nemusel dívat a mohl ji aspoň na chvíli pustit z hlavy. Cadfael se neudržel, musel zasáhnout, než ji ty ženské mezi sebou odvlečou nebo jí vymknou ruku. Rázně mezi ně vstoupil a roztáhl paže, aby je od dívky odstrčil.

„Popřejte jí klidu, ať se nadechne. Omdlela, ještě ji nezvedejte.“

Bratr Edmund, zkušený v podobných případech, mu statečné přistoupil na pomoc z druhé strany, a když se teď na ně přísně díval i opat, nemohli hosté dost dobře odmítnout pomoc bratří, kteří v těchto zdech pečovali o nemocné. Dokonce i Agnes poodstoupila, byť s chladným ostražitým výrazem, když Cadfael poklekl u dívky, vyrovnal jí zkroucené nohy a ruce, aby ležely volně, a podepřel jí hlavu svou paží. „Potřebujeme jí složit pod hlavu nějaký plášť. A kde je vůbec bratr Oswin?“

Simon ze sebe strhl plášť a honem jej svinul do tvaru polštáře. Vzápětí přiběhl Oswin, který až dosud stál mezi užaslými novici.

„Doběhni mi pro lahvičku máty a šťavelového octa, co mám na polici za dveřmi, a dones taky trochu odvaru z hořkých bylin. A pospěš si.“

Jemně položil Ivetě hlavu na polštář, který mu připravil Simon, uchopil do rukou její zápěstí a začal je pravidelně třít. Obličej měla Iveta strhaný a modře bílý jako led. Oswin přiběhl stejně poslušně, jako před chvílí odběhl, a navíc přinesl přesně ty léky, které po něm Cadfael chtěl. Přece jen z něho ještě něco může být. Bratr Edmund poklekl na druhé straně, přidržel dívce k nosu lahvičku octa, pálivého a ostrého po mátě a šťaveli, a viděl, jak se jí nozdry lehce pohnuly a zachvěly. Dětskou hrudí otřásl slabý záchvat kašle a ostré rysy lícních kostí a brady postupně změkly. Ještě nic nevnímala a strýc, který ji zanechal v péči felčarů, se s novou záští pustil do pomstychtivých útoků.

„Vždyť je to jasné, ne? Lucy utekl beze zbraně a neměl nejmenší možnost si zbraň opatřit. Jen člověk, kterému nic jiného nezbývá, zabíjí holýma rukama. Je to statný silný chlap, schopný takového činu. A nikdo jiný neměl důvod Huona nenávidět. Zato on ho měl a udělal všechno, aby se pomstil. Ale teď ho už nesmíme nechat utéct! Musíme ho štvát jako vzteklého psa, a když to bude zapotřebí, třeba ho i zdálky zastřelit, je nebezpečný každému, kdo se k němu přiblíží. Ten člověk by měl viset.“

„Mí lidé po něm právě pátrají v lesích a v sadech,“ řekl Prestcote krátce, „a hlídkují v kraji od chvíle, kdy jedna ze stráží oznámila, že ráno utíkal ze svého úkrytu po předklášteří nějaký muž. Nebylo ještě moc světlo a viděli ho jen krátce, a pochybuji, že to byl Lucy. Spíš nějaký zloděj, co vykrádá v noci kurníky a dvorky. Ale pátráme po něm dál a nepřestaneme, dokud ho nechytneme. Poslal jsem na to všechny muže, které mohu uvolnit.“

„Klidně si vezměte i mé lidi,“ nabídl mu Picard horlivě. „A Huonovy. Všichni se teď musíme snažit Domvillova vraha polapit. Jistě nepochybujete o tom, že vraždu spáchal Joscelin Lucy?“

„Připadá mi to více než jasné. Ten čin má všechny znaky zoufalé nenávisti. A o žádném jiném Domvillově nepříteli nevíme.“

Cadfael ošetřoval beze spěchu Ivetu, ale poslouchal všechno, o čem se mluvilo. Neušlo mu těch pár opatových slov i jeho zdrženlivé mlčení, Picardovo záštiplné štvaní, rychtářovy uvážlivé plány na další pátrání, celá ta síť zákonných opatření, která se stahovala kolem Joscelina Lucyho. Uprostřed všeho toho rozruchu si najednou povšiml, jak se Ivetě vrací do tváře trochu barvy, a díval se na první jemné zachvění jejích víček a na stíny dlouhých temně zlatých řas na lících. To už se před ním otevřely ještě trochu zmatené modrofialové oči a pohlédly na něj v nic nechápajícím děsu. Rty se užuž začaly rozvírat, ale Cadfael na ně jakoby náhodou položil špičku prstu a krátce přivřel oči. Iveta ho hned pochopila, nebezpečí hrozící Joscelinovi jí zbystřilo smysly mnohem rychleji, než kdyby se bála o sebe. Oči, drobně žilkované jako polní zvonečky, se znovu zavřely a zavřené již zůstaly. Ležela, jakoby stále ještě v bezvědomí, ale už bylo vidět, že se vrací do života.

„Začíná se hýbat. Můžeme ji odnést dovnitř.“

Cadfael vstal, a než ho Picard, Simon či kdo jiný stačil předběhnout, zvedl Ivetu.

„Až se probere, měla by několik hodin ležet v klidu. Byla to těžká mdloba.“ Podivil se, jak je dívka lehounká, a byl přesvědčen, že všechno její nádherné oblečení váží víc než ona. A přece se tato drobounká bytost, byť už tak zkrocená a sama pro sebe nic nežádající, vzchopila k hrdinské obraně Joscelina. I pomyšlení, že byl obviněn z krádeže a uvržen do cely na hradě, jí dodalo odvahy, aspoň tak byl chráněn před ještě těžším obviněním z vraždy. Teď, když se vzpamatovala a všechno se jí vybavilo, bude zmítána protichůdnými pocity – strachem o jeho život, neboť za něco takového by opravdu mohl být pověšen, a nadějí, že když ho ještě nedostali, přece jen se mu podaří prchnout. Na malou chvilku v ní ta naděje svitla, ale hned ji o ni oloupili.

„Kdybyste mi snad laskavě ukázala, madame, kam ji máme od nést…“

Agnes si nazvedla lem skvostných šatů a kráčela před ním do hostinského domu a do svých pokojů. Nedalo se tvrdit, že jí na neteři nezáleží, uvědomil si Cadfael, vždyť Iveta pro ni znamená většinu jejího jmění a ke svému jmění cítí Agnes určitě vřelý vztah. Dívka ji však především dráždila a popuzovala. V této chvíli už měla být dobře vdaná, úspěšně předané zboží. Ale co, pořád ještě se dá výhodně prodat, pořád ještě vlastní otcův velký majetek, všechnu tu jeho půdu, a také rodové pocty až po meč a přilbu hrdinského Guimara de Massard, které jim tak velkoryse vrátili egyptští Fátimovci, vlastně jedinou součást dědictví, na kterou si Picard nedělá nárok.

„Můžete ji položit tady.“ Z toho, jak podezíravě se teď Agnes na Cadfaela dívala, bylo zřejmé, že v něm dobře poznala mnicha, na kterého si stěžovala opatovi. Jistě mu měla hodně za zlé, že ty dva mladé lidi kryl. Teď už na tom vlastně nezáleželo, protože Joscelina jistě chytnou a popraví a nebude se jím už muset zneklidňovat. „Mohla bych pro ni ještě něco udělat?“

Iveta ležela na lůžku, vzdychla a zase ztichla. Tolik nádhery na ni navěsili, je jakoby celá pozlacená.

„Kdybyste mi laskavě půjčila nějaký pohárek, rád bych jí dal trochu bylinného odvaru, až se nám probere z bezvědomí. Je to dobrý posilující lék a zabraňuje dalším mdlobám. A také by mělo být v místnosti tepleji. Snad by postačilo trochu tu zatopit dřevěným uhlím.“

Agnes vzala jeho doporučení vážně. A dal jí dost úkolů, aby ji dostal alespoň na pět minut z pokoje. Její služebné čekaly na chodbě. Agnes je rázně poslala za prací.

Iveta otevřela oči. Zase tentýž bratr! Poznala ho po hlase a jedinkrát se na něj pokradmu podívala, aby se přesvědčila, že je to skutečně on. Když se však pokoušela promluvit, sotva se pro slzy zmohla na zřetelné slovo. Cadfael jí však porozuměl.

„Nic mi neřekli! Tvrdili, že by za tu krádež mohl být i popraven…“

„Já vím,“ řekl Cadfael a čekal.

„Tvrdili, že když se nezachovám, jak se ode mne čeká, a vzbudím sebemenší podezření… bude Huon žádat jeho život.“

„Ano… Ale mluvte tiše. Všemu rozumím.“

„A když prý udělám všechno správně, dostane Joscelin svobodu.“

Takže byla ochotna se poddat, dát všanc své tělo, vůli i všechny naděje, jen aby Joscelina pustili. Je tedy také statečná.

„Pomozte mu,“ zaprosila a pohlédla na Cadfaela očima rozšířenýma jako rozkvetlé květy a stiskem drobné ruky s kostmi jemnými jako kůstky ptáčete ho pevně a naléhavě uchopila za ruku. „Určitě nic neukradl ani nikoho nezabil… Vím to!“

„Pomohu mu rád, jen jestli to bude možné,“ zašeptal Cadfael a sehnul se, aby skryl Ivetu před Agnes, která již stála ve dveřích. Iveta okamžitě pochopila, už zase ležela v němé odevzdanosti, oči přivřené a ruku prázdnou a ochablou jako předtím. Teprve po chvíli znovu zvedla víčka, vzhlédla a slabě, nejistě odpovídala, když se jí Agnes starostlivě, ale bez sebemenší vlídnosti vyptávala, jak se jí vede. Stejně poslušně potom vypila trpký aromatický výtažek, který jí Cadfael přiložil ke rtům.

„Měla by zůstat v klidu,“ radil ještě při odchodu, aby alespoň trochu zajistil Ivetě soukromí a zbavil ji lidí, kteří ji deptali už jen svou přítomností. „Bude teď jistě spát. Taková mdloba dokáže vyčerpat víc než kdovíjaká námaha. Pokud mi otec opat dovolí, přijdu se na ni podívat před nešporami a přinesují sirup, po kterém stráví klidnou noc.“

Alespoň v tom mu snad nezabrání. Mají ji teď pevně v moci, nemůže jim uniknout, ale nic jiného pro ni zatím udělat nemůže, nic víc se podniknout nedá. Domville je mrtev a Picardovi budou muset všechno znovu pečlivě uvážit, neboť pole je otevřeno dalším zájemcům. Ivetě se tedy nedostalo svobody, jenom oddechu. Teď je třeba posoudit okolnosti té násilné smrti i osud nešťastného mládence, který je z ní viněn. Hodně otázek ještě nebylo ani položeno, natož zodpovězeno.

K polednímu přišel za biřicem jeden z vojáků, kteří prohledávali na severní straně lesíky a zahrady za domy na předklášteří, a rázně řekl: „Po celé téhle straně už zbývá k prohledání jen jedna zahrada a myslím, že by stálo za to se tam poohlédnout. Zahrada samotného biskupa!“ Biřic se rozkřikl, že by byla pěkná hloupost schovávat se přímo ve lví jámě, ale voják se neohroženě bránil.

„Tak hloupé by to nebylo. Kdyby vás ten chlapík teď poslouchal, moc by se pobavil. Od srdce by se zasmál, kdyby tam ležel schovaný a vy byste tomu nechtěl věřit. Třeba je tak chytrý, že se schválně ukryl na jediném místě, kde by vás ani nenapadlo ho hledat. A nezapomínejte, že tam má taky koně, a kdo by se staral, jestli stáj nezůstala otevřená, když všichni lítají jako splašení sem a tam?“

Biřic si řekl, že ten nápad nakonec stojí za uvážení, a nařídil svým lidem, aby ihned prohledali biskupovu zahradu, chlévy a stáje i sad, prostě celý ten ohrazený pozemek. Zanedlouho došli i k seníku u zadní zdi. Joscelina Lucyho tam nenašli, ale zjistili, že se tam kdosi schovával a nechal po sobě nejen slehlé seno, ve kterém ještě byla jasně znát prohlubenina po dlouhém štíhlém těle, ale i patku chleba a ohryzek od jablka. Joscelin Lucy o tomto místě věděl a branka nebyla zavřená. Nikdo proto neměl nejmenší pochybnosti, který to host se odsud vytratil.

Voják, který tak trval na tom, aby zahradu prohledali, si sice nemohl přičíst k dobru polapení zločince, ale dočkal se pochvaly od svého nadřízeného, takže byl přece jen výsledkem docela spokojen.

Huon de Domville ležel nahý pod lněným rubášem v kapli a kolem něj stála tichá skupinka – opat a převor, rychtář, nebožtíkův synovec a panoš, sir Godfrid Picard, který s ním v této chvíli měl být spřízněn neteřiným sňatkem, a bratr Cadfael. Simon Aguilon byl po vyčerpávajícím dopoledním pátrání ještě v plášti a rukavicích a vypadal strhaně a usouženě, což ani nebylo divu, vždyť mu připadly povinnosti nejbližšího příbuzného. Picard se hryzal do okraje černého, dokonale sestřiženého vousu a v duchu se obíral myšlenkami, oč všechno přišel a jaké se mu otvírají nové možnosti. Radulfus se tiše a pozorně soustředil na zranění, jež jim teď ukazoval Cadfael.

Opat Radulfus znal svět a církev a měl za sebou bohaté životní zkušenosti, ne však tak bohaté, aby mezi ně patřily i stopy násilí, jaké pro Cadfaela byly otevřenou knihou. Cadfael býval přece i vojákem a námořníkem, takže ledacos viděl. Radulfus přesně věděl o svých mezerách a rád se nechal poučit, což je u lidí s takovými životními zkušenostmi velmi vzácné. Záleželo mu především na cti a dobré pověsti opatství, a proto i na naprosté spravedlnosti. Zato v převoru Robertovi se teď bouřily normanské city věrnosti, neboť právě byl sprovozen vraždou ze světa normanský šlechtic. Takže Robert prahl po pomstě stejně nesmiřitelně jako Picard.

„Kdyby zůstalo jen při zranění hlavy, nemuselo to tak zle dopadnout,“ řekl bratr Cadfael a podpíral dlaní čerstvě umytou a učesanou hlavu. „Ta rána ho však omráčila, takže byl úplně bezmocný proti dalšímu útoku. Podívejte se…“ Cadfael shrnul plátno pod velkou sudovitou hruď a mocná nadloktí. „Lord Domville padl přímo na záda, hlavou na strom, paže a nohy rozhozené. Pan rychtář Prestcote ho tak sám viděl a také bratr Edmund a někteří novicové z našeho opatství. Byl však v té chvíli oblečený a tak mi uniklo něco, co je teď jasně vidět. Podívejte se na vnitřní stranu paží, tady nad lokty, na ty kulaté černé podlitiny. Představte si ty paže roztažené a uvažte, co se asi mohlo stát, když tam tak v bezvědomí ležel. Tady si klekl na ty paže jeho nepřítel a tady sáhl po krku.“

„A ani potom se lord Domville neprobral?“ vážně se zeptal opat a sledoval krátký snědý Cadfaelův prst přejíždějící po vražedných otiscích.

„Nějaké stopy úsilí jsem tam viděl.“ Cadfael si vzpomněl na hluboké rýhy, které vyryly do trávy Domvillovy jezdecké boty. „Ale to už se bránilo jenom tělo, asi jako když se snaží uhnout před zraněním člověk, který už nemá sílu odolávat. Lord Domville byl v bezvědomí, nemohl se svým útočníkem bojovat. A ten útočník měl věru silné ruce, a rozhodné. Jen se podívejte, jak hluboko pronikly oba ty překřížené palce. Rozdrtily mu ohryzek.“

Až dosud neměl Cadfael příležitost prohlédnout si to kruté zranění. Rýha po provaze vystupovala pod krátkou bradkou jako temně rudá čára, z níž už laskavé ruce smyly krůpěje krve. A ještě zřetelněji byly znát černé podlitiny, jak je na krku zanechal škrtič.

„Je vidět, že útočník byl tvrdý a do krajnosti mstivý,“ řekl zachmuřeně Prestcote.

„Anebo vyděšený,“ dodal Cadfael mírně. „Možná že už se hrozil svého činu, který mu ani nebyl vlastní, jednou ho však spáchal a úděsně přehnal.“

„Třeba se tu mluví o jednom a témž člověku,“ řekl rozšafně Radulfus. „Může nám o něm mrtvý prozradit ještě něco?“

Zdálo se, že ano. Na levé straně Domvillova krku, přibližně v místě, kde ho zřejmě uchopily prsty pravé ruky a zanechaly po sobě nezřetelné obrysy, byla znát napříč podlitiny krátká hluboká ranka, jako by tu do svalu vnikl nerovný kámen. Cadfael se nad tou bezvýznamnou maličkostí na chvíli zamyslel a usoudil, že možná vůbec tak bezvýznamná není.

„Krátké ostré říznutí,“ uvažoval nahlas, jak se nakláněl ještě blíž k mrtvému, „a tahle hlubší ranka vedle něj. Člověk, který spáchal ten zločin, měl zřejmě na prostředníku nebo prsteníku pravé ruky prsten. Prsten s velikým kamenem, který se zaryl do svalstva. A zřejmě držel jen volně, protože když vrah chytil Domvilla za krk, prsten se trochu pootočil. Určitě ho měl na prostředníku, kdyby mu byl moc volný na prsteníku, byl by si ho přendal. Nedovedu si představit, jak jinak mohlo k tomu zranění dojít.“ Vzhlédl ke kruhu zaujatých tváří. „Nosil mladý Lucy takový prsten?“

Picard pokrčil rameny, nic o tom nevěděl. Simon se zamyslel a řekl: „Nevzpomínám si, že bych u něho viděl prsten. Ale zrovna tak nemohu s jistotou tvrdit, že žádný nenosil. Mohl bych se zeptat Guye, jestli to neví.“

„Rozhodně si to zjistíme,“ řekl rychtář. „Ještě něco důležitého?“

„Nic mne už nenapadá. Leda by se snad mělo uvážit, kam vůbec ten člověk jel, a jak to, že se setkal v takovou zvláštní dobu na té cestě s Domvillem.“

„Vždyť nevíme, v kterou se to stalo dobu,“ namítl Prestcote.

„Ne, to opravdu ne. Dá se jen těžko odhadnout, jak dlouho je člověk mrtev, zvlášť když se najde až po několika hodinách. Ale jedno víme: země pod Domvillem byla vlhká po ranní rose. Všechno, co jsme zatím našli, nám napovídá – anebo se nám aspoň zdá, že napovídá, protože bychom neměli všemu hned tak věřit, že Domville byl přepaden, když se vracel. A že ta past v lese na něho byla nalíčena, ještě než přijel. Takže člověk, který ji připravil a potom Domvilla zabil, dobře věděl, kam Domville odjel a kudy se dá zpátky.“

„Anebo ho sledoval nocí a podle toho pak zosnoval své plány,“ řekl rychtář. „Víme už najisto, že Lucy se schoval v seníku v biskupově zahradě, ale po setmění se odtud nejspíš odplížil a pozoroval svého pána. To už měl tohle přepadení za lubem. Věděl, že Domville bude večeřet tady na opatství, to přece věděli všichni. Určitě mu nepřišlo nijak zatěžko, aby si na něj vskrytu počíhal, až se vrátí od večeře, a sledoval ho, jak posílá pryč svého panoše. V té chvíli pochopil, že se mu naskýtá příležitost k pomstě, po které tolik bažil. Není pochyby, že pachatelem je Lucy.“ Nic víc se tu už nedalo říct. Rychtář se znovu pustil do honby, přesvědčen o své pravdě, a Cadfael mu to ani nemohl mít za zlé, protože proti Lucymu svědčilo skutečně všechno. Huona de Domville ponechali v péči bratra Edmunda a jeho pomocníků a rakev mu objednali ve městě u truhlářského mistra Martina Bellecota, protože ať už bude Domville pohřben tady anebo kdekoli jinde, musí dostat na cestu do hrobu pěknou rakev a být na ni skvostně vypraven. Jeho tělo už stejně nic vypovědět nemohlo. To si Cadfael alespoň myslel, avšak jen do chvíle, než začal ve své dílně při třídění fazolí na příští sadbu vyprávět bratru Oswinovi o všech těch okolnostech smrti a šetření. Když domluvil, poznamenal Oswin bez zřejmé souvislosti: „Je to ale divné, že si vyjel za říjnové noci bez čepice. Zvlášť, když byl holohlavý.“ Cadfael se užasle zarazil a udiveně pohlédl přes hrstku fazolí na Oswina. „Co jsi to povídal?“

„Že je moc zvláštní, když si starý člověk vyjede v noci bez čehokoli na hlavě.“

Upozornil tak na jediné, co Cadfaelovi ušlo. Domville určitě neodjel od brány opatství bez pokrývky hlavy, to bylo jisté. Cadfael ho sám viděl odjíždět s pěknou karmínovou čapkou, pracně složenou do tvaru klobouku a zlatě lemovanou, a přitom ho nenapadlo, aby se po ní podíval na místě, kam mrtvý dopadl, nebo se alespoň pozastavil nad tím, že tam ta čapka není.

„Vidíš, chlapče, a já tě pořád tak podceňuji,“ srdečně řekl Oswinovi. „Připomeň mi to, až tě zas budu sekýrovat, protože si to zasloužím. Domville měl opravdu čapku a já bych ji měl co nejdřív najít.“

Cadfael se nikoho nezeptal na svolení, raději předpokládal, že když ho ráno pustili, aby pomohl při pátrání, může to považovat i za souhlas k dalšímu hledání. Když si pospíší, má do nešpor ještě času až dost a místo, kde došlo k neštěstí, je přece označeno narychlo položeným křížem.

V trávě pod dubem byly pořád ještě znát obrysy Domvillova těla, ale stébla se už pomalu začínala narovnávat. Cadfael se plížil po cestě s očima upřenýma na zem a pozorně se rozhlížel do obou stran, ale pořád nic nenacházel. Teprve když větvemi pronikl nenadálý sluneční paprsek a prozářil husté křoví, zahlédl, co hledal, neboť na zemi se tam zaleskl zlatý lem čapky. Zřejmě slétla jezdci z hlavy, když byl stržen z koně, zapadla do malého křoviska na tři kroky od cesty a elegantně složené záhyby se jí při tom nárazu trochu pocuchaly. Cadfael ji vytáhl z křoví. Záhyby, jaké bývají na turbanech, však dobře držely, čapka si stále ještě ponechávala svůj tvar a jeden její zřasený okraj půvabně spadal dolů. A tu zasvitlo v temně karmínových záhybech cosi jasně modrého. Huon de Domville se na své noční cestě ještě přizdobil malou kytičkou křehkých rovných stonků s podlouhlými zelenými listy a hvězdičkovitými kvítky, které i po celém tom dni, kdy tady ležely bez sebemenší péče, měly blankytně modrou barvu. Cadfael vytáhl kytičku ze záhybů čepice a udiveně si ji prohlížel, neboť ač měla květinka i skromnější sestřenky, sama byla neobyčejně vzácná.

Znal ji dobře, třebaže se jen zřídkakdy našla na stinných místech ve Walesu, kde ji někdy vídával. Když občas potřeboval její semínka na prášek nebo odvar proti kolice či kamenům, musel se spokojit jejími chudými příbuznými. Kde se asi vzala kytička modrých kamejek v těchto končinách, pomyslel si, když si prohlížel ty velmi pozdní a trochu už zvadlé kvítky. Domville ji určitě neměl, když odjížděl z opatství.

Cadfael moc litoval, že nemůže pokračovat v cestě, protože se musí vrátit, postarat se o Ivetu a jít na nešpory. Domvillovo noční putování ho začalo náramně zajímat. Nezmínil se snad Picard o tom, že lord Domville měl kdesi u Dlouhého lesa lovecký srub? Protože tahle cesta by mohla vést od předklášteří přímo k tomu srubu. Pravda, srub může být kdekoli na celých těch mílích lesního okraje, ale rozhodně by stálo za to vydat se po cestě, kudy včera Domville ujížděl. Dnes to už ale nepůjde.

Cadfael si zastrčil čapku a modrou kytičku pod kutnu a vydal se na zpáteční cestu. Jistě by měl oba nálezy předat s patřičným vysvětlením rychtáři, ale nebyl si tak docela jist, že to udělá. Čapka rozhodně nevypovídala o ničem, co by už ostatní nevěděli. Zato ten věchýtek vadnoucí krásy byl víc než výmluvný. Domville určitě včera pobýval někde, kde ta květinka roste, a v tomhle kraji může být takové místo jen jedno. V Gwyneddu, odkud ta kytka pochází, znal Cadfael podobná místa tři, ale tady ho náramně udivilo, když se dověděl o jediném.

A Prestcote je sice čestný a spravedlivý, ale unáhlený ve svých soudech a předem přesvědčený o Joscelinově vině. Kdo jiný měl také důvod Domvilla nenávidět? Cadfael už tolik přesvědčen nebyl. Všechny ty trochu povrchní úvahy o vraždě ho neoklamaly. Jsou lidé, kteří dovedou zákeřně zabít, a lidé, kteří toho prostě schopni nejsou, a nic ho nedokázalo přesvědčit o opaku. Každý člověk může být dohnán k vraždě, ale ne každý k promyšlenému zabití bodnou ranou do zad anebo provazem nataženým přes cestu.

Poslušně se vrátil na opatství, odevzdal čapku biřicovi, kterého Prestcote postavil k bráně, a donesl ze své dílny Ivetě makový odvar. Tentokrát ho s ní nenechali ani na chvíli o samotě. Komorná Madlen, zřejmě do morku kostí oddaná Agnes, nad nimi ostražitě stála, dívala se a poslouchala a Cadfael mohl dívku přesvědčit o svém přátelství jen tím, že přišel a nabídl jí léky. Alespoň se však po sobě mohli podívat a vyčíst jeden druhému z tváře jeho myšlenky. A Cadfael se mohl postarat o to, aby Iveta usnula a spala co nejdéle; mezitím snad přijde na to, jak jí pomoci. Ale jak pomoci Joscelinovi Lucymu? Iveta by mu jistě nebyla vděčná, kdyby nepomohl i jejímu milenci, za jehož život byla ochotna obětovat všechno své budoucí štěstí.

Cadfael zamířil na nešpory a pod kutnou pořád ještě schovával malou uvadající modrou kytičku.

Bratra Marka pronásledoval po celý den neurčitý, ale neutuchající pocit, že nějak ztrácí přehled o svých svěřencích. Začalo to na ranní, kdy přišli do kostela všichni společně, až asi na dvě malé děti. Ne snad že by je kdy počítal. Když se někdo cítil hůř nebo byl sklíčenější než obvykle, nikdo ho nenutil, mohl si klidně zůstat doma, takže jich nebylo vždycky stejně. Navíc měl bratr Marek za svého krátkého působení v útulku pod střechou občas nemocné, kterým se chůzí ulevilo a rádi se přidali, takže se celý ten hlouček různě obměňoval. Marek měl spíš podivný dojem, že dneska zabírají nějak víc místa a že do kostela, kde vždycky bývalo plno a šero, proniká ještě méně světla. Měl mezi svými svěřenci asi sedm urostlých mužů, ale poznal je už podle jednání a chůze i z toho, jak se krátce zastavovali a skláněli, takže je rozeznal mezi ostatními, ačkoli byli zahaleni.

Párkrát ho během ranní mše napadlo, že zahlédl zahalenou hlavu, tyčící se nad ostatními, a zakrytý obličej, který mu připadal neznámý, ale hned mu zase zmizel. Až ke konci mše pochopil, jak to, že mu tak záhadně mizí – všichni jeho svěřenci se seskupují tak, aby se vetřelec mezi nimi ztratil.

Vetřelec mu připadalo jako dost tvrdé označení, když dveře útulku zůstávaly celé dny a noci otevřeny každému, kdo sem zavítal, ale být nově příchozí skutečně malomocný, který se tu jen nakrátko zastavil na své celoživotní pouti, byl by se mu jistě ohlásil a ostatní se kvůli němu nemuseli tak tajuplně přeskupovat a skrývat ho. Jenže který člověk, nepostižený touto chorobou, by se tu při zdravém rozumu schoval? To by musel být opravdu zoufalý.

Marek téměř přesvědčil sám sebe, že se mu to všechno jen zdá. Ale když rozdělil u snídaně chléb, ovesnou kaši a trochu toho piva – i když to zase nepočítal, neboť kdo by počítal to, co rozdává ubožákům – povšiml si, že mu ze zásob ubylo víc; než čekal. Některé z jeho dítek tedy vzalo jídlo i pro někoho jiného. Bratr Marek samozřejmě věděl, že rychtářovi lidé prohledávají lesy a zahrady za Svatým Jiljí a za městem, a před polednem se mu donesla zpráva o smrti Huona de Domville. Ani vyvrženci nebyli tak zcela odloučeni od světa, aby se nedověděli, co se venku děje. Cokoli se stalo ve městě nebo na opatství, bylo ihned známo i ve špitále, a tak se tu také do poslední podrobnosti dozvěděli o smrti mocného šlechtice i o pátrání po jeho panošovi, který je pokládán za vraha. Bratr Marek měl však plno práce a moc se těmi podrobnostmi nezabýval. Musel se nejprve, tak jako každý den, věnovat po ránu svým léčitelským povinnostem a teprve, když vyměnil poslední obvaz a ošetřil poslední vřed, se trochu zamyslel nad nesrovnalostí, která mu tolik ležela v hlavě. Ale i tehdy měl na práci plno jiných věcí, musel zaznamenávat dary došlé špitálu, sehnat skupinu zdatných mužů, kteří by nasbírali na suttonském panství dřevo podle práva, jak jim je poskytl teď už zemřelý pán a po něm i jeho syn, musel pomoci při přípravě oběda, přehlédnout účty a vůbec udělat plno jiných věcí. Až odpoledne si dokázal najít trochu času na povinnosti, které na sebe vzal z dobré vůle, třeba číst z breviáře starci; který byl příliš nemocen, než aby mohl vstát z lože, anebo chvíli vyučovat malého Brana. Většinou to bylo učení docela snadné, spíš napůl hra, protože chlapec dychtil po znalostech a nasával je jako mateřské mléko, stejně přirozeně, jako dýchal.

Marek mu vyrobil stolek, za nějž se Bran se svýma hubenýma nohama osmiletého kluka pohodlně usazoval, a dnes mu pěkně přistřihl list starého očištěného pergamenu a okraje, které z něj odstranil, ponechal na svém stole. Učebnu tvořil těsný kout v síni poblíž úzkého okna, aby tam měli alespoň trochu světla. Někdy si koncem vyučování hráli se zbytkem pergamenu, děti kreslily různé obrázky a Bran obyčejně vyhrál. Pergamen mohli vždycky zase vyčistit a znovu a znovu použít, dokud nebyl úplně tenounký a nakonec se nerozpadl.

Marek se šel poohlédnout po svém žákovi. Bylo jasno, ale vlhko a slunce jen docela mírně svítilo. Mnozí z malomocných si nejspíš vyšli i se svými řehtačkami ke kraji silnic, skromně se drželi opodál, ale přitom vysílali zoufalé poselství všem, kdo projížděli kolem. A vedle hřbitovní zdi, blízko svého obvyklého místa seděl Lazar, vysoký člověk s rovnými zády a zakrytou hlavou vztyčenou. Těsně vedle něj, pohodlně opřen o jeho stehna, seděl Bran, obě ruce měl pozdvižené, na roztažených prstech držel spleť hrubého vlákna a jednu její stranu si přidržoval v zubech. Starý muž držel to vlákno s ním. Hráli známou hru, kolíbku, a chlapec se s ústy plnými vlákna vesele smál.

Marka potěšilo, když uviděl starce v takovém porozumění s dítětem, a nechtělo se mu rušit je v jejich soustředěné pohodě. Chtěl už odejít a nechat je, ať si hrají dál, ale Bran ho zahlédl, honem pustil vlákno a zvolal: „Už běžím, bratře Marku! Počkejte na mne!“

Odmotal si spleť z prstů, spěšně se rozloučil se svým druhem, který si také bez jediného slova vlákno svlékl, poslušně se rozběhl za Markem, vložil mu ruku do dlaně a poskakoval vedle něj do učebny.

„Chtěli jsme si jen tak ukrátit chvíli, než na mne budete mít čas,“ řekl.

„Nechtěl bys vážně zůstat raději venku a hrát si, dokud je takhle pěkně? Nijak ti nebráním, jestli je ti to milejší. Učit se můžeme za tmavých večerů po celou zimu u ohně.“

„Kdepak, chtěl bych vám ukázat, jak pěkně umím písmena, co jste mi ukázal.“

Bran táhl svého učitele dovnitř, a jak tak stál u jeho stolu a hrdě před ním rozvinoval čistý kus pergamenu, pořád ještě si Marek neuvědomoval, čeho se to stal svědkem. Teprve když se podíval na útlou ruku, pečlivě rozvinující list pergamenu, náhle mu svitlo. Nadechl se tak prudce, až Bran rychle vzhlédl, jestli snad něco nezkazil nebo naopak neudělal moc dobře, a Marek ho rychle začal uklidňovat a chválit.

Jak to, že hned nepochopil, co má před sebou? Pravda, ten člověk měl odpovídající výšku, stejné držení těla i šířku ramen pod pláštěm – všechno bylo tak, jak mělo být. Až na to, že obě ruce, z nichž Bran v té chvíli zvedal spletené vlákno, měly všechny prsty, byly hladké, plné a pěkně utvářené a byly to ruce mladého muže.

Bratr Marek však neřekl správci špitálu či komukoli jinému ani slovo o tom, co zjistil, a vůbec se nesnažil s vetřelcem promluvit. Co na něj nejvíce zapůsobilo a zabránilo mu, aby zasáhl, byla naprostá jednota, s níž stádečko jeho svěřenců vzalo uprchlíka mezi sebe. Jistě se to stalo téměř bez jediného slova a bez vysvětlování a všichni ti lidé se kolem něj semkli v tiché soudržnosti společného utrpení. A bratr Marek by se byl jen tak snadno neodhodlal tento proud zvrátit anebo pochybovat o správnosti jejich úsudku.

Už se stmívalo, když se muži vyslaní na honbu za Joscelinem vrátili ze své bezvýsledné výpravy. Guy, který s nimi jel jen s krajní nechutí, vpadl do pokojíku, kde teď bydlel se Simonem, rychle si stáhl jezdecké boty a s hlasitým zaúpěním klesl na postel. „Můžeš být rád, že ses z té povinnosti vykroutil. Celé hodiny jsme se vláčeli křovím, prohlíželi prasečí chlívky a vyplašili desítky slepic, z kterých peří jen lítalo. Určitě jsem na hony cítit hnojem. Kanovník Eudo se na nás přihnal z kostela a všechny nás vyštval ven, ale aby se do té špinavé práce pustil sám, na to už mu horlivost nestačila. Vrátil se radši k modlitbám a já jenom doufám, že budou jeho duši co platné.“

„A neviděl jsi ho? Myslím Jose?“ zeptal se Simon úzkostlivě, jak se zastavil s jednou rukou už v rukávu svého nejlepšího kabátce.

„I kdybych ho viděl, podíval bych se radši jinam a živé duši o tom neřekl.“ Guy potlačil bohatýrské zívnutí a pohodlně si natáhl dlouhé nohy. „Ale ne, ani jsem ho nezahlídl. Rychtář postavil kolem města kordon, že by jím ani myš neproklouzla, a zítra se má pomalu postupovat na sever. Když Joscelina nenajdou, začnou pozítří hledat kolem potoka. Říkám ti, Simone, chtějí ho najít stůj co stůj. Víš, že dokonce prohledali i zahradu tohohle domu? A zjistili, že se Joscelin, anebo možná někdo jiný, skrýval v seníku u zdi?“

Simon si dooblékl kabát a zachmuřeně se zamyslel. „Slyšel jsem o tom. Jenže to už byl Joscelin zřejmě dávno pryč. Jestli se to tam vůbec schovával on.“

„Myslíš, že se mu třeba povedlo vyklouznout ven a utéct? Co kdybychom mu aspoň dneska večer nechali biskupovu stáj nezavřenou? Anebo převedli Briara do otevřené stáje na dvoře? Lepší malá šance než žádná.“

„Kdybychom měli aspoň tušení, kde může být…,“ zamyslel se Simon. „Ale napadlo mě, že bych měl chudáka koně vyvést na světlo a nechat ho trochu proběhnout. Kdo ví, kdyby mě někdo viděl, jak na něm jedu, třeba by se o tom Jos dozvěděl a aspoň něco nám vzkázal.“

„Vidím, že v jeho vinu nevěříš o nic víc než já,“ poznamenal Guy, pozvedl rozcuchanou hlavu a ostře se na kamaráda zadíval. „Ani na ten podfuk s náhrdelníkem, co mu objevili v sedlovém vaku. Moc rád bych věděl, který prašivý pes ze služebnictva mu ho tam podstrčil. Nebo si myslíš, že ho tam Domville schoval sám? Co jsem ho znal, nikdy se neštítil špinavých podvodů.“ Guy byl v Domvillových službách od dvanácti let, přišel k němu jako páže rovnou z otcovského domu a dokonce si svého hrozivého pána, který nikdy neměl moc důvodů mu něco vytýkat, svým způsobem i oblíbil. „Ale stejně byla podlost takhle ho zabít,“ řekl. „A pořád mě ještě napadá, jestli se Joscelin rozzuřil – a důvod by k tomu byl měl – nevsadil bych duši na to, že ho nezabil. Třeba i takhle zákerně.“

„Tomu nevěřím,“ řekl přesvědčeně Simon.

„Copak ty!“ Guy vstal a přátelsky poplácal kamaráda po zádech. „Ostatní si třeba něco jen myslí, ale ty to víš všechno najisto. Jen si dej pozor, ať jednou pro tu svou důvěřivost nenarazíš. Ale jak se tak na tebe dívám,“ dodal a uhladil Simonovi límec na svátečním kabátu, aby neměl sebemenší vadu, „nějak jsi se dneska vyšvihl. Kampak to jdeš?“

„Chci se stavit u Picardů na opatství. Čistě jen ze zdvořilosti, když už to nejhorší máme za sebou, a všechno se pomalu začíná uklidňovat. Málem už byli s Domvillem příbuzní, takže jim musíme přiznat trochu práva, aby po něm truchlili. A proč bych nenechal všechny starosti se strýcovým pohřbem na někom, kdo je starší a dovede si ve všem poradit? Budeme muset poslat zprávu tetě do kláštera ve Wroxallu a taky několika bratrancům. Aspoň se může trochu uplatnit Eudo a sepsat je, má na to dost květnatý styl.“

„Varuju tě,“ řekl Guy a líně vstal, jak se chystal požádat o horkou vodu na mytí. „Uvidíš, že tě rychtář a Eudo poženou zítra s námi na další štvanici. Chtějí ho mermomocí pověsit.“

„Vždycky se můžu podívat jinam jako ty,“ opáčil Simon a odešel za povinnostmi k člověku, který se už málem stal příbuzným zemřelého a jistě pevně doufal, že konečně získá svá příbuzenská práva.

Iveta ležela v posteli, po ruce měla makový odvar, který jí odměřil bratr Cadfael, a v duši jí jako teplé droboučké zrnko pohody hřál jeho slib, že po tom lektvaru brzy usne. Ale ještě se jí nechtělo spát. Odevzdávala se tiché radosti, že může být v pokoji sama, i když věděla, že Madlen je nablízku, stačí ji jenom zavolat. Jen málokdy ji nechávali v těchto týdnech samotnou a jejich drtivá přítomnost na ni působila jako stín, stojící mezi ní a sluncem. Teprve včera a ještě jen na několik krátkých minut ji pustili ven, i když ji zdálky bez ustání sledovali, a poručili jí, aby se posadila na místě, kde si jí někdo určitě všimne a začne se vyptávat, takže bude moct správně odpovídat a předvést, jak je klidná a svolná se svým nenáviděným osudem. A přitom celou tu dobu věděli, že Joscelin není ve vězení, ale někde na svobodě, i když ta jeho svoboda je jen svobodou štvance.

Teď je to všechno pryč. Už nikdy se nenechá ošálit. Alespoň se však může upínat k myšlence, že Joscelin není lapen a ona že není vdaná.

Zaslechla, jak kdosi sahá po klice, a tiše, ostražitě se stáhla do sebe. To už se dveře otevřely a vešla Agnes s výrazem tak přelaskavým a hlasem tak starostlivým, až bylo víc než jasné, že se tak chová kvůli návštěvě, která přichází s ní. Iveta přímo užasla nad tou proměnou.

„Ještě nespíš, dítě? Ptá se tu po tobě moc dobrý přítel. Může na chviličku dál? Nejsi moc unavená?“

Vtom už vstoupil Simon, ve svém nejlepším oblečení a s dokonalými způsoby. Zřejmě se tak choval kvůli strýcovi a tetě a nejspíš na ně udělal dojem, protože ho s ní dokonce nechali o samotě. Agnes už odcházela a blahovolně se usmívala svým laskavým úsměvem určeným pro veřejnost. „Ale jen na chviličku. Déle bychom dnes večer Ivetu unavovat neměli.“

Odešla a dveře se za ní zavřely. Ze Simonova milého chlapeckého obličeje rázem zmizela ostražitost a mládenec zamířil dlouhými kroky rovnou k Ivetě, přitáhl si stoličku a usedl vedle jejího lůžka. Iveta se potěšeně posadila a husté zlaté vlasy jí volně splývaly po plátěných šatech.

„Tiše!“ varoval ji Simon a položil si prst na ústa. „Ta tvoje dračice stojí dost možná venku a poslouchá, tak ať nic neslyší. Pustila mě sem jen na chviličku, abych tě pozdravil a přeptal se, jak se ti vede. Bůh ví, že mi tě bylo hrozně líto, když jsem viděl, co to pro tebe bylo za otřes. Copak ti ani neřekli, že Joscelin utekl?“

Iveta zavřtěla hlavou, tak rozrušená, že málem nemohla mluvit. „Simone, dověděl ses něco. Snad ho ne –“

„Neslyšel jsem nic dobrého ani zlého,“ přerušil ji spěšně týmž tichým a rychlým šepotem. „Nic se nezměnilo. Joscelin je pořád ještě volný a dej Bůh, že volný zůstane. Všude teď po něm pátrají, to vím. Budu po něm pátrat i já,“ dodal významně a uchopil drobnou ručku, která se k němu vztahovala. „Neboj se. Hledají ho už celý den a zatím se ho nikdo nedotkl ani ho nezahlédl. Kdo ví, možná že už dávno tím obklíčením pronikl. Je silný a odvážný…“

„Až moc odvážný,“ řekla Iveta žalostně.

„A pořád má ještě přátele, i když je obviňován z tak strašných věcí. Přátele, kteří nevěří, že je vinen.“

„Ach, Simone, tolik jsi mě potěšil!“

„Rád bych pro tebe i pro něj udělal mnohem víc. Ale buď klidná, musíš mít jenom trpělivost a čekat. Jedné hrozby ses zbavila. A pokud zůstane Joscelin volný, není už žádný spěch, můžeš klidně počkat.“

„Opravdu nevěříš, že se dopustil té krádeže? Ani vraždy?“ ptala se Iveta dychtivě.

„Vím jistě, že to neudělal,“ odpověděl jí pevně Simon, se vší tou jistotou, kterou mu Guy dobromyslně vyčítal. „Udělal jen jedinou chybu, že miloval dívku, kterou milovat nesměl. Vždyť já to dobře vím,“ dodal Simon rychle, když viděl, jak sebou Iveta trhla a odvrátila tvář. „Promiň, že jsem tak opovážlivý, ale Joscelin je můj přítel a jako přítel se mi vždycky svěřoval. Vím to moc dobře!“ Starostlivě se ohlédl a přátelsky se usmál, aby jí dodal odvahy. „Tvá teta se už bude mračit. Nezapomínej však, že Joss má přátele.“

„Nezapomenu,“ řekla Iveta vřele, „a děkuji za to Bohu i tobě. Přijdeš zas, Simone, když to jen trochu půjde? Ani si nedovedeš představit, jak mě dokážeš uklidnit.“

„Přijdu,“ slíbil jí a spěšně se sklonil, aby jí políbil ruku. „A teď dobrou noc. Hezky se vyspi a ničeho se neboj.“

Vykročil ke dveřím, ale to už otvírala Agnes, pořád s tím laskavým úsměvem, nepochybně však ve střehu. Ten mládenec je sice synovec Huona de Domville a částečně mu přísluší i pocty, které patřily jeho strýci zaživa. Jenže dokud nebude Iveta výhodně provdaná a oni na tom nevydělají své, nemohou ji ani na chvíli přestat pozorně hlídat.

Dveře se zavřely. Ivetě teď už ve spánku nic nebránilo. Vypila odvar bratra Cadfaela, sladký jako med a těžký, a sfoukla svíčku. Když se sem za chvíli podezíravě přikradla Madlen, Iveta už tvrdě spala.

Po večerní bohoslužbě požádal bratr Cadfael o přijetí u opata Radulfa a byl pozván do pracovny v opatově domě. Chvíle se hodila na vážný rozhovor, den plný vášní konečně minul a blížil se noční klid, který všichni tak potřebovali.

„Otče, řekl jsem vám o té záležitosti všechno, co jsem jen věděl, až na jedinou věc. Sám víte, že se vyznám v rostlinách. V čapce, kterou jsem večer přinesl z lesa a odevzdal rychtářovi, jsem našel květinku, o které vím, že je velice vzácná, dokonce i ve Walesu, kde se tu a tam najde. V Anglii jsem se s ní ještě nesetkal. A přesto byl Huon de Domville v poslední noc svého života někde, kde ta květina roste. Jsem přesvědčen, že je to velice důležitá okolnost, otče, a rád bych proto to místo vyhledal a zjistil, co tam měl mrtvý co pohledávat v předvečer svého svatebního dne. Určitě to má nějakou souvislost s jeho smrtí, se způsobem, jakým byl sprovozen ze světa, i s člověkem, který ten čin spáchal.“

Celou tu dobu, co mluvil, držel Cadfael kytičku v ruce, usychající chomáček tenkých stonků, vějířovité zelené lístky a zvadlé hvězdičkovité kvítky, pořád ještě překvapivě modré.

„Ukažte mi tu květinu,“ požádal ho opat a užasle a pozorně se na ni zadíval. „A opravdu mi dokážete říct, kde taková rostlinka roste a kde ne?“

„Roste jenom na několika málo místech, kde z půdy proniká křída anebo vápenec. Ale v Anglii jsem ji jaktěživ neviděl.“

„A skutečně si myslíte, že z toho dokážete zjistit, kde strávil zavražděný svou poslední noc?“

„Znám cestu, kudy se vracel. Tou také jistě odjížděl, když zanechal svého panoše u brány. Pokud mi dáte svolení, moc rád bych šel po té cestě dál a tu květinu našel. Věřím, že na té drobné rostlince závisí několik životů, životů lidí, kteří se možná provinili, ale jenom svým mládím, pošetilostí a hněvem.“

„Něco takového se už přihodilo nesčetněkrát,“ pravil opat Radulfus. „My se můžeme postarat o spravedlnost, ale výsada milosrdenství je v rukou božích. Smíte se, bratře Cadfaeli, zabývat tou věcí jak dlouho to jen bude zapotřebí. Máte mou důvěru.“

„A Bůh ví, že si jí vážím,“ popravdě řekl Cadfael. „A vy zas máte a vždycky budete mít mou. Ať už zjistím cokoli, oznámím to nejprve vám.“

„Ne rychtářovi?“ zeptal se Radulfus s úsměvem.

„Jemu samozřejmě také, ale vaším prostřednictvím, otče.“

Bratr Cadfael odešel do dormitáře, a dokud se nerozezněl zvon, který je všechny zval na ranní, spal stočen do klubíčka jako nevinné děcko.

[ VII ]

Než vyšel druhého dne bratr Cadfael po ranní z kostela, uspořádal Prestcote další štvanici, tentokrát na severní straně předklášteří. Chtěl se svými muži pečlivě prohledat pás kraje asi na tři míle za městem a pročesat jej tak pozorně, aby jim sítí nepronikla ani lasička nebo zajíc. Byl odhodlán svou kořist polapit a pevně věřil, že mu mezi všemi těmi hlídkami, které dal v noci ještě posílit, už nepronikla. Picard mu přivedl jako posilu všechny své poddané a kanovník Eudo zřejmě teď svolával k stejně nedobrovolné službě Domvillovy lidi, usazené v biskupském domě. Někteří z nich se chystali na výpravu se zjevnou nevolí, ale na podobné štvanici bývá vždycky cosi strhujícího, a jestli muži přece jen ucítí kořist, jistě se za ní se zápalem vrhnou.

Jako už mnohokrát si bratr Cadfael vroucně přál mít nablízku Hugha Beringara, který by jistě dokázal Prestcota trochu mírnit. Beringar, nový rychtářův zástupce, měl bystrou hlavu, zdravé pochybnosti o vlastní vševědoucnosti a značné výhrady k předpojatým úsudkům. Byl teď však až na severu kraje, na svém sídle v Maesbury, a jistě se odtud nebude chtít pár týdnů vzdálit, protože jeho paní čeká první dítě a narození prvního potomka je přece pro mladého muže největší událostí v životě. Ne, nedá se nic dělat, tu záležitost bude muset Cadfael dokončit pod vedením Gilberta Prestcota. A to máme pořád ještě větší štěstí než kde jinde, musel si poctivě přiznat. Prestcote je čestný a spravedlivý, i když se někdy zbrkle rozhoduje, má dost unáhlené soudy a je ochoten vidět jen to, co přímo bije do očí. Stačí však předložit mu přesvědčivý důkaz a uzná jej. A právě takové důkazy teď Cadfael potřeboval.

Ještě než odešel, uložil Cadfael bratru Oswinovi povinnosti na celý den. Před týdnem by mu byl svěřil nějaké to rytí anebo hrubou práci na zahradě a úpěnlivě by se modlil, aby mu ten hromotluk ani nevkročil do dílny. Dnes mu však dal i složitější úkoly – prořezat před zimou stromy, postarat se o víno, které právě začalo kvasit, a připravit mast pro špitál. Jednou už dělali tu mast společně a Cadfael mu tehdy podrobně vysvětlil celý postup. Teď ho s ním raději už neprobíral a neopakoval mu každou maličkost, jenom mu před odchodem skromně a důvěřivě připomněl, nač hlavně nemá zapomenout.

„Nechávám celou dílnu v tvých rukách,“ řekl mu pevně. „Mám v tebe plnou důvěru.“

„A Bůh nechť mi odpustí tu lež a pomůže, aby se změnila v pravdu,“ zamumlal tiše sám pro sebe, když už ho bratr Oswin nemohl slyšet. „Anebo mi ji aspoň přičte za zásluhu a ne za hřích. Dost už jsem se tě natrápil, Oswine, chlapče, a teď je načase, abys sám roztáhl křídla. Co nejlíp toho využij.“

Cadfael měl celý den pro sebe a se svým posláním chtěl začít na místě, kde Domville zahynul. Vzal to nejkratší cestou, dost nebezpečnou a málo známou, kterou někdy chodíval za svými tajnějšími pochůzkami. Potok Meole se v místech, kde ohraničoval pole a zahrady opatství, dal přebrodit, ovšem když nebyl rozvodněný a když jej člověk dobře znal, a Cadfael ho znal výborně. Nemusel se alespoň dát oklikou po silnicích, stačilo jen si vykasat kutnu nad kolena a projít vodou, která mu vytekla ze sandálů stejně rychle, jak rychle do nich natekla. Ve chvíli, kdy na opatství končilo shromáždění kapituly, rázoval si to už po cestě, na které byl Domville přepaden.

Ten úsek cesty přímo za velkým zákrutem potoka dobře znal a přicházel už k druhému brodu, který ho měl vyvést ze zátočiny a potom dál lesy a poli k Suttonu a Beistanu, řídce obydlené krajině táhnoucí se až k rozlehlému pásu Dlouhého lesa. Nemyslel si, že Domville jel kdovíjak daleko, ani že trávil noc někde pod širým nebem. Jistě byl natolik otužilý, že se nemusel bát přenocovat venku ani žádných těžších strázní, ale když šlo všechno hladce, přece jen si potrpěl na pohodlí.

U Sutton Strange už lesy ustoupily až za louky. Cadfael se přeptal jednoho rolníka, kterému kdysi léčil děti z vyrážky, kolik je asi hodin, a vyptal se ho, jestli už do vesnice došla zpráva o Domvillově smrti. Samozřejmě že už se o ní vědělo, o ničem jiném se po okolí nemluvilo a vesničané jen čekali, že zítra začnou rychtářovi lidé pátrat po vrahovi až u nich a budou jim prohledávat domky i chlívky.

„Slyšel jsem, že lord Domville tu někde měl lovecký srub,“ řekl Cadfael. „Prý na kraji lesa, ale to by mohlo být na těch desíti mílích, co se ten okraj táhne, kdovíkde. Neznáte to tam náhodou?“

„Ale co by ne, je to ten dům za Beistanem,“ odpověděl rolník, pohodlně opřený o zeď zahrádky. „Má tady v těch lesích právo honitby, ale zajel sem jenom málokdy a držel si tady jako správce jednoho mládence ze vsi. A když byl dům prázdný, starala se o něj mládencova máma, a taky že to tu prázdné většinou zůstávalo. Lord Domville má jinde lepší lesy. Vlastně měl. Tak se mi zdá, že mu tentokrát někdo nalíčil pěknou past.“

„A taky ho do ní chytil,“ vážně řekl Cadfael. „Jak se k tomu srubu nejspíš dostanu? Přes Beistan?“

„Přes něj, a potom přejděte starou silnici a dejte se dál mezi kopci. Uvidíte, že vás tam ta pěšina rovnou zavede. Na kraj lesa se dostanete, ještě než vůbec srub zahlídnete.“

Cadfael šel rychle dál a na rozcestí u Beistanu přešel ze své pěšiny na silnici a dal se přímo k Dlouhému lesu, kolem několika roztroušených obydlí postavených kus od cesty a přes vřesoviště a mlázím mezi mírnými vrchy. Když ušel asi míli, změnila se cesta opět v lesní pěšinu, hustě vroubenou stromy. Tu a tam zahlédl kousek půdy, bílé a křídovité, a na otevřenějších mýtinách se mu o kotníky ostře a pichlavě otíralo kapradí. Už dávno si nevyšel tak daleko pěšky, a kdyby před sebou neměl tak vážný cíl, byla by to nadmíru příjemná procházka.

K loveckému srubu dospěl naprosto nečekaně. Náhle se před ním po obou stranách rozestoupily stromy a objevila se nízká kamenná hradba a za ní nevysoký dřevěný dům na klenutém sklepení, s několika kůlnami u zadní zdi. Mezi hrubými bílými kameny hradby se tu zachytily nejrůznější plané rostlinky, květel, břečťan, rozchodník a černohlávek, na nichž už nezůstaly téměř žádné květy a Cadfael je poznal jen podle listů. Za zdí rostly i ovocné stromy, ale zbylo jich už jen málo a byly staré a sukovité, jako kdyby si tu kdysi někdo založil zahradu, ale dávno už se na ni zapomnělo a dočista zpustla. Možná že se tu nějaký bývalý pán, Domvillův předek, který měl děti, snažil vytvořit z této malebné divočiny útulný domov, ale nový bezdětný postarší majitel v něm viděl jen lovecký srub, kam zajížděl na hony, a ještě málokdy, protože měl na svých rozlehlých panstvích bohatší lesy.

Cadfael zamířil k otevřené brance ve zdi a vešel. Ihned si všiml janovce u vnitřní strany zdi, v rohu nedaleko branky. Janovec to rozhodně byl, ale kupodivu v tuto podzimní dobu kvetl a jeho tu a tam roztroušené hvězdičkovité květy nebyly zlaté, ale zářivě, jasně modré. Cadfael přistoupil blíž a povšiml si, že na třech nejnižších stupních hradby i na zemi pod ní se rozrostly tenké a rovné stonky, ústící do vějířů dlouhých úzkých listů. Porost na zemi dosáhl až ke kořenům janovce a vyhnal nahoru dlouhé křehké lodyhy, které se propletly mezi větvemi a vyrazily do světla v zářivých hvězdičkách blankytných kvítků.

Konečně našel svoji kamejku a objevil místo, kde Huon de Domville strávil poslední noc svého života.

„Hledáte někoho, bratře?“

Hlas, který se ozval za Cadfaelem, byl zdvořilý, málem až servilní a přesto ostrý jak dobře nabroušený nůž. Cadfael se rychle obrátil, aby se podíval, kdo to na něho promluvil, a spatřil muže nepochybně stejně dvojznačných vlastností, jako byl ten hlas. Muž zřejmě právě vyšel z některého stavení u zadní zdi a byl to pohledný chlapík pěkné postavy, asi pětatřicetiletý, v oděvu z hrubě tkané domácí látky, ale choval se důstojně, skoro až pyšně. Oči měl jako kamínky na dně sluncem prozářené bystřiny – šedé a lesklé a stejně proměnlivé a vyhýbavé jako jejich pohled. Byl snědý a hezký a vůbec příjemný na pohled, ale v jeho vystupování bylo cosi nejistého a v jeho zdvořilosti něco ne právě přátelského.

„Jste správce Huona de Domville v tomto domě?“ zeptal se ho bratr Cadfael opatrně a zdvořile.

„To jsem,“ odpověděl mladý muž.

„Pak předám svoji zprávu vám,“ řekl mu Cadfael přátelsky. „I když to nejspíš ani nebude zapotřebí. Zřejmě jste už slyšel, protože, jak jsem sám zjistil, se o tom ví všude kolem, že váš pán je mrtev, že byl zavražděn a leží nyní na opatství svatého Petra a Pavla ve Shrewsbury, odkud k vám také přicházím.“

„Dověděli jsme se to včera,“ řekl mu správce. Když vyslechl vysvětlení čemu vděčí za tu nečekanou návštěvu, zatvářil se trochu klidněji, i když zdaleka ne tak klidně, jak by se bylo dalo čekat. V obličeji měl pořád ještě ten ostražitý výraz a mluvil velice zdrženlivě. „Pověděl mi o tom bratranec, když se vrátil z města. Byl tam na trhu.“

„Z pánova domu k vám ještě nepřijel nikdo? To jste nedostal žádné příkazy? Řekl bych, že kanovník Eudo za vámi určitě někoho pošle, abyste věděl, co se stalo. Ale to víte, jsou tam ještě všichni celí zmatení a zarmoucení. Jistě se s vámi i s jeho dalšími sídly spojí, jen začnou všechno řádně vyřizovat.“

„Nejdřív budou určitě hledět, aby chytili jeho vraha, ne?“ řekl muž, olízl si rty a po straně se podíval těma svýma tvrdýma očima na Cadfaela. „Dovím se něco, až to pánovi příbuzní uznají za vhodné. Zatím jsem ještě pořád v jeho službách, dokud mě další pán buď nepřijme za svého sluhu, nebo mě odsud nevyžene. Mezitím se budu co nejlíp starat o jeho půdu a stáda a v pořádku je předám jeho dědicovi. Můžete jim vyřídit, bratře, že o tuhle domácnost se nikdo strachovat nemusí.“ Na chvíli přimhouřil oči a zamyslel se. „Říkáte, že byl zavražděn. Je to tak jisté?“

„Je,“ ubezpečil ho Cadfael. „Zřejmě si po večeři někam vyjel a cestou zpátky byl přepaden. Našli jsme ho na stezce, která vede sem. Napadlo mě, že tu možná byl, když tu má svůj dům.“

„Tady nebyl,“ řekl správce pevně.

„To se tu za celé ty tři dny, co byl ve Shrewsbury, ani nezastavil?“

„Vůbec ne.“

„Ani jeho panošové a sluhové?“

„Nikdo.“

„Takže tu neubytoval ani svatební hosty? O ten dům se staráte sám?“

„Mám na starosti polnosti, stáda a hospodářství a o dům se stará matka. Lord Domville sem zajížděl jen málokdy, a to si s sebou vždycky přivezl vlastní komorníky, kuchaře a vůbec služebnictvo. Ale už tu dobré čtyři roky nebyl.“

To už mládenec lhal, až se hory zelenaly. Rostou tu přece ty hvězdičkovité modré květinky, které se nikde jinde po celém kraji nenajdou. Jenže proč ten mladík popírá, že tady Domville byl? Každý moudrý člověk by si dal dobrý pozor, když se kolem něj shánějí po vrahovi, a on nevypadá zrovna na ustrašence. A přece je pevně odhodlán zabránit tomu, aby byl tento dům spojován byť jediným vláknem s kýmkoli, kdo má na svědomí vraždu jeho pána.

„A říkáte, že vraha ještě nechytli?“ Bylo to zcela nasnadě, mládenec by si určitě náramně oddechl, kdyby uprchlík padl do léčky, aspoň by bylo po všem tom rozruchu a povyku, zločinec by seděl za mřížemi, a tím by skončilo i vyšetřování.

„Ještě ne. Ale hledá ho plno lidí. Nu, co se dá dělat,“ řekl Cadfael. „Měl bych pomalu jít, abych vám však pravdu řekl, nemám nijak naspěch. Dneska je hezky a mně se taková dlouhá procházka náramně líbí. Nenašel by se tu pohárek piva a nějaká lavice, abych si mohl trochu odpočinout, než se zas vydám zpátky?“ Napůl už čekal, že se mládenec zamračí nebo ho možná pod nějakou chytře vymyšlenou záminkou odmítne a nepustí do domu, ale mladík se téměř očividně najednou rozhodl jinak a nejspíš si řekl, že bude nejlepší, když klidně pozve mnicha dál. Chtěl mu snad předvést, že uvnitř nikdo není a že nemá co skrývat? Ať už měl mladík ke svému jednání jakýkoli důvod, Cadfael čile vešel za svým hostitelem do otevřených dveří.

Síň byla zšeřelá a tichá, prosycená těžkou vůní dřeva. Odněkud ze zadní místnosti rychle vyběhla drobná a čilá stařena, nenápadná a pěkně upravená, a když spatřila cizího návštěvníka, překvapeně, ne-li přímo vyděšeně se zastavila. Uklidnila se, až když jí syn podezřele rychle a důrazně vysvětlil, kdo to k nim zavítal a proč.

„Pojďte dál, bratře, proč bychom neposeděli v pohodlí. Jen málokdy sem přijdou lepší lidi, a tak si moc komnatu neužijeme. Nepřinesla bys nám poháry, maminko? Dobrého bratra čeká na opatství ještě dlouhá cesta.“

Komnata byla světlá, jasná a pohodlně zařízená. Usedli spolu k pivu a ovesným plackám, které jim stará hospodyně přinesla, a rozmlouvali o počasí a tomto podzimu, o vyhlídkách na zimu a dokonce i o tom, jak smutně na tom teď je Anglie, rozpolcená mezi králem Štěpánem a Matyldou. Ve Shropshiru je sice klid, ale v rozdělené zemi je klid více než vratký. Matyldě se dostalo svolení, aby se rozjela za svým nevlastním bratrem Robertem z Gloucesteru do Bristolu, a ostatní se k ní připojili, Brian FitzCount, kastelán z Wallinfordu, Miles, konstábl z Gloucesteru, a ještě mnoho jiných. Proslýchá se, že městu Worcesteru hrozí z Gloucesteru útok. Oba přiznali, jak snažně doufají, že se k nim válečný příboj nepřiblíží a že se snad vyhne i Worcesteru.

Při celém tom neškodném rozhovoru však Cadfael ostře vnímal celé prostředí místnosti. Možná že správce přece jen udělal chybu, když ho pozval dál, aby se na vlastní oči přesvědčil, že dům je prázdný, dobře udržovaný a že se tu vůbec nic neděje. Neboť tu jemnou, těžko určitelnou vůni sem jistě nepřinesla stará hospodyně. A osoba, která ji tady zanechala, tu určitě nepobývala příliš dávno, protože taková vůně by za několik dní vyprchala. Cadfael měl dobrý čich pro vůni květin a rozeznal jasmín. Nic víc se tu už zjistit nedalo. Cadfael vstal, rozloučil se a poděkoval za příjemné posezení a mladý muž ho šel zdvořile vyprovodit, jistě i proto, aby se přesvědčil, že ho mnich neoklame a vrátí se rovnou na opatství. A byla to opravdu jenom náhoda, že v té chvíli vyšla ze stáje na dvoře ta stařena, a než si jich všimla, nechala vrata dokořán otevřená. Její syn se pohotově vrhl přes dvůr, vrata zas zavřel a zajistil na závoru, ale přece jen nebyl dost rychlý.

Cadfael na sobě nedal v nejmenším znát, že viděl víc, než vidět měl, vesele se rozloučil s mladíkem u brány pod janovcovým keřem, který místo zlatými květy vykvetl jasně modrými, a svižně vykročil po pěšině, po níž sem přišel. Ve stáji viděl koně, který rozhodně nebyl stavěný na těžkou váhu Huona de Domville anebo na celé dny honu třeba i někoho z jeho družiny. Cadfael zahlédl malou jemnou bílou hlavu, zvědavě vyhlížející ven, prohnutý krk a spletenou hřívu i lehké ozdobné postroje zavěšené na vnitřní straně otevřených vrat. Byl to moc hezký bílý poník, na jakém nejspíše jezdila dáma, a postroje měl ozdobné a pěkně zpracované, vysloveně pro potěšení jezdkyně. A přece by byl Cadfael ochoten přísahat, že žádnou dámu v tom loveckém srubu neviděl. Přišel přece znenadání, nikdo by ji byl nestačil někde schovat. A dovnitř byl uveden určitě proto, aby se přesvědčil, že tam není nikdo jiný, než správce a jeho matka.

Proč se tedy ta dáma, byť seberozrušenější z pomyšlení, že by ji někdo mohl vyštvat z jejího soukromí, obvinit z nějaké souvislosti s Domvillovou smrtí a dokonce ji z ní snad podezírat, asi rozhodla, že odejde pěšky a nechá tu zahálet svého koně? A kam by se z takové odlehlé samoty mohla asi vydat?

Cadfael se nevydal na opatství přímo, vracel se po té travnaté cestě, až se napojila na předklášteří, a odtud dál k biskupskému domu. Na nádvoří, obyčejně rušném, vládlo dnes nezvyklé ticho, protože do honby za uprchlíkem byli povoláni jako nadháněči i podkoní a zdatní sluhové a prohledávali teď někde lesy. Zůstali tu pouze starší muži, což Cadfaelovi jen vyhovovalo, protože staří sluhové toho o soukromých záležitostech svého pána zřejmě vědí nejvíce a za nepřítomnosti čilých pozorných mládenců, kterým hned tak nic neujde, budou spíš ochotni mu něco svěřit.

Vyhledal Domvillova komorníka, který u svého pána jistě sloužil léta a moc dobře věděl, že teď, když je Domville mrtev, bude nejrozumnější mluvit čistou pravdu. Nikoho se už nemusí bát a bude-li jednat otevřeně, dobře se zapíše u rychtáře. Všechny je teď čeká nevyhnutelné mezivládí a potom nový pán. Sluhy nikdo nepodezírá, nemusejí mít z ničeho strach, tak proč zatajovat cokoli, co by mohlo mít význam?

Komorníkovi bylo už hodně přes šedesát, byl šedovlasý a vážný, s očima bez sebemenších iluzí a se zdrženlivou odevzdanou důstojností, jakou v sobě staří sluhové tak často mívají. Jmenoval se Arnulf, bez zaváhání odpověděl rychtářovi na všechny otázky a byl ochoten stejně upřímně odpovědět i Cadfaelovi a komukoli jinému. Smrt jeho pána pro něj završila celé životní období, a teď se bude muset hodně přizpůsobovat, aby dokázal vyhovět docela novým pravidlům, anebo všeho nechat a odejít na odpočinek.

Rozhodně však nečekal přímou otázku, jakou mu teď položil Cadfael.

„O vašem pánovi bylo dobře známo, že má rád ženy. Povězte mi, měl snad tak významnou milenku anebo tak strhující novou lásku, že se od ní nedokázal odloučit ani na těch pár dní, kdy si bral Massardovu dědičku? Nějakou ženu, kterou by si přivedl s sebou a ubytoval někde nablízku, ale tak, aby nebyla lidem na očích?“

Starý komorník užasl nad těmi přímými slovy, navíc od benediktinského mnicha, ale když se nad tím zamyslel, usoudil, že na tom nakonec není nic tak moc divného. A obrátil se ke Cadfaelovi mnohem přátelštěji. Má přece před sebou člověka, který mluví stejnou řečí a nejspíš vedl i podobný život.

„Když už jste se o tom zmínil, bratře, musím vám dát za pravdu; opravdu takovou ženu měl. Míval jich spousty a všelijakých. Sám jsem si na ženy nikdy zvlášť nepotrpěl, měl jsem dost starostí i bez nich. Ale on bez nich nikdy dlouho nevydržel. Přicházely a mizely, a kolik jich bylo! Jenže tahle je docela jiná. Ta zůstává. Stálá jako manželka. Jako starý plášť anebo boty, volné a pohodlné, žena, na kterou se nemusel snažit dělat dojem a kdoví jak se namáhat, aby jí polichotil a zalíbil se jí. Vždycky jsem míval pocit,“ řekl zamyšleně Arnulf a prohrábl si štíhlými prsty vous, „že ať se lord Domville vydal, kam chtěl, nebývala nikdy daleko. Ale o tom, že by ji chtěl přivést sem, nic nevím. Ne snad že by mě byl využíval ke svým záletům. Pomáhal jsem mu do košil a kalhot, svlékal mu jezdecké boty, když se vrátil z lovu, a spával jsem nablízku, abych mu přinesl víno, když na ně dostal chuť. Ale milostné záležitosti jsem mu nezařizoval. Na to byli jiní. Co je s ní? Co jsme tady, neslyšel jsem o ní ani slovo. Až mi to bylo trochu divné.“

„O koni jste také nevěděl?“ zeptal se ho Cadfael. „O čistě bílém poníkovi s bílou hřívou? Myslím takového hezkého dámského poníka ze španělského chovu. Jinak toho o něm moc nevím, jen jsem ho krátce zahlédl. Pozlacenou uzdu měl pověšenou na vratech od stáje.“

„O tom vím,“ překvapeně přiznal Arnulf. „Lord Domville ho té paní koupil. Ale vědět jsem o tom neměl. Kde jste ho vlastně viděl?“

Cadfael mu to pověděl. „Koně jsem viděl, ale tu paní ne. Nechala za sebou koně a vůni, sama však zmizela.“

„Ani se jí nedivím,“ rozšafně řekl Arnulf. „Nechtěla být asi zapletená do té vraždy, ale jistě tu někde poblíž byla, když lorda Domvilla, jak se tak kolem povídá, našli tam na té cestě. Nejspíš jel za ní, když poslal mladého Simona domů a někam se rozjel. Není divu, že se polekala a řekla si, že bude nejmoudřejší, když zmizí.“

„Má tam náramně věrné sloužící,“ podotkl Cadfael. „Div se nepřetrhnou, aby mě a celý svět přesvědčili, že u nich jakživa nebyla. Ten mládenec jistě mezitím odvedl poníka někam, kde ho hned tak nikdo nenajde.“

V té chvíli ho, byť trochu opožděně, napadlo, že správce to všechno mohl dělat nejenom kvůli té ženě, ale i kvůli sobě. Čekala tam přece celou tu dobu na svého pána a velitele, tak proč by se nepobavila s mnohem mladším, hezčím a vůbec příjemnějším mužem, kterého měla nablízku. Potom by ani nebylo divu, kdyby se mladík bál, že jejich vztah vyjde najevo, vždyť by na něho mohlo padnout podezření, že zabil svého pána kvůli té ženě, ze žárlivosti a vzteku. Opravdu stojí za uvážení, zda to neudělal. Co když Domville té noci přijel poté, co žena dala mládenci najevo svou přízeň natolik, že ji začal pokládat za svou? Co když ho Domville vyhodil do noci, ti dva tam zůstali spolu a on se zatím mohl jen soužit a trýznit, až ho najednou napadlo, že pán se vydá na dlouhou cestu, sám a nechráněn, a když ho zabije někde co nejdál od srubu, poblíž Shrewsbury, může vina padnout na kohokoli. Bylo to docela dobře možné. Skutečně se to tak mohlo stát. Hodně teď záleží na té ženě. Cadfael zalitoval, že o ní neví víc.

„Otázkou teď je, kam mohla odejít z tak opuštěného domu pěšky, když tu nechala koně?“ Nezodpovězeno zůstávalo i to, proč se vůbec někam pěšky vydala, ale o tom se Cadfael raději nezmínil, to bylo ještě nevysvětlitelnější.

„Sídlo, kde ji obvykle nechával – dalo by se říct, že její domov – je daleko odsud v Cheshiru.“ Arnulf se zamyslel a bylo vidět, jak se usilovně snaží vzpomenout si na dávno minulé a zapomenuté události. „Ale našel ji někde tady. Byla to tehdy před těmi lety – už to musí být víc než dvacet roků – venkovská krasavice, ještě docela mladé děvče. Ne, potkal ji tady ještě dřív. Říkalo se jí Avice ze Thornbury, a její otec byl prý vesnický kolář. Vzpomínám si, že byli svobodní, žádní nevolníci.“ Vesničtí řemeslníci obvykle bývají svobodní, ale připoutaní ke své živnosti jako nevolníci k půdě. „Možná, že tam má pořád ještě příbuzné,“ řekl Arnulf.

„Je to daleko? Moc se tady v těch končinách nevyznám.“

„Ne, není to daleko,“ odpověděl Cadfael a najednou věděl, kam ta žena odešla. „Thornbury znám. Tam by se klidně pěšky dostala.“

Měl o čem přemýšlet, když odcházel z biskupského domu.

Paní, která se tak záhadně ztratila, ho zajímala čím dál víc. Jestli byla přes dvacet let Domvillovou trpělivou a stálou milenkou a měla tak pevné postavení v jeho domácnosti, že si zachovala důstojnost a klidnou oddanost manželky, je jí teď jistě nejméně čtyřicet, o pár let víc než tomu mladému správci z loveckého srubu, ale přesto si jistě udržela dost půvabu, aby ho dokázala okouzlit, kdyby o to jen trochu stála. Ano, a mladík by pak mohl podlehnout touze a žárlivosti a rozhodnout se, že se zbaví bezohledného starce, který ji vlastní a stojí mezi nimi. Když však Cadfael uvážil, kolik jí asi teď je let, řekl si, že všechno by mohlo být trochu jinak. Ne už nejmladší žena může po Domvillově smrti stěží očekávat, že najde jiný, stejně vyhovující vztah. Třeba si všechno promyslela a napadlo ji, že když má nablízku příbuzné, může se u nich schovat, jak dlouho bude potřebovat. Ale proč jen nechávala v tom loveckém srubu cenného koně, něco, co je opravdu její, dar od svého pána? Mohla do Thornbury stejně tak dobře dojet, jako tam dojít pěšky.

Den už však Cadfaelovi málem končil. Musí se rychle vrátit, aby přišel včas na nešpory a mezitím se ještě stačil přesvědčit, co za škodu a zkázu napáchal za jeho nepřítomnosti geniální bratr Oswin.

Ale zítra tu paní určitě vyhledá.

U Svatého Jiljí si zatím dva mladí muži lámali hlavy starostmi, s nimiž si vůbec nevěděli rady. Bratr Marek si už dávno musel přiznat, že ten vysoký malomocný, až na své zdravé ruce tolik podobný Lazarovi, je skutečně mladý šlechtic, po kterém pátrá s tolika lidmi a s tak zarputilou odhodlaností rychtář Prestcote. Byl proto postaven před velmi složité rozhodování.

Slyšel už historku o údajné krádeži nevěstina náhrdelníku, ale připadala mu stejně podezřelá jako Cadfaelovi. Nemálo lidí už bylo přece uvrženo do zkázy a záhuby jenom proto, že jim někdo podstrčil nějakou cennost. Je to náramně snadný způsob, jak zničit nepřítele. Marek tomu obvinění prostě nevěřil. A protože na vlastní oči viděl Huona de Domville, nevydal by mu hned tak nikoho k potrestání, vždyť bylo víc než pravděpodobné, že by ho tím vydal na smrt.

Vražda je však přece jen něco docela jiného. Marek by byl dokázal uvěřit, že mladík, kterému bylo tak ukřivděno – jestli to obvinění bylo skutečně křivé –, mohl být dohnán k myšlenkám na pomstu, jaká se zcela příčila jeho povaze, a potom ke krajním krokům. Na čí straně je pak pravda? S tím zákeřným způsobem vraždy, kdy si zabiják počíhal ve skrytu a dobil omráčeného člověka, se však Marek při vší své smířlivosti a shovívavosti srovnat nedokázal. Takovou pomstu nemůže schvalovat nikdo. Marek se soužil k nesnesení, ale své břemeno nemohl přenést na nikoho jiného. Co věděl, věděl jen on sám.

Napadlo ho, že by mohl přikročit přímo k vetřelci a požádat ho, aby si v klidu promluvili, ale na to by potřebovali soukromí, jaké se mezi lidmi v tak uzavřené skupině jen těžko najde. A dokud si nebude jistý, že ten člověk je skutečně vinen, neudělá nic, čím by na něho upozornil. Každému je nutno přiznat nevinu, dokud proti němu nejsou důkazy, a tím spíš člověku, proti kterému bylo vzneseno velmi pochybné zlovolné obvinění, věrohodné jak falešná mince.

„Jestli se mi podaří octnout se s ním někde o samotě, kde by nás nikdo neviděl, otevřeně s ním promluvím a rozhodnu se až podle toho, co se dozvím,“ řekl si Marek. „A jestli se mi to nepovede, nebo aspoň dokud se mi to nepovede, budu ho co nejbedlivěji sledovat, všímat si všeho, co dělá, postavím se mu, kdyby se pokusil o nějakou podlost, a budu připraven ho hájit, pokud nic neprovede. A přitom se budu modlit k Bohu, aby mým prostřednictvím vyjevil pravdu, ať už je jakákoliv.“

Mladík, který dělal bratru Markovi tolik starostí, seděl právě s Lazarem v bezpečné vzdálenosti od silnice, ale na velmi příhodném místě, odkud přehlédli asi čtvrt míle dlouhý úsek vedoucí k řece u Atchamu. Jedna ze žebráckých misek, které drželi, skutečně žebrácká byla, ale muži nepoprosili nikoho z pocestných o almužnu a řehtačky rozvířili jen tehdy, když chtěli varovat nějakou dobrou duši, aby se k nim ve své milosrdnosti až příliš nepřiblížila. Zahaleni do plášťů seděli se zkříženýma nohama na vyprahlé trávě pod stromy. Mladík se těmto způsobům rychle učil.

„V tomhle převlečení byste klidně prošel mezi hlídkami a nikdo by vás nezastavil,“ řekl Lazar. „Ti pochopové by určitě nevěřili, že někdo dokáže být tak statečný anebo takový blázen, aby si oblékl plášť po malomocném, co tady umřel, a sami by jistě nebyli tak stateční ani takoví blázni, aby vás svlékli a prohlédli.“ Na Lazara to byla věru dlouhá řeč, a také se ke konci zakoktal, jako by už jeho znetvořený jazyk nemohl dál.

„Cože, já že bych utekl, zachránil si vlastní kůži a ji tady nechal, ať si ji vězní dál?“ namítl Joscelin rázně. „Ani se odsud nehnu, dokud jí bude poručníkovat ten její vydařený strýček, co kořistí z jejího majetku a komukoliv by ji prodal, jen aby na tom vydělal. Třeba i někomu ještě horšímu, než byl Huon de Domville, když na tom hodně vyzíská. K čemu by mi má svoboda byla, kdybych se obrátil k Ivetě zády a nechal ji tu všem napospas?“

„Tak se mi zdá, že když si to řekneme úplně po pravdě, chcete vlastně tu dívku pro sebe. Anebo se mýlím?“ řekl muž vedle něj pomalu.

„Vůbec ne!“ rozhorleně odpověděl Joscelin. „Chci ji pro sebe, jako jsem nikdy na celém širém světě nic nechtěl a chtít nebudu. Chtěl bych ji docela stejně, i kdyby jí nepatřila všechna ta půda a kdyby neměla ani boty, v kterých by po ní chodila. Chtěl bych ji, i kdyby byla taková, jako teď předstírám, že jsem já, a jaký jste vy – Bůh vám pomoz! Ale byl bych spokojený – ne, přímo vděčný – kdyby byla se svým vznešeným jménem v rukou dobrého poručníka a mohla volit podle vlastního přání. Samozřejmě že bych udělal všechno na světě, abych ji získal. Kdybych se jí však měl vzdát pro lepšího člověka, než jsem sám, dokázal bych se s tím smířit a slovem bych si nepostěžoval. Ne, vlastně se ve mně nemýlíte. Toužím po ní, div mi srdce nepukne!“

„Ale co pro ni můžete udělat, když jste sám štvanec? Máte tam vůbec nějakého přítele, na kterého se můžete spolehnout?“

„Mám, Simona,“ odpověděl Joscelin už mnohem radostněji. „Ten nevěří, že bych byl něčeho špatného schopen. Z přátelství mě ukryl a moc mě teď mrzí, že jsem musel utéct a ani jsem se s ním nerozloučil. Kdybych mu mohl vzkázat, třeba by s ní i promluvil a přesvědčil ji, aby se se mnou sešla, jak už jsme se sešli jednou. Když je teď starý Domville mrtvý – ačkoliv si nedovedu představit, jak se to stalo – třeba ji tolik nehlídají. Simon by mi možná přivedl i koně…“

„A kampak byste se s tou dívkou vydal, i kdybyste ji nakrásně odvedl jejím poručníkům?“ zeptal se klidně Lazar.

„Už jsem to všechno promyslel. Odvedl bych ji k Bílým sestrám do Brewoodu a poprosil bych je, aby jí poskytly přístřeší, dokud se její záležitosti řádně neprojednají a nebude patřičně zaopatřena. Sestry by ji proti její vůli nikdy nikomu nevydaly. A kdyby bylo zapotřebí, můžeme se obrátit až na krále. Je přece dobrosrdečný a dohlédl by, aby se jí dostalo spravedlnosti. Víte, nejradši bych ji odvezl ke své matce,“ vyhrkl Joscelin upřímně, „ale říkalo by se, že mi jde o její majetek, a to bych nesnesl. Sám jednou dostanu dvě panství, po cizím majetku netoužím a nemíním se od nich nechat osočovat. A jestli si mne i potom Iveta zvolí, poděkuji Bohu i jí a nadosmrti budu šťastný. Ale nejvíc mi záleží na tom, aby byla šťastná ona.“

Lazar sáhl po řehtačce a hlasitě ji roztočil, protože na silnici zarazil koně obtloustlý podsaditý jezdec, odbočil do trávy a zamířil k nim. Jezdec se na ně zdálky usmál a hodil jim minci. Lazar peníz zvedl, požehnal dárci a dobrý muž na něj zamával a jel. „Pořád ještě jsou na světě hodní lidé,“ řekl Lazar jakoby sám k sobě.

„A zaplať pán Bůh za to,“ přisvědčil mu Joscelin s neobvyklou pokorou. „Sám jsem se o tom přesvědčil. Ale vlastně sem se vás nikdy nezeptal,“ dodal váhavě, „jestli jste měl ženu a děti. Věčná škoda, jestli jste vždycky býval tak osamělý.“

Rozhostilo se dlouhé ticho, i když u Lazara se dalo mlčení čekat a nikdy nepůsobilo tísnivě. Konečně stařec promluvil: „Ano, měl jsem ženu, ale ta už je dávno na pravdě boží. A měl sem i syna. Naštěstí na něho můj stín nikdy nedopadl.“

Joscelin se nad těmi slovy až zděsil a rozhořčeně namítl: „Ve tmě přece nikdo stín vidět nemůže. Takhle nesmíte mluvit. Váš syn by se měl radovat, že má takového otce.“

Stařec se k němu obrátil s ostře žhnoucíma očima za rouškou. „Nikdy se o tom nedozvěděl,“ odpověděl prostě. „Nesmíte mu to mít za zlé, byl tehdy ještě dítě. Svůj osud jsem si zvolil sám, on mi ho neurčil.“

Joscelin rychle pochopil, že dál se už vyptávat nesmí a že nemá nejmenší právo čemukoliv se podivovat. Když se tak nad tím zamyslel, samotného ho překvapilo, kolik se toho naučil za pouhé dva dny strávené mezi vyvrženci.

„Na jedno jste se mne ale nezeptal,“ řekl.

„A neptám se vás ani teď,“ odpověděl mu Lazar. „Vy jste se mne na to také neptal, a protože na takovou otázku se dá jedině odmítnout odpověď, nemá ani smysl ji pokládat.“

Po nešporách uložili Huona de Domville do rakve v kapli za přítomnosti převora Roberta, kanovníka Euda, Godfrida Picarda a zbývajících dvou Domvillových panošů. Picard a oba mladíci se právě vrátili z bezvýsledné celodenní honby, unavení a podráždění, stále ještě v pláštích a rukavicích, a nemohli se za všechnu tu námahu ani pochlubit tím, že by zločince dopadli. Stejně však bylo dost pochybné, jestli to tady koho jiného než Picarda a kanovníka mrzí.

Ve studeném vzduchu tiše blikaly svíce na oltáři a na obou koncích már a na stěnách se míhaly stíny všech, kdo se tu sešli. Převor Robert vzal do štíhlé bílé ruky kropenku a jemně postříkal mrtvého několika kapkami svěcené vody, a jak se kapky odrazily ve světle svící, zazářily ve vzduchu jako jiskřičky a opět pohasly. Po převorovi přistoupil k márám kanovník Eudo a pak se rozhlédl po jediném nebožtíkově příbuzném v jejich kruhu a podal kropenku Simonovi. Simon si spěšně stáhl rukavice, aby ji mohl převzít, a jak ponořil věchýtek z léčivých bylin do svěcené vody a pokropil strýcovo tělo, vážně se na mrtvého zadíval. „Myslel jsem, že mě ještě kolik let tahle povinnost nečeká,“ řekl, podal kropenku Picardovi a znovu se postavil do stínu. Ze zelené spršky mu spadlo na hřbet ruky pár kapek, a když se tak na ně Picard díval, jak dopadají, dobře si všiml, že mladík je rychle setřásl, jakoby vylekán jejich chladem. Bylo cosi až úchvatného v tom, jak se ve světle svící odrážel každičký detail na těch nábožně se pohybujících rukách, jakoby useknutých u zápěstí tmavými rukávy. Všechny ty useknuté ruce jako by se pohybovaly a jednaly z vlastní vůle, jediné světlé body v tom šeru kolem dokola. Od bledých elegantních prstů převora Roberta až po hladkou snědou pěst posledního ze služebníků Guye předváděly ruce svůj rituální tanec a nikdo z nich nedokázal odtrhnout oči. Teprve když všichni takto vzdali úctu mrtvému, dokázali pozvednout zrak a najít útěchu v mnohem lidštější bledosti zaujatých vážných tváří kolem sebe: V té chvíli jako by se každý z nich hluboce nadechl, podoben plavci, který se vynořil z hluboké vody.

Bylo po všem. Každý z těch pěti zamířil jinam, převor Robert na krátké večerní modlitby za zemřelého, kanovník Eudo za opatem a oba mladíci do biskupského domu. Museli tam odvést znavené koně, dohlédnout, jak je o ně postaráno, jak jsou ustájeni a nakrmeni, a teprve potom se mohli navečeřet a konečně si odpočinout. Picard všem krátce popřál dobrou noc, odebral se do hostinského domu a tam zavedl Agnes do svého pokoje a před všemi ostatními i těmi, kterým nejvíce důvěřoval, pečlivě zavřel dveře. Musel jí sdělit něco moc důležitého, co nikdo jiný nesměl slyšet.

Malý Bran si vyprosil a odnesl s sebou z vyučování proužky hodně už opotřebovaného pergamenu, utržené z listu, na kterém si procvičoval psaní. Bratr Marek ho pochválil, že o ně tolik stojí, ale neměl nejmenší tušení, na co je Bran vlastně chce. V dormitáři, kde už měl chlapec dávno spát, se Bran přikradl se svými úlovky k Joscelinovu lůžku a zašeptal mu své tajemství do ucha.

„Prinesl jsem ten pergamen pro vás, protože prý chcete napsat nějaký dopis. Povídal mi to Lazar. Opravdu dovedete číst a psát?“ Bran se díval na každého, kdo ovládal taková tajuplná umění, s nesmírnou úctou. Schoulil se těsně vedle Joscelina, aby se domluvili co nejtišším šepotem. „Ráno si můžete vypůjčit roh s inkoustem, bratr Marek ho má na stole a nikdo tam nebude dávat pozor. Jestli dokážete ten dopis napsat, já ho zas klidně někam zanesu. Nikdo si mě ani nevšimne. Ale musí to být docela krátký dopis, protože nejlepší kousek z toho pergamenu je docela malý.“

Joscelin zahalil hubené tělíčko do záhybů svého pláště, aby mu nebyla za té chladné noci zima, a přitáhl si chlapce do náručí. „Jsi moc dobrý a statečný spojenec, a jestli ze mě kdy bude rytíř, udělám tě svým panošem. A naučíš se psát latinkou, počítat a všechno možné, co ani já sám nedovedu. Snad se na nějaký ten dopis zmůžu a někdo ho po mně přečte. Kdepak je ten tvůj pergamen?“ Ucítil v ruce nepříliš silný, ale dost dlouhý proužek, který mu chlapec horlivě podával. „Tohle úplně stačí. Určitě se tam vejde dvacet slov, a těmi se už dá říct hodně. Jsi skvělý, tak chytrý kluk se hned tak nenajde.“

Dětská hlava, z níž bratr Marek dostal drnavcovou mastí i poslední zasychající boláky z podvýživy a špíny, se důvěřivě opřela o šlechtické rameno a Joscelin pocítil ke chlapci trochu pobavenou, ale i něžnou náklonnost. „Když se dám zadními cestičkami, dostanu se až k mostu,“ chvástal se ospale Bran. „Mít čepici, tak bych proklouzl až do města. Zajdu vám, kam jenom budete chtít…“

„A nebude se po tobě maminka shánět?“ zašeptal Joscelin chlapci do ucha. Dobře však věděl, že té ženě už na ničem na tomto světě nezáleží a čeká jen na chvíli, kdy odsud odejde. I svého synka vděčně svěřila do rukou svatého Jiljí, patrona nemocných a opovrhovaných.

„Ne, maminka spí…“ Teď už málem spal i její čilý blažený synek, jemuž se vším tím zajímavým učením a tajnými úmluvami s větším kamarádem otvíral svět, který pro ni už končil.

„Tak pojď, přitul se ke mně a spi. Lehni si trochu blíž, ať se zahřeješ.“ Joscelin se otočil, aby si chlapec mohl položit zvídavou tvář do důlku pod jeho ramenem, a až užasl, jak ho ta dětská důvěra potěšila. Ještě dlouho potom, co chlapec usnul, ležel a přemýšlel, proč vlastně vynakládá tolik síly a zájmu na jiné, když mu samému jde o krk, a proč tolik přemýšlí o tom, jak uchránit tuhle malou zanedbanou dušičku před vším nebezpečím, do jakého se sám dostal vlastní pošetilostí anebo řízením osudu. Ano, napíše ten dopis a pokusí se poslat ho nějak Simonovi, ale neohrozí tohle nevinné dítě, které u něj tak bezstarostně leží. Nakonec usnul i Joscelin, i ve spánku však nechával svému dětskému návštěvníkovi celou noc až dost místa. O kus dál dlouho bděl Lazar, který už dávno ztratil potřebu spánku.

[ VIII ]

Joscelin vstal ještě před úsvitem a dával si velký pozor, aby neprobudil chlapce, který prospal celou noc vedle něho a když měl teď najednou na vyhřátém lůžku dost místa, ležel si pohodlně s rozhozenýma rukama, jako by ho tu někdo zapomněl. Joscelin ještě pečlivěji rozprostřel po tělíčku svůj plášť pro malomocné a rozhodl se, že mu ho tady nechá, protože časně zrána bylo ještě chladno a stejně by si netroufl přiblížit se v tom plášti k městu, i když nebylo o nic bezpečnější chodit tam bez něj. Bude prostě muset spoléhat na to, že ho snad nikdo neuvidí, a utěšovat se myšlenkou, že když se za ním rychtářovi lidé včera celý den marně honili, ztratili naději, že by ho lapili a nezačnou ho, jak aspoň doufal, hledat v predklášteří.

Po špičkách prošel síní a sebral bratru Markovi ze stolu kalamář a brko. Nebude čekat, až se rozední, tady by se stejně světla nedočkal; ale v kostele hoří přece věčné světýlko na oltáři, a třebaže je jenom slabounké, docela mu postačí – vždyť má mladé oči a chystá se napsat jenom pár slov. Promyslel si už, co chce na ten proužek pergamenu napsat, a celkem se mu to podařilo, i když nijak zvlášť úpravně. Brko by bylo potřebovalo přiříznout, dělalo trošičku kaňky, ale Joscelin u sebe neměl nůž. Až na svou zdravou kůži a neznetvořené nohy a ruce na tom byl teď stejně jako jeho nynější druhové – měl jenom to oblečení a vůbec nic mu nepatřilo.

„Simone, udělej pro poselství dvě věci. Odveď tajně Briara přes pole z opatství a popros Ivetu, ať přijde po nešporách do bylinkářské zahrady.“

Krátký vzkaz, ale docela by stačil, jenom ho dostat do správných rukou. Jestli se mu to nepovede, bude ho muset dobře schovat, protože napsal Simonovo jméno. Litoval už, že se nechal unést a kamaráda jmenoval, vždy co kdyby pergamen padl do rukou nepřítele? Jak jinak se však mohl obrátit v krajní nouzi k příteli o pomoc? Vyhnout se jeho jménu nemohl, i když se tím třeba všechno ještě ztíží. Vzkaz musí odejít tak jak je anebo by si ho Joscelin musel nechat u sebe, a tím by zmařil svou jedinou možnost. Velice ho to však zavazuje – musí být ve svých pokusech dostat vzkaz do správných rukou ještě mnohem opatrnější, ba přímo troufalejší.

Vyšel ven do přesně stejného předjitřního šera a ticha v jakém prchal ze své skrýše na zahradě biskupského domu. Opatrně obešel špitál a vydal se k městu, držel se co nejdál od silnice a kradl se jen místy, kde ho skrývaly stromy a keře. Když došel k zahradám a dvorkům, musel se ještě víc od silnice vzdálit, ale teď už měl dost času a mohl jít opatrně. V biskupském domě se až do rozednění nikdo ani nehne, nikdo neodejde ze dvora, dokud nebude úplné světlo a páni si nebudou žádat snídani. Joscelin se dostal až na úzkou pěšinu mezi stromy, která ústila u zdi do předklášteří, a zastavil se, aby se rozhodl, kam dál. Přes zeď uvidí, jenom když na ni vyleze, a jestli se má schovat v lese, měl by si raději zvolit místo, odkud by viděl celé nádvoří, rozeznal známé postavy a mohl sledovat, co se děje u stájí.

Vybral si to místo pečlivě v koruně mohutného dubu a skryl se pod větví, na které zbylo ještě dost listí, aby na něho nebylo vidět, ale sám aby se mohl dobře rozhlédnout a rychle seskočit na zem, kdyby to bylo zapotřebí. Pak už mu nezbývalo, než čekat, protože teprve začínalo svítat a úsvit byl ještě bledý a váhavý. Konečně nastalo svítání, dům a zeď kolem se postupně začaly vynořovat ze tmy, nabývat a barevně ožívat. Ospalí sloužící, štolbové a dojičky, se nejprve téměř po špičkách vykrádali ze dveří, ale brzy se už čile pouštěli do práce. Mladí tovaryši přinesli z pekárny celé ošatky chlebů, ale Joscelin o snídani dneska přijde, tentokrát ji pro něj určitě nikdo neukradne.

Jak ráno trochu pokročilo, začalo se objevovat panstvo. První se ukázal kanovník Eudo, který se chystal na druhou mši, a pak trochu později, Simon a Guy. Šli spolu, ale netvářili se nijak nadšeně a zřejmě byli zabráni do vážného rozhovoru. Štolbové vyváděli ze stájí snad všechny koně, které tam měli. Všichni se už chystali na ranní štvanici za uprchlíkem.

Brzy se skutečně seřadili, Guy s odevzdaným zachmuřeným obličejem mezi ostatními, a zástupem vyjížděli z brány a po předklášteří k městu. Simon však na koně nenasedl. Pořád ještě stál na schodech, díval se za ostatními a na něco čekal. Biskupova soukromá stáj byla za rohem domu a Joscelin na ni neviděl, ale pozorně naslouchal a zaslechl dusot kopyt, čilých a bystrých, blížících se k nádvoří. A vzápětí už uviděl svého Briara, stříbřitě šedého koně s temně šedivým grošováním, který byl zřejmě nemálo rozezlen, že ho tak vyštvali do časného rána, a táhl za sebou zpoceného a láteřícího podkoního. Simon jim sešel vstříc, pohladil lesklou šedivou šíji a hřbet a s obdivnou něhou podržel na chvíli v dlaních stříbrnou koňskou hlavu. Joscelina to dojalo. Při všech těch starostech si Simon vzpomene na čilé zvíře uvězněné ve stáji a postará se, aby se trochu proběhlo. Joscelin na dálku neslyšel, co řekl Simon podkonímu, než se zas vrátil do domu, ale to, jak ukázal na koně a potom k bráně, určitě znamenalo: „Osedlejte ho a vyveďte mi ho ven.“

Joscelin čekal dost dlouho, aby se na vlastní oči přesvědčil, že právě k tomu se podkoní chystá, a pak seskočil ze stromu a skryt v křoví šel opatrně dál, dokud neuviděl vnější stranu brány. A vtom už přijížděli, Briar čilý a celý žhavý, jen se rozběhnout. Podkoní ho vyvedl ven a lhostejně uvázal k jednomu z kruhů zapuštěných ve zdi u udusaného místa, kde se nasedalo na koně, a nechal ho tam, ať čeká na svého jezdce. Nic lepšího se ani nemohlo stát. Jen zašel podkoní znovu na dvůr a zamířil po dláždění ke stáji, vyrazil Joscelin z úkrytu a řítil se podél zdi polaskat a ukonejšit vylekaného a rozradostněného Briara. Na otálení teď nebyl čas a Joscelin zprvu proklínal svou smůlu, protože právě v té chvíli sem s cinkotem rolniček přijíždělo po předklášteří pár jezdců a on se musel rychle obrátit zády k silnici, a dokud nepřejeli, zůstat bez hnutí stát a jenom držet uzdu, jako by byl pouhý podkoní, který tu čeká na svého pána. Vynucené zdržení však dalo aspoň Briarovi čas, aby se trochu uklidnil, a když mu Joscelin spěšně vplétal do stříbrné hřívy proužek pergamenu, stál už kůň docela pokojně.

Jezdci odjeli, na předklášteří teď nebylo živé duše a nikoho nebylo vidět ani na pěšině mezi stromy. Joscelin se odtrhl od svého milovaného koně, snažil se neposlouchat zklamané ržání, které se za ním ještě dlouho neslo, a jako pelášící zajíc se rozběhl zpátky do skrytu křovisek. Na svém úprku se nezastavil, dokud nebyl kousek od Svatého Jiljí.

Co si předsevzal, to také splnil a neodvažoval se teď zastavit ani ohlédnout a přesvědčit se, jestli už někdo jeho vzkaz našel. Rozednilo se už a na cestách se objevovalo víc a víc lidí. Měl by se teď rychle ukrýt v tom plášti po malomocném, který ho chrání víc než jakákoli zbraň, protože se k němu nikdo neodváží přiblížit ze strachu, aby se nenakazil. Může se teď jenom modlit, aby si Simon dopisu všiml a věrně se podle něj zachoval – jistě ho v té hřívě zahlédl, jen co usedl na Briara. A pak Joscelina napadlo, že se přece jen aspoň trošičku pojistil, protože když zajde v určenou dobu do mlází proti polnostem opatství a Briara tam nenajde, pozná, že se jeho prosba ztratila nebo zůstala nepovšimnuta, a zase se skryje. Skryje se, ustoupí do pozadí a pokusí se znovu, ale nikdy se nevzdá, aspoň dokud se Iveta nedostane do lepších rukou a nebude s ní zacházeno jak si zaslouží.

Ale dnes, v den ze všech nejdůležitější, se musí až do večera krotit a vzorně se držet poblíž Svatého Jiljí, nevystavovat se nebezpečí a neupozorňovat na sebe.

Zastavil se v houští nedaleko špitálu, a než se odvážil dál, pozorně se rozhlédl. Náhle si uvědomil, jak je teď za světla bez toho svého pláště po malomocném jako nahý. A vtom se vyřítil z křoví malý človíček s těžkým tmavým pláštěm pod jednou paží, druhou objal Joscelina kolem stehen a tiše, přerývavě mu začal vyčítat: „Vy jste mě neprobudil! Odešel jste si a mě jste tam nechal. Proč jste mi to udělal?“

Překvapen a dojat se sklonil Joscelin k chlapci a srdečně ho objal. „Probudil jsem se a ty jsi ještě spal, a to tak tvrdě, že mi přišlo líto tě budit. Ale všechno jsem zařídil a už jsem zase tady, tak mi to snad nebudeš mít tolik za zlé. Vím, že bys to byl dokázal stejně dobře anebo ještě líp, nesmíš si myslet, že jsem ti nedůvěřoval…“

Bran mu přísně hodil plášť. „Honem si to oblékněte. A tady máte roušku… Jak byste se bez ní dostal do špitálu?“ Přinesl s sebou i kus chleba, věděl, že Joscelin nesnídal. Joscelin roztrhl chleba na dva kusy a větší podal chlapci. Nad všemi starostmi v něm převládla něha a zároveň neodolatelná chuť od srdce se rozesmát.

„Co bych si bez tebe počal, můj panoši? Sám vidíš, že byste mě ani neměli pouštět ven bez dohledu. Slibuju ti, že se od tebe nechám vodit celý den jako na řetízku – samozřejmě až na tu chvíli, co se budeš učit s bratrem Markem. Budu se řídit podle tebe. Klidně mi můžeš poroučet.“

Poslušně se zahalil do vypůjčeného oblečení, tiše a spokojeně snědli společně chléb a pak si zas Joscelin zakryl tvář rouškou. Ruku v ruce vyšli vážně z lesa a vzorně zamířili nazpátek k Svatému Jiljí.

Simon se rozjel klusem na bujném Briarovi a teprve u brány opatství si povšiml, jak má kůň zcuchanou hřívu. Trochu ho rozladilo, jak špatně se tu štolbové o koně starají, ale když sáhl po hřívě, ucítil pod prsty tvrdý stočený proužek pergamenu. Zvolnil s koněm do kroku, což Briara vůbec nepotěšilo, vyprostil svitek z hřívy a zvědavě jej rozvinul.

Joscelinovo dost neumělé písmo, kterému nijak neprospělo špatné světlo a nepoddajné brko, seříznuté pro jinou ruku, se přece jen jakžtakž přečíst dalo. Simon rychle schoval svitek do dlaně, aby ho snad někdo nezpozoroval, a trochu opožděně se rozhlédl, jak se k němu ta zpráva asi dostala a kde se ukrývá její odesílatel. Na to však už bylo pozdě. Ten teď může být kdekoliv a Simon mu bude moct stanout tváří v tvář a promluvit si s ním, jenom když udělá všechno přesně tak, jak po něm Joscelin žádá, a připraví setkání tak, aby na ně určitě přišel.

Simon si pečlivě uložil svitek pergamenu do váčku za pasem a zamyšleně jel dál. Za branou se u mostu, který vedl přes řeku Severn do města, začali shromažďovat rychtářovi lidé. Na velkém nádvoří v opatství se všechno odehrávalo přesně tak jako každý den. Laičtí bratři odcházeli za prací do hlavních zahrad u Gaye, na hospodářství a k dobytku. Bratr Edmund pobíhal mezi bylinkářskou zahradou a špitálními pokoji a almužník bratr Oswald rozdával milodary žebrákům u brány. Simon vjel zachmuřeně na nádvoří a předal Briara podkonímu. V hostinském domě požádal o slyšení u Godfrida Picarda a byl okamžitě přijat.

Iveta seděla s Madlen ve svém pokoji a netečně vyšívala kousek ozdobné tapisérie na polštář. Pravda, směla teď už ven, ale ani kousek za bránu. Jednou se o to bojácně pokusila, hned ji však zastavil jeden ze strýcových lidí, sice zdvořile, ale s významným potměšilým úsměvem, až zrudla ve tváři. A jakýpak to má smysl procházet se po tom uzavřeném prostranství, které by za jiných okolností bylo jistě docela příjemné, když je Joscelin bůhvíkde a nijak se s ním nemůže domluvit? To už je lepší sedět tu se zatajeným dechem a naslouchat, zda odněkud nezavěje svobodný vítr, který by jí přinesl jeho slova. Jednoho přítele tu však přece jen má, toho mnicha, který od ní jednou odvrátil hromobití a podruhé ji zas jako kouzelnou mocí uložil k spánku, jenže s tím už dávno nemluvila. A pak je tady Simon. Je to dobrý přítel a nevěří na obvinění vznesená proti Joscelinovi. Kdyby měl sebemenší možnost, určitě by jim pomohl.

Seděla nad tím svým vyšíváním bez hlesu a ještě tišeji potom, co zaslechla, jak vedle v pokoji kdosi mluví. I vnitřní zdi tu byly silné a hned tak žádný zvuk jimi nepronikl a Iveta usoudila, že Madlen zřejmě nezaslechla nic, co by vzbudilo její zvědavost. Sama se tedy snažila svoji zvědavost krotit. Strýc se tam s někým hádal. Vytušila to ze zlobné naléhavosti jeho tónu, i když nemluvil hlasitě, naopak zcela záměrně potichu a těžce srozumitelnými slovy. Druhý hlas však byl mladší, zdaleka už ne tak opatrný a zněl, jako by se zuřivě bránil, ohromeně a pobouřeně, jako by tu z čistého nebe najednou padlo strašlivé obvinění. Pořád ještě však nerozuměla jedinému slovu, jenom vnímala zvýšené hlasy, které se střetly v trpké hádce. A náhle se jí zazdálo, že zaslechla přízvuk, který jí byl povědomý, a když si uvědomila, komu patří, přímo užasla. Co jen se mohlo stát mezi strýcem a Simonem? Protože to zcela určitě byl Simonův hlas. Copak podezírá strýc každého mladíka, který se octne v její blízkosti? Až příliš dobře věděla, že si v ní strýc chrání poklad, velký majetek a postavení, které ji tížilo na krku jako mlýnský kámen, všechny ty možnosti, jak jí využít, a zisky, které z ní má. Ještě včera či předevčírem tu však Simona vítali jako vzácného hosta a teta Agnes se nad ním rozplývala v úsměvech.

Madlen strnule seděla, vyšívala si plátěný čepec a ničeho si nevšímala. Byla přece jen starší a už ne tak bystrá, a pokud vůbec něco zaslechla, pak jen tlumený rozhovor. Po chvíli ustal i ten hovor. Dveře se zavřely. Iveta měla dojem, že zaslechla vedle v místnosti další domluvu, tentokrát tichou a naléhavou. To už kdosi rázně sebejistě zaklepal, otevřely se dveře jejo pokojíku a dovnitř klidně vstoupil Simon, jako by na to měl plné právo. Iveta si nevěděla hned rady, jak se zachovat, jen se na něj vytřeštěně dívala, ale Simon promluvil s naprostou samozřejmostí.

„Dobré odpoledne, Iveto,“ řekl lehce a potom požádal komornou: „Nechte nás chvíli o samotě, paní Madlen.“

Madlen se rozpomněla, jak se na něho Agnes usmívala a jak ochotně ho vedla dál, a pořád ještě v něm viděla Picardova oblíbence. Sebrala svoje vyšívání, klidně Simona pozdravila, stejně vlídně jako posledně, a odešla z pokoje.

Sotva se za ní zavřely dveře, klečel už Simon před Ivetou a nakláněl se k ní. Ač se snažil být klidný, zrudl teď v obličeji, těžce oddechoval a celý se chvěl rozčilením.

„Dobře mě poslouchej, Iveto, protože mě už k tobě nepustí… Jestli jim Madlen řekne, že tu jsem, rovnou mě vyženou… Mám pro tebe vzkaz od Josse.“ Celá zmatená a ustaraná se ho hned chtěla vyptávat, ale položil jí prst na rty, aby mlčela, a rychle, tiše a naléhavě jí řekl: „Prosí tě, abys přišla dneska večer po nešporách do bylinkářské zahrady. A já mu mám zavést za potok koně. Nesmíš ho zklamat, jako ho nezklamu já. Rozumíš?“

Iveta přikývla, téměř neschopna slov překvapením, radostí a strachem. „To víš, že rozumím! Ach, Simone, udělám všechno na světě, všechno, co jenom budu moci. Bůh ti žehnej, že jsi Joscelinovi takovým věrným přítelem. Ale proč… proč ses najednou strýci tak znelíbil? Co se stalo?“

„Zastal jsem se Joscelina. Prohlásil jsem, že není žádný vrah ani zloděj, že se postarám, aby byl ospravedlněn, a oni že budou muset vzít zpátky všechno zlé, co o něm řekli. Nechtějí mě teď už ani vidět, zavrhli mě. Ale tady je jeho dopis – podívej se!“ Iveta hned poznala Joscelinovo písmo a celá rozechvělá si dopis přečetla. Dotýkala se toho proužku pergamenu jako nějaké svátosti, ale nakonec jej, byť zdráhavě, vrátila Simonovi.

„Nech si ho radši u sebe… co kdyby ho u mne našli. Zachovám se podle jeho přání a tobě tisíckrát děkuji za tvou dobrotu. A moc mě mrzí, Simone, že jsme ti způsobili tolik trápení.“

„Trápení? Jakého trápeni?“ zašeptal divoce. „Mně na nich přece vůbec nezáleží, hlavně když ty mi zůstaneš nakloněna.“

„Nakloněna? To víš, že ano, a navždycky… ale máš mnohem víc než mou náklonnost. Byl jsi na mě tak hodný, co bych si bez tebe byla počala? Jestli s Joscelinem utečeme… jestli se nám to podaří… určitě se zase s tebou sejdeme. Navždycky budeš naším přítelem.“

Jak se ji pokoušel ukonejšit, úpěnlivě se ho držela za ruku a snažila se mu tak dát najevo vděčnost, kterou mu nedokázala slovy vyjádřit, ale Simon se náhle zatvářil varovně, rychle ruku odtáhl, vstal a jediným svižným pohybem od ní odstoupil, neboť zaslechl, jak kdosi stanul u dveří a položil ruku na závoru. „V bylinkářské zahradě!“ zašeptal ještě a viděl, jak se jí v odpověď na ta slova odhodláním, ale i strachem zalesklo v očích.

„Jsem velmi rád, že je ti už o tolik lépe,“ řekl zdvořile právě ve chvíli, kdy se už dveře otvíraly. „Nedokázal jsem odejít, aniž bych tě pozdravil.“

To už rozhodně vešel do pokoje Picard se štíhlým inteligentním obličejem ledově chladným a hlasem ještě chladnějším, i když uvážlivě zdvořilým.

„Pořád tu ještě jste, pane Aguilone? Naše neteř zůstává ve svém pokoji a nikdo ji nemá rušit. Myslel jsem, že pospícháte domů, abyste se trochu připravil. Slíbil jste přece, že dnes pomůžete rychtářovým lidem, a doufám, že svoje slovo splníte.“

„Udělám, co se ode mne žádá,“ krátce odvětil Simon. „Ale na kamarádově koni nepojedu. Jinak si však můžete být jist, můj pane, že se připojím k rychtářovým vojskům, tak jak mám nařízeno, a také včas.“

V té chvíli stanula vedle manžela Agnes se rty stisknutými a očima zúženýma podezíravostí. Simon se hluboce uklonil Ivetě, chladně pozdravil Agnes a vyšel ze dveří. Oba manželé se za ním zamračeně mlčky obrátili, a když odešel, zahleděli se stejně chladně a nevraživě na Ivetu. Dívka pokorně sklonila hlavu nad vyšíváním a neřekla ani slovo. Dobře věděla, že by nedokázala zakrýt svou vzdornou radost. Picardovi ji ještě dlouho pozorovali, potom konečně vyšli z pokoje a zavřeli za sebou. Vůbec na nic se jí nezeptali. Byla přesvědčena, že ji z ničeho nepodezírají. Copak někdy projevila z vlastní vůle sebemenší odvahu? Netušili a ani by nedokázali pochopit, jakou teď v sobě našla sílu a odhodlání udělat všechno pro Joscelina.

Bratr Cadfael si vypůjčil z opatských stájí mezka a hned po snídani se vydal na cestu. V době, kdy Iveta dostala Joscelinovu zprávu, byl už za Beistanem a projížděl hlubokými lesy v okolí loveckého srubu. K vesničce Thornbury se nemusel dát po pěšině vedoucí ke srubu, mohl zabočit doprava, směrem na západ k okrajům Dlouhého lesa. Od srubu bylo do vesnice sotva na míli daleko, ale pořád ještě mu zůstávalo záhadou, proč tam ona paní nechala tak pěkného koně a odešla pěšky.

Jak se Cadfael blížil ke vsi, les se rozestupoval a slunce ozařovalo malebné mělké údolí se zelenými loukami a pruhy orné půdy, malými, ale pečlivě obhospodařovanými. Tu a tam byly v okolních lesích vidět nové mýtiny, které vyrvali lesu podnikaví mladší chasníci. A uprostřed nich se krčily skupinky nízkých dřevěných chatrčí, nad nimiž jako závoj visely vějíře modrého kouře a vůně páleného dříví. I tohle byla světu vzdálená chudá vesnička, kde žili těžce pracující lidé, ale měli všude kolem spoustu dřeva na topení a skvělé možnosti k pytlačení, a Cadfael usoudil, že tu jistě pytlačí všichni. A také tu bylo plno nejrůznějšího dříví, vhodného pro kolářské řemeslo. Jilmového, bez kterého se nedá zhotovit náboj kola, dubového, s pevným zdravým jádrem bez suků, jaké se hodí na loukotě, a pružného jasanového na ohnuté obruče – všechno tu bylo, jen si ho pokácet.

Cadfael zastavil mezka u první chaloupky, na jejímž dvoře sypala jakási žena slepicím, a zeptal se, kde tady bydlí kolář. „Hledáte Ulgera?“ opáčila, opřela se kyprou paží o plot a s přátelskou zvědavostí si mnicha prohlížela. „Má hospodářství na samém konci vsi hned za rybníčkem, uvidíte tam napravo hranici dřeva. Dělá teď zrovna nové kolo k nějakému žebřiňáku, určitě ho najdete u práce.“

Cadfael jí poděkoval a šel dál. Za rybníčkem, kde štěbetaly kachny a potápěly se pod hladinu, uviděl dříví, úpravně složené, aby dobře zrálo, velkou sklepní místnost, vybavenou všemožným nářadím, s pokojíkem a podkrovím nahoře, a vpředu na dvoře podložený vůz, kterému chybělo jedno kolo. Na zemi se válely dvě jeho rozlomené poloviny, několik roztříštěných loukotí a kovová obruč, kterou si dal kolář stranou a dost možná ještě někdy použije. Na trávě ležel jako hvězda nový jilmový náboj s loukotěmi a kolář, asi pětačtyřicetiletý podsaditý muž, vousatý a statný, otesával právě teslicí kus pěkného ohnutého jasanu, z kterého chtěl vytvarovat obruč.

„Pán Bůh pomáhej!“ řekl Cadfael, zastavil mezka a sesedl. „Jste jistě Ulger a vás právě hledám. Ale čekal jsem, že najdu někoho mnohem staršího.“

Kolář povstal a odložil teslici, naprosto klidný ve svém království. Pohlédl s vlídným zájmem na svého návštěvníka, člověka s kulatým obličejem a zřejmě dobromyslného, ale stejně jako on důstojně zdrženlivého. „Můj otec byl taky Ulger a jako já dělával koláře v téhle vesnici a pro všechny osady kolem. Myslel jste asi jeho. Ale už před několika lety zemřel, budiž mu země lehká. Teď patří dům i živnost mně.“ Potom si rychle a pozorně Cadfaela prohlédl a dodal: „Jste nejspíš od benediktinů ze Shrewsbury. Občas se o nich něco doslechneme i tady u nás.“

„Máme své starosti a jistě už o nich víte,“ řekl mu Cadfael. Přehodil mezkovu otěž přes sloupek plotu, narovnal si kutnu a trochu si po té dlouhé cestě protáhl záda. „Povím vám pravdu, tak jako čekám pravdu zas od vás. Časně zrána svého svatebního dne byl zavražděn Huon de Domville a prý měl nedaleko odsud ve svém loveckém srubu milenku. Zemřel, když se od ní vracel. Ale ona už ve srubu není. Říkali jí Avice ze Thornbury a je dcerou Ulgera, který byl jistě i vaším otcem. Domville ji tady někde objevil a vzal si ji k sobě. Nejspíš vám neříkám nic, co byste sám už nevěděl.“

Čekal, ale odpověď nepřicházela. Kolář proti němu stál beze slova, s tvrdým výrazem v jinak dobráckém obličeji.

„Nemíním vystavit vaši sestru nebezpečí ani nějaké hrozbě, ničemu by to neprospělo,“ řekl Cadfael. „Ale mohla by vědět něco, co by potřebovali znát lidé zákona, a nejenom proto, aby potrestali viníka, ale také aby mohli propustit na svobodu nevinného muže. Chci si s ní jenom promluvit. Nechala v Domvillově srubu koně, který byl jistě její. Odešla pěšky. Pevně věřím, že přišla sem, ke své rodině.“

„Už je to hodně let, co jsem měl sestru,“ řekl Ulger po dlouhé odmlce, „moc let od doby, co jsme já a naše rodina patřili k Avici ze Thornbury.“

„Chápu,“ řekl Cadfael, „ale krev se přece jen nezapře. Přišla k vám?“

Ulger se na něj zamračeně díval a pak se rozhodl. „Přišla,“ řekl.

„Před dvěma dny? Když jste se ze Shrewsbury dověděli, že Huona de Domville našli mrtvého?“

„Ano, přišla před dvěma dny, pozdě odpoledne. K nám se ta zpráva tehdy ještě nedostala. Ale ona už o tom věděla.“

„Jestli je u vás, musím s ní mluvit,“ řekl Cadfael. Pohlédl k domu, odkud právě vyšla tělnatá pěkná venkovanka, a když se na ni udiveně podíval, zase zašla dovnitř. V koutě na dvorku přibrušoval asi čtrnáctiletý chlapec dubové loukotě na nějaké lehčí kolo. Jistě je to Ulgerova manželka a syn. Po jiné ženě tu Cadfael nikde neviděl ani stopy.

„Není tu,“ řekl Ulger. „A ani by nebyla v mém domě vítaná. Co se rozhodla jít za děvku k tomu svému normanskému baronovi a udělala ostudu celé rodině a příbuzenstvu, jsme ji tu viděli jen párkrát. A když teď najednou přišla, tak jsem jí řekl, že pro ni udělám všechno, co má mužský pro sestru udělat, ale za nic na světě ji nepustím do domu, odkud už dávno odešla kvůli penězům, pohodlí a přepychu. Nijak zvlášť ji to nezkrušilo. Můžete si o ní myslet, co chcete, sám z ní nejsem moc moudrý. Řekla mi klidně a zdvořile, že ode mne nic nechce, jenom tři věci – abych jí půjčil koně, dal jí místo těch krásných šatů obyčejné venkovské oblečení a pustil s ní na pár hodin syna, ať ji zavede, kam se potřebuje dostat, a potom přivede zpátky koně. Musela ujít asi tři míle a v těch lehkých střevíčkách by to nedokázala.“

„A vy jste jí ve všem vyhověl?“ podivil se Cadfael.

„Ano. Převlékla se tu dole z těch parádních šatů do starých po manželce. A taky si stáhla z rukou všechny prsteny a z krku zlatý řetěz a všechno to dala ženě, že prý už to sama nebude potřebovat a ráda by aspoň trochu splatila svůj dluh. Pak nasedla na mého koně a kluk vedle ní šel pěšky, ale do večera se na koni vrátil domů. A víc už o ní nevím, protože jsem se jí na nic nevyptával.“

„Ani jste se jí nezeptal, kam se chystá?“

„Ne, ani to ne. Ale když se syn vrátil, tak mi pověděl, kam jela.“

„A kam tedy jela?“

„Jmenuje se to tam Godrics Ford a je to na západ odsud, jen kousek cesty lesem.“

„Znám to tam,“ řekl Cadfael a najednou mu bylo všechno jasné. Neboť v Godrics Fordu byl stateček patřící k polesworthskému opatství, kde žily jeptišky benediktinského řádu. Takže Avice se v nouzi uchýlila do nejbližšího ženského azylu, pod ochranu mocného váženého opatství, a zřejmě se tam chce skrýt, dokud nebude Domvillův vrah odhalen a jat, smrt pomstěna a milenka zapomenuta. V tak bezpečném útočišti bude třeba docela ochotna prozradit všechno, co ví, aby šetření pomohla, ovšem když nikdo nenaruší její klid.

Jenomže… jenomže nechala ve srubu svého koně a odešla pěšky. A vyměnila krásné oblečení za hrubý šat z domácky tkané látky a sundala si šperky, aby alespoň zčásti splatila dluh rodině, kterou před lety opustila…

Statek v Godrics Fordu bylo pěkné protáhlé nízké stavení na široké mýtině, s dřevěnou kapličkou a s vysokou kamennou zdí, ohraničující dobře udržovanou zelinářskou zahradu a sad s ovocnými stromy, které už zdobila jen polovina žloutnoucího listí. Na čerstvě přerytém záhonu pod zdí pracovala postarší novicka s příjemně zaoblenou postavou i obličejem a sázela kapustu, která se měla napřesrok sklízet. Cadfael se na ni díval, jak zabočoval k bráně a sesedal z mezka, a protože uměl ocenit obratnost a píli, zalíbilo se mu, jaké má jisté a úsporné pohyby. Benediktinky, stejně jako benediktinští mnichové, si považují tvrdé práce a očekává se od nich, že se budou nejenom modlit, ale stejně pilně a neúnavně se věnovat pěstování rostlin. Tato kvetoucí a zdravá žena se věru činila jako dobrá spokojená hospodyně, širokou nohou pevně udusávala půdu kolem sazeniček a s poklidnou pohodou si stírala z rukou těžkou hlínu. Byla příjemně boubelatá a nijak zvlášť vysoká a v obličeji, byť zakulaceném, se jí rýsovaly pevné kosti a rozhodné rty a brada. Když si povšimla Cadfaela a jeho mezka, pomalu a opatrně se narovnala v zádech, povzdechla si jako pravá zahradnice a zadívala se na něj chytrýma hnědýma očima pod tázavě vyklenutým obočím, kterým bylo hned všechno jasné a jediným bystrým pohledem si ho změřily od kutny až po sandály.

Vyšla ze záhonu a beze spěchu k němu přistoupila.

„Pozdrav vás Pán Bůh, bratře,“ řekla vesele. „Čím vám můžeme sloužit?“

„Bůh žehnej vašemu domu,“ obřadně pravil Cadfael a potom dodal: „Rád bych si promluvil s jednou paní, která u vás nedávno našla útočiště. Anebo se tak aspoň domnívám podle toho, co jsem se o ní dozvěděl. Jmenuje se Avice ze Thornbury. Nemohla byste mne k ní zavést?“

„To bych mohla,“ odpověděla novicka. Na červené, jako jablíčko hladké tváři jí náhle vyvstal dolíček, půvabný jako dívčí poklona. Na chvíli se jí tvář rozzářila krásou, vyspělou a poklidnou, vzápětí však zase pohasla a žena vypadala stejně skromně a obyčejně jako předtím. „Jestli hledáte Avici ze Thornbury, tak jste ji našel,“ řekla. „Jsem to já.“

Seděli proti sobě za stolkem v temném přijímacím pokojíku na statku, benediktinský mnich a budoucí benediktinská jeptiška, a se zájmem si prohlíželi jeden druhého. Matka představená jim dala svolení a zavřela za nimi dveře, i když uchazečka o přijetí do jejího řádu se chovala s takovou sebejistotou, až bylo s podivem, že vůbec někoho o svolení žádala, když chtěla s návštěvníkem promluvit, a ještě překvapivější bylo, že to učinila s tak náležitou pokorou. Cadfael však už dospěl k závěru, že ho při jednání s touto ženou čeká překvapení za překvapením.

Tohle že je děvka normanského šlechtice, rozmazlená, přivyklá pohodlí a vydržovaná pro krásu, jak si ji představoval? Taková žena by se všemožně snažila uchovat si svůj půvab různými mastičkami, krémy a tajnými kouzly, hladověla by, aby si udržela štíhlou postavu, a zkoumala by umění krásných pohybů a úsměvů. Tato žena však poklidně zestárla do středních let a nikterak se nepokouší zakrýt vrásky na obličeji a na krku a zabránit šedinám, které jí pronikly do hnědých vlasů. Jistě, pořád je ještě čilá a svěží, a také vždycky bude. A právě proto, že přesně taková byla, upoutávala po více než dvacet let Huona de Domville.

„Ano,“ odpověděla bez zaváhání na Cadfaelovu otázku. „Byla jsem v Huonově loveckém srubu. Vždycky mě chtěl mít nablízku, ať už se vydal, kam chtěl. Projela jsem nesčetněkrát křížem krážem všechna jeho panství.“ Hlas měla tichý a příjemný, stejně vážný, jako byla sama, a mluvila o své minulosti, jako když se úctyhodná manželka rozpomíná po mužově smrti na pokojný společný život, v němž se všechno odehrávalo podle zaběhaného zvyku a bez vzrušení.

„A když jste se doslechla o jeho smrti, usoudila jste, že byste udělala nejlépe, kdybyste se ztratila?“ zeptal se Cadfael. „Řekl vám někdo, že to byla vražda?“

„Odpoledne toho dne se o tom už vědělo všude,“ odpověděla. „Já s tím nic společného neměla a nedokázala jsem si představit, kdo by byl něčeho takového schopen. Ale jestli si o mně myslíte, že jsem dostala strach, bratře Cadfaeli, tak se mýlíte. Nikdy jsem nejednala ze strachu.“

Řekla to docela prostě a věcně a Cadfael jí věřil. Byl by zašel ještě dál a přísahal, že jakživa ani strach nepocítila. Vyslovila to slovo s určitou mírnou zvědavostí, jako by sáhla do ovčí vlny a snažila se odhadnout, kolik asi váží a jak je jemná.

„Ne, nebála jsem se, spíš jsem se nechtěla nechat zatáhnout do nějaké trapné veřejné záležitosti. Dvacet let jsem se držela v povzdálí, a kdyby se teď o mně mělo kdovíjak mluvit, nesmířila bych se s tím. A proč odkládat rozhodnutí, když už je stejně se vším konec? Zpátky jsem ho už přivolat nemohla. Je po všem. A mně je čtyřiačtyřicet a mám dost bohaté životní zkušenosti. Tak jako je asi máte i vy, bratře,“ řekla, pevně se mu zadívala do očí a v tváři se jí znovu objevil a zase zmizel ten hezký důlek. „Mám dojem, že vás zdaleka tak nepřekvapuji, jak jsem čekala.“

„V této chvíli si nedokážu představit člověka, kterého byste nepřekvapila,“ odpověděl jí Cadfael. „Ano, než jsem oblékl kutnu, rozhlédl jsem se po světě. Bylo by ode mne hodně hloupé, kd bych si myslel, že jste Huona de Domville kdysi okouzlila právě tím svým uměním, jak překvapit?“

„Možná mi to nebudete věřit,“ řekla Avice, s povzdechem se spokojeně opřela v židli a složila si kypré, pěkně tvarované ruce na kulatícím se bříšku, „ale už si to skoro nepamatuju. Vím, že jsem tehdy měla dost důvtipu a opovážlivosti, abych přijala to nejlepší, co se holce v mém postavení nabízelo, a bez hořkosti za to pak platila. Důvtip a opovážlivost mi pořád ještě zůstaly a teď chci zas přijmout to nejlepší, co se nabízí ženě tak staré jako jsem já, a navíc s takovou minulostí.“

Řekla vlastně mnohem víc, než vyjádřila těmi pár slovy, a dobře věděla, že ji Cadfael pochopil. Ihned poznala, že pro ni jedna životní dráha skončila. Je teď moc stará, aby mohla úspěšně navázat stejný vztah, příliš moudrá, aby o něj stála, a snad také až příliš věrná, aby o něm po tolika letech vůbec uvažovala. Pokusila se proto začít znovu a uplatnit jinde svoje schopnosti a energii. Co vlastně takové ženě zbývá?

„Máte pravdu,“ řekla, teď už docela vyrovnaně a klidně. „Dobře jsem využívala všeho toho času, kdy jsem čekala na Huona, a často jsem na něj čekávala celé týdny. Umím číst, psát a počítat a dovedu i leccos jiného. Chci využít všeho, co znám, a také toho, co umím. Nejsem už krásná a nikdy jsem asi zvlášť krásná nebyla, ale pro krásu mě už nikdo živit nebude. Huonovi jsem vyhovovala, byl na mne zvyklý. Nacházel u mě klid, když ho ostatní ženy div neusoužily a nevyčerpaly.“

„Milovala jste ho?“ zeptal se Cadfael, neboť s ním jednala tak přirozeně, že mu ani nepřipadalo nemístné na něco takového se jí zeptat. Avice se nad jeho otázkou vážně zamyslela.

„Ne, nedalo by se říct, že jsem ho milovala, ani to ode mne nežádal. Samozřejmě že jsme se po všech těch letech měli rádi, že jsme na sebe byli zvyklí a že pro nás pro oba ten zvyk neztrácel na svém kouzlu. Někdy jsme se dlouho ani nepomilovali,“ svěřila se mu přemýšlivě budoucí jeptiška. „Jen jsme tak družně sedávali, popíjeli víno, hráli šachy, kterým mě Huon naučil, a poslouchali potulné hudebníky. Seděli jsme si každý po jedné straně krbu, já nad vyšíváním a on s pohárem vína v ruce. Někdy jsme se ani nepolíbili, nepohladili, jenom jsme spolu spokojeně leželi v jedné posteli.“

Jako starý ženatý pán a jeho nijak zvlášť hezká, milá a stará žena. To však už skončilo a Avice si to rychle uvědomila. Upřímně litovala mrtvého druha, ale usilovně už přemýšlela a nemohla se dočkat, až se pustí do něčeho docela nového a jiného. Tolik schopností nesmí přece přijít nazmar, musí se najít cestička, jak jich využít. Možnosti mládí jsou pryč, ale život přináší přece i jiné možnosti.

„A přece přijel v předvečer svého svatebního dne za vámi,“ řekl Cadfael. A přitom je nevěsta teprve osmnáctiletá, krásná, něžná a velmi bohatá, pomyslel si, ale nechal si to pro sebe. Avice se k němu naklonila přes stolek s mírným, zadumaným výrazem, jako by se upřímně zamýšlela nad cestami lidského myšlení, zatvrzelého, a přece tolik podléhajícího obecnému smýšlení.

„Jo, přijel. Ve Shrewsbury jsme byli poprvé, a jak se ukázalo, také naposled. V předvečer jeho svatebního dne… Ano, sňatek je obchodní záležitost, že? Asi jako konkubinát. Zato láska, to je něco docela jiného, a ta s tím manželstvím pro žádného z nich neměla co společného. Ano, čekala jsem ho. Chápejte, moje postavení by se tím sňatkem nijak nezměnilo.“

Bratr Cadfael to chápal. Postavením ženy, která byla Domvillovi dvacet let milenkou, nemohla přece otřást o šestadvacet let mladší bohatá dědička, kterou si Domville právě kupoval, tak jako kdysi koupil Avici. Byly to dva různé světy a v každém z nich měla svá práva ta, jež do něho patřila.

„Přijel sám?“

„Ano, sám.“

„A v kolik od vás odjel?“ Teď se dostával Cadfael k jádru věci. Neboť tato počestná děvka jistě nezosnovala konec svého pána ani ho nepodváděla s jeho správcem, tím žárlivým, věrným a podezíravým člověkem, který se k ní přimkl z dlouholeté, nepochybně zasloužené loajality. Tato žena jistě stála oběma nohama pevně na zemi, když jednala s lidmi, kteří se shodou okolností stali jejími sloužícími a časem se naučili si jí vážit.

Hluboce se nad tím zamyslela. „Bylo to po šesté ráno. Nevím přesně, jak dlouho po šesté, ale začínalo se už rozednívat. Vyšla jsem ho doprovodit k brance. Vzpomínám si, že už byly vidět barvy, takže se zřejmě spíš schylovalo k půl sedmé. Vím to, protože jsem zašla k záhonu kamejky – letos tam kvete neobvykle dlouho – a utrhla jsem mu pár kvítků na čapku.“

„Takže to bylo po šesté a spíš k půl sedmé než ve čtvrt na sedm,“ hloubal Cadfael. „K místu, kde byl přepaden a zavražděn, nemohl tedy dojet dřív než čtvrt hodiny před začátkem ranní pobožnosti a možná že i o něco později.“

„V tom mne musíte omluvit, bratře, protože místo, kde se to stalo, neznám. Ale pokud bych se odvážila určit co nejpřesněji chvíli, kdy odjel, řekla bych, že to bylo tak za deset minut půl sedmé.“

I když jel v tom slabém ranním světle až příliš rychle, jistě mu trvalo čtvrt hodiny, než se dostal k nastražené pasti. Ale s jak dlouhou dobou se musí počítat na samotné zabití? Nejméně deset minut. Ne, vrah nemohl odjet z osudného místa dřív než ve tři čtvrti na sedm, pravděpodobně ještě mnohem později. Zbývala už jediná důležitá otázka Mnohé z těch, které mu ležely v hlavě, než se s Avicí setkal, a než se od jednoho nedorozumění k druhému začal dopracovávat k pravdě, byly už nepodstatné. Například to, proč se zbavila všech svých věcí, dokonce i svých prstenů, nechala ve stáji koně a vzdala se výsad jedné životní dráhy. Zprvu se domníval, že tak učinila ve spěchu a ze strachu, že při útěku do svého útulku odhodila bez rozmýšlení všechno, co by ji mohlo spojovat s Huonem de Domville. A když ji pak našel jako novicku, napadlo ho dokonce, že se dala na pokání a rozhodla se, že se před odchodem do kláštera všeho na světě vzdá a bude pak jen odčiňovat viny minulosti. Teď však viděl, jak se mýlil. Avice ze Thornbury ničeho nelitovala. Byl si jist, že tak jako se nikdy v životě ničeho nebála, také se za nic nehanbila. Uzavřela kdysi úmluvu a dodržela ji, dokud byl její pán naživu. Teď patří zase sama sobě a může se sebou naložit, jak jenom uzná za vhodné.

Odložila krásné šaty i šperky, tak jako starý voják odkládá zbraně, které už nepotřebuje a ani už o ně nestojí, a začne se se vší svou zbývající energií věnovat hospodaření. A to teď právě chtěla udělat i ona. Jejím hospodářstvím bude statek benediktinského kláštera a Avice se ze všech sil vynasnaží, aby ho přivedla k rozkvětu. Málem tak trochu litoval sestry, do jejichž poklidného holubníku náhle přiletěla tato nevinně vyhlížející orlice. Stačí dát jí tak čtyři roky a bude tu matkou představenou. Stačí dát jí deset let, a bude z ní abatyše Polesworthu a co víc, posílí postavení a dobrou pověst opatství i jeho finanční zabezpečení. Po smrti se možná stane i svatou.

Zatím ji však musí na něco upozornit, třebaže je přesvědčen o její přímosti a spolehlivosti. Avice má právo vědět, že pokud splní svou občanskou povinnost, ztratí nemálo ze svého soukromí.

„Musíte pochopit,“ vysvětloval jí svědomitě, „že rychtář si možná vyžádá vaše svědectví, až stane před soudem člověk, který je obviňován z vraždy, a že na tom, jak bude vašemu slovu uvěřeno, může záviset život nevinných lidí. Dosvědčíte všechno před soudem tak, jak jste to řekla mně?“

„Po celý život jsem se vyhnula alespoň jednomu hříchu,“ odpověděla Avice ze Thornbury. „A vlastně jsem ani nebyla v pokušení se ho dopustit. Nelžu a nic nepředstírám. Řeknu pravdu, kdykoli to ode mne budete žádat.“

„A pak je tu ještě něco, co nám můžete objasnit. Asi jste neslyšela, že než se za vámi Huon de Domville rozjel, dal volno všem svým sloužícím, a nikdo z jeho domácnosti zatím nepřiznal, že by věděl, kam jeho pán jel. Člověk, který ho na té lesní cestě přepadl a zabil, ho však buď sledoval dost daleko, aby poznal, kudy se bude vracet, anebo moc dobře věděl, kam má namířeno. A kdo věděl tohle, věděl také, že jste v loveckém srubu. Naznačila jste mi, že jste byla diskrétní, ale někdo o vás přece vědět musel.“

„Samozřejmě, že jsem nesměla cestovat bez doprovodu;“ odpověděla Avice věcně. „Někdo ze starého služebnictva si určitě domyslel, že jsem nedaleko, ale kdo by mohl vědět, kde jsem? Kdo by to mohl vědět lépe než člověk, ktetý mne tam na Huonův příkaz doprovodil? A už dva dny předtím, než přijel Huon se svou družinou do Shrewsbury. Svěřoval mne vždycky jednomu člověku, kterému důvěřoval, jen tomu jedinému. Proč by zasvěcoval do našeho tajemství víc lidí? Poslední tři roky to byl vždycky tentýž muž.“

„A jeho jméno?“ zeptal se bratr Cadfael.

[ IX ]

Rychtář zamířil toho rána do bližších lesů na jižním břehu potoka Meole a jeho lidé se rozestoupili jako honci, dost blízko sebe, aby každý viděl po obou stranách svého souseda. Pomalu a soustavně postupovali vpřed, ale odměnou za všechen ten vynaložený čas a námahu se jim žádného úlovku nedostalo. Nikdo před nimi nevyrazil z úkrytu a nedal se na útěk a nikdo, koho zahlédli, se sebeméně nepodobal Joscelinovi Lucymu. Konečně nechali na chvíli hledání, aby si trochu odpočinuli a po dlouhé době se zase najedli, a tu narazili stráže hlídkující po celém obvodu své linie na lidi z celého biskupského domu, kteří zvědavě vyšli z města. A rovněž tak nemocní od Svatého Jiljí, aby se z předepsané vzdálenosti podívali, co se děje.

Gilbert Prestcote byl celý rozmrzelý, a když ho někdo oslovil nebo se ho na něco zeptal, stroze, nakvašeně odpovídal. Někteří z jeho lidí však byli v mnohem lepším rozpoložení. „Joss je už určitě doma,“ říkal s nadějí v hlase Guy Simonovi, když sesedali z koní a chystali se narychlo poobědvat, „a ze srdce bych si přál vědět to najisto. Vůbec by mi nevadilo se za ním honit, jen kdybych určitě věděl, že ho nenajdeme. A taky by mě náramně potěšilo, kdyby se Picard tvářil čím dál naštvaněji a kdyby mu kůň šlápl do pytláckého oka a shodil ho. Rychtář svou práci dělat musí, ten se jí vyhnout nemůže, ale Picard by se do ní tolik hrnout nemusel. Docela chápu, když někdo čistě plní své povinnosti, ale tohle už je vyslovená zášť.“

„On ale vážně věří, že Joss starého pána zabil,“ řekl Simon a pokrčil rameny. „Takže není ani divu, že se za ním tak žene. Všechny plány se mu zhatily a on už je prostě takový, že se musí pomstít za každou cenu. Věřil bys, že se obrátil i proti mně? Nedal jsem si pozor na pusu a řekl mu docela na rovinu, že podle mě Joss nic neukradl ani nikoho nezabil, a on se na mě vrhl jak pominutý. Nejsem už u něj ani u jeho paní vítaný.“

„Nepovídej!“ Guy se na Simona užasle podíval a v očích mu zajiskřilo. „A jestlipak víš, že po obědě, až vyrazíme ještě dál, máš jet vedle něho? Dej si na Picarda dobrý pozor, chlapče, a nikdy se k němu neotáčej zády, nebo by se mohl nechat zlákat a kdovíco ti vyvést, když na tebe má takový vztek. Moc bych mu nevěřil, je prchlivý, a v končinách, kam se teď chystáme, jsou ještě hlubší lesy.“

Guy to nemyslel nijak vážně, spíš mu bylo veselo a oddechl si, že kamarád je pořád ještě na svobodě. Mnohem víc ho teď zajímal oběd, protože na chladném říjnovém vzduchu řádně vyhládl.

„Kdybys jen viděl, jak se tvářil, když mě hnal z Ivetina pokoje!“ stěžoval si Simon. „Možná, že máš pravdu. Dám si na něho pozor a budu hledět, abych se vrátil dřív než on. Po setmění si smíme přijet, jak nám to vyjde. Postarám se, abych byl řádný kus před ním, z dosahu jeho ostří. A kromě toho musím ještě před nešporami něco důležitého zařídit,“ dodal Simon s rychlým významným úsměvem. „A postarám se, aby u toho nebyl a nemohl tomu zabránit.“ Spokojeně se opřel za stolem. „A s kým máš jet tentokrát ty?“

„S rychtářovými biřici, jako trest za všechny mé hříchy!“ Guy se ušklíbl. „Někdo mě možná podezírá, že se do toho zvlášť dychtivě neženu. Ale když budu dělat, že nikoho nevidím a nebudu při tom přistižen, nemusím se bát. Rychtář je slušný chlap, avšak vystrašený a znervóznělý, někdo mu tady odkrouhnul vznešeného lorda a teď se o to začíná zajímat sám král Štěpán. Není pak divu, že rychtář tak mlátí kolem sebe.“ Guy odstrčil lavici, ze které vstal, protáhl se a zhluboka se nadechl. „Už jsi dojedl? Půjdeme? Z celé duše si oddechnu, jestli se dneska večer vrátíme bez úlovku.“

Společně vyšli ven, dolů do údolí pod Svatým Jiljí, kde se znovu rozestoupili honci a stejně cílevědomě začali postupovat hustšími křovisky a lesy k jihu.

Z kopečka nad jižní stranou silnice, odkud bylo vidět dolů na široké údolí, pozorovali dva vysocí, do plášťů zahalení muži, jak se dole honci seřazují a vyrážejí. Jasně viděli, jak se po loukách roztáhla rojnice a pak začala metodicky postupovat a pročesávat lesy. Každý muž držel krok se svým sousedem a udržoval si i náležitý odstup. Ve vzduchu visela lehká mlha, ale pronikalo jí slunce, a jak honci postupovali mezi stromy, jejich oděvy i postroje koní se míhaly a leskly v listoví jako zrnka jasného prachu, tu zazářily a zase zmizely, znovu se objevily a opět se ztratily. Jak hlídky pomalu postupovaly k jihu, oba muži na kopci se za nimi otáčeli a dále je sledovali pohledem.

„Půjdou takhle až do setmění,“ řekl Lazar a obrátil se, aby se podíval na opuštěná pole, odkud honci vyrazili. Vládlo tam teď ticho a klid, všechen ten rozruch, hlasy a hra barev zmizely. V tlumených slunečních paprscích se blyštěla jen dvě stříbrná vlákna, bližší z nich mlýnský náhon, který vedl vodu k rybníčku opatství a ke mlýnu, a vzdálenější potok Meole, protékající členitým kamenitým korytem a až směšně úzký v porovnání se svým mnohem širším tokem u zahrad opatství, sotva míli dále po proudu. V jeho mělké zátočině na jižní straně se čvachtaly husy. Chlapec, který je hlídal, seděl o kousek výš a chytal ryby v kamením hrazené tůňce.

„Dobře to načasovali,“ řekl Joscelin a hluboce, zamyšleně se nadechl. „Rychtář odvedl z údolí všechny ozbrojené muže, a to se mi jenom hodí, do soumraku tu určitě bude klid. A i potom se všichni vrátí dopálení a unavení. Líp už to ani vyjít nemohlo.“

„A přijedou na unavených koních,“ připomněl Lazar suše a zadíval se jasnýma očima na svého společníka. Joscelinovi už ani nevadilo, že mu nevidí do obličeje. Oči a hlas vypovídal až dost, věděl, že má před sebou přítele.

„Ano,“ řekl. „Taky mě to napadlo.“

„A zbyde jim jen málo čerstvých koní, na které by mohli přesednout. Rychtář přece povolal všechny muže, které sehnal, a zrekvíroval snad všechny koně.“

„Ano.“

Vtom k nim přiběhl po travnatém svahu Bran, důvěřivě si mezi ně stoupl a vzal je oba za ruku. Nijak mu nevadilo, že na jedné z nich chybí dva prsty a polovina třetího. Bran sám každý den trošičku přibral, uzliny na krku se mu začaly ztrácet a jizvy po starých bolácích na moudré hlavičce hustě zarůstat jemnými světlými vlasy.

„Už jsou pryč,“ řekl prostě. „Co teď podnikneme?“

„Co podnikneme?“ opáčil Joscelin. „Myslel jsem, že máš nejvyšší čas, aby ses šel učit k bratru Markovi. Nebo si dostal na dnešek volno?“

„Bratr Marek povídal, že má moc práce.“ Branovi bylo znát na hlase, že na něj to sdělení nijak zvlášť nezapůsobilo, protože dobře věděl, že bratr Marek pracuje pořád a odpočine si, jenom když spí. Byl dokonce trochu uražený, že ho učitel tak odbyl, a utěšovalo ho jedině, že se může rozběhnout za svými novými přáteli, které si tady našel. „Říkal jste přece, že mi dneska uděláte, co jenom budu chtít,“ připomněl přísně Joscelinovi.

„A to taky udělám,“ souhlasil Joscelin, „ale jen do večera. Pak mám také svou práci. Tak víš co, využijeme toho času co nejlépe. Copak bys ode mne chtěl?“

„Říkal jste přece, že byste mi třeba i uměl vyřezat koníčka z kousku dřeva na topení, jenom kdybyste měl nůž.“

„Ty jeden Tomáši nevěřící, to víš, že bych ti ho uměl vyřezat, a možná že bych ti udělal i dárek pro maminku, ale potřebovali bychom na to správné dřevo. Jenže nůž by nám v kuchyni asi nepůjčili a vypůjčit si nůž, co s ním bratr Marek seřezává brka, bych si nedovolil. Mohlo by mě to stát i život,“ řekl Joscelin lehce, ale v duchu si uvědomil, jak snadno by mohl o život přijít, kdyby se honci brzy vrátili. Ale ať už se děje, co se děje, těchto pár hodin patří Branovi.

„Mám svůj nůž,“ řekl chlapec pyšně. „Ostrou kudlu, s kterou maminka kuchala ryby, když jsem byl ještě malý. Pojďme se podívat po pěkném kusu dřeva.“ Sběrači se vrátili z lesa s bohatým nákladem, dřevník byl plný a nikomu neuškodí, když si vezmou polínko zdravého dřeva a vyřežou z něho hračku. Bran zatahal oba muže za ruku, ale stařec se jemně vyprostil z jeho sevření a napřímil se. Očima pořád ještě sledoval koruny stromů v údolí, kde už pomalu utichal shon a hluk, jak tudy postupovali rychtářovi lidé.

„Sira Godfrida Picarda jsem viděl jen jednou,“ řekl zamyšleně. „Kolikátý byl v řadě, když vyjížděli?“

Joscelin se překvapeně ohlédl. „Čtvrtý z kraje od nás. Štíhlý a snědý, v černém a rezavém oblečení – a s jasně červenou čapkou s pérem.“

„Opravdu?“ řekl Lazar a dál pozorně obhlížel lesy pod sebou a ani neotočil hlavu, „no, všiml jsem si té červené čapky. Je dost nápadná a určitě by mi neušla, kdybych ji viděl znovu.“

Popošel ještě pár kroků od silnice, sedl si na travnatém svahu a opřel se zády o strom. Ani se neobrátil, když Joscelin vykročil ruku v ruce s Branem, takže ho nechali o samotě, která mu zřejmě byla milejší.

Bratr Marek měl toho dne skutečně hodně práce, i když by ji byl klidně mohl odložit na zítřek, protože jenom počítal účty pro Fulka Reynalda. Marek byl přepečlivý a v knihách se nikdy nedopustil sebemenší chybičky. Dnes však tak horlivě počítal jenom proto, aby vypadal hodně zaměstnaně a mohl vysedávat v otevřeném výklenku síně, kde bylo nejlepší světlo, ale odkud mohl i nenápadně pozorovat počínání svého záhadného hosta. Velmi dobře věděl, že ten člověk, který určitě není malomocný, nebyl na ranní bohoslužbě ani u snídaně a o něco později se náhle docela nevinně objevil ruku v ruce s Branem. Chlapec se zřejmě ve svém novém známém dočista zhlédl. Když se tak na ně Marek díval, jak se drží za ruce a chlapec si vesele poskakuje vedle mládence, který si to rázuje dlouhými kroky a pečlivě, byť dost neúspěšně se snaží napodobit těžkou Lazarovu chůzi, pozorně naklání k dítěti hlavu a jemně je drží velkou rukou, nedokázal uvěřit, že tak laskavý člověk, který se s něžnou péčí a se zájmem věnuje malému dítěti, by mohl být zlodějem či vrahem. Že se dopustil krádeže, nevěřil od první chvíle, kdy ho uviděl, a čím déle se nad ním zamýšlel a čím více ho mezi svými nemocnými pozoroval – neboť teď už ho rozeznal docela snadno –, tím nesmyslnější mu připadalo pomyšlení, že by tento mládenec z pomsty někoho zavraždil. Kdyby to byl skutečně spáchal, potají by se odplížil ve skrytu toho tmavého pláště, horlivě by točil řehtačkou, dávno už by byl pronikl mezi rychtářovými hlídkami a utekl co nejdál odsud. Ne, toho mládence tu drží cosi neodkladného, něco, co by ho mohlo stát i život, ještě než by se mu to vůbec podařilo dokázat.

Jenomže Marek ho má teď na svědomí. Nikdo jiný si ho nevšiml, nikdo jiný by se za něj nemusel odpovídat anebo, kdyby došlo na nejhorší, vysvětlovat, proč ho tu vlastně skrýval a nikomu nic neřekl. Takže Marek ho sledoval a pozoroval celý den už od chvíle, kdy se ten mladík vrátil ze svých toulek. A mládenec mu to zatím jen usnadňoval. Celé dopoledne se věnoval Branovi, nevzdaloval se od špitálu, pomáhal složit nasbírané dříví, přinesl s ostatními poslední trávu nažatou po krajích silnice, kreslil si s chlapcem po zemi na kusu vyschlého jíloviště v proláklině, kde se za deště držela voda a kde zůstával pěkný hladký jíl, který se dal znovu a znovu uhlazovat, když hra smíchem a radostným křikem skončila. Ne, mládenec, který se musí skrývat a přitom se dokáže obětavě přizpůsobovat přáním chudičkého dítěte, nemůže být špatný a Marek dospíval k přesvědčení, že ho nemá ani tak hlídat, jako spíš chránit a že by ho měl chránit co nejúzkostlivěji.

Viděl před drahnou chvílí Joscelina, jak přechází s Lazarem silnici a jak si pak spolu hledají místo, odkud by byl nejlepší rozhled po údolí, aby se mohli dívat na vyrážející honce, a viděl také Joscelina, jak se vrací s Branem, který vedle něj poskakuje, povídá a pořád se ho na něco vyptává. Teď seděli oba pod zdí kostela a jako dvě děti něco vyřezávali z polínka, které si přinesli z hromady připravené na topení. Stačilo udělat jen pár kroků ze dveří a Marek je dobře viděl. Branova světlá hlava s petrklíčově žlutým chmýřím nových vlasů se skláněla těsně nad velké obratné ruce, které s tak obětavou pílí přiřezávaly a tvarovaly dřevo. Co chvíli zaslechl Marek nadšený smích. Zřejmě tam vznikalo něco, z čeho má ten kluk radost. Bratr Marek poděkoval Bohu za potěšení, jaké tu prožívalo chudé odvržené dítě, a celým srdcem se upnul k člověku, který se o to požehnání zasloužil.

Byl však natolik člověkem, že se neubránil zvědavosti, jaký to zázrak vzniká pod tou zdí, a asi za hodinu podlehl lidské slabosti a šel se podívat. Bran ho uvítal radostným výkřikem a zamával na něj koníkem, vyřezaným jen docela nahrubo, ale výstižně, i když bez podrobností. Nepochybně to však byl koník, na půldruhé dlaně vysoký. Hlava, zahalená do kápě a roušky, se však skláněla ještě nad další prací; řezbář vyřezával do nepoddajného dřeva dětské rysy. Nestřeženě jasné modré oči pohlédly co chvíli vzhůru a potom zkoumavě na Brana a znovu se sklonily k práci. K práci, kterou ten řezbář držel ve dvou celých, zdravých, hladkých, sluncem opálených mladých rukách a úplně v té chvíli zapomněl na opatrnost.

Bratr Marek se vrátil na své místo s pocitem soudržnosti, ke které neměl žádné logické oprávnění. Navždycky si ho získala ta hlavička, do jejíhož obličeje vdechl řezbář život, ještě než mu dal konečný tvar.

Odpoledne plynulo a světlo se vytrácelo, až se vůbec pracovat nedalo. Marek už neviděl ani na čísla, ale stejně je měl dávno spočítaná a byl přesvědčen, že Joscelin Lucy – proč by si vlastně nepřiznal, že se tak ten mladík jmenuje – nemůže také dál vyřezávat a buď už Branova portrétu nechal, anebo jej dokončil. Těsně než uvnitř rozžali světla, přiběhl chlapec a s nadšeným křikem ukazoval svému učiteli Joscelinovo dílko.

„Podívejte se, podívejte, bratře Marku! To jsem přece já! Udělal mi to můj kamarád.“

A skutečně to byl Bran, i když v podobě jenom načrtnuté, tu a tam trochu pokřivené, jak řezbář pracoval s nepoddajným dřevem a nedokonalým nožem, ale živé, opovážlivé a radostné. Zato řezbář s chlapcem do síně nepřišel.

„Utíkej,“ řekl bratr Marek chlapci, „a ukaž to honem mamince. Dej jí to, ať ji potěšíš, není jí dneska zrovna moc dobře. Bude se jí to líbit a uvidíš, jak ti to pochválí. Běž už!“ Bran přikývl, blaženě se usmál a odběhl. Teď, když trochu přibral a pravidelně jedl, utíkal mnohem jistěji a obratněji.

Sotva chlapec odběhl, vstal Marek od stolu. Venku se šeřilo, ale pořád ještě byl den. Do nešpor zbývala téměř hodina. Pod zdí kostela neseděl nikdo. Po travnatém svahu scházel pomalými kroky, jako by si vyšel jen tak na večerní procházku, vysoký vzpřímený Joscelin Lucy, zastavil se u kraje silnice, aby se rozhlédl, zda kolem dokola nikdo není, přešel na druhou stranu a opatrně zamířil k místu, kde pořád ještě sám a zamyšlen seděl Lazar. Bratr Marek úplně zapomněl na svoji práci a v nenápadné vzdálenosti ho sledoval.

Dole u Lazarova stromu chvíli jako by se nic nedělo. Jen se tam ve stínu pohnuli dva muži a vyměnili si pár slov, ale jistě ne mnoho, rozuměli si dobře i bez mluvení. Z šera, kde se před chvílí zastavila a zase zmizela zahalená postava, vystoupil teď docela jinak vyhlížející člověk – vysoký, pružný a mladý, bez pláště, roušky a kápě, ale naštěstí v tmavém nenápadném oblečení, které splývalo s šerem. Potom se mládenec znovu opřel o strom. Marek měl dojem, že se sklonil k podané ruce, nebo tvář mu určitě jeho společník k políbení nenabídl. A jistě tu ruku políbil, jakoby právem pokrevního příbuzného.

Plášť po malomocném tam zůstal ležet ve stínu. Joscelin Lucy nechtěl zatahovat špitál U svatého Jiljí do jakéhokoli nebezpečí, které ho zřejmě čeká. Jemu samému nepatřilo teď nic, než co měl na sobě, ale neohroženě vykročil a dlouhými lehkými kroky zamířil z kopce dolů do údolí. Do nešpor zbývalo už jen půl hodiny, ale venku bylo ještě nebezpečné světlo.

Bratr Marek, odhodlaný teď dostát své povinnosti, zeširoka obešel strom, pod kterým seděl stařec, a vykročil za Joscelinem. Scházeli nejprve po příkrém travnatém svahu nad mlýnským náhonem, Joscelin lehkými pružnými kroky a Marek mnohem nejistějšími a neobratnějšími za ním, a potom vstoupili do potoka. Kamenné koryto ozařovaly záblesky světla. Marek si zmáčel nohy, obuté v sandálech, a špatně viděl v tom podvečerním světle, ale celkem bez další úhony se dostal na druhý břeh a vykročil po loukách na břehu, mladou vysokou postavu pořád ještě v dohledu.

Asi v polovině údolí směrem k zahradám opatství zamířil Joscelin dál od břehu do okrajů lesů a mlází, které tu vroubily lučiny. Bratr Marek ho věrně následoval, tiše přecházel od stromu ke stromu a pomalu přivykal vytrácejícímu se světlu, takže měl až dojem, že se ještě nešeří, že světlo je pořád ještě stálé a průzračné, bez lehké večerní mlhy. Když pohlédl doprava, jasně viděl proti růžovému západu obrysy kláštera, střechy, věže i zdi, tyčící se nad potokem, povlovný svah hrachového pole a za ním zdi a živé ploty ohraničující zahrady.

To už se snesl soumrak a ještě naposled zazářily podzimní barvy, než je šero zahalilo do měkkých odstínů šedi. V lese leželo všechno v šeru, ale Marek, obezřele postupující od jednoho keře k druhému, stále ještě rozeznával jediný stín, jenž se pohyboval. Když se pozorně zaposlouchal, uslyšel před sebou hluboko v lese jakési zvuky, neklidné pohyby a přešlapování a potom najednou úzkostné zaržání, zřejmě rychle ukonejšené laskající rukou. Zaslechl i šepot, tichý jak zašustění listí, a poplácání, jak tatáž ruka polaskala pevný lesklý hřbet. Z těch zvuků zaznívala radost a naděje, stejně jasně jako i ze slov, která bratr Marek zaslechl. A to už nejasně zahlédl ze své skrýše, sotva pár kroků vzdálené od toho místa, jak se ze tmy vynořilo cosi světlého – stříbřitě šedá koňská hlava a šíje, barvy, která se skutečně příliš nehodila na takové noční dobrodružství. Někdo tedy zůstal uprchlíkovi věrný a přivedl mu na smluvené místo koně. Co jen se ale stane dál? Vzápětí se opravdu něco stalo – přes potok sem jasně, byť z dálky dolehlo tiché zvonění k nešporám.

Přibližně v této chvíli zažil překvapení i bratr Cadfael, když náhle před sebou spatřil světle šedého koně. Zastavil mezka, aby šedáka nevyplašil, a zamyslel se, co to jen může znamenat.

Z Godrics Fordu nikterak nepospíchal, pokládal za svou povinnost alespoň trochu vysvětlit matce představené, co ho sem přivedlo, a zjistil, že je velice pohostinná a povídavá. Jen málokdy tam někdo zavítal a ke Cadfaelovi jako mnichovi měla důvěru. Nechtěla ho pustit domů, dokud jí nevypověděl všechno o zrušené svatbě na opatství i o všem tom rozruchu dalších událostí. A Cadfael zas nechtěl odmítnout srdečně nabízenou sklenku vína. A tak se vydal na zpáteční cestu mnohem později, než čekal.

Když nasedal na mezka a odjížděl, Avice ze Thornbury ještě pracovala na zahradě, udusávala zem kolem sazeniček stejně rázně a spokojeně jako předtím, a záhon už měla skoro hotový. Zřejmě bude s touž energií stoupat po stupních hierarchie, stejně přímá a spravedlivá jako ctižádostivá, ale nemilosrdná ke slabším sestrám, které se jí nevyrovnají důvtipem, silami a zkušenostmi. Vesele na Cadfaela zamávala a ve tváři jí znovu vyvstal a zase zmizel ten hezký důlek. Jak odjížděl, uvažoval o těch stopách krásy, které jí vždycky zůstanou ve tváři, a napadlo ho, jestli nebude nucena pozměnit nějak svoje způsoby, které by biskupovi asi dost vadily anebo jestli jich naopak nebude moci využít jako účinné zbraně ve svůj prospěch. Musel si přiznat, že ji obdivuje. A ještě důležítější bylo, že svědectví, jaké mu s takovou přímočarostí poskytla, se nikdo neodváží vyvrátit.

Vracel se klidně a beze spěchu a nechal na mezkovi, ať si jde tak rychle, jak se mu zachce. Přibližně v době, kdy se konaly nešpory, ujížděl v houstnoucím soumraku po travnaté cestě, nepříliš daleko od místa kde zahynul Huon de Domville. Poznal i ten dub, jak kolem něj projížděl, a po chvíli, když před sebou zahlédl mezi stromy volnější prostranství luk, zaslechl náhle po své pravici jakési šustění, které ho v nepatrné vzdálenosti sledovalo. Z opatrnosti zarazil mezka, zůstal tiše sedět a napjatě naslouchal, a zvuky se ozývaly dál, nikdo se nepokoušel je tajit. To bylo dobré znamení a Cadfael pokračoval v cestě a stále pozorně poslouchal. V místech, kde křoví bylo prořídlé, zahlédl tu a tam stříbřitě světlé zvíře běžící spolu s ním. A vtom už se mezi dvěma větvemi kmitl kůň, štíhlý, stavěný na rychlý běh a bledý jako duch. V Písmu svatém jezdí na takovém bledém koni Smrt, pomyslel si. Z tohoto koně však Smrt zřejmě někde sestoupila. Na šedákovi nikdo neseděl, krásně vypracované sedlo bylo prázdné a otěž volně visela na krku.

Cadfael sestoupil z mezka a pomalu kráčel k tomu zjevení. Konejšivě na ně promlouval, ale šedák, který zprvu zřejmě hledal společnost, se teď neznámého člověka zalekl a rozběhl se do hustšího lesa. Cadfael šel trpělivě za ním, ale jenom se k němu trochu přiblížil, šedák zas odklusal a vedl ho pořád hlouběji do lesů. Tudy určitě postupovali odpoledne jezdci hledající Joscelina, docela nedávno se asi vraceli tímto mlázím a v šeru se zřejmě každý pustil svou cestou. Možná že některý z nich spadl, nepodařilo se mu chytit vyplašeného koně a musel se s ostudou vrátit pěšky, anebo…

Náhle se šedák objevil přímo před Cadfaelem celý a půvabný ve světle travnaté mýtinky a ve slabé záři hvězd, sehnul na chvíli hlavu, aby si uškubl trochu trávy, a jak k němu Cadfael přikročil, znovu pohodil hlavou a hřívou a utekl do lesa. Tentokrát se však za ním Cadfael nevydal.

Neboť na travnaté mýtině ležel muž, kučeravý černý vous mu trčel k obloze, dlouhé černé vlasy měl rozcuchané a ruce rozhozené. Ty ruce byly zkroucené a sevřené, jako by se chtěly něčeho zachytit, jedna svírala trávu a druhá ukazovala do vzduchu. V trávě u hlavy ležela brokátová čapka, ale Cadfael si jí všiml jen proto, že z ní bylo vidět bílé péro. A kus dál, pár yardů od prázdné pravé ruky, se v šeru cosi kovově lesklo. Bratr Cadfael chvíli pečlivě hledal a objevil rukojeť dýky s čepelí v délce lidské dlaně a zápěstí. Přejel po čepeli prstem, a když zjistil, že není zakrvácená, nechal ji ležet, kde ji našel. Však toho o sobě poví víc za jasnějšího světla. Teď za šera už mnoho udělat nemohl, jen se pokusit nahmatat tep krve a tlukot srdce. Nic takového však nenašel. Jak klečel u mrtvého a snažil se vyhnout vlastnímu stínu, soustředil se na tvář mrtvého a i ve tmě postřehl, jak je křečovitě stažená, jak vytřeštěné má oči a jak jí z úst vyčnívá pokousaný jazyk.

Stejně jako Huon de Domville i Godfrid Picard se tu cestou domů s někým setkal a to setkání nepřežil.

Bratr Cadfael zanechal všechno tak, jak to našel, nechal tu i poloarabského koně, ať si vyvádí, jak chce, a co nejrychleji – jak jeho překvapený mezek dokázal – se rozjel k opatství.

[ X ]

Iveta měla celý den na to, aby se trochu upokojila a připravila si svou lest. Nouze je učitel ze všech nejlepší a pro ni teď bylo nejdůležitější dosáhnout, aby jí do večera všichni tak opovrhovali, že by se už ani nenamáhali na každém kroku ji sledovat. Z brány ovšem vyjít nesměla, to dobře věděla. A kam by také chodila? Milého jí štvou po celém kraji a usilují mu o život, jediného přítele jí strýc a teta vykázali z domu a mnicha, který na ni byl tak hodný, od časného rána neviděla. Kam by tedy mohla jít, ke komu se obrátit o pomoc? Vždyť je úplně opuštěná.

Hrála tu roli po celý den, tím důkladněji a přesvědčivěji, čím více se radovala z pomyšlení na večer. Odpoledne si postěžovala, že ji bolí hlava, a poprosila tetu, jestli by se nesměla trochu projít na čerstvém vzduchu, a protože Madlen měla co nejrychleji spravit Agnes šaty, na kterých se třepilo stříbrné vyšívání, dostalo se Ivetě svolení, aby si vyšla bez doprovodu. Agnes jí je udělila s opovržlivě ohrnutými rty. Copak by mohla od tak zkroceného stvoření očekávat něco zlého?

Iveta vyšla pomalu a malátně ven a pro případ, že by snad za ní někoho poslali, aby ji špehoval, si sedla na první kamennou lavičku v květinové zahradě. Jakmile se však přesvědčila, že ji nikdo nepozoruje, rychle se protáhla živým plotem na sousední pozemek a přešla přes lávku do bylinkářské zahrady. Dveře kůlny tam byly otevřené a uvnitř někdo přecházel. Iveta začala věřit, že se jí přece jen všechno podaří.

Samozřejmě že bratr Cadfael má pomocníka. I když není doma, mohl by přece někdo nutně potřebovat léky. A tak tady musí mít někoho, kdo ví, kde je najít a jak je užívat, i když asi není tak zkušený a obratný jako Cadfael.

Bratr Oswin právě sbíral ze země střepy dvou hliněných talířků, na kterých třídili s Cadfaelem semínka, a provinile sebou trhl, když uslyšel ve dveřích kroky. Poprvé po třech dnech něco rozbil, a protože tu měli nádobí slušnou zásobu a talířky se daly snadno a rychle nahradit, pevně doufal, že si střepů nikdo nevšimne a že mu to malé provinění projde. Polekaně se otočil a úplně oněměl, když spatřil ve dveřích tak nečekané zjevení. Růžový nevinný obličej mu strnul úžasem a Oswin tu mlčky stál s vytřeštěnýma očima a dokořán otevřenými ústy. Těžko říct, který z nich více zrudl, zda on anebo ta dívka.

„Promiňte, jestli vyrušuji,“ váhavě řekla Iveta. „Ale chtěla jsem se zeptat… Před dvěma dny, když mi nebylo dobře, dal mi bratr Cadfael nějaký odvar na spaní. Říkal, že se prý dělá z makovic. Znáte to?“

Oswin zalapal po dechu, horlivě přikývl a konečně se zmohl na slovo. „To je tamhleten odvar, tam v té lahvi. Bratr Cadfael tu dneska není, ale jistě by si přál… Mohu vám posloužit? Určitě by chtěl, abyste dostala všechno, co si jen přejete.“

„Mohl byste mi tedy dát stejnou dávku? Myslím, že ji budu večer potřebovat.“ Nebyla to jen lež, ale záměrný klam a Iveta se až zarděla, když jí ten světlovlasý obtloustlý mládenec, nevinný jako čerstvě vylíhlé kuře, tak důvěřivě nabízel svoje služby. „Mohla bych si vzít dvojnásobnou dávku? Aby mi stačila na dva večery? Pamatuji si, kolik mi bratr radil, abych si toho vzala.“

Bratr Oswin byl tak okouzlen, že by jí ochotně dal všechno, co v dílně měli. Třesoucí se rukou přelil odvar do lahvičky a zazátkoval ji, a když Iveta stejně plaše vztáhla po léku ruku, rozpomněl se, co je jeho povinností, a honem sklopil oči – bohužel příliš pozdě, takže si měl až do večera co vyčítat.

Ve chvílce bylo vše vyřízeno. Iveta tiše poděkovala, ale stále se neklidně otáčela, jako by se bála, že ji někdo pozoruje. Lahvičku si však schovala v rukávu mnohem obratněji, než jí ji Oswin podal. Oswin měl najednou dojem, že má ruce i nohy nemotorné jako před lety, když byl ještě kluk, ale Iveta se na něj při odchodu podívala tak vděčně, že si najednou připadal mužný, sebejistý a hezký. Zamyšleně zůstal stát ve dveřích a díval se za ní, jak přebíhá lávku, a najednou ho napadlo, jestli se vlastně neukvapil, když se rozhodl, že vstoupí do kláštera. Pořád má čas si všechno rozmyslet, vždyť ještě nesložil slib.

Tentokrát sklopil oči, až když Iveta zmizela v uličce mezi živými ploty. A i potom ještě chvíli zamyšleně stál. Ať si člověk vybere v životě jakou chce dráhu, každá z nich má své nevýhody, hloubal sklíčeně. Nemůže mít prostě všechno, ať žije v klášteře nebo venku.

Iveta se rychle vrátila ke kamenné lavičce, chráněné před mírným větrem, a když pro ni přišla Madlen, seděla tam s rukama složenýma v klíně a s apatickým výrazem ve tváři. Poslušně vstala a odešla s komornou do hostinského domu. Napohled znuděně tam seděla celé hodiny nad vyšíváním, za kterým se už skrývala po celé týdny, i když se neoháněla jehlou tak rychle, aby musela v noci párat, co přes den vyšila, jako jistá paní Pénelopé, o které jí kdysi dávno vyprávěl ještě v otcovském domě jeden potulný žonglér.

Vyčkávala, až bylo už téměř načase jít na nešpory a venku se začínalo šeřit. Agnes si oblékla spravené šaty a Madlen jí česala na večer vlasy. Teď, když sir Godfrid Picard pronásledoval s tak urputnou zatvrzelostí po lesích uprchlého vraha, bylo na jeho paní, aby ukázala, jak dodržují všechny obřady, chodila na mše a dělala dobrý dojem na opata, převora a bratry.

„Měla by ses už také strojit, děvče,“ řekla a ohlédla se na neteř přes rameno zahalené v drahém brokátu.

Iveta seděla s rukama netečně složenýma v klíně, i když si nenápadně přidržovala lahvičku v rukávu. „Raději bych dnes nikam nešla. Bolí mě hlava a špatně jsem spala. Jestli dovolíte, madame, povečeřím teď s Madlen a půjdu si brzy lehnout.“ Samozřejmě, že pokud jí Agnes dovolí, aby tu zůstala, nechá u ní Madlen, ale na to se už Iveta připravila.

Agnes pokrčila rameny a s pohrdavým úsměškem v hezkém, jak ocel tvrdém obličeji podotkla:

„Jsi v těchto dnech nějak trudnomyslná. Ale jestli chceš, zůstaň si tady. Madlen ti ohřeje mléko.“

Takže se to přece jen povedlo. Agnes klidně odešla. Komorná postavila do Ivetina pokojíku stolek a přinesla chléb, maso a nápoj z mléka, medu a vína, hustý, sladký a horký, přesně takový, v jakém se ztratí těžká sladká chuť Cadfaelova makového odvaru. Několikrát odešla a zase se vrátila a poskytla tak Ivetě dost času, aby mohla vyměnit hrnek neškodného nápoje za jiný, do něhož přelila celou tu lahvičku od Oswina. Ještě ho stačila dobře zamíchat a pak už jen čekala. Předstírala, že jí, odmítla další nápoj a s radostí pozorovala, jak Madlen mléko s chutí vypila. Naštěstí také moc nejedla, takže na ni odvar jistě zaúčinkuje.

Madlen odnesla nádobí do kuchyně hostinského domu a už se nevrátila. Iveta ještě chvíli napjatě čekala a pak se šla za komornou podívat. Našla ji, jak leží pohodlně na lavici v rohu kuchyně a spokojeně pochrupuje.

Iveta si nevzala plášť ani střevíce, vyběhla, tak jak byla, v měkkých kožených trepkách do šera, jako vyplašený zajíc pádila přes nádvoří a potom téměř slepě temnou zelenou alejí v zahradě. To už se před ní zaleskl stříbrný pás náhonu a ona si po hmatu hledala cestu podél zábradlí přes lávku. Obloha nad ní byla poseta hvězdami, napůl ještě zatažená jako ve dne, ale za svým závojem bledě zářivá. Vzduch byl chladný, svěží a opojný jako víno. V kostele díky Bohu pořád ještě zpívali, pokojně a zaníceně. Díky Bohu a díky Simonovi, jedinému věrnému příteli…

Pod převislou střechou kůlny v bylinkářské zahradě čekal Joscelin, přitisknut ke zdi v černočerném stínu. Vztáhl k ní obě ruce a přivinul ji k sobě a Iveta ho vroucně objala štíhlými pažemi. Dlouho tak stáli beze slova, sotva dýchali a zoufale se k sobě tiskli. Kolem bylo úplné ticho a klid, jako by ustrnula i voda v náhonu, v potoce i v samotné řece, utichl vítr a přestaly růst rostliny.

Pak se jich znovu zmocnila úzkost, která jako by všechno pohltila, i první klopotná milostná slova.

„Ach, Josceline… Jsi to přece jen ty!“

„Má milovaná, miláčku… Ale psst! Tiše! Pojď rychle, pojď. Tudy… chyť se mne za ruku.“

Poslušně se ho chytila a slepě za ním vykročila. Ne však stejnou cestou, kudy sem přišla. Vždyť už byli za náhonem, stačilo jenom přejít potok. Dostat se z uzavřené zahrady na kraj hrachového pole, teď čerstvě zoraného, a po něm dolů k Meole. Pod živým plotem se Joscelin na chvíli zastavil, zadíval se do liduprázdného soumraku a napjatě se zaposlouchal, jestli nezaslechne nějaké zrádné zvuky. Všude však bylo ticho. Iveta mu zašeptala do ucha: „Jak jsi se sem dostal? A jak se odsud dostaneš se mnou…?“

„Pst! Mám dole na poli Briara – copak ti o tom Simon neřekl?“

„Ale vždyl rychtář dal hlídat všechny cesty,“ vydechla Iveta a zachvěla se.

„Snad ne i v lese a potmě? Uvidíš, že projedeme!“ Přivinul si ji těsně k sobě a opatrně začali scházet po poli, co nejblíž kolem temného živého plotu.

Náhle však přerušilo ticho zaržání, tak hlasité a rozhořčené, že se Joscelin rázem zastavil. Dole na břehu se prudce zmítaly keře, divoce dusaly podkovy a kričel jakýsi mužský hlas. Rozlehl se zmatený křik a z úkrytu v živém plotu vyrazil Briar a vlekl za sebou nějakého muže. Vtom už se pohnuly další stíny, bylo jich asi pět, a jak se pokoušely zkrotit a uklidnit vyhazujícího koně, poskakovaly sem a tam, aby je kůň nepodupal.

Na břehu bylo plno rychtářových ozbrojenců, kteří zastoupili Ivetě a Joscelinovi cestu ke svobodě. Tudy uniknout nemohou a navíc přišli o Briara. Joscelin se beze slova obrátil, strhl s sebou i Ivetu a prudce vyrazil v úkrytu živých plotů stejnou cestou, kudy sem přišli.

„Musíme do kostela,“ zašeptal, když se v hrůze zeptala, co si počnou. „Dveřmi pro farníky…“ I jestli jsou všichni ještě na nešporách, budou na kůru a kostelní loď zůstane neosvětlena. Třeba se jim ještě podaří nepozorovaně vyklouznout z kláštera a potom ven západními dveřmi, které jediné jsou za hradbou enklávy a nikdy, leda v časech velkého nebezpečí a neklidu, se nezavírají. Joscelin však i v té chvíli dobře věděl, že mají jen slabou naději. I kdyby však došlo na nejhorší, najdou alespoň útočiště v kostele. Rychlý pohyb je ale prozradil. Dole na břehu, kde stál, chvěl se a odfrkoval Briar, najednou někdo zařval: „Tamhle je, utíká zpátky do zahrady! Dostali jsme ho do pasti! Honem za ním!“ Kdosi se zasmál a asi čtyři muži začali beze spěchu stoupat do svahu. Byli si teď svou kořistí naprosto jisti.

Joscelin s Ivetou prchali ruku v ruce zpátky bylinkářskou zahradou, přes náhon, uličkou mezi černými ostříhanými živými ploty a ven do nebezpečného otevřeného prostranství velkého nádvoří. Nic jiného se nedalo dělat, jiné cesty už pro ně nebylo. V houstnoucí tmě se dá jen těžko rozeznat, kdo to utíká, ale rychlý pohyb se neskryje. Joscelin s Ivetou ke klášteru nedoběhli. Náhle jim zastoupil cestu ozbrojený muž. Rychle zamířili k bráně, kde už plály ve svícnech na zdi svíce, ale u brány stáli další dva ozbrojenci. Jejich pronásledovatelé vyšli ze zahrady docela klidně a pokojně. První z nich pyšně přikráčel do mihotavého světla svící, a tu všichni spatřili jeho usmívající se, nadmíru spokojený obličej. Byl to ten mazaný, místních poměrů dobře znalý chlapík, který navrhl svému veliteli, aby dal prohledat biskupovu zahradu, a dočkal se za to pochvaly. A dnes měl opět štěstí. Rychtář se skoro se všemi svými lidmi honí po lesích a uprchlíka nakonec polapí těch pár, co zůstalo tady.

Joscelin přitáhl Ivetu ke zdi před hostinským domem, kde vedly ke dveřím kamenné schody, a schoval ji za sebe. Ačkoli nebyl ozbrojen, přistupovali k němu muži opatrně a přiblížili se k němu teprve, když se kolem něho pevně semkli v kruhu. Joscelin nespustil ze svých nepřátel oči a vážně a klidně zašeptal Ivetě: „Jdi dovnitř, lásko moje, a mě tu nech. Tebe se nikdo neodváží zastavit ani se tě dotknout.“

„Ne, neopustím tě!“ zašeptala mu Iveta, ale zároveň pochopila, že mu jen překáží v jeho zoufalém útěku, a se zavzlykáním vyběhla po schodech ke dveřím, jak jí to přikázal. Ale dál nepůjde! Ani o krok! Ustoupí jenom natolik, aby mu uvolnila ruce a nestála mu v cestě, ale zůstane dost nablízku, aby na vlastní kůži zažila všechno, co čeká jeho, a vyžádala si z toho svůj díl, ať už to bude trest či svoboda. I tou chvíličkou zaváhání ho však rozčilila a zuřivě jí nařídil: „Tak jdi už, proboha!“ Jeho nepřátelé využili i té kratičké chvíle, kdy nebyl ve střehu, a ze tří stran se k němu vrhli jako ohaři.

Stejně však nezvítězili nad neozbrojeným mládencem snadno. Až dosud se všechno odehrávalo v podivném tichu, ale teď se náhle rozpoutala vřava, biřici křičeli na svoje vojáky, ze všech stran se sem sbíhali fortnýři, novicové, laičtí bratři a hosté, aby se podívali, co se to tu děje, jedni se hlasitě ptali a druzí odpovídali a rámusu tu bylo, že by probudil mrtvého. První muž, který se vrhl na Joscelina, buď správně neodhadl svůj výpad anebo rychlost protivníka, takže vrazil rovnou do mohutné dlaně, prudce odlétl zpátky a málem porazil dva svoje druhy. To už se však z druhé strany začali dva biřici sápat Joscelinovi po šatech, a i když jednomu z nich, který ho držel vší silou za kabátec, Joscelin prudce vrazil loktem do pasu, až se muž začal svíjet a dávit, druhý mu pevně svíral převislé cípy čepice a kroutil je, takže Joscelina div neuškrtil. Chtěl ho tak přimět, aby se vzdal, ale Joscelin sebou škubl, a třebaže se mu nepodařilo protivníkovi vytrhnout, povolila alespoň látka čepice, Joscelin se konečně mohl nadechnout a prudce kopl protivníka do holeně. Muž zařval bolestí, pustil Joscelina, skákal a třel si poraněné místo a Joscelin využil krátké příležitosti a znovu vyrazil, tentokrát ne proti tomu muži, ale po rukojeti jeho dýky. Vklouzla mu do ruky, hladká jako olej, a Joscelin se jí doširoka rozmáchl, až se jí čepel zablyštěla ve světle loučí.

„Tak, a teď pojďte! Zkuste mě dostat, já se vám lacino nedám!“

„Řekl si o to sám!“ zvolal biřic. „Taste, teď padá odpovědnost na jeho hlavu.“

Muži tasili meče a v šeru se zalesklo a zase zmizelo na šest záblesků. Náhle však všechen ten rozruch utichl a rozhostilo se zvláštní bezdeché ticho. A do tohoto ticha sem od kláštera spěchali všichni bratři, vyrušení z nešpor a zděšení, jaký to zavrženíhodný poprask se strhl vjejich poklidné enklávě. A přes nádvoří sem dolehl rozhněvaný hlas, zvučný a rozhodný.

„Stůjte! Nikdo ať se nepohne ani neudeří!“

Všichni ustrnuli a odvážili se jen velmi pomalu a poslušně obrátit k tomu, kdo je oslovil. Na pokraji bojiště, osvětlen loučemi, stál opat Radulfus, štíhlý, přísný, ale naprosto klidný a planul hněvem anděla zatracujícího hříšníky. V ostrém a jako led chladném obličeji mu hněvivě svítily oči. Převor Robert, stojící vedle něj, vypadal přes všechnu svou normanskou pýchu a vznešenost ve srovnání s ním zcela nevýrazně a bezvýznamně. Za nimi hleděli užasle a vyděšeně bratři a jenom čekali, až je všechny zasáhne blesk.

Ivetě se podlomily nohy, usedla na nejvyšší schod, a jak si teď úlevou oddechla a svět se s ní až zatočil, položila si hlavu na kolena. Je tu opat, nebude se zabíjet, alespoň zatím ne, až později, ale podle zákona. Musí se spokojit alespoň tím malým štěstím a na víc zatím nemyslet. Němě, avšak vášnivě se modlila, aby se stal zázrak.

Když se konečně vzchopila, přestala se třást po celém těle a vzhlédla, aby se znovu podívala kolem sebe, nádvoří jako by bylo plné lidí a další se sem pořád ještě hrnuli. Gilbert Prestcote právě zarazil koně a sesedl u brány. Po jednom či po dvou se začínali vracet všichni, kdo se účastnili štvanice, každý přijížděl, jak rychle stačil, ale všichni dost zaraženě. Co je teď asi čeká, když křížem krážem projeli celý kraj a uprchlíka nechytili? Samotnému rychtáři chvíli v tom mihotavém světle trvalo, než poznal v potrhaném, bitvou vyčerpaném mládenci, který tu stál přitištěn ke zdi hostinského domu, člověka podezřelého z vraždy a zloděje, za nímž se po dva dny honil po lesích.

Spěšně vykročil vpřed. „Jak tomu mám rozumět, můj pane?“ zeptal se opata. „Člověk, kterého hledáme, a skrývá se u vás na opatství? Co se tu vlastně děje?“

„To se právě snažím zjistit,“ zachmuřeně odpověděl opat. „Skutečně se to děje na mém opatství a pod mou pravomocí. A proto, když dovolíte, sire Gilberte, mám také plné právo tuto nemístnou rvačku vyšetřit.“ Pobouřeně se rozhlédl po kruhu ozbrojených mužů. „Schovejte všichni zbraně. Nestrpím, aby se na mé půdě tasila ocel a na komkoli páchalo násilí.“ Stejně rozhořčeně se zadíval na Joscelina, který stál ostražitě v rohu a v ruce držel dýku. „A co vy, mladý muži? Zdá se mi, že jsem již jednou měl příležitost říci vám něco podobného a upozornit vás, že máme v tomto domě celu pro provinilce. Mohl byste se v ní rychle octnout, pokud se znovu dotknete dýky. Chcete říci něco na svou obhajobu?“

Joscelin se vzpamatoval natolik, až se dokázal statečně hájit. Roztáhl paže na důkaz, že nemá u sebe meč ani dýku. „Nepřišel jsem na opatství ozbrojen, otče,“ řekl. „Sám pohleďte, kolik mužů mne obklíčilo. Vypůjčil jsem si zbraň, která se mi nabízela, jen abych si zachránil život, ne abych někoho zabil. Chtěl jsem si bránit svůj život a svobodu. Protože ať mne tu obviňují z čehokoli, nic jsem neukradl ani nikoho nezabil, a budu na tom trvat ve vaší pravomoci i mimo ni, pokud mi bude stačit dech.“

Opravdu už stěží dýchal, dílem vyčerpáním a také tím, jak se zalykal hněvem. „Nebo byste snad po mně chtěl, abych se nechal krotce uškrtit, když jsem nic zlého neudělal?“

„Spíše bych si přál, abyste krotil svůj tón vůči mně a těmto církevním hodnostářům,“ přísně ho napomenul opat, „a abyste se podrobil zákonu. Ihned vraťte tu dýku, sám vidíte, že vám teď není nic platná.“

Joscelin se na něj chvíli zamračeně a nevraživě díval a potom rychle podal dýku jejímu majiteli, který ji popadl a moc si oddechl, když ji zastrčil do pochvy a vrátil se mezi své druhy.

„Otče,“ řekl Joscelin a z jeho hlasu teď zaznívala výzva, ne prosba. „Jsem tu ve vašich rukách, vydán vám na milost a nemilost. Věřím ve vaši spravedlnost více, než důvěřuji zákonu, jsem v místech, kde platí vaše právo, a poslechl jsem vás. Než mne vydáte rychtáři, vyptejte se mne na všechno, co jsem kdy dělal, a já přísahám, že vám po pravdě odpovím.“ Rychle a pevně ještě dodal: „Myslím, pokud jde o mé vlastní činy,“ nebo pomyslel na přátele, kteří mu pomohli a byli na něj hodní, a uvědomil si, že nesmí udělat nic, čím by na ně upozornil.

Opat pohlédl na Gilberta Prestcota a ten se jen uvážlivě usmál. Nic hrozného se už stát nemůže, uprchlík je v pasti a neuteče jim. Proč se tedy nepodvolit opatově pravomoci, tím se nic zkazit nedá.

„Skláním se před vaším přáním v této záležitosti, pane, ale na toho muže si pořád ještě dělám nárok. Je obviněn z krádeže a vraždy a mou povinností je ho střežit a přivést včas za ta provinění před soud. A to také udělám – pokud nás oba na tomto místě a v této chvíli nepřesvědčí, že je nevinen. Ale ať se to projedná otevřeně a spravedlivě. Klaďte mu otázky vy, jestli si přejete. Pomůžete tím i mně. Bude mi milejší, když zavřu člověka, jehož vina je jasně prokázána a když ani vy sám o ní nebudete mít pochybnosti.“

To už se Iveta postavila a úzkostlivě se rozhlížela po všech těch tvářích, které před ní vystupovaly v mihotavém světle. Branou pořád ještě přijížděli jeden po druhém jezdci na koních a užasle se dívali, co se to uvnitř děje. Vzadu za všemi těmi lidmi zahlédla Simona, který právě dorazil a tvářil se stejně zaraženě a zmateně jako ostatní, a vedle něj stejně užaslého Guye. Nejsou tu přece jen samí nepřátelé. A tentokrát, když pohlédla do tvrdých očí Agnes, která se vracela spolu s převorem Robertem z nešpor, už oči nesklopila. Odvážila se tak daleko, že pro ni nebylo návratu. Teď to nebyla ona, na kom byl znát neklid, kdo se co chvíli kolem sebe díval se zjevnou nevolí a mezitím se ohlížel k bráně, zaznamenával každého, kdo přijel, a stále nebyl spokojen. To Agnes čekala a doufala, že přijede manžel a ujme se rozhodující role, na kterou sama za jeho nepřítomnosti nestačila. Bála se, co všechno by mohlo vyjít najevo, když tady není její pán, který by se určitě dovedl pevně chopit velení.

Iveta začala sestupovat ze schodů, po kterých na Joscelinovu prosbu tak slepě vyběhla. Sházela po nich pomaličku a opatrně, schod po schodu, aby ani v nejmenším nenarušila to napětí.

„Jistě jste si vědom, že od chvíle, kdy jste byl zatčen a skočil do řeky, po vás pátrá rychtář se svými lidmi,“ pravil Radulfus a pohlížel na Joscelina stále stejně vážně, ale zdaleka ne už tak rozhněvaně. „Slíbil jste, že se budete po pravdě zodpovídat za svoje činy. Kde jste se celou tu dobu skrýval?“

Joscelin slíbil, že bude mluvit pravdu, a také to chtěl dodržet. „V plášti a roušce malomocného,“ odpověděl přímo, „ve špitálu U svatého Jiljí.“

Po nádvoří to zašumělo šepotem a všichni zděšením zavrávorali. Hosté i bratři se s úžasem dívali na člověka, který se octl v tak zoufalé tísni, že si zvolil zcela beznadějné útočiště. Opat se nezapotácel ani nehlesl, jen vážně vyslechl tu odpověď a pronikavě se na Joscelina zadíval,

„Do takového útočiště jste sotva mohl proniknout bez pomoci. Kdopak vám podal ruku?“

„Řekl jsem, že jsem se tam ukryl,“ pevně odvětil Joscelin. „Neříkal jsem ale, že jsem potřeboval nebo vyhledával něčí pomoc. Odpovídám za vlastní činy a ne za kroky ostatních.“

„Ano,“ zamyšleně řekl opat, „a zřejmě tu ostatní byli. Pochybuji například, že by vás samotného napadlo, abyste se schoval na pozemcích svého pána, což jste zřejmě udělal, a že jste tu neměl přítele, který by byl ochoten vás krýt. Vzpomínám si teď také na jistého šedáka, kterého kdosi vyvedl ze zahrady. Tamhle stojí, střežený právě tak jako vy, a uvědomuji si, že jsem vás na něm viděl. Toho jste také dostal zpátky bez cizí pomoci? Silně o tom pochybuji.“

Iveta pohlédla přes Joscelinovo rameno k místu, kde stál Simon, a viděla, jak rychle ustupuje hlouběji do stínu. Nemusel se však bát. Joscelin pevně sevřel rty, bez mrknutí oka pohlédl na opata, který si ho teď přísně měřil, a náhle se, byť trochu nejistě, usmál. „Ptejte se mne na moje vlastní činy,“ řekl.

„Tak se mi zdá, že bychom tu potřebovali někoho od Svatého Jiljí,“ ostře ho přerušil rychtář. „Je velmi závažné skrývat uprchlého vraha.“

Zezadu ze zástupu, směrem od zahrad se nepříliš sebevědomě ozval zkroušený hlas: „Pokud si přejete, otče opate, mohl bych za ten špitál mluvit, protože mu sloužím.“

Všichni se otočili a užasle se zadívali na politováníhodnou postavičku, pokorně předstupující před Radulfa. Bratr Marek byl celý zablácený, rozcuchané vlasy kolem tonzury mu zdobily útržky vodních rostlin, z kutny mu na každém kroku crčela voda a na hubené tělo se mu lepily těžké mokré záhyby látky. Vypadal směšně, ale v umazaném vážném obličeji a upřímných šedých očích měl tolik bezelstné důstojnosti, že byť se při pohledu na něj leckdo pobaveně ušklíbl a někdo i zasmál, Radulfus se neusmíval.

„Bratře Marku! Co to má znamenat?“

„Dlouho jsem nemohl najít místo, kde bych se mohl přebrodit přes potok,“ omluvně vysvětloval bratr Marek. „Moc mě mrzí, že jdu tak pozdě. Nemám koně, na kterém bych mohl přijet, a plavat nedovedu. Dvakrát jsem se musel vrátit a jednou jsem spadl do vody, ale potřetí jsem našel mělčinu. Za denního světla by mi to tak dlouho netrvalo.“

„Promíjíme ti, že jdeš tak pozdě,“ důstojně mu řekl Radulfus, a přestože promluvil tak vážně a vážně se i tvářil, nebylo docela jisté, že se neusmívá. „Měl jsi zřejmě důvod k přesvědčení, že bychom tě tu mohli potřebovat, a přišel jsi skutečně v pravou chvíli. Snad bys nám mohl vysvětlit, jak je možné, že ve vašem špitále našel úkryt muž hledaný pro vraždu. Věděl jsi, že tam je?“

„Ano, otče,“ prostě odpověděl bratr Marek. „Věděl jsem to.“

„To ty jsi ho tam dovedl a ukryl?“

„Ne, otče. Ale při ranní bohoslužbě v ten den jsem si uvědomil, že je mezi námi jeden člověk navíc.“

„A mlčel jsi? Nečinně jsi přihlížel tomu, že tam ten člověk je?“

„Ano, otče, toho jsem se opravdu dopustil. Zpočátku jsem nevěděl, kdo to je, a někdy jsem ho mezi ostatními z našeho stáda ani nerozeznal, protože nosil roušku. A když jsem to začal tušit… Život druhého člověka mi přece nepatří, otče, a necítím se povolán předat ho jiné než boží spravedlnosti. Takže jsem mlčel. Pokud jsem si počínal špatně, můžete mne soudit.“

„A víš vůbec, kdo toho mládence do vašeho špitálu přivedl?“ zeptal se klidně opat.

„Ne, otče, a ani nevím, jestli ho tam někdo přivedl. Leccos mne napadá, ale jistě to nevím. A i kdybych to věděl,“ řekl Marek upřímně a pokorně, „stejně bych jeho jméno prozradit nemohl. Není na mně, abych obviňoval či zrazoval někoho jiného než sebe.“

„Tak už tady myslíte dva,“ suše řekl opat. „Ale ještě bys nám měl říci, bratře Marku, proč jsi se brodil přes potok Meole, a jak tomu rozumím – pokud tomu všemu zatím rozumím – sledoval tohoto mladého uprchlíka, který měl tolik rozumu, že si na své dobrodružství obstaral koně. Sledoval jsi ho vůbec?“

„Ano, otče. Věděl jsem totiž, že se možná budu muset zodpovídat za to, že jsem toho člověka, kterého jsem zpočátku neměl za zvlášť dobrého ani nevinného, u nás nechal. A tak jsem ho celý den hlídal. Nespustil jsem ho skoro ani na chvíli z očí. A když pak za soumraku svlékl plášť a vydal se sem, šel jsem za ním. Viděl jsem, jak našel svého koně uvázaného v mlází za potokem, a pak jsem se díval, jak se brodí na druhou stranu. Když se strhl ten poprask a všichni se za ním vrhli, byl jsem sám ještě ve vodě. Mohu však říct, co celý den dělal, a věru na tom nebylo nic špatného.“

„A jak to bylo toho dne, kdy k vám přišel?“ rázně se zeptal rychtář. „Kdy se poprvé objevil mezi malomocnými? V kolik to bylo hodin?“

„Jak jsem vám už řekl, prvně jsem si ho všiml před dvěma dny na ranní,“ odpověděl Marek. „Ale to už měl plášť, jaké nosí malomocní, obličej zakrytý rouškou a klidně stál mezi ostatními. Myslím si proto, že se tam musel skrývat už nejméně čtvrt hodiny, ne-li půl.“

„A jak jsem slyšel, vyplašili toho rána vaši lidé někoho u předklášteří a ten se jim ztratil kousek od Svatého Jíljí,“ řekl opat a obrátil se k Prestcotovi. „V kolik hodin ho vlastně zahlédli?“

„Hlásili mi, že viděli někoho utíkat dobrou hodinu před ranní a pak se jim ztratil v blízkosti Svatého Jiljí,“ zamyšleně odpověděl Prestcote.

Iveta sešla ještě o jeden schod. Měla pocit, že prožívá jakýsi sen, dvojitý sen, který jí při pohledu na jednu stranu naháněl hrůzu, ale když pohlédla opačným směrem, budil v ní zoufalé naděje. Neboť odtud se už neozývali nepřátelé. A naštěstí pořád ještě nepřijel strýc, který by jistě hodil na vážky tetino nepřátelství a úzkoprsou zlovolnost. Stála teď jen o dva schody nad Joscelinem a stačilo natáhnout ruku a mohla se dotknout jeho rozcuchaných, jako len světlých vlasů. Bála se však, aby ho nevyrušila, když tu teď tak odhodlaně a soustředěně stál. Raději se ho proto nedotkla. Ostražitě se dívala k bráně, jestli se nevrací její úhlavní nepřítel. A proto také první zahlédla prijíždět bratra Cadfaela. V té chvíli se tím směrem dívala jen ona a Agnes.

Malému mezkovi, který si po celý den mohl klidně a pomalu kráčet, se vůbec nezamlouvalo, že ke konci cesty má tak pospíchat, a dal svou nelibost najevo tím, že se zastavil v bráně a odmítal popojít. A bratr Cadfael, který ho až do této chvíle tak popoháněl, zůstal teď sedět a jen se užasle díval na výjev odehrávající se na velkém nádvoří. Iveta viděla, jak rychle přelétl pohledem všechny ty napjaté tváře, a téměř cítila, jak napíná uši, aby mu neušlo ani jediné slovo. Viděl Joscelina, jak odhodlaně a ostražitě stojí pod schody, rychtáře a opata, jak na sebe zaraženě hledí, a zablácenou postavičku mladého mnicha, jehož hlas teď zněl Ivetě jako hlas anděla, nevýznamného anděla, který mezi ně přišel s odzbrojujícími omluvami, a jehož by se nikdy žádný hříšník nemohl bát.

Cadfael spěšně, ale klidně sesedl, svěřil mezka fortnýřovi a nepozorován přistoupil na samý kraj toho shromáždění. Iveta sama nechápala, proč jí svým příjezdem dodal takovou naději, a sestoupila ještě o jeden schod.

„Z toho tedy vyplývá, mladý muži,“ věcně řekl Radulfus, „že jste byl toho dne nejméně čtvrt hodiny a možná i hodinu před ranní ve špitále.“

„A plášť jsem dostal chvíli předtím, než jsem šel do kostela,“ přisvědčil Joscelin trochu nejistě a velmi opatrně.

„A s ním jste dostal i ponaučení, jak se v kostele chovat?“

„Byl jsem na ranní už mnohokrát a ty bohoslužby znám.“

„Dost možná, ale stejně vám někdo musel chvíli vysvětlovat celý denní řád u Svatého Jiljí,“ mírně trval na svém Radulfus.

„Umím se dívat kolem sebe tak jako každý jiný a chovat se podle ostatních,“ opatrně odpověděl Joscelin.

„Je docela možné, že byl už v sedm ráno u Svatého Jiljí,“ podrážděně řekl rychtář. „To uznávám. Jenže ani nevíme, kdy přesně lord Domville zahynul.“

To už bratr Cadfael dobře pochopil, co se tu děje. Když zjistil, že v cestě mu stojí diváci tak zaujatí, že zůstávají hluší a slepí k jeho zdvořilým prosbám a pokusům prorazit jejich řadami, začal se rázně ohánět lokty a prodírat dopředu. A než se kdo stačil ozvat a všichni pozapomněli na otázku, kdy k čemu vlastně došlo, promluvil Cadfael ještě cestou kupředu co nejhlasitěji: „Pravda, pane, jenže si můžeme zjistit, a velmi přesně zjistit, kdy byl naposled spatřen živý.“

Teď už ho pustili před sebe, někdo mu s výkřikem uvolnil cestu a Cadfael se octl tváří v tvář opatovi a rychtářovi, kteří se k němu otočili, rozzlobeni tím nenadálým vyrušením.

„Bratře Cadfaeli! Máš nám snad k tomu co povědět?“

„Mám…,“ začal Cadfael a potom zmlkl a podíval se starostlivě na zimou roztřesenou postavičku bratra Marka. Zaraženě a trochu vyčítavě zavrtěl hlavou. „Ale otče, neměl by se nejprve bratr Marek převléknout z toho promáčeného hábitu a napít se něčeho teplého, než si tu užene smrt?“

Radulfus prijal výtku s kajícnou blahosklonností. „Máš docela pravdu, bratře. Měl jsem ho hned poslat pryč. Pokud nám může ještě něco dosvědčit, bude snad lépe, když nám to řekne, až nebude tak jektat zuby. Běž, bratře, převleč se do suchého oblečení a zajdi do kuchyně, ať ti bratr Petrus ohřeje mléko. Utíkej.“

„Směl bych mu položit jedinou otázku, než odejde?“ rychle se zeptal bratr Cadfael. „Slyšel jsem dobře, bratře, že jsi sledoval tohoto mládence, než sem přišel? Hlídal jsi ho celou tu dobu?“

„Od rána jsem ho celý den nespustil na víc než na chvíli z očí,“ přisvědčil bratr Marek. „Odešel z nemocnice teprve před hodinou a já za ním šel až sem. Je to důležité?“ Bratr Marek chtěl vědět, zda je to důležité pro Cadfaela a pro to, oč Cadfael usiluje, a přímo ho zahřálo u srdce, když Cadfael souhlasně přikývl.

„A teď běž. Moc jsi nám pomohl.“

Bratr Marek zdvořile pozdravil opata a celý zmáčený a rozklepaný se vděčně rozběhl do kuchyně. Jestli pomohl Cadfaelovi, může být víc než spokojen.

„A teď nám snad vysvětlíš, bratře Cadfaeli,“ pravil opat, „co jsi myslel tím, že se dá zjistit, kde byl lord Domville naposled spatřen živý a zdravý.“

„Našel jsem osobu, která nám dosvědčí, kdykoliv si to pan rychtář bude přát, že Huon de Domville strávil noc před svou smrtí ve svém loveckém srubu a neodjel odtud dříve než po šesté ráno. A že se v té době těšil skvělému zdraví, a tak také sedl na koně, aby se rozjel zpátky do domu na předklášteří. A odtud pak odjel po cestě, kde jsme ho nalezli. Zaručuji se, že je to svědectví naprosto spolehlivé.“

„Pokud máte ověřeno, co nám tu tvrdíte, je to nanejvýš důležité,“ řekl po chvíli mlčení Prestcote. „Kdo je ten svědek? Jmenujte mi ho.“

„Není to svědek, ale svědkyně,“ klidně odpověděl Cadfael. „Huon de Domville strávil poslední noc života se svou dlouholetou milenkou, která se jmenuje Avice ze Thornbury.“

Jako závan vichřice, která se náhle prožene stojícím letním obilím, projelo řadami nevinných bratrů takové zděšení, až se jim hábity zachvěly jako rozkmitaná stébla. Uchýlit se k jiné ženě v předvečer svatebního dne! A dokonce po večeři s opatem! Mnichy zasvěcené celoživotnímu celibátu znepokojovalo i pomyšlení na čistou mladou nevěstu. Ale vydržovaná žena! A ženich, který ji navštívil v předvečer svatebního obřadu, to už se příčilo nejen celibátu, ale i manželské morálce.

Rychtář měl o životě menší iluze. Sdělení ho nikterak nepobouřilo, zaujalo ho jen jako dobře pochopitelný fakt. Ani opat Radulfus nebyl zvlášť vyveden z mízy. I když se sám tělesným zkušenostem dokázal vyhnout, neprožil při své vysoké inteligenci život tak, aby se o nich nedozvěděl. Zmínka o Avici jím nikterak neotřásla.

„Vzpomínáte si, otče,“ pokračoval Cadfael a teď už mu všichni viseli na rtech, „že jsem vám ukázal modrá kvítka kamejky, kterou měl lord Domville za čepicí, když jsme ho našli mrtvého? Ta květinka roste u jeho loveckého srubu. Našel jsem ji a tak jsem poznal i příběh oné ženy. Sama mu ji vetkla do čepice, když od ní odjížděl. Od loveckého srubuje to k místu, kde byl přepaden, skoro dvě míle. Vaši vlastní vojáci, sire Gilberte, dosvědčují, že vyhnali mladého Lucyho z jeho úkrytu u předklášteří více než půl hodiny před ranní. Nemohl to tedy být on, kdo nastražil past na Huona de Domville a zabil ho. Lord Domville měl za sebou sotva půl míle cesty, když Joscelina Lucyho pronásledovali rychtářovi lidé po předklášteří až ke špitálu.“

Iveta sestoupila z posledního schodu, stanula Joscelinovi po boku a vložila ruku do jeho dlaně. Křečovitě se jí chopil, aniž si uvědomil, že ji to bolí, a nadechl se tak zhluboka a ostře, až měla dojem, že vdechl nový život pro ně pro oba.

Agnes natahovala krk a dívala se k bráně, ale stále ještě neviděla toho, koho vyhlížela. Obličej měla špičatý a ledový zlobou, ale neřekla ani slovo. Iveta by od ní byla čekala, že se rozezlí, začne křičet, jaká to všechno je lež, a popře třeba i tvrzení rychtářových vojáků. Lidé si někdy čas přesně nepamatují a není tak těžké zpochybnit pouhý půlhodinový rozdíl. Agnes však mlčela, v duchu zuřila a také se bála.

Opat Radulfus se dlouze a přemítavě zadíval na rychtáře a pak se zase obrátil na Joscelina. „Slíbil jste mi, že budete mluvit pravdu. Zeptám se vás teď na něco, na cojsem se vás dosud nezeptal. Měl jste co společného se smrtí Huona de Domville?“

„Neměl,“ pevně odpověděl Joscelin.

„Pak zbývá ještě obvinění, které vůči vám Huon de Domville vznesl. Ukradl jste mu něco?“

„Ne!“ Joscelin nedokázal skrýt svůj hněv.

Radulfus se obrátil s mírným, trochu posměšným úsměvem na rychtáře. „Pokud jde o obvinění z vraždy, bratr Cadfael vás zavede k té ženě, abyste si s ní promluvil a sám posoudil, nakolik jí důvěřujete. Ale o tvrzení svých vlastních lidí jistě nepochybujete. Připadá mi proto, že vezmeme-li to vše v úvahu, musíme pokládat tohoto muže za nevinného.“

„Jestli se to všechno potvrdí, ani nemůže být vrahem on,“ rychle souhlasil Prestcote. „Sám si od té ženy vyžádám svědectví.“

Obrátil se na Cadfaela. „Je ještě pořád v tom loveckém srubu?“

„Ne,“ odpověděl Cadfael a v duchu se zaradoval, když si představil, jaký poprask vyvolá další větou. „Je v cele sester benediktinek v Godrics Fordu. Vstoupila do řádu jako novicka a ráda by brzy složila slib.“

Tentokrát se mu skutečně podařilo opata Radulfa vyvést z míry a ve srovnání s tím mu všechen ten otřes, který jeho slova vyvolala mezi bratry, připadal jen jako mírný úspěch. „A pokládáte ji za spolehlivou svědkyni?“ zeptal se klidně opat, který se rychle vzpamatoval z překvapení. Zato aristokratický převor Robert se pořád ještě tvářil pohoršeně a bratři za ním se chvěli zděšením.

„Za naprosto spolehlivou, otče. Rychtář se o tom přesvědčí sám. Jsem si jist, že ať už má jaké chce chyby, nepřetvařuje se a nelže.“

Určitě jim poví vše o svém životě a nakonec ji budou obdivovat. O tom Cadfael nikterak nepochyboval. Prestcote je praktický člověk, dokáže ocenit její hodnoty.

„A teď, můj pane,“ obrátil se k němu Cadfael, „a také vy, otče, můžeme snad vzít na vědomí, že uznáváte – ovšem až potom, co vyslechnete paní Avici a shledáte její svědectví pravdivým – že Joscelin Lucy nenese žádnou vinu na vraždě Huona de Domville?“

Prestcote ani nezaváhal. „Už teď se mi to zdá naprosto jisté. To obvinění neobstojí.“

„Potom – přemýšlejte spolu se mnou – musíte také přiznat, že Joscelin Lucy byl dnes celý den pod dohledem bratra Marka, jak nám bratr Marek sám pověděl, a nedopustil se ničeho podezřelého ani špatného.“

Opat se na něj zkoumavě a pozorně zadíval. „To ovšem musíme přiznat také. Ale máš zřejmě nějaký pádný důvod, proč nás na to upozorňuješ, bratře. Stalo se něco?“

„Ano, otče. Měl jsem vám to oznámit hned, ale dorazil jsem sem ve chvíli, kdy se projednávaly stejně důležité záležitosti. Každý, kdo o sobě může říct, že ho celý den pozoroval dobrý člověk a neshledal na něm nic zlého, může dnes mluvit o štěstí. Neboť v lesích za Svatým Jiljí došlo znovu k násilí. Když jsem se před necelou hodinou vracel, potkal jsem náhodou koně bez jezdce, ale nepodařilo se mi ho chytit. Jak jsem se za ním pustil, dojel jsem na mýtinu, kde leží další mrtvý muž a myslím, že je uškrcený stejným způsobem jako Huon de Domville. Mohu vás na to místo zavést.“

V zděšeném tichu, které se rozhostilo kolem, se Cadfael pomalu obrátil k Agnes, stojící tu s divokým výrazem v očích, ale nehybně a tiše jako kámen.

„Je mi moc líto, madame, že vám přináším takové zprávy, ale i v tom šeru jsem podle koně poznal…“

[ XI ]

Chvíli bylo naprosté ticho. Agnes tam stála bílá jako křída a ztuhlá jako žena proměněná v led. Pak stejně náhle ožila v zlostném žalostném výkřiku a s prudkým zavířením rozevlátých sukní se obrátila zády k rychtářovi, opatovi, neteři a všem ostatním a vrhla se jako fúrie hloučkem bratrů, kteří se před ní vyděšeně rozestupovali. Nevěnovala však jediný pohled Joscelinovi Lucymu, ale se zuřivým vztekem se zadívala jen na jednoho, jediného muže.

„Ty… Ty! Kde jsi, ty zbabělče a vrahu, pojď a podívej se mi do očí! To ty, Simone Aguilone, to tys mi zabil manžela!“

Všichni se rozprchávali před jejíma planoucíma očima a nataženou rukou.

„Stůj, ty vrahu zatracená, a podívej se na mne! Poslechni si mne!“ Teď už ji jistě slyšeli po celém předklášteří a v pověrečné hrůze se křižovali, představujíce si ďábla, který se přihnal za nějakým strašlivým hříšníkem. Simon stál jako omráčen a zřejmě tak překvapen, že před ní ani neustoupil. S otevřenými ústy a bez hlesu se na ni díval, když se před ním bojovně zastavila a rozšířené černé oči jí rudě planuly ve světle loučí. Guy, stojící Simonovi po boku, se zděšeně díval z jednoho na druhého a o pár kroků ustoupil z toho nového, smrtelně nebezpečného bojiště.

„To tys ho zabil! Nikdo jiný to udělat nemohl. Jel jsi vedle něj, když jste hledali Joscelina, těsně vedle něj při té štvanici, moc dobře to vím, slyšela jsem, jak vás rozestavili. Pověz, FitzJohne, ať to tu všichni slyší! Vedle koho jel tenhle ten chlap?“

„Vedle sira Godfrida,“ přiznal Guy jako omámený.

„Ale…“

„Ano, vedle něj… a cestou zpátky ho v hlubokém lese snadno mohl přepadnout. Vrátil ses pozdě, viď, Simone Aguilone, a dobře ses postaral, aby on už nepřijel.“

Rychtář a opat přistoupili blíž, aby vyslechli tu rozmluvu, zaražení a pobouření jako všichni ostatní, ale zatím se nijak nesnažili ty dva přerušit. Paní Picardová je zřejmě žalem bez sebe. Tak to alespoň řekl Simon, když se v tom rozčilení jen taktak zmohl na slovo.

„Co jsem proboha udělal, že mě tu takhle osočujete? Jsem úplně nevinný, o jeho smrti nic nevím… Viděl jsem naposled sira Godfrida Picarda před třemi hodinami, a to byl živý a projížděl lesy stejně jako my. Paní je chudinka šílená žalem a vrhá se na toho, koho má nejblíž…“

„Vrhám se na tebe,“ křičela Agnes, „a vrhla bych se na tebe, i kdyby mezi námi stály tisíce lidí. Protože jsi to udělal ty! Víš to stejně dobře jako já. Žádné vytáčení ti teď nepomůže.“

Simon se zoufale obrátil k rychtáři a opatovi a roztáhl ruce v rukavicích.

„Ale proč, proč bych jen zabíjel člověka, který mi byl přítelem? S kterým jsem se v životě nedostal do sporu? Jaký důvod bych k něčemu takovému mohl mít? Sami vidíte, že se zbláznila.“

„Pohádali jste se,“ mstivě ječela Agnes. „A víš to sám až moc dobře. Proč? Proč? Opovažuješ se mě ptát proč? Protože tě podezíral – a věděl to skoro najisto, že jsi zabil vlastního pána a strýce!“

Její obvinění byla čím dál divočejší, ale Simon tentokrát mlčel jenom se ostře nadechl a stál tu chvíli tichý a bledý. Pak se však z otřeseného mlčení vzpamatoval a začal se znovu ostře bránit.

„Jak to o mně můžete říct? Všichni vědí, že mi strýc dal volno, že chtěl zůstat sám a sám se také někam rozjel. Šel jsem si lehnout, jak mi přikázal. A ráno jsem zaspal – přišli mě probudit, když zjistili, že se nevrátil.“

Agnes zavrhla jeho tvrzení jediným opovržlivým mávnutím ruky. „Jistě, šel sis lehnout, proč ne, o tom nepochybuji… Jenomže jsi znovu vstal, vykradl ses do noci a nastražil past. Nebylo nic těžkého nepozorovaně odejít a nepozorovaně se zase vrátit, když jsi svou špinavou práci udělal. Z každého domu se dá vyjít jinudy než hlavními dveřmi a kdopak jiný než ty tu měl takové výsady, že si mohl odcházet a zase se vracet, jak se mu zachtělo? Kdo jiný měl všechny klíče, které potřeboval? Kdo mohl smrtí starého pána vyzískat víc než ty? A nejenom dědictví, kdepak! Jen popři všem tady kolem, jestli se opovážíš, že hned večer, kdy Huona de Domville přinesli mrtvého, jsi ještě než tvůj strýc vychladl přišel za mým pánem a manželem s návrhem, že bys rád strýce u mé neteře zastoupil, zdědil po něm nevěstu, majetek a vůbec všechno. Jenom se pokoušej to zapřít a já ti to dokážu. Byla u toho i naše komorná.“

Simon se zaskočeně rozhlédl po kruhu kolem sebe a začal namítat: „Proč bych se o Ivetu neucházel? Mám stejný majetek jako ona, nijak bych ji tím nezneuctil. Vážím si jí. A sir Godfrid mě neodmítl. Byl jsem ochoten čekat, být trpělivý. Sir Godfrid přece neměl nic proti tomu, abych se Ivetě dvořil.“

Iveta se teď držela Joscelina ještě pevněji. Ve svém omráčení se rozpomněla na ta dvě setkání se Simonem, kdy jí připadal jako jediný přítel na světě, kdy jí tolik sliboval pomoc a Joscelinovi věrné přátelství. Při první návštěvě ho vítala usmívající se blahosklonná Agnes, která zřejmě už v duchu viděla, jak přece jen přijde ke svému jmění. Ale při další… ano, to bylo všechno jinak, Simon se rozčiloval, že proti němu něco mají a že ho vykazují z domu. Zřejmě nějak jejich důvěru ztratil. Co se jen mohlo mezitím stát, že se všechno tak změnilo?

„Taky že proti tomu nic neměl,“ křičela Agnes, rozpálená nenávistí. „Protože tě ještě považoval za slušného člověka, aspoň ses mu docela slušný zdál. Jenomže Huon měl na krku ranky a říznutí – povídal to přece tady ten mnich a můj pán to dobře slyšel, stejně jako jsi to slyšel i ty – a ty ranky a říznutí byly od prstenu, který měl vrah na pravé ruce. Jestlipak tě někdo viděl od chvíle, kdy jsi to zaslechl, bez rukavic? Nosíš je v jednom kuse, ať je teplo nebo zima. Jenomže manžel byl včera také v kapli, když jste ukládali Huona de Domville do rakve, a tam jsi ty rukavice svléknout musel, když jsi bral do ruky kropenku, mizero jeden. A pak jsi ji podával jemu. A on si dobře všiml – kdepak, prstenu ne, ten jsi honem sundal, sotva se o něm mnich zmínil, ale vybledlého proužku na prstu, kde jsi ten prsten nosíval, a bílého čtverečku na místě, co býval kámen. A Godfrid se jasně rozpomněl, že jsi měl zrovna takový prsten, o jakém se tu mluvilo. A byl tak neopatrný, že když jsi k nám přišel na návštěvu, prozradil ti, co viděl a z čeho tě podezírá. A přerušil všechny styky s člověkem, o kterém si po právu myslel, že je vrah.“

Ano, tak to bylo. Proto se náhle strýc tak změnil. Jenže mu na Simonovi ani tak nevadilo, že se dopustil vraždy, jako že by z ní mohl být podezřelý, pomyslela si Iveta, která v těch strašných chvílích až příliš náhle vyspěla v ženu. Strýc se bál, aby si nezadal s člověkem, na kterého by mohl padnout stín podezření. Mít naprostou jistotu, že se toho nemusí obávat, jako mávnutím proutku by svoje jednání změnil. A Joscelina zatím pořád ještě pronásledovali, mohli ho chytit, zavřít, ba i pověsit… A ona by přesto věřila, že má v Simonovi jediného přítele na světě. Vždyť jí tvrdil, že ho strýc vykázal z domu jen proto, že se zastal Joscelina. A byl by ji mohl i získat – kdyby jí poskytl dost času, aby zapomněla na svůj žal. Přitiskla se ještě pevněji k Joscelinovi. „Zapřísahala jsem ho a prosila, aby se s tebou přestal stýkat,“ bědovala Agnes a lomila rukama. „Moc dobře jsi věděl, že bude asi pokládat za svou povinnost otevřeně říct, jaké má podezření, i když mu budou chybět důkazy. Postaral ses o to, aby nepromluvil. Jenže jsi nepočítal se mnou!“

„Ale paní, vy jste snad zešílela!“ Simon se proti ní rozpřáhl a hlas mu už málem přeskakoval. „Jak jsem mohl nastražit past na strýce, když jsem ani nevěděl, kam jede a co má v úmyslu, a ještě méně jsem tušil, po které cestě se bude vracet? Neměl jsem ani ponětí, že má někde v okolí milenku, za kterou by se chtěl na noc rozjet.“

Cadfael stál po celou dobu toho souboje mlčky. Teď však promluvil. „Jenže někdo vám jasně řekne, že lžete, Simone Aguilone, a že jste to moc dobře věděl. Avice ze Thornbury mi prozradila, a jistě to potvrdí i další svědkové, jakmile budou mít jistotu, že tím paní Avici neohrozí a že sama od nich ani nežádá mlčení, že vy a nikdo jiný jste ji provázel kamkoli, kam si to jen váš pán přál. To vy jste ji doprovodil do loveckého srubu. A dobře jste odtud znal cestu sem, vždyť jste tudy sám jel. Vím už, že Huon de Domville zasvěcoval do svých milostných záletů vždycky jen jediného člověka. A tím jste v posledních třech letech byl vy.“

Agnes dlouze vykřikla, vítězoslavně a zároveň zoufale, a její výkřik se až děsivě nesl kouřem loučí. Triumfálně na Simona ukázala. „Svlékněte ho! Však se sami přesvědčíte! Určitě má ten prsten u sebe, neodvážil by se ho někde nechat, aby ho někdo nenašel a nedomyslel si, co to znamená. Prohledejte ho a uvidíte, že ten prsten najdete! Proč by ho jinak sundával, kdyby jím nezanechal stopy na zavražděném?“

Ozbrojenci rychle pochopili, co myslí rychtář svým pokynem, a v pevném kruhu z kůže a oceli se tiše semkli kolem dvou protivníků. Simon odolával tak soustředěně hrozbě před sebou, že ani nepostřehl, jak za jeho zády mlčky a pozorně stojí rychtářovi lidé. Vzdorovitě vykřikl, vztekle a netrpělivě, a užuž se obracel, že odejde. „Nemám zapotřebí poslouchat takové nenávistné pomluvy!“ zvolal, ale vyznělo to spíš ustrašeně.

A teprve v té chvíli spatřil pevnou tichou řadu ozbrojených mužů, stojících bok po boku mezi ním a branou, a vyrazil jako štvaný jelen. Divoce se kolem sebe rozhlédl a stále ještě nemohl uvěřit, že se mu všechny naděje zhroutily.

Rychtář k němu uvážlivě přistoupil a nařídil mu:

„Svlékni rukavice!“

Nebylo nic pěkného pozorovat, jak se ten člověk náhle otočil a pokouší se utéct, vidět ho, jak se rve jako divoká kočka a brání se mužům, kteří se kolem něj semkli, a jak vztekle cení zuby, když je přemožen a spoután. Z úcty k opatovi ho odvlekli s co nejmenším násilím branou na předklášteří a tam se do něho pustili. Simon svíral ruce, aby mu nemohli stáhnout rukavice, ale když mu je přece jen svlékli, zasvítil mu na prsteníku proužek bledý jako sníh na čerstvě zorané rezavé půdě a jasně bylo vidět i velkou stopu po kameni. Rval se a klel, když ho prohledávali, a pevně si opřel bradu o hruď, ale nakonec mu zvrátili hlavu nazad, stáhli mu z krku šňůru, schovanou pod košilí, a ukázali všem kolem prsten.

Čtyři ho museli držet a pevně svírat, a když ho konečně odtáhli do hradní cely, rozhostilo se na nádvoří strašlivé vyčerpané ticho. Joscelin tam stál s očima vytřeštěnýma, otřesený a zmatený, objímal Ivetu a chvěl se rozčilením, i když pořád ještě všechno nechápal a nedokázal si položit otázku, zda ho kamarád po celou tu dobu opravdu tak lstivě využíval. Agnes tam stála strnule a nenávistně se dívala za svým nepřítelem. Jakmile jí však zmizel z očí, chytila se za hlavu a rozplakala se, sotva však z opuštěnosti a žalu. Kdo by si také mohl myslet, že kdoví jak milovala panovačného a zákeřného muže?

Rozlícený vztek ji už dočista přešel. Spustila ruce a pomalu, jako ve spánku odcházela mezi rozrušenými diváky, kteří jí ustupovali z cesty. Vůbec si nevšimla, že jí Iveta podává ruku. Prošla kolem ní, jako by ji ani nevnímala, jedinkrát se na všechny ohlédla ze schodů hostinského domu a potom vešla dovnitř a zmizela jim z očí.

„Později nám jistě všechno řekne,“ pravil sklíčeně, ale klidně opat Radulfus.

„Její svědectví má svou váhu. Ale manžel je mrtev. Myslíte, že ji vůbec máme vyslýchat, když jeho se již na nic zeptat nemůžeme?“

„Před mým soudem určitě ne,“ suše odvětil Prestcote a obrátil se k hrstce lidí, která mu tady zbyla. „Ale ještě než půjdeme pro mrtvého, vysvětlete mi, jak vás napadlo hlídat u potoka, když jsme všichni pátrali v lese? Pokud vím, nic nesvědčilo o tom, že by se někdo pokusil v těchto místech zaútočit.“

„Když jste odjeli, můj pane,“ odpověděl biřic, „přišel tady Jehan s nápadem, že když mladému pánovi tolik záleží na té dívce, využije třeba toho, že nás tu zbylo jen pár, a pokusí se ji odvést.“ Zavolal chytráka, který se už jednou za svůj dobrý nápad dočkal pochvaly. Tentokrát si ten člověk však už tak docela úspěchem jistý nebyl, vždyť se najednou všechno zvrtlo a do složité pavučiny se zapletl jeho rádce. Přesto však trval na svém. „To pan Aguilon povídal, že Lucyho třeba napadne, aby se schoval v biskupových zahradách – pamatujete na to přece! A tak jsme to tam prohledali a zjistili, že tam doopravdy byl, ale mezitím nám utekl. Tehdy nám to připadalo jako dobrý nápad, tak jsme tam tajně hlídali.“

„Příteli,“ řekl mu Prestcote a hrozivě se na něj zadíval. „Všem nám připadalo, že tvoje vnuknutí mají boží požehnání, ale teď se mi spíš zdá, že jsou od ďábla. Kdypak ti poradil Aguilon, abyste hledali našeho uprchlíka v biskupově zahradě? V kolik to bylo hodin?“

Jehan měl dost rozumu, aby odpověděl po pravdě, i když nijak moc šťastně. „Bylo to potom, co přinesli mrtvého lorda Domvilla, můj pane. Pan Aguilon mi to naznačil, když se vrátil z biskupského domu. Povídal, že když toho člověka chytneme, můžu si zásluhy přičíst sobě, sám že zůstane stranou.“

Joscelin zoufale zavrtěl hlavou a pořád ještě nemohl pochopit plný dosah těch slov. „Ale vždyť Simon mi pomohl – přišel si pro mě a z přátelství mě schoval…“

„Z jakého přátelství?“ vložil se do hovoru bratr Cadfael. „Synu, vždyť vy jste mu poskytl nejen příležitost, aby bez čekání zdědil rozsáhlé panství, ale také, aby si k tomu později vzal tuto dívku a dostal její majetek. Posloužil jste mu jako dokonalý obětní beránek – stala se vám křivda, byl jste roztrpčený a měl jste pádný důvod k zášti. Když byl Huon de Domville přepaden a zavražděn, muselo každého napadnout vaše jméno. Jenomže aby to Aguilonovi vyšlo, potřeboval vás mít na svobodě, ukrytého někde v bezpečí, a to ještě nějaký čas po Domvillově smrti. Teprve potom by vás mohl prozradit a dát chytit. Tím, že jste ze svého úkrytu utekl, jste mu zkřížil plány a zachránil jste si život.“

„Takže i dneska večer na mne docela chladnokrevně nastražil léčku?“ zeptal se Joscelin a mračil se nad tou chladnou zradou, jako by ho bolela hlava. „A já ho pokládal za svého jediného přítele, dokonce jsem ho požádal o pomoc…“

„Jak?“ zeptal se ostře Cadfael. „Jak jste mu vzkázal?“ Joscelin jim všechno vypověděl, ale nezmínil se ani slovem o Lazarovi, Branovi a o nikom jiném z těch, kdo mu skutečně pomohli. Snad to jednoho dne prozradí, určitě Ivetě a možná i bratru Cadfaelovi, ale ne tady a ne teď.

„Takže věděl, že jste někde nablízku, jen neměl tušení, kde. Nemohl za vámi poslat tohohle důvěřivého vojáka, aby vás chytil, nezbývalo mu, než čekat, až přijdete sám, ale místo té schůzky jste mohl navrhnout jedině vy. On pak už musel jenom předat váš vzkaz dámě a postarat se, aby na vás čekal váš kůň, jak jste si přál – protože jinak byste sem do té zahrady nepřišel, viďte? A pak už jen zbývalo potichu něco pošeptat tady Jehanovi. Sám se do toho určitě zaplést nechtěl,“ dodal zamračeně Cadfael. „Protože u paní Ivety měl jako váš věrný přítel nejlepší naděje. Jenomže i kdyby vás chytili a oběsili,“ dodal docela bez obalu, protože ten dobromyslný mládenec pořád ještě nemohl uvěřit, že by ho kamarád, kterému tolik důvěřoval, tak podle zradil, „Godfrid Picard by asi nesouhlasil, aby se jeho neteř provdala za vraha – dokonce za úspěšného vraha. Něco takového by nepřipustil, vždyť by ho to mohlo stát pověst anebo dokonce i krk.“

„Tak ven s tím, Jehane,“ nařídil rychtář s pochmurným úsměvem. „Poradil ti Aguilon, jak by sis mohl vysloužit pochvalu a dokonce i povýšení?“

„Opravdu mi ten nápad nasadil do hlavy,“ opatrně přiznal Jehan. „Dneska ráno.“

„Dneska ráno? Ještě než jsme vůbec vyrazili? A ty ses o tom slovem nezmínil ani mně, ani svému veliteli, a pěkně sis počkal, až ti nebudeme v tom tvém hrdinském skutku překážet? Tak tebe, příteli, hned tak povýšení nečeká. Můžeš mluvit o štěstí, že unikneš bičování.“

Jehan si vskutku v duchu přiznal, že z té šlamastyky vyvázl ještě dost slušně a že může být jen rád, že ho rychtář tak lehce propustil, a honem se ztratil.

„Měli bychom teď přinést mrtvého,“ řekl rychtář a rychle se chopil svých povinností. „Zavedete nás na to místo, bratře? Honem teď nasedneme a zpátky přivedeme i koně, na kterém si Picard vyjel na svou poslední cestu.“

Za chvíli už vyrazilo šest jezdců a Cadfael byl docela spokojen, že sedí pro změnu na pěkném statném jezdeckém koni a ne na skromném malém mezkovi. Opat je sledoval pohledem až k bráně a pak se otočil a s klidným výrazem v obličeji pokojně oslovil rozrušené a znejistělé bratry.

„Jděte a upokojte svou mysl, umyjte si ruce a navečeřte se. Náš den vždy musí mít svůj řád. A pokud narazíme na ostatní svět, je to jen proto, abychom se očistili a ověřili si, nakolik jsme silní ve své víře. Lidská pošetilost a zloba nedokáže ohrozit bezmeznou milost boží.“

Bratři poslušně odcházeli. Radulfus pohlédl na převora Roberta a ten jen přikývl a zamířil za svým stádečkem. Opat tu s mírným přemítavým úsměvem zůstal stát proti těm dvěma mladým lidem, kteří se pořád ještě drželi za ruce a pevně, i když trochu pochybovačně se na něj dívali. Až příliš mnoho se toho náhle stalo; připadali si spíše jako děti, jen napůl probuzení a ještě zcela nejistí, co z jejich vzpomínek a zkušeností je vlastně pravda a co sen. Ten sen však byl tak strašlivý, až začínali věřit, že skutečnost snad bude lepší.

„Podle mne se už nemusíte bát obvinění, které vůči vám vznesl váš pán, synu,“ řekl opat jemně. „Za daných okolností by žádný spravedlivý člověk nevěřil, že jste se dopustil takové krádeže, a Gilbert Prestcote nesporně spravedlivý je. Jen by mne zajímalo,“ dodal zamyšleně, „jestli vám Aguilon neschoval do sedlového vaku k medailonu svatého Jakuba i ten náhrdelník.“

„Myslím, že ne, pane.“ Joscelin chtěl být ke kamarádovi spravedlivý, i když se od něj dočkal tak podlé zrady. „Nejspíš pomyslel na vraždu, až když jsem byl tak zneuctěn a obviněn a dal jsem se na útěk. Bylo tomu zřejmě tak, jak říkal bratr Cadfael – našel ve mně obětního beránka. Tuhle špinavou práci asi udělal můj pán Domville sám. Ale, otče, já si teď nedělám starosti o sebe. Trápí mne, co bude s Ivetou.“

Jak hledal nejvhodnější slova, přejel si jazykem rty, opat tu však jenom nevzrušeně stál a nikterak mu nepřispěchal na pomoc. Iveta na něj zděšeně pohlédla, jako by se bála, že teď, když už si ji téměř získal, se jí najednou ušlechtile a pošetile vzdá. „Otče, tato dívka byla odporně využívána lidmi, kteří byli jejími poručníky. Její strýc je teď mrtev a její teta, i kdyby byla schopna se o ni postarat, se přece nemůže ujmout správy tak velkého jmění. Snažně vás prosím, otče, staňte se ode dneška jejím poručníkem, protože u vás by se jí dostalo jemného a čestného jednání a byla by šťastná, jak si zaslouží.“

Opat chvíli vyčkával a na přísných rtech mu pohrával náznak úsměvu. „A to je všechno?“ zeptal se. „Sám pro sebe si nežádáte nic?“

„Vůbec nic, otče!“ odpověděl Joscelin se zanícenou skromností, která vyzněla přesně tak, čím byla – jako šlechtická opovážlivost.

„Já ale prosbu mám,“ řekla Iveta rozhorleně a ještě pevněji vzala Joscelina za ruku, která se jí už málem pouštěla. „Abyste shlížel laskavě na Joscelina a dovolil mu se o mne ucházet, neboť ho miluji a on miluje mne, a i když vás ve všem poslechnu, pokud se budete chtít stát mým poručníkem, od Joscelina se neodloučím a nikdy nebudu nikoho jiného milovat ani si nikoho jiného nevezmu.“

„Pojďte,“ vyzval je oba opat, ale stále se ještě neusmál. „My tři bychom se spolu měli po večeři posadit a uvážit, jak nejlépe naložit s budoucností. Nemusíme nikterak spěchat, ale zato máme hodně o čem přemýšlet. A nejlépe se přemýšlí po modlitbách, i když zajisté nikomu neuškodí, posedí-li přitom nad jídlem a sklenicí vína.“

Rychtář a jeho lidé přinesli Godfrida Picarda na opatství až po večerních bohoslužbách. Položili ho v kapli a rozsvítili svíce, aby si bedlivě prohlédli veškerá jeho zranění. Když mu rozepnuli pás, zastrčili opět do pochvy nezakrvácenou dýku, nalezenou pár kroků od těla, jak ji tam včera našel a nechal ležet Cadfael. Nutno však přiznat, že si nijak zvlášť nelámali hlavu, proč tam ta dýka, vytažená z pochvy a odhozená na mýtinu, zůstala za tak podivných okolností ležet.

Ten člověk je přece mrtev a jeho vrah, který se už jednou dopustil vraždy a navíc na svém příbuzném, sedí teď bezpečně pod zámkem na shrewsburyském hradu. Pokud se v případu druhé vraždy vyskytly podivné okolnosti, povšiml si jich jen Cadfael, i když pěknou chvíli z nich zvlášť moudrý nebyl, zrovna tak, jako by si s nimi nevěděli rady jeho druhové, kdyby se namáhali trochu se nad nimi zamyslet. V lese tu zemřel člověk, uškrcen rukama jiného, ale měl přece u sebe dýku a zřejmě i dost času ji vytáhnout. Vytáhnout ji stačil, ale krví ji neposkvrnil. A vrah, který zabíjí rukama, tak činí proto, že žádnou jinou zbraň nemá. Byla klidná noc. Svíce se ani nezamihotaly a vrhaly na zrudlý obličej, pokousaný jazyk a odhalený krk dost světla, aby v něm jasně vystoupily všechny podrobnosti. Cadfael se zblízka a dlouze zadíval na stopy po silných prstech, které zbavily toho člověka života, ale neřekl nic. Vlastně se ho nikdo ani na nic neptal. Všechny otázky už byly k rychtářově spokojenosti zodpovězeny. „Zítra bychom měli přivést z lesa toho šedáka,“ řekl Prestcote, když přetáhl Picardovi přes tvář plátěné prostěradlo. „Je to cenné zvíře. Vdova by je mohla ve Shrewsbury slušně prodat, když bude mít zájem.“

Cadfael už tady své povinnosti splnil a teď se omluvil a odešel se podívat po bratru Markovi. Našel ho ve vyhřáté místnosti, zrůžovělého a odpočinutého, po dobrém jídle a v suchém oblečení. Marek se právě chystal, že se vrátí k Svatému Jiljí a ke své práci.

„Počkej tu na mne chvilku,“ řekl mu Cadfael. „Půjdu s tebou. Musím jen něco vyřídit.“

Chtěl se poohlédnout po těch dvou mladých lidech, ale když je ke svému překvapení našel v opatově přijímacím pokoji, zjistil, že už jeho útěchu nepotřebují. Našli si mocnějšího ochránce a zřejmě mu naprosto důvěřují, možná i proto, že se po všem tom trápení a šťastném oddechnutí přespříliš napili dobrého vína. Takže Cadfael se s nimi jen pozdravil, přijal jejich procítěné, vděčné díky, a když se s trochu pochybovačným pohledem rozloučil s opatem, zanechal je jejich rozmluvě, která jistě probíhala více než uspokojivě, třebaže se dílem týkala i jiných, zde nepřítomných.

Ti mladí lidé teď překypovali vděčností ke všem, kdo jim v těch těžkých chvílích pomohli. Byli tak mladí, zranitelní, horliví, a když se teď dočkali štěstí, celí rozdychtění. Opat je jistě bude chvíli držet na krátké otěži, Ivetu někde v odlehlém klášteře anebo na jejím vlastním panství ve společnosti spolehlivé starší ženy, a mládence pod nenápadným dohledem, ať už bude sloužit kdekoli, vždyť se zcela ospravedlnil, je čestný a ručí nejlépe sám za sebe. Jistě je však od sebe neodloučí, je příliš moudrý, než aby se pokoušel rozdělovat, co spojil Bůh anebo jeho andělé.

Mezitím je třeba myslet na jiné, a jestli se Cadfael ve svém tušení nemýlí, bude na další kroky potřebovat blížící se noc. Vrátil se do vyhřáté místnosti, kde už na něj u ohně čekal v největší spokojenosti bratr Marek. Neposeděl si tak dlouho v teple od doby, kdy se stal novicem. To věru stálo za vymáchání v potoce.

„Všechno je v pořádku?“ zeptal se, když za tmy společně vyšli na předklášteří.

„V nejlepším pořádku,“ odpověděl Cadfael spokojeně a bratr Marek si potěšeně, vděčně oddechl a už se nevyptával.

„Dívce, za kterou ses ještě před několika dny modlil, aby jí pomohl Bůh, se teď bude dařit moc dobře,“ vesele řekl Cadfael. „O to se už postará opat. Já si chci ve špitále jen trochu popovídat s tím tvým poutníkem Lazarem. Mohl by se najednou vydat dál na cestu a příště bych ho tu třeba už nezastihl. Sám víš, jak se ti lidé nadechnou čerstvého vzduchu, něco jim nedá pokoje, zvednou kotvy a odplují.“

„Kolikrát mě napadlo, jestli by si nedal říct a nezůstal u nás,“ svěřoval se Cadfaelovi bratr Marek. „Má tak rád Brana. A chlapcova matka už dlouho živa nebude. Úplně ztratila zájem o všechno kolem. Jenom o chlapce ne, má ale pocit, že ten je už někde dál, že má své vlastní svaté,“ vysvětloval skromně Marek, který sám mezi ty svaté určitě patřil a ani si to neuvědomoval. „Myslí si, že ho ochraňuje samo nebe.“

Však chlapec má své ochránce i tady na zemi, pomyslel si Cadfael, který o tom věděl své. Neboť ti dva vděční mladí lidé bez zábran vyprávěli v opatově pokoji o všem, co se stalo, a důvěřivě prozradili i jména. Joscelin se dokázal rychle vžít do osudů svých bližních a vřele si ty lidi zamilovat a Iveta chtěla ve své vděčnosti přivinout na srdce a pevně podržet každičkou duši, urozenou i ubohou, zdravou i chorou, která Joscelinovi pomohla.

Na zápraží před síní špitálu seděl mlčky, nehybně a trpělivě starý Lazar. Vzpřímenými zády se opíral o zeď a nohy měl po orientálním způsobu zkřížené pod sebou na lavici. Schoulen do oblouku starcovy levé paže neklidně spal Bran a k srdci si tiskl dřevěného koníka. Lucernička nad dveřmi síně vrhala bledé žluté světlo na chlapcovy hubené nohy a ruce, na rozcuchanou světlou hlavu a obličej s rozmazanými slzami. Když Cadfael s Markem přišli, chlapec se probudil, omámeně začal vstávat a stařec z něj tiše stáhl dlouhou paži a nechal ho, jen ať sklouzne z lavice.

„Co je s tebou, Brane?“ zeptal se dítěte starostlivě a domlouvavě Marek. „Proč nejsi tak pozdě v noci v posteli?“

Bran ho prudce objal, napůl šťastně a napůl hněvivě a hlasem tlumeným širokými záhyby Markova nového a příliš velkého hábitu si začal stěžovat: „Oba jste se sebrali a odešli! A mě jste tu nechali. Nevěděl jsem, kde jste… Bál jsem se, že ani nepřijdete. On taky nepřišel.“

„Ale přijde, uvidíš.“ Bratr Marek chlapce přitiskl k sobě a vzal ho za chvějící se ruku. Dítě se honem začalo shánět po dřevěném koníku, kterého v žalu odhodilo a teď zase žárlivě hledalo. „Pojď rychle do postele a já ti všechno povím,“ řekl mu Marek. „Tvůj kamarád je v pořádku a šťastný a nemusí se už skrývat. Všechno zlé bylo napraveno. Pojď, budu ti o tom vyprávět a on ti to znovu poví, jen co ho příště uvidíš. A určitě ho uvidíš, slibuji ti to.“

„Říkal, že jestli se stane rytířem, budu u něho panošem a naučím se číst a psát a počítat,“ přísně připomínal Bran svému zdejšímu učiteli i tomu mládenci, který teď byl kdoví kde, a poslušně a ospale šel s Markem dovnitř. Marek se ještě obrátil na Cadfaela, a když ho Cadfael ujistil přikývnutím, že si počíná správně, jemně zavedl chlapce do ložnice.

Lazar neřekl ani slovo a sebeméně se nepohnul, když se vedle něj Cadfael posadil. Dávno už ho nemohlo nic překvapit, dávno už po ničem netoužil a nebál se, alespoň ne o sebe. Seděl a díval se těma svýma modrošedýma očima, které hleděly kamsi do dálky, na noční oblohu, plující teď jako tekoucí voda, a na vznosný tenký proud mračen, klidně odnášených větříkem k vý chodu, zatímco tady na zemi se nepohnul ani lístek.

„Jistě jste slyšel, co řekl Marek tomu chlapci,“ začal Cadfael a pohodlně se opřel o zeď. „Naštěstí je to pravda. Všechno zlé bylo napraveno. Vrah Huona de Domville byl polapen a nepochybně je tou vraždou vinen. To tedy skončilo. Nikdo ho nebude litovat. Nejenže zabil svého strýce, ale podle zradil a využil svého přítele, který mu důvěřoval, a bezostyšně klamal usouženou opuštěnou dívku. S tím je teď konec. Nemusíte si už dělat starosti.“

Muž vedle něj ani nehlesl, na nic se nezeptal, jenom naslouchal.

Cadfael klidně pokračoval: „Povede se jí dobře. Král jistě bude souhlasit s tím, aby se jejím poručníkem stal náš opat. Radulfus je přísný a někdy dost povznesený, ale je také lidský. Dívka už nemusí mít strach a nemusí se bát ani o svého milého, který není zvlášť obdařen světskými statky. Nikdo už nebude nakládat s jejími tužbami a štěstím, jako by na nich vůbec nezáleželo.“ Lazar se pohnul ve svém širokém plášti a obrátil se ke Cadfaelovi. A potom řekl hlubokým hlasem, s úpornou snahou vytvářející rouškou tlumená slova: „Mluvíte jenom o Domvillovi. A co ta druhá vražda?“

„Jaká druhá vražda?“ zeptal se Cadfael přímo.

„Více než před hodinou jsem viděl v lese louče, když tam šli rychtářovi lidé pro Godfrida Picarda. Vím, že je mrtev. I to se přičítá za vinu tomu mladíkovi?“

„Aguilon bude souzen pro vraždu svého strýce,“ odpověděl Cadfael. „Ale až proti němu bude dost důkazů. Tak proč se dívat ještě dál? Může se snad cokoli změnit na jeho osudu, když se mu bude omylem klást za vinu i Picardova smrt? Z té ho určitě nikdo neobviní. A ani by ho z ní obvinit nemohl. Protože Godfrid Picard nebyl zavražděn.“

„Jak to víte?“ zeptal se Lazar klidně, spíš jen aby se něco dozvěděl.

„Nikdo tam na něj nenastražil past, byl zabit zcela při smyslech a při síle, ale smysly ani síla ho nespasily. Nebyl zavražděn, někdo mu tam zastoupil cestu a vyzval ho k boji muže proti muži. Měl dýku a jeho protivník jenom své ruce. Nepochybně si myslel, že snadno zvítězí, vždyť byl v nejlepších letech a měl se utkat se sedmdesátiletým starcem. Stačil vytáhnout dýku, ale víc už nic. Dýku mu jeho protivník vytrhl a odhodil, nepoužil ji proti němu. Stačily mu ruce. Picard si včas neuvědomil, jakou sílu dává tomu člověku spravedlivý spor.“

„Musel mezi nimi být hodně vážný spor,“ podotkl Lazar po dlouhém mlčení.

„Ten nejstarší a nejvážnější. Ostudné chování k ženě. Ta byla konečně pomstěna a je teď volná. Nebesa se nemýlila.“

Znovu mezi ně padlo mlčení, ale jen lehce a měkce, jako když se najednou snese dívčí závoj a rozprostře se po zemi anebo náhle zatřepetá křídly můra a neslyšně vzlétne. Stařec se opět zadíval na útržky mračen, povlovně a tiše plynoucí k východu. Za jejich závojem kmitavě svítily hvězdy, ale země ležela v temnotách. Cadfael měl náhle dojem, že se stařec za tou hrubou vybledlou modrou látkou roušky trochu pousmál.

„Když už jste toho po dnešním díle tolik vytušil, dospěli k stejnému poznání i ostatní?“ zeptal se po chvíli.

„To, co jsem viděl já, neviděl nikdo,“ prostě mu odpověděl Cadfael. „A také neuvidí. Stopy se pomalu vytrácejí. Nikoho nic nenapadlo. Nikdo se na nic neptá. A jenom já a ten, jemuž patřily ruce, které ten čin dokonaly, budou kdy vědět, že levá z nich má jen dva a půl prstu.“

V temném odění se cosi pohnulo a nad rouškou zasvítily ledově jasné oči. Ze záhybů pláště se vynořily dvě ruce a natáhly se ke světlu – pravá, úplně celá, dlouhá a šlachovitá, a levá bez ukazováčku, prostředníku a horního článku třetího prstu, s bělavými a suchými pahýly, které už byly zhojené.

„Když už jste z toho mála tolik vytušil, milý bratře, zaveďte mne ještě o krok dále a povězte mi jeho jméno, neboť se domnívám, že je znáte,“ řekl Lazar pomalu a klidně.

„Také si myslím, že je znám,“ odtušil Cadfael. „Ten člověk se jmenuje Guimar de Massard.“

Noc nehybně visela nad předklášteřím, nad údolím Meole i nad lesy, v nichž ještě nedávno marně pátrali rychtářovi lidé po těch očích, které tak daleko viděly, po cestě, již opsala mezi stromy Picardova jasně červená čapka, a po stezce, kudy se asi Picard chtěl vracet. V protikladu s nehybností země odplouvaly nahoře na obloze mraky jako jeden křehký uplývající lidský život, odvanutý přes život věčný a mizející do neznáma.

„Měl bych to jméno také znát?“ velmi tiše se zeptal Lazar.

„I já byl při útoku na Jeruzalém, pane. Bylo mi dvacet, když město padlo. Viděl jsem vás dobývat jeho brány. Byl jsem v bitvě u Ascalonu, kdy proti nám stanuli egyptští Fátimovci a potom, kolik lidí bojujících ve jménu Proroka zahynulo v Jeruzalémě, musím říct, že si věru zasloužili více štěstí. Guimarovi de Massard však nikdo krutost či nerytířské jednání vyčítat nemohl. Proč, proč jen jste po té bitvě zmizel? Proč jste zanechal nás, kdo vás tak obdivovali, i vaši ženu a syna tady v Anglii, abychom vás oplakávali jako mrtvého? Zasloužili jsme si to od vás?“

„Zasloužila by si snad má žena a můj syn, abych na ně složil břímě osudu, který mne postihl?“ zeptal se Lazar. „Myslím, bratře,“ s námahou promluvil znetvořenými ústy, „že se ptáte na něco, co sám už dávno víte.“

Ano, Cadfael si všechno domyslel. Guimar de Massard, zraněn a zajat po bitvě u Ascalonu, se dověděl od lékařů, kteří ho v zajetí ošetřovali, že má malomocenství.

„Mají skvělé lékaře,“ řekl teď Lazar, opět klidný a tichý. „Moudřejší než my tady u nás. Kdo by byl mohl lépe poznat ty první trpké příznaky? Řekli mi pravdu. Udělali pro mne, co jsem od nich žádal, poslali domů zprávu, že jsem na svá zranění zemřel. A udělali ještě víc. Pomohli mi do ústraní, kde jsem s tím malomocenstvím, svým nepřítelem, mohl žít, tak jak jsem pro své přátele zemřel, a vybojovat si svou bitvu, jako jsem bojoval v bitvách mnohem snazších. Mou přílbu a meč poslali do Jeruzaléma, i v tom vyhověli mému přání.“

„Má je teď vaše vnučka a váží si jich jako velkého pokladu,“ řekl Cadfael. „Nejste ve své smrti zapomenut. Vždycky jsem věděl, že nejlepší ze Saracénů nás křesťany v křeslanském milosrdenství daleko předčí.“

„Ano, také jsem zjistil, že ti, kdo mne zajali, jsou rytířští a zdvořilí. Ve všem na mne brali ohled a pomáhali mi celou tu dobu, kdy jsem tam konal pokání.“

Čestnost a ušlechtilost si mohou být blízké, pomyslel si Cadfael. Jsou svazky, které dokáží překonat i příbuzenské vztahy, zemské hranice a dokonce i nepřekročitelný předěl náboženství. A je docela možné, že Guimarovi de Massard byli fátimští kalifové bližší než křižáčtí vojevůdci Bohemund, Baldwin a Tancred, kteří se snažili urvat, co mohli a handrkovali se jako zlostné děti.

„Jak dlouho jste putoval domů?“ zeptal se Cadfael. Neboť jistě to byla dlouhá, předlouhá pouť přes Evropu od Středozemního moře, na zmrzačených nohou a bez veškerého vybavení, jen s tou řehtačkou.

„Osm let. Ode dne, kdy jsem se ve svém ústraní dozvěděl od jednoho anglického zajatce, že syn zemřel a zůstalo po něm dítě, holčička, a že ji jako sirotka svěřili příbuzným matky, která už také byla mrtvá. Tehdy jsem si řekl, že by přece jen mohla potřebovat něco z mých zbylých sil.“

Opustil tedy svou celu, kde žil po léta o samotě, a vydal se s žebráckou miskou, pláštěm a rouškou na nekonečnou pouť do Anglie, aby se z předepsané vzdálenosti přesvědčil, zda se jeho vnučce dostalo rodinného jmění a alespoň trochu štěstí. Namísto toho zjistil, že s ní je nakládáno přímo ostudně, a vlastníma rukama se postaral o to, aby se vše napravilo a dívka byla volná.

„Má teď, co jí náleží,“ řekl Cadfael. „A přesto si myslím, že by ráda vyměnila právo na celé to jmění za jednoho živoucího příbuzného.“

Nastalo dlouhé chladné ticho a Cadfael si už pomyslil, že vkročil na zapovězenou půdu. Přesto však tvrdohlavě pokračoval. „Oheň jste v sobě už uhasil. A myslím, že dávno, před lety. Nepopírejte to, znám ty příznaky. Co na vás Bůh vložil, a zřejmě oprávněně, to z vás zase ze stejně dobrých důvodů sňal. Sám to dobře víte. Nikoho už neohrožujete. A ať jste se celá ta léta jmenoval jak chtěl, jste stále Guimar de Massard a dovedete si představit, jak vaše vnučka, která si tak váží vašeho meče, by vás zbožňovala a jakou by měla radost. Připravil byste ji o skutečnou oporu. A sebe o radost, jakou byste měl, kdybyste ji viděl šťastnou. A kdybyste ji sám odevzdal do manželství muži, který se vám zamlouvá, aspoň myslím.“

„Bratře,“ řekl Guimar de Massard a zakroutil hlavou v kápi, „mluvíte o něčem, čemu dost dobře nerozumíte. Vždyť já jsem mrtvý. Nechte můj hrob, mé kosti i mou legendu na pokoji.“

„Žil kdysi člověk jménem Lazar,“ odvážil se Cadfael zaprotestovat, a učinil tak s největší úctou, „který vstal z hrobu k nesmírné radosti svých ženských příbuzných. Nemůžete to udělat taky?“

Opět se nadlouho rozhostilo ticho a jediné, co bylo na světě byly plující útržky mračen. Potom se ze záhybů pláště prudce vynořila starcova zdravá ruka, sáhla ke kápi a stáhla ji dozadu.

„A potěšit snad své blízké tímto obličejem?“ zeptal se Guimar. Strhl si roušku a odhalil strašlivý obličej, téměř beze rtů, s jednou tváří odumřelou a úplně scvrklou a s nozdrami vyžranými nemocí do velkých temných děr, obličej, ve kterém jenom zářivé oči připomínaly hrdinu od Jeruzaléma a Ascalonu. A Cadfaelovi nezbývalo, než mlčet.

Lazar opět skryl trosky své tváře rouškou. A znovu se mu téměř vrátil klid a vážnost. „Nikdy se už nepokoušejte ten kámen odvalit,“ řekl pak jemně hlubokým, trpělivým hlasem. „Jsem pod ním docela spokojen. Takže mne tam nechte spočívat.“

„Pak vám mohu jen říct,“ ozval se Cadfael po dlouhém mlčení, „že ten mládenec na vás pěl samé chvály a ona ho zapřísahá, aby ji za vámi dovedl, když už sám k ní jít nemůžete. Chtěla vám poděkovat za všechno, co jste pro jejího milého udělal. A protože jí ten mladík nedokáže nic odepřít, myslím, že ráno přijdou mezi malomocné.“

„Pak aspoň oba uvidí, že na nás není spolehnutí,“ klidně odpověděl Lazar. „Jsme nenapravitelně nestálí. Najednou nás něco popadne a vítr nás odvane jako prach. A naše tělesné pozůstatky nás na naší pouti vedou do míst, kde se můžou aspoň trochu utěšit.

Řekněte jim, že je mi dobře.“

Spustil nohy z lavice, pomalu a opatrně, a pečlivě si přes ně přetáhl plášť, aby skryl jejich znetvoření. „Neboť mrtvým je vždycky dobře,“ dodal. Povstal a Cadfael vstal také.

„Buďte tak hodný, bratře, a modlete se za mne.“

Obrátil se a beze slova a jediného ohlédnutí odešel. Podpatek jeho zvlášť stavěné boty ostře narážel do dlažby a potom už ho bylo dutě slyšet na dřevěné podlaze uvnitř. Bratr Cadfael sešel ze zápraží pod pomalu se pohybující mraky, které nebyly trpně unášeny větrem, ale postupovaly cílevědomě a s rozhodností, jakoby za nějakým svým předem určeným cílem, beze spěchu, nikým nepopoháněny, jako sama smrt.

Ano, mrtvým je vždycky dobře, pomyslel si Cadfael, když se vracel tmou na opatství. Ale dítě si od nich bude přece jen něco žádat. Jejich mrtvý teď znovu pohřbil sám sebe a je načase vrátit se k živým. Kdo ví, co všechno se může stát? Co když se to ubohé nedochůdče, když ho tu budou dobře živit, pečovat o ně a lecčemu ho naučí, jednou přece jen stane panošem Joscelina Lucyho? Na tomto podivném, tolik zkoušeném a přece tak nádherném světě se už stalo ledacos mnohem podivnějšího.

Druhého dne po mši přišla Iveta s Joscelinem s opatovým svolením k Svatému Jiljí. Srdce jim oběma přetékala vděčností ke všem, kdo tady žili, hlavně však chtěli najít dva z nich. Dítě nalezli snadno. Avšak malomocný stařec, který si říkal Lazar, v noci tiše zmizel, nikomu neřekl, kam se vydává, a s nikým se nerozloučil. Hledali ho na všech cestách ze Shrewsbury a vyslali posly do všech poutních míst tří hrabství, ale i na svých chorých nohách všem unikl a nikdy nikdo nezjistil, kterými tajnými stezkami se vydal. Jisté však je, že se do Shrewsbury již nikdy nevrátil.