Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 06. Panna v ledu

[ I ]

Počátkem listopadu roku 1139 se proud občanské války, až donedávna jen pomalý a mírný, náhle vzedmul, převalil se přes město Worcester, odplavil polovinu tamního dobytka, majetku a žen a vyštval všechny obyvatele, kteří dokázali včas utéct, aby ve snaze zachránit holý život prchali na sever, co nejdále od pustošivých band, a hleděli se skrýt, kde jenom najdou větší sídlo či klášter, opevněné město anebo pevný hrad, který by jim mohl poskytnout útočiště. Uprostřed měsíce dorazily roztroušené hloučky do Shrewsbury a uprchlíci tu vděčně sklesli do pohostinné náruče kláštera či města, aby se vzpamatovali ze svých útrap a vypověděli, co strašlivého je potkalo.

Až na starce a nemocné nebyli nijak zvlášť zbědovaní, protože opravdu tuhá zima ještě nezačala. Ti, kdo se vyznali v počasí, předpovídali, že letos se dají čekat velká chladna, husté vánice a dlouhé ostré mrazy, ale zatím byla krajina ještě klidná, podmračená a mírná, a i když se občas nečekaně zvedl vítr, mráz ani sníh dosud nepřišel.

„Díky Bohu!“ zbožně si pochvaloval bratr Edmund, který měl na starosti nemocné. „Jinak bychom byli pohřbili víc lidí než ty tři ubožáky, co už měli stejně na krku přes sedm křížků.“

I tak jen stěží dokázal sehnat ve svém útulku dost postelí pro všechny, kdo je potřebovali, a pro další, co se sem nahrnuli, musel rozložit v kamenné síni vysokou vrstvu slámy. Však se dočkají a ještě do vánočních svátků se vrátí do pohodlí svých městských domovů, ale zatím, vyčerpaní a ochablí po děsivých zážitcích, potřebují všichni jeho péči a opatství už pomalu vyčerpalo možnosti, jak jim pomoci. Několik uprchlíků, kteří měli ve městě vzdálené příbuzné, odvedli bratři do tamních domácností a příbuzní se o ubožáky ochotně postarali. Těhotnou ženu, jíž se už blížil její čas, pozval i s jejím mužem a vším, co měla u sebe, do svého městského domu zástupce šerifa zdejšího hrabství Hugh Beringar. Učinil tak na naléhání své ženy, kterou si přivezl do bezpečí města i s jejími služebnými, porodní bábou a lékařem, neboť i ona se těšila, že do Narození Páně porodí, a měla pochopení pro každého, kdo přišel ve stejném očekávání a vůbec v jakékoli tísni.

„Naší paní, Matce boží, se takového přijetí nedostalo,“ lítostivě poznamenal ke svému dobrému příteli Hughovi bratr Cadfael.

„Zato moje paní by nic jiného nestrpěla. Aline by vzala do domu každého toulavého psa, kdyby jen mohla. Té chudince z Worcesteru je u nás dobře, nic jí nechybí, potřebuje si jen odpočinout. Do vánoc se můžeme dočkat dvou porodů, protože dokud ta mladá žena neslehne, nikam ji pustit nemůžeme. Ale ostatní hosty určitě brzy strach přejde a vydají se zas domů.“

„Někteří už odešli,“ řekl Cadfael. „A další, co jsou jen trochu při síle, se k tomu chystají. Není divu, že se chtějí co nejdřív dostat domů a opravit, co se dá. Král prý táhne s početným vojskem k Worcesteru. Jestli tam nechá posádku, budou uprchlíci ve městě přes zimu v bezpečí. Ale musejí si přivézt z východu zásoby, protože určitě přišli o všechno, co měli doma.“

Cadfael býval za mlada vojákem i námořníkem a sloužil v dalekých krajích, takže už dávno ze zkušenosti věděl, jak vypadá a páchne vydrancované město a jak zoufale je zpustlé. „A nejenom že si budou chtít přivézt zásoby do vánoc,“ poznamenal. „Hlavně se jim blíží zima. Když jste teď vyhnali z cest všechny ty ničemy, mohou si lidé cestovat bezpečně a celkem za dobrého počasí, ale kdo ví, kolik tu bude za měsíc a možná že už za týden sněhu?“

„Nejsem si tak docela jistý, že jsme vyhnali všechny ničemy,“ řekl v ostražitém zadumání Hugh Beringar. „Tady v Shropshiru máme věci pevně v ruce – aspoň prozatím! Ale z východu a severu přicházejí hrozivé zprávy a to už ani nemluvím o nepokojích na hranicích. Když má král Štěpán tolik co dělat na jihu a hlavu plnou starostí, odkud mu přijdou další poplatky, a marní síly hlavně tím, že bloumá od jednoho cíle k druhému, začnou si různí ctižádostivci v odlehlejších krajích rozšiřovat svá panství a zakládat vlastní království. A jak už jednou dají ostatním příklad, zařídí se podle nich i menší ryby.“

„V zemi, kde zuří bratrovražedná válka, se dá jen čekat, že se zhroutí pořádek a zavládne násilí,“ vážně mu přisvědčil Cadfael.

„Ale tady ne, tady k ničemu takovému nedojde,“ rozhodně namítl Hugh. „Prestcote drží uzdu pevně, a pokud bude záležet na mně jako na jeho zástupci, jsem rozhodnut zachovat se stejně.“ Neboť Gilbert Prestcote, královský šerif Shropshiru, chtěl strávit vánoce ve svém sídle na severu kraje, takže hradní posádka i zákonná moc v celé jižní polovině hrabství měla teď zůstat v Beringarových rukách. Jenomže útok na Worcester byl možná předzvěstí podobných dalších výpadů. V nebezpečí se ocitla všechna pohraniční města, a nejen před nepřátelskými vpády, vždyť se tu nedalo spoléhat ani na místní strážce a posádky. Nejeden mocný pán se už v této sužované zemi přiklonil k druhé straně a mnozí tak jistě učiní i v budoucnu, někteří možná podruhé nebo dokonce potřetí. Církevní hodnostáři a šlechtici se začínali ohlížet především na své zájmy a věrnost hodlali věnovat tomu, od koho se dal čekat větší prospěch. A nepotrvá dlouho, než někteří z nich dospějí k závěru, že je jen v jejich zájmu, aby se obrátili zády od obou bojovníků o trůn a postarali se sami o sebe.

„Zaslechl jsem nějaké řeči, že váš kastelán v Ludlow není právě moc spolehlivý,“ poznamenal Cadfael. „Prý se spíš kloní k Matyldě, i když mu král Štěpán dal v léno Lacy a svěřil mu ludlowský hrad. A kdyby král nebyl tak nablízku a dobře si na něj nedohlížel, prý by ten chlapík dost možná obrátil.“

Hugh samozřejmě dávno věděl o všem, o čem se Cadfael doslechl. V těchto dobách nebylo v celé zemi šerifa, který by neměl v pohotovosti všechny své zvědy a sám pozorně neposlouchal, co se kde šustlo. Pokud Josce de Dinan z Ludlow skutečně uvažoval, že přejde na druhou stranu, a potom si to rozmyslel, může Hugh zatím věřit v jeho spolehlivost, ale jen s jistými výhradami, a stejně si na něj raději dá dobrý pozor. Nedůvěra není sice nejstrašnějším zlem občanské války, ale i tak je skličující. Ještě štěstí, že člověk může alespoň věřit starým osvědčeným přátelům. Vždyť v těchto dnech není snad nikoho, kdo by se náhle nepotřeboval opřít o pevná záda dobrého přítele.

„Když se teď král Štěpán chystá s vojskem do Worcesteru, nehne nikdo ani prstem a nevystrčí hlavu ze dveří, dokud zas neodtáhne. Ale i tak musím pořád naslouchat a být ve střehu.“ Hugh vstal z lavice u zdi Cadfaelovy dílny, kam se vždycky rád na chvíli uchyloval před světem. „Teď už jdu konečně domů lehnout si do své postele – i když mě k manželce nepustí můj vlastní ukřičený spratek. Ale co ví takový zbožný člověk jako vy o otcovských starostech?“

Opravdu, co asi? „Vás ženáče to čeká všechny,“ klidně poznamenal bratr Cadfael. „Najednou jste doma zbyteční a nikdo o vás zvlášť nestojí, když ti dva mají oči jen pro sebe. Zajdu na večerní a pomodlím se za vás.“

Nejprve se však stavil ve špitálu prohlédnout spolu s bratrem Edmundem pár pacientů, kteří se jen pomalu vzpamatovávali ze svízelného putování, protože byli hodně zesláblí věkem, chudobou nebo hladem, převázal ránu po noži, která se nechtěla hojit, a teprve potom zašel na večerní pobožnost, aby se kromě svého přítele, jeho ženy a dítěte pomodlil za mnohé jiné, kteří se měli narodit této zimy.

Anglii však zima svírala už kolik let a Cadfael to dobře věděl. Král Štěpán byl korunován a vládl, byť jenom chabě, většině země. Matylda, která s ním soupeřila o trůn, ovládala západ a dělala si stejné nároky jako Štěpán. Tito příbuzní, sestřenice a bratranec, se k sobě chovali krajně nepříbuzensky, rvali se spolu a rozervali i Anglii, jenže život musí jít dál, je třeba udržet víru a pevně odolávat nástrahám osudu, nadále obdělávat půdu, starat se o ni rok za rokem, orat, vláčet, osévat, okopávat a sklízet. A tady v klášteře je zase zapotřebí zasévat sémě víry a ošetřovat a pěstovat duše. Bratr Cadfael se o lidstvo nebál, ať už se stane cokoli. Hughovo dítě bude novým pokolením, novým počátkem, novým utvrzením života; jarem uprostřed zimy.

Posledního listopadového dne zavítal na kapitulní shromáždění bratrského domu Svatého Petra a Pavla ve Shrewsbury bratr Herward, podpřevor benediktinského kláštera ve Worcesteru, který sem přijel předchozí noci a jako vzácný host byl uvítán v samotném příbytku opata Radulfa. Ostatní bratři o jeho příjezdu většinou ani nevěděli a podivovali se, kdo to jen může být, že si ho tak obřadně přivádí sám opat a usazuje si ho po pravici. Tentokrát nevěděl ani bratr Cadfael o nic víc než jeho druhové.

Opat a jeho host byli naprosto protikladní. Radulfus byl vysoký, vzpřímený, rázný, s energickými přísnými rysy a důstojně klidný. Když bylo zapotřebí, dokázal vzplanout hněvem, a třebaže svou zlost vždy dobře ovládal, nešťastníci zasažení oním žárem raději vždycky moudře ustoupili. Muž, který teď vešel po jeho boku, byl hubený, malé a útlé postavy, kolem tonzury měl šedé vlasy a bylo na něm vidět, že je ještě hodně unavený po cestě. Stárnoucí oči mu však hleděly přímo a kolem úst se táhly vrásky prozrazující vytrvalost a trpělivost.

„Náš bratr, podpřevor Herward z Worcesteru, k nám přišel s posláním, v němž jsem mu zatím nemohl příliš pomoci,“ začal opat. „Mnozí z vás jste pomáhali ošetřovat ubožáky, kteří se k nám uchýlili po útěku z jeho města, a zaslechli jste od nich možná něco, co by mu mohlo být dost platné. Požádal jsem ho proto, aby svou žádost zopakoval přede všemi.“

Návštěvník povstal, aby ho všichni lépe viděli a slyšeli. „Byl jsem vyslán, abych pátral po osudu dvou urozených dětí, které byly v péči benediktinů v našem městě, ale po útoku na město uprchly. Zatím se ještě nevrátily a nám se podařilo vysledovat jejich stopy až po hranice tohoto kraje, kde se nám ztratily. Děti se chtěly dostat do Shrewsbury, a protože náš řád je za ně odpovědný, přišel jsem zjistit, jestli sem dorazily. Od otce opata jsem se dozvěděl, že pokud on ví, sem nedošly, ale není vyloučeno, že se o nich na svých cestách doslechli někteří z dalších uprchlíků, nebo je dokonce viděli a zmínili se o nich před vámi. Byl bych vám vděčný za jakoukoli zprávu, která by vedla k jejich nalezení. Povím vám teď, jak se jmenují: dívka je Ermina Hugoninová, téměř už osmnáctiletá, a byla v péči našich sester v ženském klášteře, a její bratr se jmenuje Yves Hugonin, na starosti jsme ho měli my a je mu teprve třináct. Děti jsou úplnými sirotky a jejich strýc pobýval dlouho v zámoří ve Svaté zemi a právě se vrátil a zjistil, že zmizely. Jistě chápete,“ dodal bratr Herward ztrápeně, „jak trpce si teď vyčítám, že jsme nedokázali své svěřence ochránit, i když po pravdě řečeno to není tak docela naše vina. Za daných okolností jsme prostě nemohli nic dělat.“

„V podobném zmatku a zkáze se dá těžko žádat i po dospělém, aby vše úspěšně zastal,“ zarmouceně souhlasil opat Radulfus. „Ale takové děti…“

„Chcete nám snad říct, že odešly z Worcesteru samy?“ zeptal se váhavě bratr Edmund. Nechtěl to pronést nijak nevěřícně ani přísně, ale bratr Herward vycítil z jeho slov výčitku a pokorně sklonil hlavu.

„Nechci nikterak omlouvat sebe ani náš klášter. Ale všechno se sběhlo trochu jinak, než si představujete. K útoku došlo časně zrána, ale na jižní straně byl odražen a nevěděli jsme v té chvíli, jak je vážný ani jak silné vojsko se na nás přivalilo. To jsme zjistili až později, když se přemístilo a prorazilo do města od severu. Yves, ten chlapec, byl tou dobou náhodou na návštěvě u své sestry a zůstali od nás úplně odříznuti. Dovolím si říct, že lady Ermina je velmi tvrdohlavá mladá žena. Sestry v té chvíli pevně věřily, že bude nejlepší, když se shromáždí v kostele a vyčkají tam, až se všechno přežene. Pevně věřily, že nájezdníci – i když vám musím prozradit, že mnozí z nich už byli opilí a hodné rozdivočelí – budou mít úctu k jejich stavu a neublíží jim o nic víc, než že jim možná uloupí nějaké cennosti. Tvrdily prostě že jim jejich víra přikazuje, aby zůstaly, ale lady Ermina byla jiného názoru a trvala na tom, že stejně jako mnozí jiní uteče z města a uchýlí se někam do bezpečí. A protože si to nedala vymluvit a její bratr ji odmítl pustit samotnou, nabídla se mladá jeptiška, Erminina učitelka, že půjde s nimi, aby je bezpečně zavedla do úkrytu. Teprve když všichni nájezdníci odjeli a nám se podařilo uhasit požár a postarat se o mrtvé a raněné, jsme se dozvěděli, že děti utekly z města a chtějí se dostat do Shrewsbury. Vybaveny byly dobře, i když neměly koně, protože o všechny jsme při útoku přišli. Dívka si s sebou vzala své šperky a dost peněz a jistě je natolik chytrá, aby se dokázala včas ukrýt. A s lítostí musím přiznat, že nepochybila, když odešla, protože ti mužští z Gloucesteru žádnou úctu k našim sestrám neprojevili, jak sestry pevně doufaly a věřily, ale pustošili a pálili, unesli některé mladičké nejsličnější novicky a těžce zneužili představenou, která dívky chránila. Dívka tedy udělala dobře, že tomu unikla, a jen se modlím, aby teď byla i s bratrem a sestrou Hilarií někde v bezpečném úkrytu. Ale na isto to bohužel nevím.“

~pitálník Denis, který znal každou duši, jež prošla zdejšími branami, řekl s politováním: „Moc nerad vám to říkám, ale sem ti tři určitě nedorazili. Žádnou takovou trojici jsme tu neviděli. Ale pojďte se mnou a promluvte si sám se všemi uprchlíky, které tu ještě máme v hostinském domě, a třeba i s těmi ve špitálu; možná že se od nich něco užitečného dovíte. Sami jsme až do této chvíle o těch mladých lidech nevěděli, takže jsme se na ně nevyptávali.“

„Třeba věděli o nějakém svém příbuzném, nájemci_nebo starém sloužícím tady ve městě, ani se u nás nezastavili a jsou teď v bezpečí za hradbami,“ napadlo sklepníka Matouše.

„Je to dost možné,“ souhlasil bratr Herward a tvář se mu trochu rozjasnila. „Ale sestra Hilarie by je byla asi raději přivedla sem, pod ochranu našeho řádu.“

„Pokud tu nenajdeme nikoho, kdo by nám mohl co říci, budeme se muset obrátit na šerifa,“ rázně řekl opat. „Ten bude jistě vědět, kdo přibyl do města. Zmínil jste se však, bratře, že strýc těch sourozenců se právě vrátil z Palestiny. Jistě má známosti se zdejšími hodnostáři. Proč tedy nevede toto pátrání sám, osobně? Nemůže přece svalovat všechnu vinu na vás.“

Bratr Herward si vzdychl tak hluboce, až mu drobná postavička zprvu ztuhla a pak zase sklíčeně ochabla. „Jejich strýc je rytířem z rodu Angevinů – ti sourozenci jsou dětmi jeho sestry – a jmenuje se Laurence d’Angers. Skutečně se právě navrátil z křižáckých výprav, ale do Gloucesteru, k Matyldiným vojskům. Pravdou také je, že přijel až po tom nájezdu a žádnou vinu na něm nenese, protože se ho nezúčastnil. Ale nikdo z Gloucesteru se teď neopováží v našem městě ukázat. Je tam teď král s mohutným vojskem a pořádně rozzlobený, stejně jako každý měšťan, který přišel o všechno, co měl. Takže pátrání po těch dětech se může ujmout jedině náš klášter. Hledáme však děti tak nevinné, že bez zaváhání požádám o pomoc třeba i šerifa.“

„A já vás podpořím,“ ujistil ho Radulfus. „Ale nejprve – pokud nám nikdo z přítomných nemůže nic říct…“ Rozhlédl se tázavě po shromáždění, ale viděl jen, jak všichni vrtí hlavami. „Dobrá, pak se musíme přeptat svých hostů. Víme teď, jak se ti sourozenci jmenují, jak jsou staří a že je s nimi jeptiška, takže bychom se mohli dozvědět něco užitečného.“

Cadfael, který právě odcházel s ostatními ze shromáždění kapituly, však nevěřil, že by z takového pátrání mohlo něco vzejít. Pomáhal v posledních dnech bratru Edmundovi ubytovat ve špitálu hodně vyčerpaných poutníků, ale nepadlo ani slovo, že by z nich někdo podobnou trojici potkal. Pocestní toho navyprávěli až dost a ochotně, takže bylo co poslouchat, ale žádný z nich se nezmínil o sestře benediktinského řádu a dvou urozených dětech, putujících bez doprovodu jediného muže, který by je ochraňoval.

A strýc je zřejmě přívržencem Matyldy, stejně jako Gilbert Prestcote je každým coulem věrný králi a mezi oběma tábory plane nenávist jako svíce hořící ve worcesterském troudu. To všechno nevěstí nic dobrého. Opat Radulfus podpoří ještě dnes poselstvo svou přímluvou, ale je víc než pochybné, že by ti dva zjednali pro Laurence d’Angers nějakou pomoc.

Šerif přijal vyjednavače zdvořile a vážně ve svém sídle na hradě a s nehnutým obličejem vyslechl, co měl Herward na srdci. Byl to zamračený člověk s černým obočím a vousem, s tváří spíše odstrašující než dodávající jistoty, a přesto svým přísným způsobem spravedlivý, muž, který si dovedl stát za svým slovem a za svými lidmi, pokud ovšem dostáli požadavkům, jaké na ně měl.

„Mrzí mě, že se dovídám o takové ztrátě,“ řekl, když Herward domluvil, „a ještě s větším zármutkem vám musím povědět, že ve Shrewsbury budete tu trojici hledat marně. Ode dne, kdy došlo k útoku, jsem dostával zprávy o všech lidech, kteří přišli do našeho města z Worcesteru, a ti tři mezi nimi rozhodně nejsou. Když teď Jeho Výsost posílila ve Worcesteru svou posádku, mnozí z utečenců se zase vrátili domů. Jestliže se však, jak říkáte, strýc těch sourozenců právě vrátil do Anglie a je to vlivný člověk, pak by snad mohl vést pátrání po dětech sám, ne?“

Herwardovou slabinou bylo, že vždycky odkládal co nejdéle osudný okamžik, a zatím neprozradil o šlechtici nic víc než jeho jméno. To ovšem do této chvíle nenaznačovalo nic víc než rytíře ověnčeného slávou z křižáckých výprav, bojovníka, který se právě vrátil ze Svaté země, kde v této chvíli vládne poměrný klid. Teď se však již nedalo nic dělat, musel s pravdou ven.

„Můj pane,“ řekl Herward s povzdechem. „Laurence d’Angers je víc než ochoten ujmout se pátrání po svém synovci a neteři, ale potřebuje k tomu váš souhlas nebo zvláštní svolení Jeho královské Milosti. Neboť se vrátil domů jako Angevin, který přislíbil věrnost Matyldě, a připojil se i se svými vojáky k jejímu vojsku v Gloucesteru.“ Herward mluvil honem dál ve strachu, že ho šerif zarazí, neboť jakmile Prestcote pochopil dosah jeho slov, stáhl obočí do jediné ocelové čáry nad očima, které se náhle zúžily a dívaly se mnohem ostřeji. „Přibyl do Gloucesteru až týden po tom útoku, neměl s ním pranic společného, ba ani o něm nevěděl, takže mu nelze nic vyčítat. Hned po návratu zjistil, že děti, jejichž je poručníkem, zmizely, a přeje si jenom je najít a přivést do bezpečí. Nikdo z Gloucesteru se teď však k Worcesteru nemůže přiblížit ani vstoupit na královskou půdu bez zvláštního svolení.“

„Takže vy vlastně jednáte za něj,“ řekl Prestcote po významné odmlce. „Zastáváte se králova nepřítele.“

„Ve vší úctě, můj pane,“ rázně se ohradil Herward, „jednám za mladičké děvče a malého chlapce, děti, které se nedopustily ničeho, co by z nich činilo nepřátele ať krále nebo Matyldy. Nezáleží mi na rozbrojích mezi královskými příbuznými, jen na osudu dvou dětí, které byly až do toho neštěstí v péči našeho řádu. Není snad přirozené, že se za ně cítíme odpovědni a děláme všechno, co nám velí svědomí, abychom je našli?“

„Naprosto přirozené,“ suše přisvědčil šerif. „Přitom jste ale sám z Worcesteru a jistě nemáte ve velké oblibě královy nepřátele, ani jim snad nechcete pomáhat nebo se starat o jejich klid.“

„Vytrpěli jsme si od nich své stejně jak všichni ve Worcesteru, můj pane. Král Štěpán je naším vládcem, a tak ho také uznáváme. Povinnost však cítím jenom k těm dětem. Považte, jak bezradný a zoufalý je teď jejich poručník. Chce po vás jen jedno jediné, a nic jiného od vás také nežádám aby směl beze zbraně vstoupit na královskou půdu a aby mu nikdo nebránil v pátrání po neteři a synovci. Nikdo ho sice nemůže vinit z toho vražedného útoku, ale stejně si nemyslím, že by si byl mezi lidmi z našeho či vašeho kraje jistý, i kdyby měl královský glejt anebo výslovný souhlas. A přece je ochoten nebezpečí podstoupit. Pokud mu dáte glejt, zavazuje se, že splní toto poslání a o nic jiného tu dbát nebude. Přijde neozbrojen, jen s dvěma pomocníky. Nemíní podniknout nic jiného, než najít svoje svěřence. Snažně vás o to prosím, můj pane, v zájmu těch dětí.“

I opat Radulfus se přimluvil, i když dost zdrženlivě. „Snad bychom měli slib tak čestného křižáka přijmout bez výhrad.“

Šerif chvíli zamračeně mlčel a nazlobeně uvažoval a pak s chladnou rozhodností prohlásil: „Ne. Žádný glejt vám nevydám, a i kdyby tu byl sám král a chtěl vám dát svůj souhlas, přemluvil bych ho k pravému opaku. Po tom, co se stalo, se bude s každým Matyldiným přívržencem na mém území nakládat jako s válečným zajatcem, ne-li zvědem. Jestli tu chytneme rytíře d’Angers za podezřelých okolnosti, může mu jit o hlavu, a i kdyby nedělal nic zlého, tak aspoň o svobodu. Nejde jen o to, co sám osobně zamýšlí. I člověk, který se nám zaváže slibem a svůj slib dodrží, si může odnést přehled o našich hradech a posádkách a později prospět nepříteli. Kromě toho mám především za povinnost bojovat proti královým nepřátelům, a když se mi naskytne příležitost oslabit jejich vojska a zajmout jim zdatného rytíře, tak to udělám. Nechci se nijak dotknout sira Laurence d’Angers, o kterém dobře vím, že má vynikající pověst, ale žádný glejt mu nevystavím, a jestli se opováží vydat se k nám i bez něj, měl by si na sebe dát dobrý pozor. Jistě se nevrátil z Palestiny, jen aby shnil někde v žaláři. Pokud se sem opováží, jedná na vlastní riziko.“

„Ale co ta dívka – Ermina?“ bezradně namítl Herward. „A její bratr-vždyť je to ještě dítě. To je snad nebude nikdo hledat?“

„Řekl jsem snad něco takového? Budeme po nich pátrat, jak jen to dokážu zařídit, ale budou je hledat mí lidé. A jestli je najdou, předají je živé a zdravé strýci. Rozešlu rozkaz všem svým kastelánům a velitelům, aby po těch třech začali pátrat a pořádně se po nich vyptali. Ale Matyldina rytíře si na území, které spravuji pro krále, rozhodně nepustím.“

Z neústupného tónu i výrazu jeho tváře pochopili, že nic víc pro ně neudělá a že se tím musejí spokojit.

„Jistě by vám pomohlo, kdyby vám bratr Herward trochu tu trojici popsal,“ mírně navrhl Radulfus. „I když nevím, jestli tu dívku a její učitelku jeptišku zná dost dobře…“

„Několikrát k nám přišly za chlapcem,“ řekl Herward. „Dokáži vám je všechny tři vypodobnit. Vaši vojáci by se měli ptát po Yvesu Hugoninovi, třináctiletém chlapci a dědici nemalé části otcova jmění. Není na svá léta zvlášť velký, ale statný a dobře stavěný, s kulatým růžovým obličejem a tmavě hnědými vlasy i očima. Ráno, když vypukl všechen ten zmatek, jsem ho viděl v jasně modrém kabátci, v pláštěnce s kapucí a v šedých nohavicích. Pokud jde o ženy – sestru Hilarii poznají nejlépe podle šatu, ale měl bych snad ještě dodat, že je mladá, ne víc než pětadvacetiletá, a velmi štíhlá a půvabná. A ta dívka, Ermina…“ Bratr Herward zaváhal a zahleděl se daleko za šerifa, jako by si chtěl co nejpřesněji vybavit dívku, kterou viděl jen několikrát, a přece se mu živě zapsala do paměti.

„Brzy jí bude osmnáct, ale kdy přesně, to nevím. Je snědší než její bratr, má téměř černé vlasy a oči a je vysoká a velmi energická. Je prý pohotová a chytrá, ale dost umíněná.“

Nebyl to docela přesný popis dívčina zjevu, a přesto ji až překvapivě jasně vystihoval; tím víc, když bratr Herward dodal trochu roztržitě, spíš jakoby sám k sobě: „Dalo by se říct, že je velmi krásná.“

Bratr Cadfael se vše dozvěděl od Hugha Beringara, ale až když se poslové rozjeli po hradech a sídlech a donesli zprávu i do měst, aby tam byla veřejně rozhlášena. Co Prestcote slíbil, to také do posledního písmene splnil, ještě než se sám rozjel na své panství, aby v klidu oslavil svátky s rodinou. Jestliže bude oznámeno, že se šerif o ztracené děti zajímá, mělo by je to ochránit, kdyby se s nimi někdo z jeho kraje potkal. Herward se mezitím vydal nazpátek do Worcesteru, tentokrát s několika muži coby svými strážci, ale hlavně s pocitem, že se mu poslání podařilo splnit jen zčásti.

„Velmi krásná!“ opakoval po něm Hugh s úsměvem. Byl to však starostlivý, dost smutný úsměv. Vždyť takové dívce, tvrdohlavé, krásné a odvážné, zbloudilé kdovíkde v krajině čekající na zimu a ohrožené lidskými rozbroji, by se snadno mohlo stát něco zlého.

„I podpřevorové mají oči,“ poznamenal mírně Cadfael a míchal bublající sirup proti kašli, který se pomaloučku vařil na roštu v dílně. „Při svém mládí by ta dívka ovšem mohla přijít k úhoně, i kdyby byla ošklivá. Ale co my víme, třeba jsou teď všichni ti tři mladí lidé někde v pohodlí a v bezpečí. Škoda, že jejich strýc patří k druhé straně a nemůže po nich pátrat sám.“

„A to se právě vrátil z Jeruzaléma a těžko mu můžeme vyčítat, jak řádili ti vojáci ve Worcesteru. Nejspíš byl na křižáckých výpravách teprve nedávno a asi ho neznáte?“

„Patří už k jiné generaci, chlapče. Vždyť je to už šestadvacet let, co jsem odešel ze Svaté země.“ Cadfael sundal kotlík z roštu a odstavil ho na hliněnou podlahu, aby přes noc pomalu zchladl. Opatrně se narovnal v zádech. Táhne mu už šedesátka, i když vypadá sotva na padesát. „Všechno se to tam jistě změnilo. A sláva brzy zašla. Z kterého že vyplouval přístavu?“

„Z Tripolisu, aspoň podle Herwarda. Nejspíš jste to město za svého bouřliváckého mládí dobře znal. Mám dojem, že jste tehdy prošel snad celé pobřeží.“

„Nejvíce jsem však přilnul ke Svatému Šimonu, kde v loděnicích pracovali výborní řemeslníci. Měli tam moc dobrý přístav, a pár mil proti proudu řeky ležela Antiochie.“

Cadfael měl pádný důvod vzpomínat na Antiochii, neboť tam začala a také skončila jeho dlouhá křižácká dráha i jeho láska k Palestině, té krásné nehostinné a kruté zemi zlata, písku a prudkých vichrů. Ve svém dnešním poklidném, prací naplněném přístavu, kde se konečně rozhodl zakotvit, si jen málokdy našel trochu času, aby se vracel ve vzpomínkách k nezapomenutelným místům svého mládí. Teď se mu živě vybavilo celé to město, bujná zeleň říčního údolí, úzký příjemný stín v ulicích a zmatek na tržišti. A Mariam, která prodávala ovoce a zeleninu v Plachtařské uličce, s mladým jemným obličejem zbarveným prudkým sluncem do zlatova a stříbrna a s černými naolejovanými vlasy lesknoucími se pod závojem. Byla mu požehnáním, když přišel jako osmnáctiletý chlapec na Východ, stejně jako když odtud coby ostřílený voják a zkušený mořeplavec ve třiatřiceti odcházel. Mladá vášnivá osamělá vdova, žena z lidu, která by hned tak každému nevyhovovala, protože byla příliš uzavřená, rozhodná a zatvrzelá. Prázdnota, kterou v ní po svém odchodu zanechal její zemřelý manžel, ji nesnesitelně bolela, a když přijala duši i srdce mladého cizince, snažila se tu mezeru vyplnit. Cadfael se s ní znal celý rok, ještě než křižácká vojska odtáhla k Jeruzalému.

Měl i jiné ženy, před ní i později. Vzpomínal na ně s vděčností a bez sebemenšího pocitu provinění. Dal jim radost a něhu a totéž dostal od nich. Žádná si na něj nikdy nestěžovala. Když občas přece jen pocítil výčitky svědomí, z důvodů spíše formálních, moc si je nepřipouštěl. Bylo by přece urážkou, kdyby měl litovat, že miloval ženu, jako byla Mariam.

„Mají tam teď všelijaké úmluvy, které jim zajišťují mír, i když jen na nějaký čas,“ řekl zamyšleně. „Takový pán z rodu Angevinů by si snadno mohl říct, že je ho teď zapotřebí spíš tady než u nich, zvlášť když jde o zájmy jeho vládkyně. A co jsem o něm slyšel, má dobrou pověst. Škoda jen, že se vrátil právě v době, kdy tu panuje největší nenávist.“

„Vůbec je škoda, že slušní lidé mají mít tolik důvodů k nenávisti,“ zarmouceně poznamenal Hugh. „Já sám patřím králi, zvolil jsem si ho s očima otevřenýma. Mám krále Štěpána rád a hned tak by mě nic nezlákaló, abych se přiklonil na druhou stranu. Ale zrovna tak dobře chápu, proč takový baron z Anjou spěchá domů sloužit své velitelce stejně věrně, jako sloužím já Štěpánovi. Tahle občanská válka úplně zpochybnila naše hodnoty, Cadfaele.“

„Ne tak docela všechny,“ pevně namítl Cadfael. „Co jenom vím, ještě nebyla doba, kdy by se na světě žilo snadno a klidně. Váš chlapec ale vyroste do lepšího, spořádanějšího světa. Ale už jsem pro dnešek hotový a co chvíli mě zavolá zvon na večerní.“

Společně vyšli do studené temné zahrady a ucítili, jak se jím na tváře snesly vločky prvního letošního sněhu. Ve vzduchu bylo cítit napětí, ale sníh padal lehce jako pouhé chmýří. Dále na severu hustě chumelilo, severozápadní vítr přinesl suchý jemný sníh, který změnil noc v bílou vířivou mlhu, zahalil obrysy, zakryl pěšiny a ležel navátý do ostrých zčeřených vln, které se co chvíli znovu zvedaly a usazovaly v nových útvarech. Údolí zapadla až do nebezpečné míry sněhem a kopce zase trčely odhaleny. Moudří lidé zůstali doma, honem pozavírali okenice a dveře a ucpali všechny škvíry mezi prkny, jimiž se dovnitř snažily prodrat tenké bílé prstíky. První sníh a také první tuhý mráz. Díky Bohu, že Herward a jeho přátelé jsou teď už skoro doma a ten nečas přečkají, pomyslel si Cadfael, když zaslechl zvon vyzvánějící k večerní bohoslužbě, a honem přidal do kroku.

Ale co je asi s Erminou a Yvesem Hugoninovými, kteří teď bloudí někde mezi Shrewsbury a Worcesterem, a co s tou mladou sestrou benediktinského řádu, která se v ušlechtilé nevinnosti nabídla, že půjde s nimi a zavede je do bezpečí?

[ II ]

Pátého prosincového dne kolem poledního přinesl na shrewsburyské opatství jistý pocestný z jihu naléhavou zprávu. Předešlou noc přespal na bromfieldském převorství, nějakých dvacet mil odtud, a měl to štěstí, že aspoň po hlavní silnici se dalo jakžtakž projít. Bromfieldský převor Leonard býval až do svého povýšení mnichem ve Shrewsbury, odedávna se přátelil s bratrem Cadfaelem a věděl o jeho léčitelských schopnostech.

„V noci přinesli na převorství nějací dobří lidé zraněného muže,“ hlásil posel. „Našli ho vysvlečeného a zbitého u cesty, jak ho tam někdo nechal ležet nejspíš v domnění, že je mrtvý. A taky už napůl mrtvý je – je na tom hodně zle. Ležet tam celou noc v mrazu, tak by byl do rána dočista zmrzl. Převor Leonard mě požádal, abych sem zašel za bratrem Cadfaelem, protože i když v Bromfieldu dovedou ošetřovat rány, na tenhle případ nestačí, a ty máš prý, bratře, hodně zkušeností z válek a možná že bys toho nešťastníka dokázal zachránit. Moc bys jim pomohl a byli by ti vděční, kdyby ses k nim mohl vypravit a zdržet se v Bromfieldu, dokud se ten člověk neuzdraví nebo si ho chudáka nepovolá Pán Bůh.“

„Jestli mi dovolí opat a převor, ochotně půjdu,“ vážně odpověděl Cadfael. „Copak tak blízko Ludlow řádí u silnic lapkové? Tak daleko že by to už na jihu dospělo?“

„A navíc je ten chudák také mnich, poznali to na něm podle tonzury,“ řekl pocestný.

„Pojďte se mnou,“ vybídl ho Cadfael. „Rovnou to povíme převoru Robertovi.“

Převor Robert vyslechl účastně prosbu a nic nenamítal, vždyť nebylo na něm, aby se vydával za tak krutého mrazu na dlouhou cestu. Šel přednést prosbu opatovi a vrátil se s jeho souhlasem.

„Otec opat ti vzkazuje, aby sis vybral ve stájích dobrého koně, budeš ho prý určitě potřebovat, bratře Cadfaele. Smíš zůstat v Bromfieldu, jak dlouho jen bude zapotřebí, a my si mezitím pošleme k Svatému Jiljí pro bratra Marka, protože bratr Oswin nemá ještě dost zkušeností, aby se mohl sám starat o naše nemocné.“

Cadfael s ním rozhodně, byť trochu zdrženlivě souhlasil. Oswin je sice nadmíru ochotný a práci oddaný, ale opravdu na něj není spolehnutí, že by dokázal vyléčit různé choroby, které se mohou v zimě vyskytnout. Marek bude jistě opouštět své malomocné v útulku na kraji města s lítostí, ale když Pán Bůh dá, nebude se tu muset zdržet nadlouho.

„Jak vypadají cesty?“ zeptal se Cadfael posla, když si vybíral koně a pocestný nechával svého ve stáji. „Dostal jste se sem celkem rychle a já bych měl taky dorazit do Bromfieldu brzy.“

„Nejhorší je ten vítr, bratře, ale aspoň sfoukal ze silnice skoro sníh; až na pár ošklivých míst. Zaváté jsou jen postranní cesty. Když vyrazíš hned, mělo by se ti jet dobře. Určitě je příjemnější ujíždět k jihu než k severu, aspoň budeš mít vítr v zádech.“

Cadfael si důkladně promyslel, co si s sebou vzít v mošně. Měl různé lektvary, masti a léky proti horečce, jaké se hned tak v žádném špitálu nenajdou, i obyčejnější medicíny, které v Bromfieldu jistě nechybí, a čím méně toho poveze, tím rychleji se mu pojede. Obul si těžké vysoké boty, přes kutnu navlékl silný cestovní plášť a pevně si přitáhl jeho záhyby kolem pasu. Kdyby neodjížděl za tak smutným posláním, měl by radost, že si může zas jednou vyrazit do světa a navíc si ještě vybrat pěkného koně, což se na opatství hned tak někomu nedovoluje. Svého času se hodně nacestoval za zimy i pod žhavým sluncem a sněhu se nebál, i když byl dost moudrý, aby ho nepodceňoval a pohyboval se v něm co nejopatrněji.

Poté, co začalo sněžit, se už čtyři dny drželo stejné počasí. Kolem poledne vysvitlo na chvíli slunce, pak se zas obloha zatáhla mraky, pozdě večer napadl čerstvý sníh, a třebaže pořád mrzlo až praštělo, sněžilo dlouho do noci. Kolem Shrewsbury se snášel lehký prachový sníh a po každém zafoukání větru se vzorec bílých vloček a černé půdy změnil. Jak Cadfael ujížděl k jihu, byly však louky kolem pořád bělejší a příkopy docela zasněžené. Větve stromů se pod nákladem sněhu prohýbaly a uprostřed odpoledne se už stejně těžce skláněla k východu v obrovitých modročerných mračnech i obloha. Jestli to takhle půjde dál, přitáhnou za chvilku z kopců vlci a začnou se hladově plížit k lidským obydlím. To už je lépe ježkům, kteří celou zimu v klidu prospí, nebo veverkám, zalezlým do děr, kde mají připravené zásoby. Na podzim byla přece spousta oříšků i žaludů.

Jízda na koni Cadfaela těšila, i když cestoval sám a za tuhého mrazu. Málokdy měl teď možnost trochu si vyjet, byla to jedna z radostí, kterých se musel vzdát pro poklidný život v klášteře i pro pocit, že konečně ví, kam patří. Ať se člověk rozhodne jak chce, vždycky něčeho lituje. Cadfael se přikrčil, aby čelil ostrému větru, a spatřil první vichrem hnané sněhové vločky. Byly jemné jako prach, vířily všude kolem a kůň se jich polekal a zpomalil. Zato Cadfael, oblečený v kutně a plášti, je ani necítil. Myslel především na člověka, který ho čeká na konci cesty.

Ten druhý je prý také mnich, aspoň to říkal posel. Že by z Bromfieldu? Určitě ne. Být to jeden z jejich lidí, zmínili by se o něm jménem. Je to snad nějaký mnich, který se vydal v noci na cesty?

Ale za jakým posláním vyrazil? Nebo ho snad loupežníci a vrahové přepadli někde na útěku? Tou dobou se ovšem skrývali v okolí i jiní lidé pocházející z dobytého Worcesteru, a kdepak teď asi jsou? Je možné, že ten pocestný v mnišském šatu utíkal před stejnými krutostmi?

Sníh padal ještě hustěji a kolem Cadfaela se po obou stranách hnaly dvě jemné, jakoby pěnové záclony a rozráženy jeho statným tělem před ním povlávaly jako dva konce perličkové šály a poháněly ho vpřed. Snad čtyřikrát se cestou pozdravil s jinými lidskými bytostmi, ale všechny je potkal docela blízko jejich domova. Neboť v takovém nečase se vydávají na cestu jenom zoufalci.

Než dojel k bráně Bromfieldu a překročil lávku přes říčku Onny, setmělo se. Kůň byl vyčerpaný, odfrkoval, až se mu u nozder srážela zmrzlá pěna, a podrážděně škubal hřbetem a boky. Cadfael s úlevou sesedl mezi loučemi v bráně a předal uzdu laickému bratrovi. To už se před ním otevřelo známé nádvoří, rovnější než shrewsburyské, a kolem vyvstaly budovy kláštera, tu a tam pozlacené plamenem louče. Ve tmě se tyčil kostel Panny Marie, na svých skromných základech výstavný a vznešený. Ale přes nádvoří přicházel ze stínů sám převor Leonard, vysoký, klátivě se pohybující, volavku připomínající muž s nosem podobným zobáku a s úzkostlivým výrazem, máchající pažemi jako křídly. Nádvoří bylo přes den jistě několikrát zameteno, ale pod nohama se mu už znovu bělalo jemným sněhovým povlakem. Do rána tu bude plno čerstvého sněhu, pokud ho ovšem vítr zpoloviny neodvane a nezanese jinam.

„Jsi to ty, Cadfaele?“ Převor byl krátkozraký a musel i za dne napínat zrak a mhouřit oči, ale pokusil se nahmatat ruku, která se k němu vztahovala, uchopil ji a dobře poznal. „Díky Bohu, že jsi přijel! Moc se o toho člověka strachuji… Ale určitě jsi měl hroznou cestu… Pojď dál, honem pojď dál, všechno jsem pro tebe dal připravit, nocleh i jídlo. Jistě jsi hladový a unavený.“

„Nejdříve bych se na něj chtěl podívat,“ řekl Cadfael rázně, a když cílevědomě vykročil po nádvoří, zanechával na bílé přikrývce čerstvě napadaného sněhu široké stopy svých bot. Převor Leonard rázoval vedle něj, snažil se dělat dlouhýma nohama stejně krátké kroky jako Cadfael a přitom mu rychle všechno povědět.

„Uložili jsme ho zvlášť, aby měl klid, a ustavičně ho hlídáme. Dýchá, ale chraptivě, jako kdyby měl prasklou lebku. Od chvíle, co ho sem přinesli, nepromluvil jediné slovo ani neotevřel oči. Po celém těle mu naskakují modřiny, ale ty se zahojí. Zato ho někdo pořádně bodl nožem a rána mu hodně krvácela, ale už se nám podařilo krvácení zastavit. Pojďme tudy – uvnitř není taková zima…“

Špitál stál trošičku stranou, chráněn před větrem budovou kostela. Cadfael s Leonardem vešli dovnitř, zavřeli dveře před nočním chladem a Leonard vedl přítele k malé, téměř nezařízené komůrce, kde vedle lůžka hořela olejová lampička. Když vešli, povstal mladý bratr klečící na zemi a trochu poodstoupil od lože nemocného, aby jim udělal místo.

Pacient ležel pod navršenými přikrývkami, natažen na zádech jako v rakvi. Nepochybně dýchal, ale chraptivě a s námahou a svým dechem jen taktak zvedal přikrývku na prsou. Obličej trčící z polštáře měl nehybný, oči zavřené a tváře pod vystouplými lícními kostmi propadlé a promodralé. Na hlavě měl obvaz, který zakrýval tonzuru, a čelo pod fáči napuchlé a zhmožděné a tak znetvořené, že se mu ve všech těch ranách úplně ztrácelo jedno oko. Jen těžko se dalo říci, jak asi vypadal, než přišel ke svému zranění, ale Cadfael usoudil, že je urostlý a poměrně mladý, pravděpodobně ne starší než pětatřicet let.

„Opravdu je to pravý div, že nemá zlomené žádné kosti,“ zašeptal Cadfaelovi Leonard. „Ledaže by měl prasklou lebku… Ale jistě ho později pořádně prohlédneš…“

„Nejlíp, když se do toho dám hned,“ prakticky řekl Cadfael, svlékl si plášť, položil si mošnu na kamennou podlahu a dal se do práce. V rohu komůrky bylo zatopeno pod malým roštem, ale když Cadfael sáhl pod přikrývky a nahmatal bok, stehno a lýtko, shledal, že svalstvo, které na jeho dotek vůbec nereaguje, je smrtelně chladné. Nemocného tu sice přikryli pečlivě, ale nestačilo to.

„Položte ke krbu v kuchyni kameny, pořádně je nahřejte a zabalte do flanelu,“ řekl Cadfael. „Musíme ho zahřát, a jen kameny vychladnou, honem je vyměnit. Ten člověk není prochladlý jenom zimou, ale vším, co prodělal, když ho přepadli, a musíme ho z toho dostat, jinak se neprobere. Sám jsem nejednou viděl, jak se lidé otřesení hrozným zážitkem nebo krutostí otočili zády ke světu a zemřeli, i když na těle smrtelně nemocní nebyli. Zkusili jste do něho vpravit trochu jídla nebo pití?“

„Pokoušeli jsme se o to, ale nic nepolkne. I kapka vína mu zase jenom vyteče z úst.“ Takže má zřejmě zraněná ústa po ráně pěstí nebo klackem. A nejspíš přišel i o zuby. Ba ne, když mu Cadfael opatrně odhrnul vrchní ret, objevily se pevné bílé zuby, zaťaté a velké.

Mladý bratr mezitím tiše vyklouzl z komůrky a zašel požádat v kuchyni, aby tam nahřáli kameny nebo cihly. Cadfael odkryl přikrývky a prohlédl si od hlavy k patě nahé tělo. Bratři zraněného neoblékli, nechali ho ležet jen pod plátěným prostěradlem, aby se všech podlitin a škrábanců nedotýkalo nic než čistá látka: Rána po noži těsně pod srdcem byla pevně ovázaná. Cadfaela ani nenapadlo, aby obvaz odvinul, neměl nejmenší důvod pochybovat, že každá rána na mužově těle byla pečlivě vyčištěna a ošetřena. Vjel však prsty pod horní vrstvu obvazu a nahmatal kosti pod ním.

„Určitě ho chtěli zabít. Ale nůž se zarazil o žebro a ti lotři se už nezdržovali, aby se přesvědčili, jestli je mrtvý nebo ne. Než se mu to stalo, byl jistě silák, to je na něm vidět. Násilníci museli být přinejmenším tři.“

Co nejpečlivěji ošetřil všechna zranění, z nichž některá už málem začala ošklivě hnisat, a sáhl hluboko do svých zásob mastí, jak si je za léta nashromáždil. Lehčí a čisté ranky však nechal, ať se zhojí samy. To už přinesli z kuchyně nahřáté kameny. Asi tři ochotní mladí bratři se starostlivě točili kolem lůžka, pečlivě raněného obložili, co nejtěsněji mu položili kameny kolem těla, ale zas ne tak blízko, aby se ho dotýkaly, a obětavě odběhli nahřívat další. K dlouhým kostnatým nohám přiložili velkou horkou cihlu, neboť, jak řekl Cadfael, když nohy zůstanou studené, zůstane studené celé tělo. Teď už zbývalo ošetřit potlučenou hlavu. Leonard podepřel raněného v zádech a Cadfael odvinul obvazy. Objevila se tonzura a rozcuchané hnědé vlasy nad temenem, s dvěma ranami, které ještě krvácely. Muž měl vlasy husté a silné a měl jich tolik, že by mu byly měly lebku ochránit. Cadfael jemně přejížděl po klenuté kosti, ale prohlubeninu nikde nenašel. Oddechl si, ale pořád ještě se neodvažoval příliš doufat.

„Zřejmě je po tom zranění jako beze smyslů, ale myslím, že lebku má celou. Zase ji ovážeme, aby se mu dobře leželo a aby mu bylo teplo. Žádnou puklinu jsem nenašel.“

Když bylo všechno hotovo, leželo němé tělo jako předtím a až na všechna ta ošetření na něm nebyla znát sebemenší změna. Bratři dál svědomitě vyměňovali kameny, které pomalu chladly a začínaly na raněného působit. Jeho tělo teď bylo na dotek měkčí a teplejší a zřejmě schopné se hojit.

„Už ho můžeme nechat,“ řekl Cadfael a se zamyšleným zamračením si raněného prohlížel. „V noci u něho posedím a vyspím se až zítra přes den, to už spíš uvidíme, jak se mu vede. Ale řekl bych, že to přežije. A teď bych se, otče převore, s vaším dovolením rád pustil do večeře, kterou jste mi slíbil. Ale nejdřív bych vás poprosil, abyste mi sehnal nějakého zdatného mladíka, který by mi stáhl boty, protože sám bych se teď zout nedokázal.“

Převor Leonard osobně obsluhoval hosta u večeře a ochotně se mu přiznal, jak je rád, že má po ruce mnohem zkušenějšího léčitele, než je sám. „Protože já se nikdy nenaučil tolik co ty, ani jsem k tomu neměl příležitost, a Bůh ví, že jsem také jaktěživ nenašel přede dveřmi tak zpustošeného, zničeného tvora. Dokud jsme ho nezanesli dovnitř a nepokusil jsem se mu zastavit krvácení a zabalit ho, aby nebyl tak promrzlý, myslel jsem, že je mrtvý. A nejspíš se ani nikdy nedovíme, jak k tomu zranění přišel.“

„Kdo ho vlastně přinesl?“ zeptal se Cadfael.

„Jeden náš nájemce ze statku nedaleko Henley, Reyner Dutton, moc dobrý hospodář. Tehdy v noci začalo sněžit a mrznout a Reyner málem přišel o jalovici, takovou, co si najednou něco usmyslí, zatoulá se a ztratí, a šel ji ještě se dvěma svými mládenci hledat. Toho chudáka našli náhodou u cesty, nechali všeho a odnesli ho co nejrychleji k nám pod střechu. Přišli za strašlivého počasí, vítr skučel a sněžilo tak hustě, že nebylo vidět na krok. Myslím, že tam moc dlouho neležel, vždyť při tom, jaká byla tu noc zima a jak chladno je teď, by jinak už ani nedýchal.“

„A ti tři, co mu pomohli, žádné loupežníky neviděli? Nikdo je nepřepadl?“

„Ne. Ale tu noc nebylo vidět dál než na deset kroků, klidně kolem nich mohl někdo projít, a ani by ho nezahlédli. Měli nejspíš velké štěstí, že je nepotkal stejný osud, ale byli tři a lapkové by před nimi asi utekli. A hlavně znají tento kraj jako dlaň vlastní ruky. Kdo není odsud, musel by se někde schovat a počkat, až bude vidět na cestu. Při takových závějích, prudkém větru a sněhu, co padá jemný a suchý, se třeba dvakrát za den objeví pěšina a zase se ztratí. Člověk tu může ujít celou míli, myslet si, že zná každou vyvýšeninu, a cestou zpátky jediné místo nepoznat.“

„A toho raněného tu nikdo nezná?“

Převor Leonard se na Cadfaela užasle zadíval a zatvářil se rozpačitě. „Ale ano! Copak jsem ti to nevzkázal? Pravda, vybral jsem si posla narychlo a nestačil jsem mu vypovědět žádné dlouhé historie. Náš pacient je benediktinský mnich z Pershoru a přišel k nám z pověření svého opata. Žádali jsme je o prstovou kůstku svaté Eadburgy, jejíž ostatky, jak sám víš, tam mají v majetku, a tomuhle bratrovi bylo svěřeno, aby nám ji přinesl v relikviáři. Před několika dny nám ji v pořádku dopravil. Přišel v noci prvního dne měsíce a zůstal tu, aby se přesvědčil, s jakými obřady ji uložíme.“

„Jak to tedy, že ho hned dva dny nato našli ti lidé ve sněhu a přinesli vám ho docela nahého?“ udiveně se zeptal Cadfael. „Zvlášť dobře se tu o své hosty nestaráte, Leonarde.“

„Ale vždyť od nás sám odešel, Cadfaele. Předevčírem řekl, že se musí vypravit na cestu a že hned časně zrána vyrazí. Odešel, sotva se včera ráno nasnídal, a mohu tě ujistit, že jsme ho aspoň na první kus cesty dobře vybavili. Jak se stalo, že byl tak blízko nás přepaden, nevíme o nic líp než ty, a sám vidíš, že ještě nemůže mluvit a vysvětlit nám to. Kde byl mezi včerejším úsvitem a pozdní noční hodinou, opravdu nikdo netuší, ale rozhodně neležel celou tu dobu na místě, kde ho ti lidé našli, jinak bychom se ho tu teď nesnažili léčit, ale zvonili mu hranu.“

„Takže ho aspoň znáte. Co všechno o něm víte? Řekl vám, jak se jmenuje?“

Převor pokrčil kostnatými rameny. Co vůbec prozradí jméno o člověku? „Jmenuje se Eliáš. Myslím, že není v klášteře dlouho, i když nám to sám neřekl. Je dost mlčenlivý – řekl bych, že o sobě nerad mluví. Pořád dost úzkostlivě sledoval, jak je venku. Nezdálo se nám to nijak divné, když se chystal na tak dalekou cestu, ale teď bych řekl, že v tom bylo něco víc, protože se zmínil o nějakých lidech, které zanechal cestou z Cleobury u Foxwoodu. Potkal je prý, když byli na útěku z Worcesteru, a přemlouval je, aby se s ním schovali u nás, ale oni se chtěli raději pustit přes kopce do Shrewsbury. Všechno to za ně rozhodovala mladá dívka, prý ohromně energická.“

„Dívka?“ Cadfael úplně ustrnul, uši nastražené. „Že za ně rozhodovala mladá dívka?“

„Aspoň jsem tomu tak rozuměl.“ Leonard překvapeně zamrkal, udiven Cadfaelovým zájmem.

„Neříkal, kdo s nimi ještě šel? Nezmínil se o malém chlapci? A o jeptišce, která je měla na starosti?“ Zarmouceně si uvědomil, jak pošetile se už domýšlí, kdo ti mladí lidé byli. Jenomže Elíáš přece říkal, že za ně rozhodovala mladá dívka!

„Ne, nic víc nám o nich neřekl. Ale měl jsem dojem, že se o ně bojí, protože sotva k nám došel, začalo hustě sněžit a ti tři se prý chystali přes pusté vrchy… Nebylo ani divu, že mu to dělalo starost.“

„Myslíte, že je šel hledat? Že se chtěl přesvědčit, jestli se dostali šťastně přes kopce a jsou už na schůdnější cestě do Shrewsbury? Byl by si ani moc nezašel.“

„Možné to je,“ přisvědčil Leonard a mlčky, ustaraně a zamračeně se zadíval Cadfaelovi do tváře a čekal na nějaké vysvětlení.

„Víte, napadlo mě, jestli je přece jen nenašel a nechtěl je odvést sem do bezpečí.“ Cadfael to říkal spíš sám sobě, neboť převor pořád ještě nic nechápal a trpělivě se na něj díval. Ale jestli to bylo takhle, říkal si Cadfael v duchu, co se pro Pána Boha stalo s ostatními`? Jejich jediný pomocník a ochránce byl zbit do bezvědomí a ponechán, aby bez pomoci zemřel, ale kam se pak poděli ti tři? Zatím však není sebemenšího důkazu, že to byli ti nebozí Hugoninové a mladá jeptiška. Ze zpustošeného Worcesteru přece uprchlo mnoho nešťastníků a jistě mezi nimi byly i dívky.

Ale tvrdohlavé dívky, které by ostatním poroučely? Proč ne, sám jich dost viděl v chatrčích i na hradech, v chalupách i na statcích a v zemanských rodinách. Ženy jsou všelijaké, stejně různé jako muži.

„Leonarde,“ řekl vážně a naklonil se přes stůl k převorovi. „Copak jste nedostali od šerifa zprávu o dvou mladých sourozencích, kteří odešli z Worcesteru doprovázení jeptiškou tamního kláštera?“

Převor zavrtěl bezradně a ustaraně hlavou. „Ne, na žádnou takovou zprávu si nevzpomínám. Chceš mi snad říct, že ti tři… Bratr Eliáš o ně měl opravdu starost. Myslíš, že mluvil o té trojici, po které se tak pátrá?“

Cadfael mu pověděl všechno – jak sourozenci uprchli, jaká je po nich sháňka a v jak svízelném postavení je jejich strýc, kterému hrozí zajetí a vězení, pokud se opováží je hledat a vkročit na královské území. Leonard mu naslouchal stále rozrušeněji. „Opravdu by to tak mohlo být. Kdyby aspoň ten chudák bratr dokázal promluvit!“

„Ale vždyť promluvil. Řekl vám přece, že je zanechal u Foxwoodu a že se chystají přejít přes kopce do Shrewsbury. To by znamenalo, že se pustili rovnou po úbočí Cleeského vrchu do Godstoku a tam už by se octli na půdě wenlockského převorství a tím i v dobrých rukách.“

„Jenže by se museli dát tou těžkou neschůdnou cestou přes kopce,“ bědoval převor, teď už úplně vyděšený. „A ještě k tomu v noci pak tolik sněžilo.“

„Není tak docela jisté, že to byli oni,“ opatrně mu připomněl Cadfael. „Je to čistě jen podezření. Tím směrem přece utíkala čtvrtina lidí z Worcesteru, aby unikla jatkám. Než takhle marnit čas zbytečnými úvahami, dohlédnu raději pořádně na našeho pacienta. Protože ten jediný nám může něco říct, a beztak nikoho jiného nemáme; byl nám položen na práh a musíme ho udržet naživu. Jděte na večerní, Leonarde, a modlete se za něj a já udělám zase své tím, že posedím u jeho lůžka. A nebojte se, jestli promluví, budu vzhůru a už kvůli nám všem se vynasnažím, abych zachytil každé jeho slovo.“

V noci došlo k první náhlé, ale zcela nepatrné změně. Bratr Cadfael si už dávno zvykl spát s jedním okem otevřeným a oběma ušima nastraženýma. Tak také teď usnul na nízké stoličce u lože nemocného – paže založené, hlavu skloněnou a jeden loket opřený o dřevěný rám postele, aby postřehl sebemenší pohyb. Probudilo ho však, když cosi zaslechl, a se zadrženým dechem se naklonil. Neboť bratr Eliáš se poprvé zhluboka, dlouze a uvolněně nadechl, až mu to nadechnutí projelo zuboženým tělem od hrdla po natažené nohy, a tiše zaúpěl bolestí, která ho sužovala na nesčetných místech. Strašlivé chroptění se trochu zmírnilo a pacient se sice bolestně, ale lačně nadechl vzduchu a vtáhl ho do sebe, jako když se hladový člověk vrhá na jídlo. Cadfael viděl, jak po rozbitém obličeji a části napuchlých rtů přeběhlo prudké zachvění. Náhle se objevila špička jazyka hledajícího trochu vláhy, pohnula se a zase z těch rozbolavělých míst zmizela, ale rty zůstávaly otevřené. Silné zuby povolily stisk a z úst unikl dlouhý, vzdechu podobný sten.

Cadfael měl připravený džbánek vína s medem a postavil si jej vedle roštu, aby nápoj zůstal teplý. Nalil pár kapek mezi napuchlé rty a s uspokojením sledoval, jak se obličej raněného stáhl svalovou křečí a hrdlo začalo polykat. Dotkl se prstem teď už opět sevřených rtů a ty se žíznivě roztáhly. Kapku po kapce nalil raněnému do hrdla většinu nápoje. Teprve když pacient přestal polykat, zanechal Cadfael svého úsilí. Raněný byl teď zahřátý zevnitř i zvenku a postupně přešel z podchlazení a bezvědomí do klidného spánku. Když si tak pár dní v klidu poleží, trochu se mu to v hlavě srovná, vzchopí se a pomalu se zas vrátí do tohoto světa, pomyslel si Cadfael. Není však jisté, že se upamatuje na to, co se stalo. Cadfael znával muže, kterým se po těžkých zraněních hlavy vybavily všechny podrobnosti z dětství a uplynulých let, ale nedokázali si vzpomenout, jak přišli k svému zranění.

Vyndal z nohou postele chladnoucí cihlu, přinesl z kuchyně jinou, nahřátou, a znovu usedl, aby bděl nad svým pacientem. Ten teď dozajista spal, ale neklidně, co chvíli zanaříkal nebo zasténal a zachvěl se po celém dlouhém těle. Několikrát se v zřejmém zoufalství pokusil promluvit, hrdlo a rty se snažily něco říct, ale vyšly z nich jenom nesrozumitelné zvuky, anebo vůbec nic. Cadfael se k němu naklonil, aby zachytil první slova, která by dávala nějaký smysl. Noc však minula a Cadfael se nedověděl nic.

Dost možná však, že se jakéhosi tichého jádra trpitelovy zmučené bytosti dotkly povědomé zvuky odměřující denní život kláštera, neboť sotva se rozezněl zvon ohlašující ranní bohoslužby, pacient náhle ztichl, víčka se mu zachvěla a snažila se rozevřít, ale opět se zavřela, neboť i tlumené světlo pro ně bylo příliš ostré. Pacient prudce polkl, rozevřel rty a pokoušel se promluvit. Cadfael se k němu co nejblíž naklonil a přiložil ucho k ústům, která se tak snažně pokoušela něco říci.

„…šílenství,“ vypravil ze sebe Eliáš, nebo to tak Cadfaelovi aspoň připadalo. „Jít přes Clee,“ bědoval, „v takovém sněhu…“ Obrátil hlavu na podušce a sykl bolestí. „Tak mladá… a tvrdohlavá…“ Bylo vidět, že se pomalu uklidňuje; znovu sklesl do pokojnějšího spánku. A pak řekl slabým, náhle jasně slyšitelným hlasem: „Chlapec by se mnou byl šel.“

A to bylo vše. Bratr Eliáš opět ležel bez hnutí a naprosto mlčky.

„Vrací se pomalu do života,“ řekl bratr Cadfael, když se ho převor Leonard přišel hned po ranní přeptat, jak se pacientovi vede. „Ale nesmí se na něj pospíchat.“ U lůžka nemocného svědomitě čekal horlivý mladý bratr, který měl převzít po Cadfaelovi službu. „Až se trochu pohne, můžeš mu dát víno s medem, uvidíš, že teď už je určitě přijme,“ řekl mu Cadfael. „Poseď co nejblíž u něj a zapamatuj si každé slovo, které řekne. Nic víc pro něj asi nebudeš muset udělat a já se zatím trochu prospím, ale kdyby se chtěl napít, máš tu po ruce džbán. Jestli se začne potit, dej pozor, ať je pořádně přikrytý, ale omývej mu obličej, ať se mu dobře dýchá. Dej Bůh, aby se pořádně prospal. Nic mu nemůže prospět víc než spánek.“

„Takže jsi spokojený?“ úzkostlivě se ptal Leonard, jak spolu vycházeli ven. „Dostane se z toho?“

„Určitě ano, ale potřebuje čas a klid.“ Cadfael si zívl. Dostal chuť na snídani a pak si chtěl jít lehnout, ať už bylo ráno nebo ne. Když se trochu prospí a znovu pak Eliášovi prohlédne obvazy na hlavě a na žebrech a všechna drobnější zranění, hrozící, že se podeberou, bude si spíš vědět rady, jak léčit raněného a zároveň pátrat po zmizelých dětech.

„Promluvil vůbec? Řekl něco, z čeho můžeme být moudří?“ naléhal Leonard.

„Mluvil o nějakém chlapci a o tom, jaké to bylo šílenství pokoušet se přejít v takovém sněhu přes kopce. Ano, myslím, že potkal Hugoninovy i tu jeptišku a snažil se odvést je sem do bezpečí. Jenže ta dívka si prosadila svou,“ řekl Cadfael a zamyslel se nad neznámým umanutým děvčetem, které se rozhodlo vydat se v takové zimě a neklidné době do hor. „Povídal, že je mladá a tvrdohlavá.“ Cadfael si však byl vědom, že ani sebenerozumnější a sebezatvrzelejší nevinné mladé lidi nemůže ponechat osudu. „Víte co, dejte mi teď najíst,“ řekl Leonardovi, neboť trochu jídla potřeboval především. „A pak mě nechte někde vyspat. Ty děti, co tu někde zabloudily, musíme nechat na později. Od bratra Eliáše neodejdu, dokud mě bude potřebovat. Ale povím vám, Leonarde, co byste mohli udělat, pokud tu máte nějakého hosta, který se chystá do Shrewsbury. Mohl byste ho požádat, aby vyřídil Hughu Beringarovi, že máme zřejmě první zprávy o té hledané trojici.“

„To rozhodně zařídím,“ slíbil převor Leonard. „Máme tu obchodníka s látkami, který se vrací do města na vánoční svátky a vyrazí, jen co se nají, aby to stihl domů co nejdříve. Rovnou mu zajdu předat tvůj vzkaz a ty si jdi honem odpočinout.“

Než se snesla noc, otevřel bratr Eliáš podruhé oči a tentokrát, í když mu vadilo světlo, je nechal otevřené a po chvíli je ještě víc rozšířil v naprostém úžasu, udiven vším, co kolem sebe viděl. Teprve když za Cadfaelem stanul převor a naklonil se nad lůžkem, kmitlo se v očích nemocného na chvíli poznání. Neboť převorův obličej si Eliáš zřejmě pamatoval. Rty se mu rozevřely a uniklo z nich zašeptání, chraptivé, tázavé, ale plné naděje.

„Otec převor…?“

„Ano, jsem to já, bratře,“ promluvil na něj Leonard konejšivě. „Jsi u nás, v bezpečí v Bromfieldu. Odpočívej, ať trochu nabudeš síly. Byl jsi vážně zraněn, ale teď jsi mezi přáteli. Ničeho se neboj a řekni si o všechno, co jenom potřebuješ.“

„V Bromfieldu…?“ zašeptal Eliáš a udiveně se zamračil. „Tam mě přece vyslal náš opat,“ pokračoval znepokojeně a pokoušel se zvednout hlavu z polštáře. „S relikviářem… snad se neztratil?“

„Svědomitě jsi nám ho doručil,“ ubezpečil ho převor Leonard. „Máme ho na oltáři v kostele, sám jsi dohlížel, když jsme ho ukládali. Pamatuješ? Svoje poslání jsi splnil dobře. Udělal jsi všechno, co se po tobě chtělo.“

„Tak proč… Strašně mě bolí hlava…“ Tichý hlas umlkl a temné obočí se úzkostně a bolestně stáhlo. „Co mě tedy tak tíží? Jak jsem přišel k tomu zranění?“

Šetrně a jemně mu vypověděli, jak odešel z převorství a vydal se na zpáteční cestu do svého opatství v Pershoru a jak ho pak nějací lidé našli polomrtvého a potlučeného a přinesli ho sem. Když raněný uslyšel slovo Pershore, šťastně uchopil převora za ruku, protože věděl, že tam patří, vzpomněl si, jak se odtud vydal, aby donesl do Bromfieldu kůstku z prstu svaté Eadburgy a jak se vyhnul nebezpečné cestě přes Worcester. I na Bromfield se postupně rozpomněl. Ale co se s ním stalo po odchodu z těchto míst, o tom nevěděl nic. Ať ho přepadl a ztýral kdo chtěl, Eliáš si ho po tom otřesu nepamatoval. Cadfael se k němu naklonil a ohleduplně se ho vyptával:

„Nesetkal ses s nimi znovu? S tou dívkou a chlapcem, co se chtěli mermomocí vydat přes vrchy do Godstoku? Byla to od nich hloupost, jenže ta dívka si postavila hlavu a mladší bratr ji asi nedokázal přemluvit.“

„Jaká dívka a jaký chlapec?“ nechápavě se ptal Eliáš a ještě bolestněji stáhl obočí.

„Byla s nimi ještě mladá jeptiška – nevzpomínáš si na žádnou jeptišku, která se vydala na cestu se dvěma sourozenci?“

Eliáš si na nikoho takového nevzpomínal. Jak se úpěnlivě snažil rozpomenout, silně se rozrušil, namáhavě pátral v paměti, ale vylovil jenom zoufalý pocit nezdaru, a jak byl ještě jako omámený, vyvolal v něm ten nezdar pocit viny. V usoužených očích se mu míhaly nejrozmanitější dohady, ale nedokázal je zachytit. Na čele mu vyvstal pot a Cadfael mu jej jemně setřel.

„Nedělej si starosti, klidně lež a ponech vše Bohu a z vůle boží i nám. Svůj úkol jsi splnil dobře a můžeš teď odpočívat.“

Postarali se o jeho tělesné potřeby, ošetřili mu rány i škrábance, nakrmili ho polévkou připravenou ze skromných zásob masa pro nemocné, z bylinek a zavářky z ovesné mouky, a než usnul, pomodlili se s ním. Přitom na jeho staženém obočí dobře poznali, že se Eliáš pořád ještě snaží zachytit vzpomínky, které mu stále unikají a nenechají se polapit. V noci, či vlastně k ránu, kdy lidský duch překračuje práh vědomí nebo se přes něj vrací, se spáč zřejmě náhle na něco rozpomněl a současně se mu cosi zdálo. Vykřikoval však tak nesouvisle a mumlavě a zřejmě přitom tak trpěl, že mu to nemohlo nikterak prospět, a Cadfael, který si u něho vymínil v tuto nejtěžší hodinu službu, dělal co jen mohl, aby ho zbavil děsu, a upokojil ho, až pacient zase usnul. Před úsvitem Cadfaela vystřídal jiný bratr, ale to už Eliáš klidně spal. Tělo se mu vzpamatovávalo a pomalu uzdravovalo. Zato paměť bloudila a všemožně se vyhýbala vzpomínkám.

Cadfael spal až do poledního, a když se probudil, zjistil, že jeho pacient je vzhůru a odpočívá, nijak netrpí bolestí a že o něj dobře pečuje postarší bratr, který má letité zkušenosti s opatrováním nemocných. Venku bylo jasno a vše nasvědčovalo tomu, že se denní světlo nadlouho udrží. Pořád ještě mrzlo a bylo vidět, že v noci začne zas padat sníh, ale těch několik hodin denního světla Cadfaela nemálo lákalo.

„O bratra Eliáše je slušně postaráno,“ řekl převorovi. „Mohu ho na pár hodin s dobrým svědomím opustit. Kůň si odpočinul a cesty nejsou tak zlé, aspoň pokud zas nenasněží nebo se nezvedne vítr. Rozjedu se do Godstoku, přeptám se, jestli se tam ti uprchlíci dostali a jestli se vydali dál a kudy. Už je to jistě šest dní, co je bratr Eliáš zanechal někde u Foxwoodu, jak jste sám říkal. Jestli se bezpečně dostali na půdu wenlockského převorství, možná že už zamířili k Wenlocku nebo do Shrewsbury a je o ně dobře postaráno. Pak bychom si všichni mohli z hloubi duše oddechnout.“

[ III ]

Godstoke, ponořený do hlubokého zalesněného údolí mezi vysokými kopci, patřil wenlockskému převorství. Byl to statek z třetiny obhospodařovaný právem držby a jinak pronajatý na celý život nájemcům, bohatý, dobře zásobený potravinami i otopem,na zimu. Jakmile by se skupinka uprchlíků dostala přes pusté kopce do tohoto chráněného zákoutí, mohla tu v klidu pobýt a dobře si odpočinout a pak putovat po svém dál a hledat na celých těch širých prostorách převorova majetku od statku ke statku útočiště.

Uprchlíci však do Godstoku nedorazili. O tom byl převorův správce naprosto přesvědčen.

„Dozvěděli jsme se, že se po nich pátrá, a i když jsme si sotva mohli myslet, že se vydali sem, a ne k Ludlow nebo jinudy, požádal jsem své lidi, aby se na ně všude vyptali. Můžete mi věřit, bratře, že k nám nedošli.“

„Poslední, co o nich víme, je, že dorazili do Foxwoodu,“ řekl bratr Cadfael. „Z Cleobury putovali s bratrem našeho řádu a ten je přemlouval, aby s ním šli až do Bromfieldu, ale zamířili raději dál na sever přes vrchy. Řekl bych proto, že tudy museli projít.“

„Také bych si to myslel,“ souhlasil s ním správce. „Ale nedošli sem.“

Cadfael se zamyslel. Neznal tyto končiny zvlášť dobře, ale vyznal se tu natolik, že věděl, kudy se dát. Jestli tudy ti tři neprošli, nemá nejmenší smysl je hledat někde o kus dál. Mohl by se ovšem rozjet nazpátek cestou, kudy by se sem nejspíše vydali, a pátrat po jejich stopách mezi Godstokem a Foawoodem, ale s tím bude muset počkat až do zítřka. Den už pomalu končil. Začínal se snášet soumrak a Cadfael si řekl, že by se měl raději co nejkratší cestou vrátit.

„Tak mějte oči otevřené a třeba se o nich něco dozvíte. Já se teď vrátím do Bromfieldu.“ Cadfael sem přijel po nejužívanějších cestách, ale i ty byly dost křivolaké. Naštěstí se však kolem sebe dobře porozhlédl. „Když odsud zamířím rovnou na jihozápad, tak se dám myslím přesně směrem, kudy by se tak k Bromfieldu rozlétla vrána. Jakpak teď vypadají cesty?“

„Když to zkusíte, bratře, můžete jet kus cleeským lesem, ale dejte si pozor, ať máte západ pořád trochu po pravici, a pak nemůžete zabloudit. Člověka teď nezdržují ani potoky – jak začaly ty mrazy, jsou pod ledem.“

Správce ukázal Cadfaelovi, kudy se dát, a doprovodil ho ze zalesněné úžlabiny až k úzké rovné cestě mezi mírnými kopci. Tam ho obrátil zády k mohutnému masivu Brown Clee a levým ramenem k pochmurnějšímu rozsochatějšímu tvaru Titterstone Clee. Sluneční svit se už téměř vytratil, i když slunce ještě docela nezapadlo a viselo jako matná červená koule nad závoji tenkých šedých mraků. V noci začne zas určitě sněžit, ale to bude teprve za hodinu nebo za dvě. Vzduch byl teď nehnutý a velice chladný.

Po míli cesty se Cadfael octl v lese. Ve větvích se pořád ještě držely stříšky zmrzlého sněhu, na místech, kam proniklo polední slunce, visely dlouhé rampouchy a dole na zemi se v hluboké vrstvě tlejícího listí a spadaného jehličí dobře jelo. Stromy tu dokonce vytvářely jisté teplo. Clee byl královský les, ale teď hodně zanedbaný, stejně jako byla zanedbaná skoro celá Anglie; zatímco král Štěpán se svou sestřenkou Matyldou bojoval o královskou korunu, lesy pustly nebo z nich kořistili přizpůsobiví místní potentáti. Hrad a město byly pouhých deset mil odtud, ale kraj byl opuštěný a divoký. V lese bylo jen málo mýtin a hodně od sebe vzdálených. Lovná zvěř i zvířata z obor pokládala les za svou doménu, ale za tak tuhé zimy by i jeleni a srnci bez moudré pomoci lidí určitě zahynuli hlady. Pán, který chtěl svou zvěř udržet naživu, obětoval v tak těžkém období i vzácnou potravu, jakou by se chudší rolník jakživ promarnit neodhodlal. Cadfael projel kolem jednoho takového krmelce, kde vyhladovělá zvěř zdupala a rozházela potravu kolem dokola a pokryla přitom sníh vzorcem svých stop. Myslivec, který tu měl dědické právo, pořád ještě dbal o své povinnosti a bylo mu celkem jedno, který z královských soupeřů o trůn si bude na toto panství dělat nárok.

Mezi stromy se občas nakrátko objevilo slunce a viselo teď docela nízko, a i když se večer už skláněl jako ty těžké mraky, u země bylo pořád ještě dost světla. Před Cadfaelem se náhle rozestoupily stromy a jako by se tu ještě na chvíli zdržela poslední hodina odcházejícího dne. Někdo si tu vyklučil kus lesa a udělal si na malé mýtině úzkou zahrádku a kolem nizounké chalupy louku. Jakýsi muž tu právě zaháněl do ohrady oplocené živým plotem tři kozy. Zaslechl, jak pod koňskými podkovami zakřupal ztuhlý sníh a zmrzlé listí a ostražitě vzhlédl. Byl to urostlý statný hospodář, ne víc než asi čtyřicetiletý, v kabátci z pěkné tkané látky a v kalhotách z domácky zpracované kůže. O své odlehlé hospodářství se zřejmě řádně staral a sotva teď zavřel kozy, zpříma se postavil a pozorně se na návštěvníka zahleděl. Zúženýma očima zaznamenal jeho mnišský hábit, vysokého čilého koně a široký, větrem ošlehaný obličej pod kapucí.

„Bůh žehnej tomuto domu i jeho hospodáři,“ řekl Cadfael a uvázal koně za uzdu k proutěnému plotu.

„Bůh s vámi, bratře,“ odpověděl mu hospodář. Hlas měl klidný a hluboký, ale pořád ještě se na hosta díval dost obezřele. „Kam máte namířeno?“

„Do Bromfieldu, příteli. Jedu správně?“

„Vybral jste si dobrou cestu. Jeďte pořád dál a po půl míli dorazíte k hoptonskému potoku. Přejeďte ho a dejte se trochu doleva přes dva užší potůčky, co se do něho vlévají. Když přejedete druhý, uvidíte, že se tam cesta rozvětvuje. Dejte se doprava, jeďte dál po svahu a tam pak vyjedete na silnici za Ludlow, na míli od převorství.“

Ani se nezeptal, jak to, že se benediktinský mnich vydal v tak pozdní hodinu tak podivnou cestou. Neptal se vůbec na nic. Zahradil svým těžkým tělem celou branku svého plotu jako padací mříž v nějakém hradu, ale tvářil se zdvořile a všechno Cadfaelovi ochotně vysvětloval. Jenom očima prozradil, že ve svém domku něco skrývá a také že se snaží zapamatovat si každý pohled a každé slovo, aby je věrně komusi předal. Ale člověk, který si sám zbudoval v lese takové hospodářství, je jistě praktický a poctivý.

„Děkuji za radu,“ řekl Cadfael. „Ale mohl byste mi možná poradit ještě v něčem. Jsem mnich ze Shrewsbury a ošetřuji teď na bromfieldském převorství jistého bratra našeho řádu z Pershoru. Náš nemocný bratr se velmi strachuje o jisté lidi, s kterými se setkal, když prchali z napadeného města a chtěli se dostat z Worcesteru do Shrewsbury. Nechtěli s ním jít na západ do Bromfieldu, mermomocí chtěli dál na sever. Povězte mi, neviděl jste, že by se tu takoví uprchlíci někde skrývali?“ Všechny tři je co nejlépe popsal a málem už pochyboval o správnosti svého vnuknutí, když tu si najednou všiml, že se hospodář rychle ohlédl ke své chaloupce, ale hned se zas na něj bez jediného mrknutí zadíval.

„Tady v lese jsem žádnou takovou trojici nepotkal,“ odpověděl pevně. „A co by tu taky kdo pohledával? Žiju na místě, kde lišky dávají dobrou noc.“

„Když někdo putuje neznámým krajem a sněhem, snadno se může ocitnout v místech, kde lišky dávají dobrou noc a cesta vede odnikud nikam,“ řekl mu Cadfael. „Nejste ale moc daleko od Godstoku, a tam jsem se už poptával. Takže kdyby k vám náhodou někdo z těch tří zabloudil, vyřiďte mu, že je hledá celý kraj a s ním i opatství ve Worcesteru a Shrewsbury, a jestli se najdou, dostanou doprovod, aby se mohli bezpečně vrátit, kam jenom budou chtít. Ve Worcesteru je už zase řádné vojsko a všichni tam mají o ty zabloudilce starost. Jestli se s nimi náhodou setkáte, povězte jim to.“

Muž se mu zamyšleně a ostražitě díval do tváře. Potom přikývl a řekl: „Vyřídím jim to. Jestli je ale vůbec uvidím.“

Dokud Cadfael neodvázal koně od plotu a nevyrazil na cestu, hospodář se ani nehnul od branky, ale sotva zajel Cadfael do skrytu stromů a otočil se, viděl, jak muž rychle mizí v domě, jako by tam chtěl vyřídit něco neodkladného. Cadfael jel dál, ale jen krokem, pomalu a šouravě, a sotva zmizel hospodáři z dohledu, zastavil koně, zůstal tiše sedět a naslouchal. Odměnou mu byly tiché opatrné zvuky kousek za ním. Jistě za ním běží někdo lehkonohý a plachý, snaží se co nejrychleji ho dohonit, ale sám zůstat nezpozorován. Cadfael se pokradmu otočil a zahlédl záblesk modrého kabátce, který se zase rychle skryl kousek od cesty. Vyčkal, až se pronásledovatel přiblíží, a pak náhle zabočil s koněm stranou a zcela nepokrytě se ohlédl. V tu chvíli všechno kolem ztichlo, jen převislé větve mladého buku se trochu zachvěly a spadlo z nich pár vloček prachového sněhu.

„Nemusíš se mě bát,“ řekl Cadfael mírně. „Jsem mnich ze Shrewsbury a nic zlého ti neudělám. Hospodář ti pověděl pravdu.“

Chlapec vystoupil z úkrytu a zůstal stát uprostřed cesty rázně rozkročen a připraven utéct, kdyby to bylo zapotřebí, nebo statečně stanout proti neznámému. Byl malý a sporý, s hnědými rozcuchanými vlasy, velkýma, pevně hledícíma hnědýma očima, neohroženými ústy a rozhodnou bradou, popírající dětinskou zakulacenost tváří. Všechno oblečení, jasně modrou halenu a kabátec, měl umazané a zmačkané, jako kdyby v něm přespával nadivoko v lesích, což asi také musel, a šedivé nohavice na jednom koleni roztržené, ale pohyboval se s naprostou samozřejmostí svého vznešeného původu. Za pasem měl malou dýku s čepelí zdobenou stříbrem, která už sama o sobě svědčila o tom, jakou by mohl mít ten hoch pro leckoho cenu. V prvních dnech zřejmě zažil ledacos, ale u zdejšího hospodáře se naštěstí dostal do dobrých rukou.

„Povídal…“ Chlapec o pár kroků popostoupil, patrně už trochu uklidněn. „Jmenuje se Thurstan. Byl na mě moc hodný a jeho žena taky. Povídal, že přijel někdo, komu bych mohl důvěřovat, nějaký benediktinský bratr. A že nás prý hledáte.“

„Měl úplně pravdu. Protože jestli hádám správně, tak jsi určitě Yves Hugonin.“

„Ano,“ přisvědčil chlapec. „A směl bych s vámi jet do Bromfieldu?“

„Samozřejmě, Yvesi, rádi tě tam uvítají všichni, kdo tu po tobě široko daleko pátrají. Po tom, co jste uprchli z Worcesteru, se vrátil ze Svaté země váš strýc d’Angers, a jen dorazil do Gloucesteru, dověděl se, že jste se ztratili, a dává vás hledat po celém tomhle kraji. Bude celý šťastný, až tě uvidí živého a zdravého.“

„Můj strýc d’Angers?“ Na chlapcově tváři se zračila dychtivost, ale i pochybnosti. „Že je v Gloucesteru? Ale… vždyť právě vojáci z Gloucesteru…“

„Jistě, to vím, ale tvůj strýc s tím neměl nic společného. Nesmíš si teď lámat hlavu tím, co nás rozděluje a proč tě nemohl přijet hledat sám, s tím můžeš sotva co dělat a já zrovna tak. Ale slíbili jsme, že mu tě předáme živého a zdravého, a na to se můžeš spolehnout. Jenže my pátráme po třech, a zatím jsme našli jen tebe. Kde je tvá sestra a její učitelka?“

„Nevím!“ téměř zakvílel chlapec. Energická brada se mu na chvíli roztřásla, ale honem se zase statečně ovládl. „Sestru Hilarii jsem nechal v bezpečí v Cleetonu a doufám, že je tam pořád ještě dobře schovaná, ale kdo ví, co udělá, až zjistí, že tam zůstala sama. A moje sestra… Ta za to všechno může! Utekla se svým milencem. Přijel si pro ni, určitě mu vzkázala, aby si ji odvezl. Snažil jsem se je sledovat, ale potom začalo sněžit…“

Cadfael si z hloubi duše oddechl se smíšenými pocity údivu, zmatku a úlevy. Alespoň jednoho z té trojice našel. Další z nich, mladá jeptiška, se zřejmě dosud schovává v Cleetonu. A i když má jistě hlavu plnou starostí, měla by aspoň být v bezpečí, a ta dívka, Yvesova sestra, udělala sice velkou hloupost, ale zřejmě je u někoho, komu na ní záleží a kdo to s ní myslí dobře. Třeba to ještě všechno šťastně skončí. Ale zatím je z toho bezesporu dlouhá a pořádně zamotaná historie, kolem se snáší soumrak, slunce už pomalu mizí za kopci a oni mají před sebou ještě kolik mil cesty. Nejlepší bude, když teď odveze kloučka do Bromfieldu a postará se, aby zas někam neodešel a znovu se neztratil.

„Pojď, rozjedeme se raději domů, než nás tu zastihne noc. Vylez si na koně a posaď se přede mne, tenhle silák ani nepozná, že mu přibyla tak lehká váha. Stoupni mi na nohu… takhle…“ Chlapec musel dosáhnout hodně vysoko. Pevně a dychtivě se přidržel Cadfaelovy ruky, pružně se vyhoupl a pohodlně se usadil. Spokojeně si vzdychl a tělo, zprvu neklidně napjaté, se uvolnilo.

Zřejmě si však ještě pořád lámal hlavu, jestli se správně zachoval, protože najednou tiše a zamyšleně řekl: „Thurstanovi jsem poděkoval a rozloučil se s ním. Dal jsem mu polovinu peněz, co mi zbyly ve váčku, ale zrovna moc to nebylo. Říkal, že ode mě nic nechce ani nepotřebuje a že prý mě rádi viděli. Neměl jsem ale nic jiného, co bych mu mohl dát, a jen tak jsem přece odejít nemohl.“

„Však se to možná jednou bude hodit a zajdeš za ním znovu,“ klidně mu řekl Cadfael. Chlapec je dobře vychovaný, pomyslel si, a je si vědom svého postavení a závazků. Přece jen má výchova v klášteře svoje přednosti.

„To bych moc rád,“ řekl chlapec a pevně se o Cadfaela opřel. „Chtěl jsem mu dát svou dýku, ale povídal, že ji budu třeba potřebovat a co prý by si s něčím takovým počal, ani by se ji neodvážil někde ukázat, aby si o něm lidé nemysleli, že ji ukradl.“

Ve své vděčnosti, že už se nemusí bát, zřejmě na chvíli pozapomněl na dvě mladé ženy, které zanechal kdesi ve sněhu. Ale prý je mu teprve třináct. Má ještě právo se radovat, když se o něho někdo postará.

„Jak dlouho jsi byl u těch lidí?“

„Čtyři dny. Thurstan říkal, že bych měl počkat, až půjde kolem někdo, komu by se dalo věřit, protože v kopcích a po lesích se prý schovávají lapkové a kdybych se v tomhle sněhu pustil na cestu sám, ještě bych mohl znovu zabloudit. I tak jsem bloudil celé dva dny,“ řekl Yves a při vzpomínce na všechny ty hrůzy se zatvářil statečně. „Bál jsem se vlků, a tak jsem raději přespával na stromech.“ Nestěžoval si, spíš měl co dělat, aby se nevychloubal. Jen ať se vymluví, aspoň se trochu vzpamatuje ze své samoty a strachu jako mužský, který si po návratu z nebezpečné cesty sedne doma u hřejivého ohně a pohodlně si natáhne nohy. To nejdůležitější jim ještě poví, ale až na to bude klid a budou ho moci pozorně poslouchat. Jestli se všechno obrátí k lepšímu, možná že jim i pomůže najít obě zmizelé dívky, ale teď se hlavně musejí dostat do Bromfieldu, než se úplně setmí.

Co nejrychleji ujížděli místy, kde byl les řidší, a poslední zbytky světla jim ukazovaly cestu. Pak sjeli z kopce k hoptonskému potoku a když ho překračovali po pevném ledu, Cadfael raději slezl z koně a opatrně ho převedl na druhou stranu. To už se vzduchem lehce snášely první vločky čerstvého sněhu. Cadfael s Yvesem se dali trochu doleva a pomalu se vzdalovali od potoka, až dojeli k prvnímu úzkému přítoku, který se do něj vléval z táhlého mírného svahu po jejich pravici. Všechny potůčky teď byly nehybné, po mnoho dní už zamrzlé. Slunce zapadlo a zůstala po něm jen hněvivá záře na západě, vzdorující olověné šedi oblohy. Zvedl se prudký vítr a do tváří je ostře zaštípal sníh. V lese se tu a tam objevovala malá hospodářství a polička a občas bylo vidět přístřešek pro ovce, jenom narychlo zbudovaný a se zadní stranou obrácenou proti větru. Až na občasné záblesky světla odrážejícího se od ledu a namodralé stíny v místech, kde leželo hluboké nedotčené šero, se všechno kolem začalo rozplývat do neurčitých stínů.

Druhý potok, nehybný a tichý jako ostatní, vypadal teď jako mělká, rákosím lemovaná točitá stříbrná stuha. Kůň vždycky znejistěl, když ucítil pod nohama led, takže Cadfael znovu sesedl, aby ho převedl přes potok. Pokud se člověk nepodíval přímo, tak se široký, jako sklo lesklý povrch ze všech úhlů oslnivě blyštěl, a Cadfael si tu musel dávat pozor na každý krok, protože měl boty obnošené a hladké. A tak se stalo, že když kůň uklouzl a zase vyrovnal krok, jak došlápl na zasněženou trávu na druhém břehu, zahlédl Cadfael na pouhý okamžik pod ledem po své levici cosi přízračně bledého.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, co spatřil, a ještě déle, než tomu dokázal uvěřit. O půl hodiny později by to už byl nezahlédl vůbec. Ušel ještě asi padesát kroků a na místě, kde ho od potoka dělila houština, se zastavil. Ale místo co by znovu nasedl na koně, jak od něj Yves očekával, vložil uzdu chlapci do rukou a s obezřelým klidem řekl: „Počkej tu na mě chvíli. Ne, ještě nemusíme odbočit, tady se cesty nedělí. Ale něčeho jsem si všiml. Klidně tu čekej.“

Yvesovi to bylo divné, ale poslušně vyčkával a Cadfael se vrátil k zamrzlému potoku. Bledý přízrak žádným přeludem zatoulaného odraženého světla nebyl – pořád ještě tu utkvíval, nehnutý a tichý, vnořený do ledu. Cadfael poklekl, aby se na něj lépe podíval.

A tu se mu hrůzou zježily chloupky na krku. Neboť v potoce neležela mladá ovečka, jak se původně domníval. Bylo to cosi většího, půvabnějšího, štíhlého a bělostného. Z nehnutého, jakoby skleněného ledu se na něj rozšířenýma očima díval bledý, perlově bílý ovál. Těsně předtím, než voda zamrzla, se drobné jemné ruce vznesly kousek k hladině a rozevřené teď ležely podél těla, trochu pozdvižené jako v prosbě. Dívka měla na sobě jenom spodní košili a Cadfaelovi se na chvíli zdálo, že její bílé tělo i roztržená košile jsou na prsou potřísněny jakousi barvou, ale tak zlehka, že když se na skvrnu pozorně zadíval, jako by se mu před očima posunula a vytratila. Obličej byl křehký, jemný a mladý.

Tak přece jenom ovečka. Zbloudilá ovečka, ovečka boží, vysvlečená, zneuctěná a zavražděná. Je možné, že by jí bylo osmnáct? Ano, dost možné.

A tak se stalo, že Ermina Hugoninová byla současně nalezena i ztracena.

[ IV ]

V tak pozdní hodinu už nemohl Cadfael nic dělat, zvlášť když tu byl sám, a kdyby ještě jen chviličku otálel, chlapec by se třeba přišel podívat, co ho tak zdrželo. Rychle proto vstal a vrátil se k místu, kde neklidně podupával kůň, jak se nemohl dočkat; až se vrátí do stáje. Chlapec se po Cadfaelovi už rozhlížel, ale spíš zvědavě než úzkostlivě.

„Co se děje? Stalo se něco?“

„Nic, proč by sis měl dělat starosti.“ Aspoň ne zatím, řekl si v duchu Cadfael, a až ho při tom pomyšlení bodlo u srdce; ne dřív, než se to budeš muset dovědět. Zatím tě aspoň trochu nakrmíme, zahřejeme a ujistíme, že o svůj život se bát nemusíš, a teprve pak se můžeš zajímat o to, co se stalo. „Zdálo se mi, že jsem zahlédl v ledu ovci, ale spletl jsem se,“ řekl Cadfael. Nasedl na koně a sáhl si k chlapci pro uzdu. „Měli bychom si pospíšit. Než dojedeme do Bromfieldu, bude už úplná tma.“

Na rozcestí odbočili doprava, jak jim poradil Thurstan, a dali se podél svahu, rovnou cestou, po které se jim dobře jelo. Chlapcovo pevné tělo v Cadfaelově náručí ztěžklo a zvláčnělo a hnědá hlava se mu ospale opírala o rameno. Aspoň tebe musíme vyvést do bezpečí, když se nám nepodařilo zachránit tvou sestru, pomyslel si Cadfael, a jak byl rozhněvaný a sklíčený, raději nemluvil.

„Neřekl jste mi, jak se jmenujete,“ zašeptal najednou Yves a zívl. „Ani nevím, jak vám říkat.“

„Jmenuji se Cadfael a jsem Velšan z Trefriw, ale teď žiji v shrewsburyském opatství. Tam jste se myslím chtěli dostat.“

„To jsme tedy chtěli. Ale Ermina – má sestra se jmenuje Ermina – si musí vždycky prosadit svou. Mám mnohem víc rozumu než ona. Kdyby na mě dala, nešli jsme každý jinudy a mohli jsme teď být všichni v pořádku ve Shrewsbury. Chtěl jsem jít s bratrem Eliášem – znáte vy vůbec bratra Eliáše? – a sestra Hilarie taky, ale Ermina si usmyslela něco jiného. Za všechno může jen ona!“

A tak to také bezpochyby bylo, uvažoval smutně bratr Cadfael a ještě pevněji stiskl nic netušícího chlapce, který tak přísně soudil svou sestru a teď se o něj spokojeně a důvěřivě opírá. Jenomže naše drobné prohřešky si nezaslouží tak tvrdé potrestání. Proč se člověku nedostává času, by si všechno rozmyslel, uznal svůj omyl a napravil jej? Proč má být pro jediný pošetilý krok zničeno mládí? Vždyť právě mládí by mělo mít právo na pošetilosti, než vyspěje a nabude rozumu.

Sjížděli dolů k pěkné udusané cestě mezi Ludlow a Bromfieldem. „Díky Bohu,“ řekl Cadfael, když uviděl louče u brány, které vypadaly jako žluté trojhranné hvězdy prosvětlující křehkou, ale již houstnoucí sněhovou clonu. „Už jsme tady!“

Projeli branou a na velkém nádvoří před sebou spatřili nečekaný rozruch. Sníh uvnitř byl rozdupán koňskými podkovami do složitých vzorů a před stájemi se činilo pár podkoních, kteří rozhodně nepatřili do zdejší domácnosti. Otírali koně a zaváděli je do stání. Před dveřmi hostinského domu stál převor Leonard, zabraný do vážného rozhovoru se štíhlým, středně vysokým mladým mužem, který byl ještě v plášti a v kapuci a obrácen zády, ale Cadfael ho rázem poznal. Hugh Beringar se přijel osobně přesvědčit, jestli jsou už nějaké zprávy o zmizelých sourozencích Hugoninových, a zřejmě si s sebou vzal pár vojáků.

Jako vždy měl dobrý postřeh, ihned zaslechl přijíždějícího koně, a než Cadfael zastavil, rychle k němu vykročil. Převor šel za ním, celý nedočkavý a plný naděje, protože si všiml, že na koni, na kterém odjel jen Cadfael, se teď vracejí dva.

Ještě než k němu oba došli, seskočil Cadfael z koně a Yves, okouzlený tím pohledem a celý rozčilený, se rychle probral z ospalosti a chystal se, jak promluví s aristokratickou sebejistotou s každým, kdo ho tu osloví, ať už je to kdo chce. Opřel se silnýma rukama o hrušku sedla a seskočil do sněhu. Na tak malého chlapce to byl pořádný skok, ale Yves ho zvládl jako akrobat a zpříma se postavil před pobaveně a souhlasně se tvářícího Beringara.

„Ukloň se Hughu Beringarovi, zdejšímu zástupci šerifa, Yvesi,“ řekl Cadfael. „A svému hostiteli, převoru Leonardovi z Bromfieldu.“ Honem si vzal Hugha stranou, a zatímco chlapec všechny obřadně zdravil, řekl mu důrazně: „Na nic se mě teď neptejte, ať už je ten kluk radši uvnitř.“

Protože se už dávno znali, rychle si porozuměli a všechno spolu rozumně zařídili. Yvese si brzy odvedl kostnatou, ale laskavou rukou Leonard, aby ho pěkně zahřáli, nakrmili a také s ním trochu promluvili, než si půjde lehnout. Je ještě malý, a určitě brzy usne. Byl vychován v klášteře, takže mu všechny ty zvony vyzvánějící k bohoslužbám budou blízké, jenom ho ještě víc uklidní a on znovu tvrdě usne.

„Pro rány boží,“ řekl Cadfael s hlubokým povzdechem, sotva jim chlapec zmizel z očí. „Pojďte se mnou někam dovnitř do klidu, ať si můžeme promluvit. Ani jsem nečekal, že vás tu uvidím, když vím, co máte doma za povinnosti…“ Beringar ho vzal přátelsky za paži, rychle ho vedl ke dveřím převorova obydlí, a když si na prahu setřásali sníh z bot a plášťů, pozorně se na něj díval přes rameno. „O těch ztracených dětech jsme dostali teprve první zprávy a ve snu mě nenapadlo, že se sem kvůli nim rozjedete. Ale jsem moc rád, že jste tady,“ řekl Cadfael Hughovi.

„Nechal jsem za sebou všechno v nejlepším pořádku,“ ujistil ho Hugh. Rozjel se sem v přesvědčení, že ho starý přítel uvítá s dobrými novinkami, ale Cadfael se tvářil tak vážně, že to věstilo jen nepříjemnosti. „Jestli vám dělají těžkou hlavu zdejší starosti, Cadfaele, můžete se aspoň upokojit zprávami ze Shrewsbury. Hned ten den, co jste od nás odjel, se nám narodil syn, pěkný zdravý chlapeček, stejně světlovlasý jako jeho matka, a oběma se daří výborně. A k dovršení všeho dobrého hned nato dala svému muži syna i ta mladá žena z Worcesteru. Dům mám teď plný nadšených ženských a pár dní mě tam určitě nebude nikdo postrádat.“

„To moc rád slyším, Hughu! Mám za vás oba opravdu velkou radost.“ Tak přece jen se navzdor smrti rodí nový život, a tak je to také správné, pomyslel si Cadfael. „A všechno dobře proběhlo? Netrpěla vaše paní moc?“

„Kdepak, Aline má nadání, jak přivádět děti na svět. Při její nevinnosti jí ani na mysl nepřijde, že by něco tak radostného jako porod měla provázet bolest, a tak ani žádnou bolest necítí. Věřte mi, že i kdybych neměl tyhle povinnosti, vystrnadí mě ženské z mého vlastního domu, jako kdybych tam ani neměl co pohledávat, takže mi zpráva od vašeho převora přišla jen vhod. Vzal jsem si s sebou tři vojáky a dalších dvaadvacet jsem nechal na hradu Josce de Dinana v Ludlow, abych je měl v případě potřeby po ruce a taky abych toho pána držel na uzdě, kdyby ho náhodou napadlo, že přejde k Matyldě. Aspoň si může být jistý, že ho mám pod dohledem. Ale teď byste mi zas měl říct svoje vy,“ navrhl Hugh a přitáhl si židli k ohni v převorově přijímacím pokoji. „Opravdu nevím, co od vás čekat. Přihrnete si to sem v sedle s klukem, kterého všichni hledáme, a místo abyste byl štěstím bez sebe, tváříte se jako kakabus. A dokud byl ten kluk nablízku, nedostali jsme z vás ani slovo. Kde jste ho objevil?“

Cadfael se opřel s unaveným povzdechem v židli, po dlouhé cestě za mrazu celý ztuhlý. Teď se stejně nedá nic dělat. V noci by to místo nenašli, zvlášť když fičí vítr a čerstvě napadaný sníh mění ze všech stran krajinu, obnažuje úbočí kopců, zasypává prohlubně a pohřbívá, co ještě včera zůstávalo nepokryto. Takže Cadfael si teď může dovolit v klidu posedět, ohřát si nohy u ohně a beze spěchu vypovědět příteli, co mu povědět musí. Vždyť dokud se nerozední, nic jiného ani podniknout nemohou.

„Našel jsem ho na mýtině v cleeském lese, schovaného u jednoho hodného chalupníka a jeho ženy. Nechtěli ho pustit samotného do lesů, dokud se u nich neobjeví nějaký poctivý pocestný, kterému by ho mohli svěřit. Nejspíš si řekli, že mi mohou důvěřovat, a chlapec se mnou docela ochotně odjel.“

„A to tam byl sám?“ zalitoval Hugh. „Škoda, že jste nenašel i jeho sestru, když už se vám to tak povedlo.“

„Abych pravdu řekl, bohužel jsem ji našel,“ odpověděl Cadfael, jemuž teď v teple u ohně začínala těžknout víčka.

Na chvíli bylo ticho, kratší, než se jim zdálo. Neboť nebylo sebemenších pochyb, co Cadfael svými slovy myslel.

„Mrtvou?“ zeptal se Hugh rovnou.

„A studenou. Studenou jako led a také v ledu uvězněnou. První tuhý mráz jí poskytl skleněnou rakev, zachoval její tělo nedotčené a nezměněné, aby mohlo obvinit vraha.“

„Povězte mi všechno,“ vybídl Cadfaela Hugh a pozorně, bez hnutí naslouchal.

Cadfael mu všechno věrně vypověděl. Bude to muset vyprávět ještě jednou, až přijde převor Leonard, neboť i ten jistě přispěje k tomu, aby se chlapec o sestřině smrti nedověděl dřív, než bude nutné. Přesto si však oddechl, že se Hughovi svěřil, neboť teď to břemeno nebude ležet jenom na jeho bedrech.

„Najdete to místo znovu?“

„Ve dne určitě ano, najdu ho. Ale za tmy nemá smysl se o to pokoušet. Čeká nás smutná práce… Budeme si muset vzít sekery a vysekat ji z ledu. Ledaže by mezitím začalo tát.“ V to ovšem doufat nemohli, neboť po oblevě nebylo ani náznaku.

„Až přijde čas, nějak si s tím poradíme,“ věcně řekl Hugh. „Zatím musíme vyzpovídat chlapce a zjistit, jak se ta dívka vůbec dostala do míst, kde jste ji našel. A kam se pro rány boží poděla mladá jeptiška, co s nimi utekla?“

„Yves tvrdí, že ji nechal v bezpečí v Cleetonu. A jeho sestra – chudák holka bláznivá – že prý utekla s milencem. Ale moc jsem se ho nevyptával, byl už málem večer a připadalo mi nejdůležitější dostat aspoň jeho do bezpečí.“

„Také že to důležité bylo a povedlo se vám to. Počkáme si na převora a na chlapce nebudeme pospíchat, dokud se nenají, trochu nezahřeje a neuklidní. Pak z něho možná společně dostaneme všechno, co ví, a možná i víc, než si uvědomuje, že ví, a neprozradíme mu přitom, že přišel o sestru. I když se to bude muset dříve nebo později dozvědět,“ dodal Hugh sklíčeně. „Vždyť by tu nikdo jiný to nešťastné děvče ani nepoznal.“

„Dneska večer mu to raději ještě neřekneme. Ať se dobře vyspí. Času dost, až ji přivezeme a trochu ji upravíme, než mu ji ukážeme,“ dodal Cadfael smutně.

Večeře a pocit bezpečí udělaly Yvesovi dobře, ale ještě více mu pomohla jeho vrozená odolnost. Před večerní bohoslužbou seděl v převorově přijímacím pokoji před Hughem Beringarem, převorem Leonardem a bratrem Cadfaelem. Všichni ho pozorně poslouchali a chlapec upřímně a bez okolků vypověděl, co ho potkalo.

„Ermina je moc statečná,“ připustil rozvážně, jak se snažil být k sestře spravedlivý. „Ale tvrdohlavá a umanutá. Celou cestu z Worcesteru jsem měl pocit, jako by měla něco za lubem a jen využívala příležitosti, že jsme museli utéct. Ze začátku jsme museli jít oklikou a pomalu, protože ještě na míle od města se potulovaly bandy vojáků, a tak nám trvalo dlouho, než jsme se šťastně dostali do Cleobury a zůstali tam na noc. V noci jsme se tam setkali s bratrem Eliášem, a ten s námi šel až do Foxwoodu a chtěl, abychom se s ním dali dál do Bromfieldu, že tam budeme v bezpečí. Chtěl jsem tamtudy jít taky a sestra Hilarie zrovna tak. Odtamtud by nás byl někdo doprovodil do Shrewsbury a nijak moc bychom si nezašli. Ale Ermina o tom nechtěla ani slyšet. Umínila si, že bude po jejím a že půjde přes kopce do Godstoku. Nemělo vůbec cenu jí to vymlouvat, stejně mě nikdy neposlouchá. Tvrdí, že je chytřejší, protože je starší. Prohlásila, že jestli se my dva vydáme s bratrem Eliášem, půjde si po svých, takže co jsme mohli dělat jiného, než jít s ní?“ Yves si znechuceně odfrkl.

„Samozřejmě, že jste ji nemohli nechat samotnou,“ souhlasil s ním vážně Beringar. „Takže jste všichni šli dál a další noc strávili v Cleetonu?“

„Bylo to kousek od Cleetonu, na samotě. Ermina měla kdysi chůvu, která si vzala nájemce toho statku, a věděli jsme, že nás tam nechají přespat. Ten nájemce se jmenuje John Druel. Došli jsme tam odpoledne, a až později jsem si vzpomněl, že si Ermina vzala stranou jejich syna, něco mu řekla a on odešel a do večera jsme ho neviděli. V té chvíli mě nic nenapadlo, ale teď jsem si jistý, že ho poslala s nějakým vzkazem, protože pozdě večer přijel ten mužský s koňmi a odvezl si ji. Zaslechl jsem nějaký šramot, vstal jsem a podíval se ven… Stáli tam dva koně a on jí zrovna pomáhal do sedla…“

„On?“ řekl Hugh. „Copak ho znáš?“

„Podle jména ne, ale pamatuji se na něj. Jezdil k nám někdy na návštěvu, když byl ještě naživu otec, třeba na hony nebo o vánocích a velikonocích. Mívali jsme tehdy plno návštěv, pořád se k nám sjížděli hosté. Určitě je to syn nebo synovec některého otcova známého. Nikdy jsem si ho zvlášť nevšiml a on se zas nezajímal o mě, byl jsem tenkrát ještě moc malý. Ale jeho obličej si pamatuji a myslím… myslím, že občas zajel za Erminou do Worcesteru.“

Pokud to byla pravda, šlo jistě o velmi obřadné návštěvy, při kterých vždycky dohlížela některá ze sester.

„Myslíš, že mu vzkázala, aby si pro ni přijel?“ zeptal se Hugh. „Neunesl ji? Jela s ním dobrovolně?“

„Odjížděla moc ráda,“ rozhodně ho ujistil Yves. „Slyšel jsem ji, jak se směje. Ano, poslala pro něj a on si pro ni přijel. Proto taky chtěla jít za každou cenu tím směrem, ten člověk tam má určitě někde dům a ona věděla, že stačí, aby na něj pískla, a přižene se. Jednou bude mít velké věno,“ dodal vážně šlechtický dědic a kulaté dětské tváře mu zrudly rozhořčením. „A nikdy by byla nesvolila k příhodnému dohodnutému sňatku, nikdy by se nevdala proti své vůli. Moje sestra prostě bezostyšně dokáže porušit každé pravidlo na světě.“

Brada se mu zachvěla, ale rázně svou slabost ovládl. Ten malý chlapec v sobě má zřejmě veškerou pyšnou hrdost anjouských a anglických feudálních rodin a sestru vřele miluje, stejně jako ji horoucně nenávidí, spíš však v něm převládá láska. Nikdy, nikdy ji nesmí spatřit němou, zneuctěnou a vysvlečenou jen do košile.

Hugh se začal s uvážlivým klidem vyptávat dál: „A co jsi udělal?“ Všichni si oddechli, když se zas vrátil k událostem té noci.

„Nikdo jiný je neslyšel,“ vyprávěl Yves, který se zase vzchopil. „Leda snad ten mladík, co si ho poslala se vzkazem, ale tomu určitě řekla, že nic slyšet nemá. Byl jsem ještě oblečený, protože tam byla jen jedna postel, na které měly spát ženy, a tak jsem vyběhl ven a pokoušel se ty dva zastavit. Sestra je sice starší, ale já jsem zas otcův dědic. Teď jsem hlava rodiny já.“

„Jenže bez koně bys je byl sotva dohonil,“ řekl Hugh, aby ho znovu vrátil do skutečnosti a do té politováníhodné chvíle. „A než jsi na ně stačil zavolat, aby se vrátili, byli už jistě pryč.“

„Máte pravdu, nestačil jsem jim, ale pustit jsem se za nimi mohl. Začalo právě sněžit, nechávali za sebou stopy a já věděl, že moc daleko nepojedou. Jenomže jeli dost daleko, aby mi zmizeli!“ přiznal a najednou jako by nevěděl, jestli se na to zatvářit vzdorně nebo lítostivě. „Dokud jsem jenom mohl, šel jsem po jejich stopách, ale vedly pořád do kopce, začal foukat prudký vítr a sněžilo tak hustě, že se stopy brzy ztratily. Nemohl jsem najít cestu dál ani zpátky. Snažil jsem se jít směrem, kudy jsem myslel, že se dali, ale nevím, jak moc jsem od něj odbočil ani kudy jsem šel. Úplně jsem zabloudil. Celou noc jsem byl v lese, ale druhý den navečer mě našel Thurstan a vzal mě k sobě. Bratr Cadfael to už ví. Thurstan mi řekl, že po lesích se toulá plno zločinců a že u něj musím zůstat, dokud nepůjde kolem někdo, komu by mě mohl svěřit. A tak jsem tam zůstal. Ale teď nevím,“ řekl najednou zase tónem malého chlapce, „kam se vydala Ermina s tím svým ctitelem ani co se stalo se sestrou Hilarií. Když se Hilarie probudila, zjistila asi, že jsme se oba ztratili, a nedovedu si představit, co udělala. Ale aspoň že byla u Johna a jeho ženy, ti by určitě nedovolili, aby se jí něco stalo.“

„A co ten muž, který odvezl tvoji sestru?“ naléhal Beringar. „Neznáš ho sice jménem, ale víš, že ho přijímali v domě tvého otce. Jestli má někde v kopcích nedaleko Cleetonu dům, jistě ho najdeme. Být naživu tvůj otec, třeba by se byl ten člověk o tvou sestru ucházel, i když trochu přijatelnějším způsobem.“

„To je dost možné,“ souhlasil chlapec vážně. „To by byl jistě mohl. Chodilo k nám tehdy hodně mládenců a Ermina s nimi už od čtrnácti nebo patnácti let jezdila na koni na lov. Byli to samí bohatí lidé nebo je aspoň čekalo slušné dědictví. Nikdy jsem si nevšiml, který se jí líbil nejvíc.“ Tehdy si Yves zřejmě ještě hrál s figurkami válečníků nebo poprvé spadl z poníka a o sestru a její nápadníky se zvlášť nezajímal. „Tenhle je hezký,“ dodal teď velkoryse. „Vlasy má mnohem světlejší než já. A je větší než vy, pane.“ To ovšem ještě tolik neznamenalo, protože Beringar právě nevynikal výškou, takže ho už leckdo podcenil a tvrdě pak na to doplatil. „Bude mu asi pětadvacet nebo šestadvacet. Ale jak se jmenuje, to nevím. Chodívala jich k nám spousta.“

„Yves by nám mohl pomoci ještě v jedné věci,“ řekl Cadfael. „Jestli ho ovšem smíme ještě maličko zdržet, než si půjde lehnout. Zmínil ses přece, Yvesi, o bratru Eliášovi, který se s vámi rozloučil u Foxwoodu?“

Yves pozorně přikývl, ale nevěděl, kam Cadfael svou otázkou míří.

„Bratra Eliáše tu máme ve špitálu. Splnil své poslání a vracel se domů, ale v noci ho napadli nějací lapkové a těžce ho zranili. Vesničané, kteří ho našli, ho přinesli sem, aby se o něj bratři v klášteře postarali. Myslím, že se už vzpamatovává, ale zatím nám ještě nedokázal říct, co se mu vlastně stalo. Na poslední dny si vůbec nevzpomíná, jenom jako by ve spánku bojoval s nějakou strašlivou polozapomenutou vzpomínkou. Když se probudí, neví o ničem, ale ze spánku mluvil o tobě, i když tě nejmenoval. Ten chlapec by se mnou byl šel, říkal. Když tě uvidí živého a zdravého, třeba se mu vrátí paměť. Zkusil bys za ním se mnou zajít?“

Yves ochotně, i když trochu nejistě vstal, ale podíval se nejprve po Beringarovi, jestli po něm ještě něco nechce. „Je mi moc líto, že se mu to stalo. Byl na nás hodný… Ano, jestli pro něho mohu něco udělat…“

Cestou k pacientově komůrce, když ho nikdo jiný neviděl, se Yves vděčně jako poslušné dítě chopil Cadfaelovy laskavé ruky a pevně se jí držel.

„Nesmíš si dělat nic z toho, že je zraněný a vypadá moc zle. To všechno přejde, můžeš mi věřit,“ řekl mu Cadfael.

Mladý bratr potichu četl ze života svatého Remigia a bratr Eliáš němě a nehnutě ležel. Pohmožděniny a rány se mu pomalu hojily, nic ho zřejmě nebolelo, dokonce přes den přijímal potravu, a když se nablízku ozval kostelní zvon, jeho rty nezvučně přeříkávaly slova liturgie. Když k němu však Yves přistoupil, zadíval se na něj bratr Eliáš nic nechápajícíma očima a pak zase odvrátil pohled do zšeřelých koutů místnosti. S očima rozšířenýma rozčilením přistoupil Yves po špičkách k lůžku.

„Bratře Eliáši, to jsem já, Yves, přišel jsem se na vás podívat. Pamatujete se na Yvese? Na chlapce, s kterým jste se setkal v Cleobury a ve Foxwoodu se s ním rozloučil?“

Nedostalo se mu však žádné odezvy, jen slabounkého zachvění zoufalé úzkosti, která krabatila pacientův obličej. Yves se odhodlal, přistoupil o kousek blíž a nesměle sáhl na dlouhou bezvládnou ruku ležící na přikrývkách. Ta však zůstala pod jeho dotekem studená a ani se nepohnula.

„Moc mě mrzí, že jste byl zraněn. Šli jsme těch pár mil spolu a škoda, že jsme spolu nešli i dál, celou cestu…“ Bratr Eliáš na něj vytřeštil oči, roztřásl se a bezmocně zavrtěl hlavou.

„Ne, raději ho nech,“ řekl s povzdechem Cadfael. „Když na něj naléháme, vždycky se rozčilí. Nevadí, však má čas. Zatím stačí, když mu uzdravíme tělo; paměť si může počkat. Určitě to stálo za pokus, ale ještě na nás není připraven. Ale ty už raději pojď, padáš ospalostí a měl bys být co nejdřív v posteli.“

Cadfael a Hugh se svými vojáky vstali za úsvitu a vyšli do světa, který za noci opět změnil tvar – kopce se snížily, úžlabiny se zas vyplnily a v utichajícím větru povívala z každé větvičky jako vláčná péra pěna jemného sněhu. Vzali si s sebou sekery, nosítka z kožených popruhů, napjatých mezi dvěma tyčemi, a plátno, aby mrtvou mohli zakrýt, a kráčeli v ponurém mlčení, protože dokud se nezačalo mluvit o smutné práci, která je čekala, nikdo z nich neměl co říci. Sněžit přestalo za rozbřesku jako každého dne onoho večera, kdy se Yves odhodlaně vydal do kopců sledovat sestru. Hned v noci nato začalo krutě mrznout, a zřejmě téže noci přepadlo a zavraždilo jakési noční zvíře dívku, kterou se vydali hledat, neboť led ji do sebe pojal krátce poté, co byla hozena do již zamrzajícího potoka. O tom byl Cadfael přesvědčen.

Po dlouhém hledání a pátrání v čerstvém sněhu smetli novou závěj z ledu a nakonec ji přece jen našli. Všichni se na ni užasle zadívali – na dívku v zrcadle, jakoby utkanou ze skla.

„Dobrý Bože!“ udiveně vykřikl Hugh. „Vždyť ona je snad mladší než ten kluk!“ Neboť přízračná bytost vypadala neuvěřitelně křehce a dětsky.

Přišli sem však proto, aby její klid zničili a pochovali ji do křesťanského hrobu, i když jim připadalo až surové, že mají roztříštit hladký led, v němž spočívala jako v průhledném pouzdře. Udělali to velmi pečlivě, sekali kus od jemného ponořeného těla a byla to věru těžká práce. Ačkoli mrzlo až praštělo, všichni se řádně zpotili, když vyzvedávali dívku z chladné rakve, položili ji jako sochu na popruhy nosítek a pomalu ji odnášeli do Bromfieldu. Dokud ji šetrně neuložili v studené holé márnici převorství, neskápla z ledu ani krůpěj. Teprve potom začaly lesklé okraje měknout, sklouzávat a pomalu odkapávat do kanálku, kudy odtékala voda po omývání mrtvých.

Dívka ležela ve svém průhledném hávu vzdálená a bledá, ale postupně jako by zlidštěla a přiblížila se životu, bolesti, lítosti a násilí, veškerému smrtelnému údělu lidstva. Cadfael se dlouho neodvažoval od ní odejít, protože Yves už byl vzhůru, náramně čilý a na všechno zvědavý, a jen těžko se dalo odhadnout, kde se ukáže příště. Měl výborné vychování a okouzlující způsoby, ale zároveň vrozené přesvědčení o svých privilegiích i zdravou energii třináctiletého chlapce, takže byl schopen lecčeho.

Bylo už po desáté a v kostele se sloužila hrubá mše, když ledová skořápka roztála natolik, že se dívka začala objevovat. Nejprve se vynořily špičky útlých bledých prstů na rukou a na nohou, nos, zatím jen jako drobná perlička, a první zvlněné kadeře vlasů jak jemná krajka po obou stranách čela. A právě ty vlasy upoutaly Cadfaelovu pozornost. Otočil si několik jemných vláken kolem prstů a zjistil, že se mu zatočí jen jeden a půlkrát. Nebyly o nic tmavší než temné zlato a jistě budou ještě světlejší, až uschnou. Pak se naklonil ke klidnému pohledu rozevřených očí, stále ještě jemně zahalených ledem. Připadlo mu, že mají měkkou nafialovělou barvu kosatců nebo temně šedou jak levandulové kvítky.

Obličej se objevil ve chvíli, kdy hrubá mše už skončila. Jakmile se dívčiny pleti dotkl vzduch, začaly na tvářích a na ústech vystupovat podlitiny. Ledem pak pronikly i špičky drobných ňader a Cadfael jasně uviděl na pravé straně hrudi skvrnu, která temně vystupovala na těle i na plátně, načervenalou skvrnu, jakoby jen štětcem nahozenou a jemně přerušovanou od ramene až po ňadro. Hned poznal stopy krve. Led dívku pohltil, ještě než jí klidná voda stačila skvrnu smýt. Až zbývající led roztaje, možná že skvrna zbledne, ale Cadfael už bude dobře vědět, kde byla a kde hledat její příčinu.

Drahnou chvíli před polednem se dívka vynořila ze své skořápky úplně, štíhlé mladé ruce jí zvláčněly a objevila se drobná, pěkně utvářená hlava, celá pokrytá svatozáří krátkých bronzových kučer, připomínající anděla Zvěstování. Cadfael zašel pro převora Leonarda a společně dívku upravili. Ne snad že by jí umyli tělo, dokud ji neuvidí Hugh Beringar; jen ji patřičně uložili k věčnému klidu. Zakryli ji až po krk lněným prostěradlem, a tak ji připravili, aby se na ni mohli podívat i ostatní.

Přišel Hugh a tiše u ní postál. Může jí dost dobře být osmnáct, pomyslel si, je taková bílá, štíhlá a pokojná, tak nějak všem vzdálená. A krásná, jak to o ní slyšel? Krásná nesporně je. Ale že by to byla tmavovlasá, tvrdohlavá rozmazlená šlechtická dcerka, která si prosadila svou bez ohledu na nebezpečnou dobu, na zimu, na válku a na všechno ostatní?

„Podívejte,“ řekl mu Cadfael a odhrnul lněné prostěradlo, aby ukázal Hughovi zmačkané záhyby košile, které se právě vynořovaly z ledu. Po pravém rameni, okraji košile a po kůži nad pravým ňadrem se táhla matná načervenalá skvrna.

„Pobodal ji snad někdo?“ zeptal se Hugh a zadíval se Cadfaelovi do tváře.

„Žádná bodná rána tu není. Podívejte se.“ Cadfael stáhl lněné prostěradlo a ukázal na tělo pod ním. Na bledé kůží byly vidět jen lehké šmouhy. Cadfael je setřel a tělo zazářilo neposkvrněnou bělostí. „Určitě ji nikdo nepobodal. Ty šmouhy jsou docela slabé a udržely se jen proto, že dívku tak rychle sevřel mráz. Ale nekrvácela. A pokud snad ano,“ dodal Cadfael zamračeně, „tak nekrvácela z bodných ran a na tomhle místě. Pravděpodobnější je, že se mu bránila – jemu anebo jim, protože takoví vlci vyrážejí nejradši ve smečkách – a že ho poranila, až mu vytryskla krev. Buď mu poškrábala obličej, anebo ruku či zápěstí, jak se ho snažila odstrčit. Pamatujte si to, Hughu, a já na to taky nezapomenu.“ Znovu nábožně dívku přikryl. Alabastrový obličej vzhlížel teď zamženýma očima do klenby márnice zcela netečně a hlava s ostříhanými kučerami, které už začínaly schnout, se rozzářila jako svatozář.

„Začínají jí naskakovat podlitiny,“ podotkl Hugh a přejel mrtvé špičkou prstu po lícní kosti a dolů k jemně bledému místu kolem rtů. „Ale krk má nedotčený. Uškrcena nebyla.“

„Spíš ji útočník při tom přepadení udusil.“

Všichni tři byli tak zaujati mrtvou dívkou, že ani nezaslechli, jak se k zavřeným dveřím márnice přiblížily jakési kroky, a asi by je byli neslyšeli, i kdyby napjatě poslouchali, protože to byly kroky docela lehké, ačkoli přicházely rychle a netajeně. Chlapce si všimli, až když se dveře doširoka rozlétly, do místnosti prudce vnikl odraz bílého světla od sněhu venku a práh rázně překročil se vší nezáludnou odvahou svého rodu Yves. Vůbec se nesnažil nenápadně proklouznout dovnitř nějakou úzkou mezerou – nikdy nebyl zvyklý dělat cokoli polovičatě. Prudce se zarazil a nemile se ho dotklo, když se proti němu všichni tři zamračeně a ustaraně obrátili. Hugh a převor Leonard se rychle postavili mezi něj a stůl, na kterém leželo mrtvé tělo.

„Tady nemáš co dělat, dítě,“ rozrušeně mu vytkl převor.

„Ale proč, otče? Nikdo mi nezakázal, abych sem chodil. Hledám jen bratra Cadfaela.“

„Bratr Cadfael za tebou ve chvilce přijde ven. Vrať se do hostinského domu a počkej tam na něj…“

Pozdě se však pokoušeli chlapce vystrnadit, protože i za těmi zády, která mu všemožně chtěla všechno skrýt, zahlédl Yves dost, aby se dovtípil, co to tam leží. Lněné, narychlo vytažené prostěradlo, nepochybný tvar těla a jediný záblesk krátkých jasných vlasů na místě, kde se spěšně vytažené plátno trochu shrnulo. Yves ustrnul s ostražitým výrazem ve tváři a zůstal stát beze slova, s rozšířenýma očima.

Převor mu jemně položil ruku na rameno a obrátil ho ke dveřím. „Pojď, odejdeme spolu. Ať už máš slyšet cokoli, dovíš se to později, zatím to raději nechtěj slyšet.“

Yves se však nehnul z místa a vytřeštěně se díval dál.

„Ne,“ řekl najednou Cadfael. „Jen ho sem pusťte.“ Vykročil od stolu a přistoupil k chlapci. „Yvesi, jsi rozumný mužský a po tom, co všechno jsi na své cestě zažil, nemá smysl ti namlouvat, že na světě není násilí, nebezpečí a krutost a že lidé nepřicházejí o život. Máme tu mrtvé tělo a nevíme, komu patřilo. Rád bych, aby ses na ně podíval, pokud chceš, a řekl nám, jestli ten obličej poznáváš. Nemusíš se bát, že uvidíš něco hrůzného.“

Chlapec k nim pevně a s odhodlaným výrazem vykročil a pohlédl na zahalené tělo spíš s úctou než se strachem. Zřejmě ho ani nenapadlo, že by tu mohla ležet jeho sestra nebo jakákoli žena, pomyslel si Cadfael. Viděl, jak hoch rozšířenýma očima pohlédl na krátké kučeravé vlasy a zřejmě čekal, že uvidí mladého muže. Stejně by s ním byl Cadfael jednal trochu jinak, kdyby už sám nebyl přesvědčen, že neznámá mrtvá dívka není Ermina Hugoninová. A kdo to je, to si jen smutně domýšlel. Yves ji však jistě pozná.

Cadfael odhrnul prostěradlo z dívčina obličeje. Chlapec křečovitě stiskl už tak dost zaťaté ruce. Prudce se nadechl, ale ještě dlouhou chvíli mlčel. Trochu se zachvěl, ne však přespříliš. Vzhlédl ke Cadfaelovu tázavému obličeji a v užaslých očích se mu zračil otřes, zmatek a neschopnost uvěřit tomu, co vidí.

„Ale jak je to možné? Myslel jsem… Vůbec tomu nerozumím… Vždyť ona…“ Zmlkl, prudce se zachvěl a znovu se lítostivě a udiveně zadíval na dívku. „Znám ji, samozřejmě, že ji znám, ale jak to, že je tady a mrtvá? Je to sestra Hilarie, která nás doprovázela z Worcesteru.“

[ V ]

Společně ho ukonejšili a odvedli přes zasněžený dvůr. Yves šel ve svém ohromení docela tiše a zamračeně, jak pořád nemohl pochopit, že někdo, koho zanechal o pár mil dál pod střechou dobrých přátel, se najednou tak nevysvětlitelně objeví docela jinde. Zpočátku byl tak otřesen a zmaten, že plně nechápal dosah toho, co viděl, ale na půl cesty k hostinskému domu ho poznání zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Prudce se zastavil, rozvzlykal se, a když už nikoho jiného, tak polekal sám sebe tak, že se dal do usedavého pláče. Převor Leonard kolem něj začal poletovat jako poplašená slepice, ale Cadfael hocha jen krátce poplácal po zádech a prakticky mu připomněl:

„Nezapomeň, chlapče, že tě budeme potřebovat. Musíme vypátrat zločince a pomstít vraždu a kdo jiný než ty by nás teď mohl zavést rovnou k místu, kde jsi Hilarii zanechal? A kde jinde bychom měli začít?“

Pláč přešel stejně rychle, jako začal. Yves si rychle utřel rukávem šmouhy na tvářích a pozorně se ohlédl, co asi vyčte z tváře Hugha Beringara. Neboť v Hughovi viděl autoritu. Úkolem mnichů je opatrovat ostatní, radit jim a modlit se za ně, ale spravedlnost a zákon je v rukách šerifů. Yves nebyl jen tak pronic zanic dědicem svého šlechtického otce: dokázal dobře odhadnout, v jakém je kdo postavení.

„To je pravda, můžu vás zavést z Foxwoodu k domu Johna Druela, je to kus nad Cleetonem.“ Dychtivě se chopil Cadfaelova rukávu, ale byl natolik chytrý, že o nic nežádal, jen se zdvořile zeptal: „Směl bych jít s vámi a ukázat vám cestu?“

„Směl, ale jen když se budeš držet blízko nás a uděláš všechno, co ti řekneme.“ Hugha už Cadfael přemluvil, aby s sebou chlapce vzali. Pro Yvese bude rozhodně lepší, když se vydá na cestu v mužské společnosti a bude komu co platný, než kdyby tu sám seděl a obíral se smutnými myšlenkami. „Najdeme ti nějakého menšího poníka. Teď si zaběhni pro plášť a přijď za námi ke stájím.“

Yves se rozběhl, spokojený, že může udělat něco užitečného. Beringar se za ním zamyšleně díval. „Otče převore, buďte tak hodný, jděte s ním a dohlédněte, aby s sebou dostal něco k jídlu. Ceká nás dlouhý den, a i když se pořádně najedl, do večera mu jistě vyhládne.“ A jak zamířil ke stáji, řekl Cadfaelovi: „Vím, že si stejně uděláte všechno po svém, a sám jsem jen rád, když vás mám vedle sebe, kdykoli vás vaši svěřenci, ať už mrtví či živí, mohou postrádat. Ale v posledních dnech jste se hodně najezdil…“

„Na stárnoucího člověka až dost, viďte?“ poznamenal Cadfael.

„Naštěstí jsem nic takového neřekl. Ať už máte na krku sebevíc křížků, nejspíš mě přežijete. Jenže co bude s bratrem Eliášem?“

„Ten už ode mne nic nepotřebuje, leda abych se u něj každý den jednou nebo dvakrát zastavil a podíval se, jestli se mu některá rána nezanítila. Tělo se mu dobře uzdravuje. A pokud bloudí duchem kdovíkde, nijak mu nepomůžu, když budu sedět vedle něj. Jednou se mu paměť vrátí sama od sebe, nebo ji ani nebude postrádat. Je o něj dobře postaráno. Zato o ni postaráno nebylo,“ dodal smutně.

„Jak jste poznal, že to není Yvesova sestra?“ zeptal se Hugh.

„Nejprve podle těch ostříhaných vlasů. Je to už měsíc, co odešli z Worcesteru, dost dlouho na to, aby jí zatím narostla svatozář, kterou jsme viděli. A proč by si asi ta druhá dívka ostříhala kadeře? A pak mi to napověděla barva. Herward přece říkal, že Ermina je černooká a skoro černovlasá vlasy že má hnědé a mnohem tmavší než její bratr. A takové tahle dívka nemá. Vzpomněl jsem si také, jak se říkalo, že i ta jeptiška byla mladá, ne víc než pětadvacetiletá. Ne, byl jsem si jistý, že Yvese nečeká nejtěžší rána. Aspoň zatím ne,“ dodal Cadfael střízlivě. „Teď musíme to děvče najít a postarat se, aby Yves už nikdy neodkryl známý obličej a nemusel vysvětlovat, komu patří. Mám stejné povinnosti jako vy a rozhodně s vámi pojedu.“

„Tak se obujte a připravte na cestu,“ řekl mu Hugh, který nebyl Cadfaelovými slovy nikterak překvapen. „Já vám zatím osedlám jednoho ze svých odpočinutých koní. Už cestou sem jsem tušil, že mě zatáhnete do nějaké šlamastyky. Vždyť už se dávno známe.“

K Foxwoodu se jim jelo snadno, vedla tam široká, často užívaná silnice, ale odtud už museli stoupat po výše položených cestách a hrbolatých příkrých stezkách. Široké úbočí Titterstone Clee přešlo v pustou náhorní planinu, kde se nad nimi po jejich levici tyčil nejvyšší zdejší kopec, zahalený do mraku, který k večeru klesl níž k zemi. Yves jel Hughovi těsně po boku, vzrušený a důležitý.

„Vesnici můžeme nechat po pravé straně, stavení leží ještě kus nad ní. Za tímhle hřebenem má John v údolí pole a nahoře na stráni ovčinec.“

Hugh náhle přitáhl koni uzdu a zůstal sedět se zdviženou hlavou a rozšířeným chřípím nasával vzduch. „Taky cítíte ten závan kouře? Co by mohl nějaký rolník pálit tak pozdě ke konci roku?“

Ve vzduchu visel slabý, ale zlověstný zápach vířený sílícím větrem. Jeden z vojáků jedoucích za Beringarem řekl s jistotou: „Tohle mohlo hořet tak před čtyřmi dny a mezitím na to nasněžilo, ale cítím tu dřevo.“

Hugh pobídl koně a rozjel se nahoru po srázné stezce mezi zasněženými keři až k samému vrcholu, kde se půda začala svažovat do údolí.V kryté úžlabině pod horou rostly stromy chránící chlév, stodolu i stavení proti větru a dílem i skrývající celé hospodářství před lidskýma očima. Byly už vidět kamenné zdi ovčince a svah nad ním, ale teprve když Cadfael s Hughem, Yvesem a vojáky vyjeli z prvního pásu stromů, objevilo se jejich zděšeným zrakům Druelovo hospodářství. Yves polekaně vykřikl a chytil se bratra Cadfaela za paži.

Ze sněhových závějí trčely holé rohové kůly zčernalých budov a po zemi, zpřeházené tak, jak spadly, se válely v začouzených troskách kusy dřeva ze střechy a stodoly. Byl to obraz naprosté zkázy, v níž se nic nepohnulo ani nezůstalo naživu; i nejbližší stromy stály svraštělé a zahnědlé. Na Druelově hospodářství nezůstal dobytek, zásoby ani lidé a všechno kolem bylo úplně vypáleno.

V zamračeném mlčení objeli opuštěné hospodářství a Hugh pozorně zaznamenával očima každou podrobnost. Tuhý mráz utlumil i horší pachy, než byl pach požáru, ale na dvoře našli vojáci pod troskami dva domácí psy ubité sekerou. Od nájezdu už sice třikrát napadl sníh a zakryl stopy, ale přesto se dalo poznat, že zločin spáchalo nejméně deset až dvanáct silných mužů, kteří přijeli na koních, zahnali ovce a krávu, vyloupili stodolu a pravděpodobně i dům a odvezli všechno, co se jen odvézt dalo, zřejmě i drůbež svázanou za nohy, protože na zemi pořád ještě tu a tam leželo peří a někde přilnulo k zčernalým trámům.

Hugh seskočil z koně a začal se prodírat troskami domu a stodoly. Vojáci procházeli dvůr i pozemek za zdí a hledali v závějích.

„Zabili je,“ špitl Yves nešťastně. „Johna a jeho ženu, Petera i ovčáka. Všechny je zabili a odvlekli, zrovna jako sestru Hilarii.“

„Neboj se,“ řekl mu Cadfael. „Nikdy nesmíš čekat nejhorší, dokud se pořádně nerozhlédneš. Víš, co hledají?“ Vojáci se otáčeli, dívali se po sobě a krčili rameny a pak se zas vrátili na dvůr: „Hledají mrtvé. A žádné nenašli. Jen ty chudáky psy. Jistě to byli dobří hlídači a začali štěkat na poplach. Musíme doufat, že zburcovali Druelovy včas.“

Hugh k nim opatrně přešel mezi troskami stodoly a oprašoval si umazané dlaně. „Žádné mrtvé jsme nenašli. Buď Druelovi zaslechli psy včas a utekli, nebo je s sebou nájezdníci odvlekli. Ale pochybuji, že by se chlapi, co žijí jen tak divoce v lesích a nemají žádného pána, zdržovali se zajatci. Dost možná, že by je zabili, ale sotva by si tak prosté lidi někam odváděli. Jen by mě zajímalo, odkud asi přijeli? Stejnou cestou jako my, nebo vlastními stezkami nahoře na úbočí? Jestli jich nebylo víc než deset, odvážili by se leda na menší usedlost, ale na vesnici by si asi netroufli.“

„Za ohradou leží zabitá ovce,“ hlásil voják, který se právě vrátil ze svahu. „Vede tam napříč po stráni cesta a je dost možné, že po ní přijeli. Třeba se chtěli vyhnout Cleetonu a nakrást si dobytek někde na málo obydleném místě.“

„Takže Druel možná odvedl rodinu do vesnice,“ zauvažoval Hugh a mračil se na závěje, které zakryly všechny stopy přicházejících i odcházejících lidí a zvířat. „Jestli psi začali štěkat kvůli té ovci, možná že Druelovi ještě stačili utéct. Pojďme se aspoň přeptat ve vesnici, co když tam něco vědí. Druelovi sice přišli o domov a všechen majetek, ale třeba je všechny ještě najdeme živé,“ řekl a povzbudivě poplácal Yvese po zádech.

„Zato sestru Hilarii ne,“ připomněl mu Yves, který se nedokázal s tou křivdou smířit a pořád ji ještě bolestně prožíval. „Proč ji nezachránili, když sami stačili utéct?“

„Na to se zeptáš jich, jestli je s pomocí boží najdeme. Já také na sestru Hilarii nezapomínám. Ale radši už pojedeme, tady jsme zjistili všechno, co se jen zjistit dalo,“ řekl Hugh.

„Ještě maličkost,“ ozval se Cadfael. „Když jsi slyšel za tmy ty koně, Yvesi, a pak jsi vyběhl ven a chtěl ses dát za sestrou, kterým to bylo směrem?“

Yves se otočil a rozhlédl se po smutných troskách domu, odkud té noci utíkal. „Tamhle doprava, za dům. Teče tam potůček a tehdy ještě nebyl zamrzlý. Dali se kolem něj do kopce, ale ne úplně nahoru, jeli po úbočí.“

„Výborně. Jednou se tam zkusíme podívat. Ale teď už jsem tu hotový, Hughu, můžeme jet.“

Nasedli na koně a vraceli se cestou, kudy přijeli, dál a dál od zkázy a trosek v údolí, přes hřeben v lesích a dolů po stezce vedoucí ke Cleetonu. V té vsi se žilo vždycky těžce, na polích se i po největší dřině sklízela jen chudičká úroda, ale dařilo se tu ovcím, které dávaly sice málo masa, ale zato nejdelší rouno. Na horním okraji osady byla zbudována jednoduchá, ale pevná palisáda a kdosi tam zřejmě hlídal, jestli se neblíží cizí lidé, protože sotva sem Hugh s ostatními přijeli, ozvalo se nad shlukem domků pronikavé hvízdnutí. A když vjížděli do osady, postavili se jim do cesty čtyři statní muži. Hugh se usmál. Loupežníci, žijící divoce v kopcích, by se měli Cleetonu zdaleka vyhnout, pokud zrovna nejsou ve velké přesile.

Hugh popřál vesničanům dobrý den a představil se jim. Lidé v tak odlehlých místech sotva čekali valnou ochranu od krále nebo Matyldy, ale v šerifovi viděli jistou naději, že jim přece jen v jejich zápase o přežití pomůže. Přivedli si svého starostu a ochotně odpovídali na všechny otázky. Ano, vědí, že Druelovo hospodářství bylo zpustošeno, a ano, John Druel je tu v bezpečí, celá vesnice se o něj stará a krmí ho, a i když přišel o všechno a zachránil jenom holý život, je aspoň naživu. A jeho žena a syn jsou tu s ním a taky ovčák, který u něho pracoval, všichni se zachránili. Jeden nohatý chlapec se horlivě nabídl, že Druela přivede, aby mluvil sám za sebe, a rychle odběhl.

Když Yves uviděl, jak přichází hubený šlachovitý hospodář, sklouzl ze sedla a rozběhl se k němu tak blaženě, že mu sotva dokázal něco srozumitelně povědět. Muž k nim přistoupil s paží kolem chlapcových ramen.

„Prý jste byl nahoře pane, tam, co jsem měl dům. Bůh ví, že jsem vděčný sousedům, že jsou na nás tak hodní a nenechají nás umřít hlady, když jsme přišli o všechny zásoby a nářadí, ale co s námi chudáky bude? Těžce si vydobýváme živobytí, a pak nám to všechno v noci někdo sebere a zapálí nám střechu nad hlavou! Život na samotě v kopcích není nikdy lehký, ale takové darebáctví jsme nečekali.“

„Můžete mi věřit, příteli, že ani já jsem je nečekal,“ soucitně řekl Hugh. „Náhradu za vaše ztráty vám nabídnout nemohu, ale třeba se z vašeho majetku ještě něco najde, jestli se nám podaří vypátrat lotry, co vám ho uloupili. Tady ten chlapec u vás několik noci přespával, viďte? A jeho sestra také…“

„Jenomže v noci najednou zmizeli,“ řekl John a káravě se na Yvese podíval.

„To víme, sám nám to pověděl a měl k tomu pádný důvod. Vlastně nasazoval život. Ale od vás bychom se teď potřebovali dovědět, jak vás ti zločinci přepadli a kdy k tomu došlo?“

„Stalo se to dvě noci nato, co od nás utekla ta dívka a tenhle kluk. V noci čtvrtého dne v měsíci, ale pozdě, skoro až k ránu. Probudili jsme se, protože psi štěkali jako pominutí, a mysleli jsme, že se k nám třeba v tom mrazu plíží vlci. Psi byli totiž uvázaní, abyste rozuměl, a vlci se k nám opravdu přikradli, ale dvounozí. Když jsme vyběhli ven, slyšeli jsme, jak nahoře na kopci bečí ovce, a viděli jsme tam louče. To už se ti chlapi řítili dolů ze stráně, protože věděli, že nás psi probudili. Ani nevím, kolik jich bylo, řekl bych, že tak deset i víc. Dlouho jsme tam stát nemohli, museli jsme honem vzít nohy na ramena. Když jsme vyběhli na hřeben, viděli jsme, jak hoří stodola. Foukal prudký vítr, a bylo jasné, že stodola shoří jak fakule. A teď jsme tu, pane, jak hotoví chudáci a nezbývá nám než po tom neštěstí začít nanovo, jen ale jestli seženeme kousek půdy u nějakého pána. Ale díky Bohu, jsme aspoň všichni živí.“

„Takže ti ničemové se zastavili nejdřív u ovčince,“ řekl Hugh. „Odkud přijeli po tom svahu?“

„Od jihu,“ odpověděl John bez zaváhání. „Ale ne od silnice – odněkud výš z kopce. Vrhli se na nás seshora.“

„A nemáte tušení, kdo to mohl být, ani odkud ti chlapi přijeli? Neslyšeli jste do té doby, že by se tu někde poblíž usadily lupičské bandy?“

Ne, až do té noci se jim nedostalo sebemenšího varování. Ten nájezd přišel znenadání, mezi půlnocí čtvrtého dne v měsíci a před úsvitem pátého.

„Ještě na něco bych se vás chtěl zeptat,“ řekl Hugh. „Rodině jste sice život zachránil, ale co se stalo s tou jeptiškou z Worcesteru, co u vás nocovala v noci na druhého současně s tímhle mládencem a jeho sestrou? O jeho sestře víme, že v noci odjela. Ale kam se poděla ta jeptiška?“

„Naštěstí tomu ušla,“ vděčně řekl Druel. „O tu jsem v noci, když začalo hořet, strach mít nemusel. Byla už pryč, odešla odpoledne. Vydávala se na cestu trochu pozdě, světla už moc nebylo, ale stmívalo se pomalu. A měla spolehlivý doprovod, tak jsem si myslel, že se jí nic stát nemůže. To víte, že byla chudinka vyděšená, když zjistila, že u nás zůstala sama, ale nevěděla, kde ta svá kuřátka hledat, a my o tom taky neměli ponětí, tak co si měla počít?“

„Někdo k vám pro ni přišel?“ zeptal se Hugh.

„Nějaký benediktinský bratr. Znala ho, prý s nimi už šel kus cesty předtím a přemlouval je, aby se s ním vydali do Bromfieldu. Začal ji k tomu přemlouvat i u nás, a když mu vypověděla, jak ji její svěřenci opustili, přesvědčoval ji, že by měla tím spíš svěřit sebe i své starosti do rukou jiných, kteří by po těch svěřencích začali pátrat a dokud by je nenašli, postarali by se i o ni. Přišel k nám pro ni až z Foxwoodu a cestou se po ní musel ptát,“ řekl John na vysvětlenou, proč k nim ten bratr dorazil až navečer. „Jakživ jsem neviděl, aby měla ženská takovou radost, že se o ni postará dobrý známý. Odešla s ním a jistě se dostala v pořádku do Bromfieldu.“

Yves tam stál v naprostém ustrnutí. „Ano, dostala se do Bromfieldu,“ řekl Hugh suše, spíš sám k sobě než k ostatním. A v pořádku? Ano, když se to vezme trochu obrazně, tak ano, dostala se tam v pořádku. Beze hříchu, svědomitá a statečná, nevinná sestra Hilarie, jež odešla přímo k Bohu.

„Jenomže pak se stalo něco divného,“ řekl Druel. „Druhý den, když už jsme byli tady ve vsi a vyprávěli, co se nám přihodilo, a dobří lidé nás jako praví křesťané ubytovali u sebe doma, přišel sem najednou pěšky nějaký mladý mužský. Přišel správnou cestou, zezdola od silnice, a začal se nás vyptávat přesně na ty tři, co u nás přespali. Jestli prý něco nevíme o mladé jeptišce z Worcesteru, která má namířeno s dvěma šlechtickými sourozenci, bratrem a sestrou, do Shrewsbury. Měli jsme plnou hlavu vlastních starostí, ale pověděli jsme mu všechno, co jsme věděli, jak od nás ti tři odešli, ještě než nás postihlo to neštěstí. Chvíli poslouchal a pak šel. Dal se nahoru kolem mého vypáleného hospodářství, ale kam šel dál, to říct nemůžu.“

„Nikdo ho tady neznal?“ zeptal se Hugh a rozhlédl se po hloučku, který se kolem shromáždil, neboť mezitím přišly i ženy, postávaly opodál a pozorně naslouchaly.

„Jakživi jsme ho tu neviděli,“ důrazně odpověděl starosta.

„Co to bylo za člověka?“

„Podle oblečení hospodář nebo ovčák jako my všichni, v hnědých šatech z domácího sukna. Ještě ani ne třicetiletý, spíš mu mohlo být tak pětadvacet. Větší než vaše lordstvo, ale stejně stavěný, štíhlý a vysoký. A hodně snědý s černě rámovanýma, žlutě lesklýma očima, jako má jestřáb. A s černými vlasy pod kapucí.“

Ženy mlčky přistoupily blíž, klidně se dívaly a pozorně naslouchaly. Cizí mladík je zřejmě velmi zaujal, bylo to jasné už z toho, jak se k tomu žádná slovem nepřiznala ani o něm Hughovi neprozradila sebemenší podrobnost. Ať už to byl kdo chtěl, udělal zřejmě na cleetonské ženy náramný dojem, takže teď neměly chuť propást cokoli, co by se o něm mohly dovědět, ani prozradit něco, co už věděly.

„Opravdu byl hodně snědý,“ řekl Druel. „A nos měl zahnutý jako jestřáb. Moc hezký chlapík.“ To ano, přisvědčovaly ženy svými pozornými pohledy. „Ale jak si teď vzpomínám, trochu pomaleji mluvil…“

Hugh se ho ihned bystře zeptal: „Jako kdyby nebyl zvyklý mluvit anglicky?“

Johna to zatím ani nenapadlo, ale vážně se nad tím zamyslel. „Je to dost možné. Nebo jako kdyby trošičku zadrhával.“

Jestli není jeho rodným jazykem angličtina, co jím asi bude? Velština? To by bylo tady nablízku hranic dost možné, ale proč by se nějaký Velšan vyptával na uprchlíky z Worcesteru? Že by snad patřil k Angevinům? To už by dávalo smysl spíš.

„Kdybyste ho tady ještě viděli nebo se o něm doslechli, dejte mi vědět do Ludlow nebo do Bromfieldu a nebudete na tom tratit,“ řekl Hugh. „A vy, příteli, přiznejme si upřímně, že stěží dostanete zpátky všechen svůj majetek anebo aspoň jeho část, ale něco z vašeho zvířectva bychom přece jen mohli získat, kdybychom vystopovali ty lotry do jejich doupěte. A věřte mi, že se vynasnažíme, aby se nám to podařilo.“

Obrátil koně a vyjel před ostatními dolů ke stezce, ale nijak rychle, protože si všiml, jak jedna z mladých žen zamířila už před ním stejným směrem a významně se po něm ohlíží. Když ji Hugh dohonil, poodstoupila a dotkla se jeho koženého třmene. Moc dobře věděla, co dělá, a raději si zašla dost daleko, aby ji ostatní vesničané neslyšeli.

„Pane,“ řekla tiše a odhodlaně vzhlédla k Hughovi pozornýma modrýma očima. „Mohla bych vám povědět o tom snědém mládenci ještě něco, čeho si nikdo jiný nevšiml. Nikomu jsem o tom neřekla ani slovo, protože kdyby se to u nás dověděli, všichni by na něj zanevřeli. Je fešák a důvěřovala jsem mu, ale není, zač se vydává.“

„Jak to?“ zeptal se Hugh stejně tiše.

„Měl plášť přitažený těsně k tělu, pane, a v té zimě na tom nebylo nic zvlášť divného. Ale když odjížděl, šla jsem kousek za ním a všimla jsem si, jak se mu po levé straně zvedají záhyby pláště. Ať už to byl venkovan nebo ne, určitě u sebe měl meč.“

„Tak oni odsud odešli spolu,“ řekl Yves, když vyjeli dolů k silnici, kam se chtěli dostat co nejdříve, dokud se ještě udrží alespoň trochu denního světla. Až do té chvíle mlčel a snažil se vypořádat se vším, co se dozvěděl a čím jako by se události ještě víc zkomplikovaly a zamotaly. „Vrátil se pro nás pro všechny, a našel jen sestru Hilarii. Byl už večer a nejspíš je zastihla tma a sníh. A pak je určitě přepadli ti loupežníci a vrazi, co zničili Johnovo hospodářství, a nechali je, ať si tam někde umřou.“

„Vypadá to tak,“ řekl Hugh vážně. „Řádí tu mezi námi mor a měli bychom ho rychle vymýtit, než se rozšíří. Ale co jen si máme myslet o tom prostém venkovanovi, co si schovává pod pláštěm meč?“

„A ještě k tomu se ptá po nás!“ vzpomněl si s údivem Yves. „Ale já nikoho takového neznám.“

„Jakpak vypadá ten mladý pán, co si odvezl tvou sestru?“ „Snědý není, jestřába vůbec nepřipomíná -je světlovlasý a pleť má taky světlou. A kdyby šel hledat nás dva, určitě by nepřišel od silnice, protože vím, kam ujížděl, jak jsem je tehdy sledoval. A nepřišel by oblečený jako venkovan a rozhodně ne sám.“

Znělo to všechno víc než pravděpodobně. Ale mohlo tomu být úplně jinak. Co když útočníci z Gloucesteru vyslali v nadšení nad svými úspěchy do těchto krajů posly, pomyslel si Cadfael, aby sem pronikli v převlečení, porozhlédli se po slabých místech a zároveň se pokusili vypátrat synovce a neteř Laurence d’Angers, kteří se ztratili ve zmatku worcesterského přepadení?

„Víte co, zatím toho necháme,“ navrhl Beringar, napůl dopáleně a napůl uznale, jako by se už těšil na zajímavé setkání. „Když si potichu počkáme a dobře si ho zapamatujeme, určitě o tom cizinci z Cleetonu ještě uslyšíme.“

Byli na dvě míle od Ludlow, když se zešeřilo, a jak také čekali, začalo sněžit. Přitáhli si pláště těsně k tělu, stáhli kapuce a vytrvale, s hlavami skloněnými ujížděli dál, naštěstí už tak blízko domova, že se nemuseli bát, že sjedou z cesty. Hugh se s nimi rozloučil u ludlowských hradeb, rozjel se za svou posádkou a dva vojáky pověřil, aby doprovodili Cadfaela a chlapce do Bromfieldu. To už mlčel i Yves, trochu opojený čerstvým vzduchem a dlouhou jízdou a také hladový, protože za celý den snědl před kolika hodinami jen kus chleba a plátek tvrdé slaniny. Statečně a pevně seděl v sedle, skrčen pod kapucí, ale sotva sestoupili na velkém nádvoří převorství z koní, vynořil se z ní s obličejem růžovým jako jablíčko. Bylo dávno po nešporách. Převor Leonard už dlouho pobíhal sem a tam, celý nedočkavý a neklidný, kdy se mu vrátí jeho malý svěřenec, a jen přijeli, vyšel do husté mlhy a sněhu, aby si ho převzal a odvedl k večeři.

Chvíli po večerní přijel Beringar, dal si zavést unaveného koně do stáje a šel hledat Cadfaela. Našel ho u lůžka bratra Eliáše, který v té chvíli spal svým zvláštním, světu vzdáleným neklidným spánkem. Když Cadfael spatřil Hugha, přiložil si prst na ústa, vstal a tiše se odkradl od lože nemocného do přední místnůstky, kde mohli klidně mluvit, aniž by spáče rušili.

Hugh se posadil, s hlubokým povzdechem se opřel o táflovanou zeď a řekl: „Tak abyste věděl, Cadfaele, náš přítel z hospodářství nad Cleetonem není jediný, kdo byl oloupen. Máme mezi sebou ďábla, tolik je jisté. V Ludlow je dneska hotové pozdvižení. Jak se zdá, jeden z Dinanových lučištníků měl v jedné vesničce jižně od Henley starého otce, svobodného nájemce u Mortimera, a dneska se za ním šel podívat, aby se přesvědčil, jak si stařík vede v tom špatném počasí. Hospodářství je necelé dvě míle od Ludlow, na dost odlehlém místě. Našel to tam přesně jako my u Druelů, ale nevypálené, protože kouř a plameny by bylo vidět dodaleka a Dinan by se tam byl rozlétl se svými muži jako roj rozzuřených včel. Zato tam nic nezůstalo, zásoby, nářadí, všechno je do posledka vyloupeno. A lidem se utéct nepodařilo. Všichni byli povražděni, až na jednoho zuboženého hlupáčka, který bloudil od domu k domu a hledal si k jídlu aspoň nějaké kůrky.“

Bratr Cadfael se na Hugha zadíval v zděšeném úžasu. „Ale že se vůbec opovážili tak blízko opevněného města!“

„Zkouší si prostě drápy, i když vědí, že poblíž je silná posádka. Ten člověk, co tam jediný zůstal naživu a ukrýval se v lese, dokud nájezdníci neodtáhli, není sice moc při smyslech, ale viděl všechno a také to věrně vypověděl, a osobně ho pokládám za důvěryhodného svědka. Říkal, že útočníků bylo asi dvacet a měli dýky, sekery a meče. Tři prý přijeli na koni. Přiřítili se kolem půlnoci a za pár hodin zahnali všechen dobytek a zmizeli. Ten chudák ani přesně neví, kolik dní strávil o samotě a hladu, ale změny počasí chápe dobře a tvrdí a nenechá si vymluvit, že k nájezdu došlo v noci, kdy udeřil první mráz a všechny potoky zamrzly.“

„Rozumím vám dobře, že se tam přihnali zase ti dvounozí vlci?“ zeptal se Cadfael a v zamyšlení se kousal do kloubů na ruce. „Určitě to bylo tu samou noc. Když přišel první mráz! O půlnoci vyvraždili a vyplenili Henley… Jako by schválně chtěli očernit Dinana!“

„Nebo mě,“ zamračeně podotkl Hugh.

„Nebo snad krále Štěpána? Takže odtáhli se svým lupem tak dvě hodiny po půlnocí. Moc rychle se jim asi nešlo, když před sebou hnali dobytek a nesli potraviny a obilí. Nedlouho před úsvitem vydrancovali a vypálili Druelovo hospodářství vysoko na Clee. A mezitím – věřil byste tomu, Hughu? –, mezitím narazili na bratra Eliáše a sestru Hilarii, a jak byli rozparádění, trochu je aspoň pro zábavu potýrali a nechali je tam, ať si umřou. Copak je možné, že by jediné noci řádily nablízku dvě stejné bandy? Vždyť byl nečas a vichr, že by se nehnuli z domu ani nejotrlejší zloději a tuláci. Ti chlapi určitě znají tuhle krajinu jako dlaň vlastní ruky, Hughu, a neodradí je sníh ani mráz.“

„Dvě stejné bandy?“ zachmuřeně uvažoval Hugh. „Ne, to opravdu nepřichází v úvahu. A jen si uvědomte, kudy té noci táhli. Radit nám začali tady, rovnou před nosem – to byl nejzazší bod jejich výpravy. Pak se vrátili k východu, přešli silnici – protože tam někde byl nalezen bratr Eliáš a před svítáním už táhli podél úbočí Titterstone Clee a vypálili Druelovu usedlost. Možná že to ani neměli v úmyslu, třeba to byl jen rozmar mužských opilých úspěchem. Ale v té chvíli byli už jistě na cestě domů, protože do svítání se chtěli určitě ztratit a sedět si pěkně v pohodlí. Souhlasíte se mnou?“

„Souhlasím. Ale myslíte si to co já, Hughu? Považte, Yves vyběhne z domu, aby zabránil sestře v její hlouposti, a sleduje ji nahoru do kopců, možná že ne dost vysoko, ale určitě stejným směrem, kam se o dva dny později vraceli v noci ti lotři. Někde nahoře tam leží dům, kam utekla jeho sestra se svým milým. Nezdá se vám, že ji zavedl až moc blízko k tomu ďábelskému hnízdu, než aby byli oba v bezpečí?“

„Však už jsem to uvážil,“ odpověděl mu Hugh s hněvivým zadostiučiněním. „Je tam rozsáhlá vrchovina, dílem zalesněná a jinak samá skála, pustá jako smrt a holá, že by se tam ani ovce neuživily. Pár hospodářství, na kterých se dá ještě jakžtakž něco pěstovat, neleží výš než Druelova usedlost a jenom na chráněných místech. Zítra hned na úsvitu se vydám s Dinanem stejnou cestou, jakou šel ten chlapec, a uvidím, jestli nenajdu, co jemu se najít nepodařilo: dům, kam odvedli tu dívku. Jestli to dokážeme, nejdřív ji odtud v bezpečí odvedeme a teprve pak se vrhneme na zločince, který se vysmívá zákonu a nezdržuje se žádnými zajatci.“

„Ale chlapce tu nechte,“ řekl mu Cadfael mnohem příkřeji, než měl v úmyslu.

Hugh na něj pohlédl s trpkým, ustaraným úsměvem. „Odjedeme, než vůbec ráno otevře oči. Snad si nemyslíte, že bych se opovážil předvést mu pod vaším přísným dohledem další mrtvolu a navíc někoho, kdo mu byl ještě bližší? Ne, jestli nám štěstí bude přát, sestru mu přivedeme, ať už nedotčenou nebo neodvolatelně provdanou, a ať si to potom vyřídí mezi sebou – on, ona i její milenec! Ale jestli se od nás štěstí odvrátí, pak vás asi budeme potřebovat. Když však z toho to děvče dostaneme, začnou starosti pro mě, a vy se zas budete moci nerušeně starat o svého pacienta a klidně si sedět doma.“

Cadfael proseděl celou noc u bratra Eliáše, ale odplatou za veškerou námahu se mu nedostalo o nic víc, než co už věděl. Pořád jako by mezi nimi zůstávala propast. K ránu ho přišel vystřídat jeden svědomitý bratr a Cadfael odešel na lůžko a sotva si lehl, usnul. Vždycky usínal rychle. Nemělo přece smysl kdovíjak dlouho ležet s očima otevřenýma a lámat si hlavu starostmi, které ho stejně dostihnou, až se probudí. Už dávno se naučil odkládat zbytečné úvahy. Vždyť se jimi člověk jen unaví a rozhodně udělá lépe, když si své síly šetří na později.

Probudil se, až když ho přišel zburcovat převor Leonard, a zjistil, že už je odpoledne, kdy chtěl být aspoň pár hodin vzhůru a věnovat se své práci. Mezitím se však vrátil z výpravy do kopců Hugh a unaveně a zachmuřeně vešel dovnitř, aby s Cadfaelem poobědval a vypověděl mu všechno, co zjistil.

„Na úbočí Clee nedaleko Druelovy usedlosti stojí panský dům známý jako Callowleas,“ řekl, ale pak se odmlčel a zamračil se nad vlastními slovy. „Chci říct, že tam stál,“ opravil se. „Jenže je úplně vypleněný, zpustošený a vykuchaný jako ryba. Vypadalo to tam jako u Druela, a přece trochu jinak. Callowleas bývalo vzkvétající panství, a teď je z něj zasněžená pustina se spoustou mrtvých zapadaných sněhem a bez jediného živého člověka, který by nám mohl co říct. První mrtvé jsme převezli do Ludlow a ostatní teď vyhrabávají vojáci ze závějí. Nedá se ještě odhadnout, kolik jich najdou. Ale podle toho, jak jsou ti lidé zakrytí sněhem, bych řekl, že k tomuhle přepadení došlo, ještě než začalo mrznout.“

„Co to povídáte?“ zděšeně hlesl Cadfael a užasle se na Hugha zadíval. „Takže k němu došlo dřív než k těm nájezdům, o kterých už víme, a ještě předtím, než přišla o život naše mladá jeptiška a než někdo tak zřídil bratra Eliáše, že je z něj hotová troska? Víte tedy přesně, kdy ti lotři zaútočili a kde, ale víte také, komu patří ta usedlost? Dinan bude vědět o všech svých nájemcích a jistě tam platí jeho lenní právo.“

„A taky že ano. Callowleas si od něho najal mladý muž, který zdědil teprve před dvěma lety jmění po otci. Je dost zámožný, slušného vzhledu i odpovídajícího věku. Jmenuje se Evrard Boterel. Jeho rodina není vysoce postavená, ale vážená. Podle všeho, co víme, by to dost dobře mohl být on.“

„A ten dům leží správným směrem? Někde v místech, kam utekla ta dívka se svým milencem?“ Bylo to děsivé pomyšlení a Hugh honem zavrtěl hlavou, aby Cadfaela uklidnil.

„Ne, počkejte. Zatím není nic jisté. Vždyť Yves ani nevěděl, jak se ten mladík jmenuje. A i jestli tomu tak je – a obávám se, že ano – nemusíme ještě tu dívku pohřbívat. Dinan mě totiž také upozornil, že Boterel má další dům v Ledwychi, dole v údolí na dogditchském potoce, a k tomu že vede z Callowleas pěkná stezka z kopce do lesa, do hodně hustého lesa. Ty domy leží něco přes tři míle od sebe. Kousek jsme to tam prošli, i když, jak musím přiznat, jsem vlastně ani nedoufal, že jestli tam některá rodina utekla před tím vražděním, najdu nějaké stopy. Ale měli jsme větší štěstí, než jsem čekal a možná si i zasloužil. Podívejte, co jsem našel.“

Vytáhl ze záňadří síťku z jemných zlatých filigránských vláken a rozestřel si ji na dlani. Byla to ozdobná síťka na pásce vyšívané stuhy, jaká se přehazuje přes vlasy a uvazuje nad čelem. Stužka, na kterou byla uvázaná, se trochu povytáhla, ale nerozvázala, protože páska se kousek pod ní přetrhla.

„Zachytlo se to v hlubokém lese dole u úvozu. Lidé, co tudy jeli, měli zřejmě hodně naspěch a proráželi nejhustšími houštinami, aby se dostali rychle z kopce. Dosvědčuje to množství polámaných větviček, které tam visí ze stromů. Říkám ,jeli‘, ale měli jen jednoho koně a ujížděli na něm dva. A dámě strhla jedna větvička tohleto z hlavy. A protože můžeme doufat, že žena, která měla tu síťku na hlavě, unikla vraždění kolem, můžeme tu věcičku ukázat Yvesovi a prozradit mu, kde jsme ji našli. Jestli ji pozná a vzpomene si, že patřila sestře, rozjedu se rovnou do Ledwyche a uvidím, jestli nám štěstí pořád ještě přeje.“

Yves nezaváhal ani na okamžik. Sotva uviděl hrst zlaté pavučiny, oči se mu rozšířily a rozjasnily nadějí a dychtivostí.

„Je to mé sestry!“ zvolal nadšeně. „Trochu moc parádní na takovou cestu, ale vím, že si tu síťku s sebou brala. Nejspíš aby se mu líbila! Kde jste to našli?“

[ VI ]

Tentokrát vzali Yvese s sebou. Věděli, že kdyby ho nechali doma, jistě by Hugha zdvořile poslechl, ale celou tu dobu, co by na ně čekal, by neměl stání a byl by celý nešťastný. Navíc by nejen poznal Erminina nápadníka, kdyby ho přece jen našli, ale byl tu i jediným jejím příbuzným, hlavou rodiny, a když se teď dozvěděl, že sestra je zřejmě naživu, má plné právo vyrazit na pátrání s nimi.

„Ale tudy jsme přece sjížděli od Thurstanovy mýtiny,“ poznamenal, když odbočili ze silnice po mostě nad říčkou Corve. „Musíme tudy jet dál?“

„Musíme, a ještě pořádný kus. Ale daleko od místa, kam bychom se raději už žádný nepodívali,“ odpověděl mu Cadfael, který si domyslel, čeho se chlapec bojí. „A ani nemusíme odvracet oči. Nic hrozného tam neuvidíme. Nezůstalo tam nic z lidské zloby, na zemi, ve vodě ani ve vzduchu.“ Pozorně a ohleduplně pohlédl chlapci do vážného obličeje a dodal: „Asi se trápíš, ale nelituj tolik, že odešla. Nahoře ji jistě přivítají.“

„Byla z nás ze všech nejlepší,“ spustil náhle stavidla výmluvnosti Yves. „Ani si to nedovedete představit. Nikdy se nerozzlobila, pořád byla trpělivá, milá a statečná. A mnohem krásnější než Ermina!“

Je mu sice teprve třináct, ale je vzdělaný a nadaný a na svá léta zřejmě dost vyspělý, pomyslel si Cadfael. S ušlechtilou jemnou Hilarií putoval kolik dní pěšky a pořád si byli nablízku. A jestli poprvé pocítil lásku, byla to jistě láska nevinná a zůstala takovou i teď, když ji ztratil. Ne, Yvesovi to neublížilo. Za poslední dny jako by vyrostl a o pár dlouhých kroků se vzdálil svému dětství.

Když přijeli k potoku, neodvrátil Yves oči, jen ztichl a mlčel až do chvíle, než překročili další bystřinu. Potom však odbočili doprava a otevřel se jim pohled na tak nádhernou širou zalesněnou krajinu, že se zatvářil zase radostněji a začal se zajímat o svět kolem. Zimní slunce, které vyšlo jen nakrátko a znovu rozpustilo tenké rampouchy na větvích, se už vytratilo, ale pořád ještě bylo jasno a klidno a vzorce černé, bílé a temně zelené barvy v sobě tajily jakousi zvláštní ponurou krásu.

Na místě jen o půl míle níž po proudu, než kudy jej přecházeli, když jeli společně do Godstoku, překročili hoptonský potok, pořád ještě nehybný a zamrzlý. „Museli jsme odtud být docela blízko,“ řekl Yves a podivil se, jak se toho dne nic netuše přiblížil téměř na dotek sestře.

„Musíme jet ještě asi míli.“

„Jen doufám, že tam bude!“

„V to doufáme všichni,“ řekl Hugh.

Přes nízký hřeben se přehoupli k ledwychskému panskému domu, a když vyjeli z lesa, měli před sebou stejně mírný svah k ledwychskému potoku, do něhož se vlévaly všechny ostatní potůčky a který pak plynul míli za mílí k jihu do řeky Teme. Za údolím, jímž potok protékal, se půda opět zvedala a v dálce přímo před nimi se tyčil široký holý Titterstone Clee s vrcholem zahaleným do nízkých mračen. Údolí pod ním však bylo ze všech stran kryté před nejprudšími vichry. Kolem dokola velkého domu byly vymýceny všechny stromy až na těch pár, které měly chránit proti větru úrodu a stáda. Hugh, Cadfael a Yves se zadívali z hřebene na působivě seskupené budovy s protáhlým panským domem vztyčeným nad nízkým přízemím a krytým strmou střechou, i na celé ty dlouhé palisády, k nimž byla z vnitřní strany přistavěna stodola, chlév a skladiště. Byla to opravdu výstavná usedlost a jistě by v těchto divokých dobách dokázala zlákat hladové a chamtivé, ale zřejmě byla moc dobře chráněná, než aby se jim stala snadnou kořistí.

Zdálo se však, že zdejší pán si není svým majetkem tak docela jistý, neboť jak Hugh a jeho lidé přijížděli blíž, viděli, že na úzkém dřevěném můstku vedoucím přes potok za domem pilně pracuje několik mužů a staví tu hradbu z těžkých klád, a nad starým tmavým dřevem palisády, zejména na východní straně, svítí bílé a čerstvé, nedávno vztyčené dřevo. Bylo jasné, že pán domu zvyšuje opevnění.

„Určitě jsou tady,“ řekl Hugh a pozorně se rozhlížel. „Je vidět, že tady žije člověk, který si vzal k srdci varování a nechce se nechat překvapit podruhé.“

Se vzrůstající nadějí se rozjeli k bráně v palisádě, která na západní straně sahala člověku jen po prsa. I tady se jim však postavil do cesty lučištník s napjatou tetivou, a i když na ně právě nemířil šípem, měl ho po ruce v toulci na rameni.

Byl to zřejmě všímavý člověk a rázem odhadl, jak dobře jsou vyzbrojeni muži za Hughovými zády, neboť než stačil Hugh ohlásit, jak se jmenuje a v jakém postavení přijíždí, odhodil muž všechnu ostražitost a zdvořile se usmál.

„Jste nám velice vítán, pane. Dnes tu nevidíme nikoho raději než šerifova zástupce. Vědět náš pán, že jste tak blízko, určitě by pro vás byl poslal. Protože sám se za vámi vydat nemohl. Ale pojeďte dál, pojeďte dál, tady můj chlapec zaběhne pro správce.“

Chlapec už utíkal co mu nohy stačily přes zdusaný sníh na dvoře. Než dojeli ke kamennému schodišti, vedoucímu k širokým dveřím síně, vybíhal už správce, aby je přijal. Byl to silný postarší muž s rezavým vousem, ale úplně holohlavý.

„Hledáme Evrarda Boterela,“ řekl mu Hugh, když seskočil z koně a rozvířil za sebou sníh. „Je uvnitř?“

„Je, pane, ale není zcela zdráv. Už nějaký čas má vysokou horečku, ale naštěstí se pomalu zotavuje. Uvedu vás k němu.“

Šel napřed, dupal po příkrých schodech a Hugh vystupoval těsně z ním s bratrem Cadfaelem a Yvesem v patách. Ve velké síni, kde v tuto hodinu zimního dne nikdo nepobýval a kde sotva hořela jediná louč, bylo syrovo a temno a tlumený oheň v hlavním krbu jen taktak ohříval chladný vzduch. Všichni muži zřejmě pracovali na opevnění. V chodbičce za závěsem zacinkala klíči stará hospodyně a z kuchyně vyhlédlo několik služebných a cosi si zašeptaly.

Správce uvedl hosty s veškerou pompou do pokojíku za horním koncem síně, kde malátně ležel ve velkém čalouněném křesle jakýsi muž a na stolku vedle sebe měl postavené víno a čadící olejovou lampu. Okenice na jednom okně zůstaly nezavřené, ale pronikalo jimi jen slabé světlo a žlutý plamínek knotu vrhal tak klamné stíny, že když se dveře otevřely a muž k nim obrátil tvář, viděli ji jen docela matně.

„Přišli šerifovi lidé z Ludlow, od jihu, můj pane.“ Správce ztlumil sebevědomý hlas do konejšivého tónu, jako by mluvil s dítětem nebo s těžce nemocným člověkem. „Navštívil vás pan Hugh Beringar. Kdykoliv budeme potřebovat, pomůže nám a vy si můžete klidně odpočívat.“

Muž v křesle odsunul dlouhou a svalnatou, ale trochu roztřesenou rukou lampu, aby na sebe s návštěvníky lépe viděli. „Srdečně vás vítám, pane,“ řekl tiše a na hlase mu bylo znát, že těžce dýchá. „Bůh ví, že jsme vás v těchto končinách nutně potřebovali.“ Potom nařídil správci: „Přines víc světel a nějaké pohoštění.“ Naklonil se v židli a bylo vidět, že se jen s námahou pohybuje. „Bohužel jste mne zastihli v dost špatném stavu. Měl jsem prý několik dní horečky. Jakžtakž jsem se z nich dostal, ale pořád jsem ještě hodně zesláblý.“

„To vidím a je mi to líto,“ řekl Hugh. „.Abych vám po pravdě řekl, přivedl jsem si sem z jihu posádku z docela jiných důvodů, ale náhodou jsem se dostal až k vašemu sídlu v Callowleas. Viděl jsem na vlastní oči, co vás potkalo, pane. Jsem rád, že jste unikl alespoň s některými svými lidmi tomu vraždění, a mám v úmyslu vypátrat a vyhubit supy, kteří to všechno mají na svědomí. Vidím, že se snažíte zdokonalit opevnění.“

„Co nejlépe to jenom jde.“

V tu chvíli přinesla jakási žena svíce, tiše je zasadila do svícnů ve zdech a vzdálila se. Místnost se náhle rozzářila, až měli všichni dojem, že jsou si docela blízko, a dívali se po sobě rozšířenýma očima. Yves, který až dosud nehnutě a zpříma stál Cadfaelovi po boku jako mladičký šlechtic, který se chystá postavit nepříteli, se náhle chytil mnicha za ruku a znejistěl.

Muž v hlubokém křesle nevypadal na víc než na pětadvacet. Trochu se předklonil a za zády se mu svezly podušky. Pozvedl ke světlu bledý obličej s propadlými tvářemi a s velkýma tmavýma očima, zapadlýma sice do zhmožděných prohlubní, ale pořád ještě rozsvětlenýma žhavým svitem horečky. Husté vlasy měl pocuchané a spadaly mu až na okraje polštářů, o které se opíral. Nebylo však sporu, že je to velmi hezký a zajímavý muž a když je zdravý, je jistě i silný a zdatný. Ležel tu oblečený a ve vysokých botách a bylo jasné, že proti všemu zdravému rozumu strávil celý den venku se svými lidmi, protože boty měl ještě mokré a tmavé, jak mu na nich tál sníh. Pod staženým obočím si pozorně prohlížel své tři hosty, a když pohlédl na chlapce, na chvíli se zarazil. Nebyl si tak docela jistý, koho má před sebou. Trochu zavrtěl hlavou, znovu se podíval a zamračeně se zamyslel.

„Znáte toho chlapce?“ zeptal se ho Hugh mírně. „Je to Yves Hugonin a hledá zmizelou sestru. Pokud nám můžete být nápomocen, moc si oddechne, a nejenom on – i já. Protože myslím, že jste neodjel z Callowleas sám. Na lesní stezce, která odtud vede, jsme našli tohle.“ Vytáhl hrstku zlatého vlákna, jaké by se snad vešlo do náprstku, a rozložil si je na dlani jako překrásnou filigránskou ozdobu. „Poznáváte to?“

„Až moc dobře!“ odpověděl Evrard Boterel prudce a na chvíli skryl lesklé oči za velkými plnými víčky. Pak oči znovu otevřel a pohlédl na Yvese. „Že ty jsi její mladší bratr? Promiň, ale hned jsem tě najisto nepoznal. Od té doby, cos byl docela malý, jsem tě myslím viděl jen jednou. Ano, je to její.“

„Přivedl jste ji sem,“ řekl Hugh, ale ne jako by se ho ptal; vyslovil to s naprostou jistotou. „Bezpečně jste ji odvedl, když začal ten útok.“

„Ano – bezpečně. Máte pravdu, přivedl jsem ji sem.“ Evrardovi vyvstal na širokém čele lehký pot, ale oči měl široce otevřené a jasné.

„Hledáme ji a její společníky už ode dne, kdy se na ně přijel zeptat do Shrewsbury podpřevor z Worcesteru, protože ode dne, co odtamtud utekli, jako by se po nich slehla země,“ řekl Hugh. „Jestli je tady, pošlete pro ni.“

„Není tu,“ těžce odpověděl Evrard. „A ani nevím, kde je. Celé dny ji hledáme, ať moji lidé nebo já sám.“ Opřel se dlouhýma rukama o opěradlo křesla a nejistě se postavil. „Všechno vám povím,“ řekl.

Jak vyprávěl, rázoval po pokoji: hubený mladý muž, plný neklidné energie, ale zesláblý několika dny nemoci.

„Býval jsem častým a vítaným hostem v domě jejího otce. Tady chlapec dobře ví, že je to pravda. Vyrostla do krásy a zamiloval jsem se do ní. Miloval jsem ji a pořád ještě ji miluji. Když přišla o rodiče, třikrát jsem se za ní rozjel do Worcesteru a choval jsem se co nejpatřičněji, aby mě k ní pustili. Nikdy jsem s ní neměl špatné úmysly, chtěl jsem požádat o její ruku, jak to jen bude možné. Ale poručníkem jí teď je strýc, a ten je ve Svaté zemi.

Nezbývalo nám než čekat, až se vrátí. Když jsem se dověděl, že Worcester byl vydrancován, modlil jsem se, aby bezpečně vyvázla. Nikdy jsem z toho nechtěl těžit ani jsem nečekal, že se dostane až sem, ale pak za mnou najednou poslala mládence z Cleetonu…“

„Kterého dne to bylo?“ přerušil ho ostře Hugh.

„Druhého tohoto měsíce. Přijeď v noci a odvez si mne, neboť tu na tebe čekám, vzkázala mi. Ani se nezmínila, že by s ní byl ještě někdo. Věděl jsem jen to, co mi vzkázala, a přijel jsem, jak si přála; koně jsem přivedl i pro ni a odvezl si ji do Callowleas. Překvapila mě,“ řekl a vyzývavě pohodil hlavou, jako by se chtěl bránit. „Ale chtěl jsem si ji vzít a ona mě taky. Přivedl jsem ji sem, jednal s ní ve vší počestnosti a s jejím souhlasem jsem poslal pro kněze, aby nás oddal. Jenže noc předtím, než se k nám kněz dostal, jsme byli přepadeni.“

„Viděl jsem spoušť, co po sobě ti lotři zanechali,“ řekl Hugh. „Odkud přijeli? A kolik jich bylo?“

„Až moc, než abychom se mohli ubránit. Než jsme se nadáli, co se děje, prorazili opevněním a vnikli do domu. Nevím, jestli se přihnali po úbočí nebo přes hřeben, protože prorazili polovinu našich palisád a přepadli nás odshora a od východu. Bůh ví, že jsem asi byl příliš zaujat Erminou a nedal jsem dům dost dobře střežit, jak bych byl měl, ale nedostalo se nám sebemenšího varování, ani slovo o tom, že v okolí řádí bandité. To přepadení přišlo jako blesk z čistého nebe. Kolik těch lupičů bylo, nedokážu přesně odhadnout, ale určitě aspoň třicet, a po zuby ozbrojených. Nás byla polovina a zastihli nás po večeři, už pěkně ospalé. Bránili jsme se ze všech sil a sám jsem přitom byl trochu zraněn…“ Cadfael si už povšiml, že mladý muž má levou paži a rameno nehybné od rány, která mířila na srdce. „Musel jsem zachránit Erminu a ničeho víc jsem se neodvážil. Honem jsem ji vyvedl z domu a odjeli jsme na koni. Dolů to ještě šlo. Útočníci nás ani nepronásledovali. Měli plné ruce práce.“ Ústa se mu zkřivila v bolestném úsměšku. „Dorazili jsme sem v bezpečí.“

„A potom? Jak je možné, že se vám ztratila?“

„Nemůžete mi to vyčítat o nic víc, než viním sám sebe,“ unaveně odpověděl Evrard. „Hanbím se, když se mám postavit tváří v tvář tady chlapci a přiznat mu, že jsem ji nechal odejít. Neomlouvá mě ani to, že jsem málem vykrvácel a padl do postele tak zesláblý, že jsem se ani pohnout nemohl, i když je to svatá pravda. Nechci se tady ospravedlňovat, může to potvrdit můj felčar. Druhý den se mi ale zanítila ta bodná rána na rameni a dostal jsem prudké horečky. K večeru jsem na chvíli přišel k sobě a ptal se po Ermině, ale mí lidé mi řekli, že se zoufale strachovala o bratra, kterého prý nechala v domě, odkud jsem ji odvezl. Když se dověděla, jací hrdlořezové tu řádili po okolí, neměla prý stání a chtěla se přesvědčit, jestli se mu něco nestalo. Kolem poledního si vzala koně a vzkázala mi, že se zajede zeptat po bratrovi do Cleetonu. Jenomže se už nevrátila.“

„A vy jste za ní nejel!“ vytkl mu Yves, který stál vedle Cadfaela napjatý jako tetiva a celý rozechvělý. „Pustil jste ji samotnou a ošetřoval si šrámy.“

„Nic z toho není pravda,“ namítl Boterel, ale mírně, spíš zarmouceně. „Nikam jsem ji nepustil, protože jsem ani netušil, že odjela. A když jsem se to dozvěděl, dal jsem se za ní – moji lidé vám to potvrdí. Vstal jsem z postele a jel ji hledat. Jenže se mi přihoršilo, té noci byla velká zima, šaty se mi třely o tělo a dlouho jsem byl v pohybu. Moc mě to mrzí, ale najednou jsem ztratil vědomí, spadl ze sedla a muži, co mě doprovázeli, mě pak nesli domů celých těch deset mil, co jsem ujel. Do Cleetonu jsme se ani nedostali.“

„V tom jste měl ovšem štěstí,“ řekl mu Hugh suše. „Protože dům, který Ermina té noci hledala, byl přepaden a vypálen do základů a rodina musela utéct.“

„To jsem se už mezitím dozvěděl. Nemyslíte si snad o mně, že jsem nechal Erminu svému osudu a ani se nepokusil ji najít? Jenže když bylo Druelovo hospodářství přepadeno, nebyla tam. Nejspíš jste tam už sami zajeli a promluvili si s tamními lidmi, u kterých předtím nocovala, takže to asi víte. Vůbec tam nedojela. Ležel jsem tady jako ničemná troska, třásl se v horečce a zuřil, ale celou tu dobu jsem posílal své lidi, aby ji hledali. A jen se dokážu postavit na nohy, budu ji hledat sám. Dokud ji nenajdu!“ dodal Boterel rozhodně.

Zřejmě tu už nemohli nic udělat, ničeho dosáhnout ani nikoho příliš vinit. Vždyť celé neštěstí způsobila dívka svou tvrdohlavostí, nejprve že utekla se svým milým a potom, když po zranění ulehl, že se sama pustila na cestu, aby se pokusila napravit, co tak osudně pokazila.

„Jestli se o ní něco dovíte, vzkažte mi do Bromfieldu, kde jsem teď ubytován, anebo po mých lidech, které zastihnete v Ludlow.“

„To udělám, spolehněte se, pane.“ Evrard znovu sklesl do pomačkaných polštářů, sykl bolestí a opatrně přesunul rameno na opěradlo, aby bolesti trochu ulevil.

„Nemohl bych vám ránu převázat, než odjedeme?“ zeptal se ho bratr Cadfael. „Vidím, že vás pořád ještě trápí a asi je na povrchu otevřená, takže přilnula k obvazu a mohla by se ještě zhoršit. Pečuje tu o vás nějaký lékař?“

Mladík se na něj udiveně podíval, překvapen tak laskavým zájmem. „Zmínil jsem se vám přece o svém felčarovi. Vlastně to ani žádný valný felčar není, spíš se něčemu přiučil ze zkušenosti. Myslím ale, že se o mě docela slušně postaral. Vy se v takových věcech vyznáte, bratře?“

„Asi tak jako ten váš felčar, leccos mě naučila letitá zkušenost. Často jsem ošetřoval zanícené a zhnisané rány. Co vám na to váš felčar dával?“ Cadfaela vždycky zajímalo, co předepisují pacientům jiní, a viděl, že mladík tu má připravené čisté plátěné obvazy a stranou na polici postavenou hliněnou nádobku s jakousi mastičkou. Nadzvedl víčko a přičichl k zelenavé masti. „Nejspíš je to ze zeměžluči a kopřiv – to vám oboje udělá jenom dobře. Váš felčar se vyzná v bylinkách. Nic lepšího vám ani dát nemohl. Ale když ho tu právě nemáte a necítíte se zvlášť dobře, nemohl bych to zkusit já?“

Evrard se poslušně opřel a nechal se ošetřit. Cadfael mu rozvázal tkalouny na kabátci a jemně stáhl rukáv z ramene, aby mu mohl svléknout i košili.

„Dneska jste se moc pohyboval a chodil venku, obvaz máte celý pomačkaný a zatvrdlý a není divu, že vám tak tlačí do rány. Měl byste ještě dva dny ležet a dopřát zranění klidu.“ Cadfael promluvil doktorským tónem, prakticky, sebejistě a dokonce až trochu přísně. Pacient mu krotce naslouchal a nechal si odvinout obvazy z ramene a nadloktí. Na několika posledních vrstvách gázy se začaly ukazovat stopy po dlouhé ráně, která se táhla z místa těsně nad srdcem k podpaží, vytékal z ní tenký tmavý pramének krve a po obou stranách obvazu bledě zasychal. Tady postupoval Cadfael velmi šetrně a při každém odmotání obvazu opatrně přidržoval svalstvo. Se zapraskáním se konečně uvolnila i poslední vrstva.

Objevila se dlouhá rána, která mohla mladíka zabít, ale mířila dolů a zasekla se do svalstva na paži. Nebyla nijak hluboká ani nebezpečná, ale zřejmě dost prudce krvácela, a protože mladý muž ujel toho večera velký kus cesty na koni, nebylo ani divu, že ztratil tolik krve a zeslábl. Rána se teď na obou koncích dobře hojila, ale před několika dny, kdy se mládenec musel tolik namáhat a dovnitř zřejmě pronikla nákaza, byla ošklivá a zhnisaná a ještě teď bylo v jejím středu růžové, nezhojené rozbolavělé maso. Cadfael je vyčistil kouskem plátna a přiložil na ně novou náplast prosáklou bylinnou mastí. Celou tu dobu ho pacient mlčky a nedůvěřivě pozoroval nehnutýma očima v bledém mladém obličeji.

„Jiné zranění už nemáte?“ zeptal se ho Cadfael, když ovazoval ošetřenou ránu čistým obvazem. „Pak si dnes a ještě nejméně dva dny pořádně odpočiňte a dejte odpočinout i své neklidné mysli, protože ve vašem pátrání jsme všichni s vámi. Jestli vysvitne slunce, vyjděte si trochu na čerstvý vzduch, ale vyhýbejte se chladu a dopřejte tělu čas. A teď vám zase pěkně natáhnu rukáv… Ale měl byste se zout, zabalit do pláště a udělat si pohodlí.“

Mladík ho pozorně sledoval zapadlýma očima, jak vstává od práce. Teprve když už byli všichni na odchodu, zmohl se na pár slov díků.

„Máte zlaté ruce, bratře. Už mě to zdaleka tak nebolí. Bůh s vámi.“

Vyšli ke koním a do zšeřelého světla. Yves zdrceně mlčel. Přišel sem hodit protivníkovi rukavici a nakonec ho málem litoval, i když proti své vůli. Nepoznal zatím rány, bolest a nemoc a až do přepadení Worcesteru žil pohodlným bezpečným životem malého dítěte. Zprávy o sestře ho hluboce a trpce zklamaly a nestál o to, aby mu je někdo připomínal.

„Opravdu utrpěl zranění, jak nám tvrdil, ránu, která ho měla zasáhnout do srdce,“ řekl bratr Cadfael prostě, když překračovali hřeben a mířili dolů do lesa. „Pak mu navíc zhnisala, jak se do ní dostala nějaká nečistota. Určitě měl horečky a trpí bolestmi. Všechno nasvědčuje tomu, že mluví pravdu.“

„Jenže děvčeti jsme se tím na stopu o nic blíž nedostali,“ namítl Hugh.

To už se nad nimi stahovaly noční mraky, obloha jim visela nízko nad hlavami a zvedal se zlověstný vítr. Seč mohli pospíchali, aby se dostali do Bromfieldu, ještě než začne sněžit.

[ VII ]

Toho večera se po nešporách zvedl prudký vítr, jemné věchýtky sněhu bezcílně poletující vzduchem se změnily v tenké ostré biče, vodorovně šlehající do zdí a vršící nové a nové bílé vrstvy na všechno, co leželo na návětrné straně. Když bylo po večeři a Cadfael opatrně přecházel velké.nádvoří ke špitálu, aby se podíval na svého pacienta, byl svět kolem jedinou neprůhlednou, vířící a oslepující masou vloček, které teď padaly ještě hustěji. Dala se čekat bouřlivá noc a nebylo by ani divu, kdyby z lesů opět přitáhli vlci. Znají přece své území až moc dobře a nijak jim nevadí, když ublíží i nevinným.

Bratr Eliáš směl vstát poprvé z postele a seděl teď opřen o polštář, v příliš širokém hábitu kostnatý a vyhublý. Rány na hlavě se mu zacelily, tělo se samo zhojilo, ale duševně ještě v pořádku nebyl. S němou povolností udělal všechno, co po něm kdo chtěl, tichým nevýrazným hlasem skromně poděkoval za vše, co pro něj kdo vykonal, a zapadlýma očima pod bolestně staženým obočím se upřeně díval kamsi za zdi své komůrky, jako by napůl viděl a napůl sám sobě namlouval, že vidí část své bytosti, která někam zabloudila a nikdy se už nevrátila. Jenom když spal a hlavně když usínal nebo se budil, byl rozčilený a rozrušený, jako by v něm ve chvílích, než se zcela probral k životu a kdy ještě ležel jakoby v mírnějším zdání smrti, závoj, který mu halil ztracenou paměť, trochu zeřídl, ale pořád ještě se nezvedl.

Yves vyběhl za Cadfaelem přes dvůr a bylo vidět, jak je neklidný a úzkostný. Už nějakou dobu na něj totiž čekal před dveřmi pacientovy komůrky.

„Neměl bys dávno ležet, Yvesi? Máš přece za sebou dlouhý a perný den!“

„Nechce se mi ještě spát,“ namítl chlapec vzdorovitě. „Nejsem unavený. Nechte mě tady, posedím u něho, dokud se nevrátíte z večerní. Chtěl bych být užitečný.“ A opravdu by pro něho bylo asi nejlepší, kdyby mohl udělat něco pro jiného. Třeba by ho po všech těch starostech a zklamáních trochu utěšilo, kdyby mohl podávat bratru Eliášovi bylinný odvar. „Pořád ještě neřekl nic, z čeho bychom se něco dověděli? Ještě si na nás nevzpomíná?“

„Ještě ne. Občas volá ze spánku nějaké jméno, ale není to jméno nikoho, koho známe.“ Bratr Eliáš skutečně někoho volal, nějakou beznadějně ztracenou bytost, a volal ji v neutěšitelném žalu, ne však v úzkosti, neboť už zřejmě byla mimo bolest a nebezpečí. „Hunydd. V nejhlubším spánku volá Hunydd.“

„To je ale divné jméno,“ poznamenal Yves a zamyslel se. „Mužské nebo ženské?“

„Ženské – patřilo zřejmě nějaké Velšance. Nevím to jistě, ale řekl bych, že to byla jeho žena. A že ji velice miloval, tolik, že ho nenechává na pokoji, ani když už je pár měsíců mrtvá. Převor Leonard nám o něm řekl, že vstoupil do kláštera teprve nedávno. Možná že se snažil utéct před bolestí, kterou nedokázal sám unést, a zjistil jen, že mu ani mezi tolika bratry není o nic líp.“

Yves k němu vzhlížel téměř mužným pohledem, pevně a vážně. Začíná už chápat utrpení, o kterém zatím nic nevěděl. Cadfael ho přátelsky poplácal po zádech. „Dobrá, když chceš, tak u něj poseď. Po večerní přivedu někoho, kdo tě vystřídá. A kdybys mě potřeboval, nebudu daleko.“

Eliáš si zdříml, otevřel oči a znovu usnul. Yves seděl nehnutě a tiše u jeho postele, pozorně sledoval každou proměnu ve vyhublém, ale výrazném a pěkném obličeji a byl jen rád, když ho nemocný požádal o vodu nebo se ho potřeboval zachytit, aby se otočil a pohodlněji uložil. Ve chvílích, kdy byl Eliáš vzhůru, se chlapec pokoušel proniknout do jeho mysli, která vůči němu jistě nebyla uzavřená, a plaše se rozhovořil o zimním počasí a denním řádu ve zdech zdejšího převorství. Zapadlé oči ho pozorovaly jakoby z velké dálky, ale se zájmem.

„To je divné,“ řekl najednou Eliáš tiše a chraptivě, protože si už málem odvykl mluvit. „Mám pocit, že bych tě měl znát. A přece nejsi bratr z tohoto domu.“

„Znáte mě,“ řekl Yves dychtivě a s nadějí. „Pár dní jsme spolu strávili, pamatujete? Šli jsme společně z Cleobury až do Foxwoodu. Jmenuji se Yves Hugonin.“

Jméno však bratru Eliášovi nic neříkalo. Jen chlapcův obličej jako by se dotýkal nějaké struny v jeho přervané paměti. „Měl jsem sem doručit relikviář a prý jsem ho v pořádku donesl, aspoň mi to tu říkají. Říkají! Vím jen, co se mi řekne!“

„Uvidíte, že si na všechno vzpomenete,“ řekl mu vážně Yves. „Najednou se vám to vybaví. Ale můžete jim věřit, že vám říkají pravdu, nikdo vás tady nechce klamat. Neměl bych vám povědět ještě něco? Co se opravdu stalo a o čem vím?“

Bratr Eliáš ho váhavě, pochybovačně pozoroval, ale nijak nenaznačil, že by jeho nabídku odmítal. Yves se k němu naklonil blíž a začal mu vážně a zaujatě vyprávět.

„Vracel jste se z Pershoru, ale oklikou, abyste se vyhnul nepokojím ve Worcesteru. A my zas utíkali z Worcesteru a chtěli jsme se dostat do Shrewsbury. V Cleobury jsme přespali všichni v jednom stavení a vy jste nás přemlouval, ať s vámi jdeme do Bromfieldu, že je to nejbližší bezpečné místo. Chtěl jsem jít s vámi, ale moje sestra o tom nechtěla ani slyšet a postavila si hlavu, že půjdeme přes kopce. Ve Foxwoodu jsme se rozloučili.“ Obličej na polštáři se ani nepohnul, ale jako by na cosi se slabou trpělivou nadějí čekal. Vítr otřásl silnými okenicemi zakrývajícími okna a dovnitř pronikly nepatrné částečky sněhu, které rázem zmizely. Plamen svíčky se zachvěl. Venku pronikavě a zoufale zakvílela vichřice.

„Jenomže ty jsi tady,“ řekl najednou bratr Eliáš, „daleko od Shrewsbury. A sám! Jak to, že tu jsi sám?“

„Rozdělili jsme se.“ Yvesovi se moc nelíbilo, jak se rozhovor vyvíjí, ale když se nemocný začíná takto inteligentně ptát, třeba se mu zas spojí všechna vlákna potrhaných vzpomínek a vybaví se mu celý obraz. Lepší, když se dozví dobré i zlé, protože sám na ničem vinu nenese; je jen nevinnou obětí, a pokud se něco doví, jen mu to pomůže k uzdravení. „Schovali mě dobří venkované a sem mě zavedl bratr Cadfael. Ale má sestra… Pořád ji ještě hledáme. Odešla od nás z vlastní vůle!“ Neopanoval se, aby poslední slova nevykřikl, ale pak se rozhodl, že Erminu dál obviňovat nebude. „Určitě ji najdeme živou a zdravou,“ dodal mužně.

„Ale šel s vámi přece ještě někdo,“ řekl bratr Eliáš tiše a zamyšleně, jako by mluvil sám k sobě. „Mladá jeptiška…“ A náhle se už nedíval na Yvese, ale vytřeštěnýma očima hleděl na klenbu nad sebou a rty se mu křečovitě škubaly.

„Sestra Hilarie,“ řekl Yves a také se zachvěl.

„Jeptiška našeho řádu…“ Eliáš se opřel oběma rukama o okraje lůžka a prudce se posadil. Cosi mu zasvitlo v hlubinách vyděšených očí, jakési žluté šílené světlo, až příliš jasné, než aby bylo pouhým odrazem plamene svíčky. „Sestra Hilarie,“ řekl a konečně našel jméno, které pro něho něco znamenalo, ale zřejmě něco tak strašného, že ho Yves musel chytit oběma rukama za ramena a pokoušel se ho znovu položit.

„Netrapte se tolik – neztratila se, je tady, bratři se o ni se vší úctou postarali a uložili ji do rakve. Nesmíte ji volat zpátky, je teď u Pánaboha.“ Jistě to už někdo bratru Eliášovi řekl, ale on to nepochopil. Smrt se přece utajit nedá. Eliáš se jistě bude soužit, ale to je dovoleno. Jenom nesmí litovat, že nás opustila, aspoň to tak říkal bratr Cadfael.

Eliáš úpěnlivě a zoufale zabědoval, ale tak tiše, že ho v tom hukotu větru, který lomcoval okenicemi, nebylo skoro slyšet. Zaťal obě ruce do velkých silných pěstí a začal se bušit do prsou.

„Že je mrtvá? Mrtvá? Taková mladá a líbezná – a tolik mi důvěřovala! Je mrtvá! Zasloužil bych si, aby se na mne zřítily kameny tohoto domu, aby mě nešťastníka zavalily! Aby mě navždycky pohřbily!“

Slova se mu těžce hrnula na jazyk, div ho nezadusila, a bylo jim rozumět sotva zpoloviny; a Yves ho ve svém zděšení a zmatku ani nedokázal poslouchat, jenom se pokoušel zmírnit bouři, kterou ve své nevědomosti rozpoutal. Vztáhl paži k Eliášově hrudi a snažil se ho ukonejšit a znovu položit na polštář – vynaložil proti té pomatené síle veškerou svou mladou energii.

„Ale tak dost, dost, nesmíte se tak rozčilovat. Lehněte si, jste ještě moc slabý na to, abyste vstával… Ne, to ne, jde z vás úplně strach! Radši se položte!“

Bratr Eliáš strnule seděl, vytřeštěně se díval kamsi za zeď, oběma rukama se držel za srdce a cosi šeptal, zřejmě modlitby, hořké výčitky vůči sobě samému či horečné zmatené vzpomínky na minulost. Proti takové posedlosti Yves se vší svou silou vůbec nic nezmohl. Eliáš ho už nevnímal. Pokud s někým mluvil, pak mluvil s Bohem nebo s jakousi neviditelnou bytostí.

Yves se otočil, rozběhl se pro pomoc a zavřel za sebou dveře. Co jen mu nohy stačily proběhl špitálem a ven do navršeného, rozvířeného kvílejícího sněhu na nádvoří a pak do kláštera a vytápěné místnosti, kde teď určitě někdo měl být. Náhle upadl do závěje, celý roztřesený zimou vstal a zastavil se, aby si protřel oči. Všude kolem se nocí snášel déšť husího peří, ale ledově chladného, a vítr, který mu hnal ta bílá pírka do tváře, se mu zařezával do obličeje jako nůž. Yves zakopl a sklouzl až ke dveřím kostela, ale vtom se zarazil, protože zaslechl zevnitř zpěv. Je tedy později, než si myslel. Večerní pobožnost už začala.

Byl příliš vychován k zdvořilosti a ohleduplnosti, než aby z jakéhokoli důvodu vpadl doprostřed obřadu a začal volat o pomoc. Chvíli tam tiše čekal, než popadl dech a setřásl si sníh z vlasů a řas. Večerní pobožnosti netrvají dlouho, a než skončí, určitě by se ještě mohl vrátit a trochu pokrotit svého rozrušeného svěřence. Potom bude mít pomocníků až dost. Stačí, když bratra Eliáše uklidní aspoň na čtvrt hodiny.

Obrátil se a sotva vyšel z úkrytu dveří, opět ho oslepila prudká vánice. Prodíral se navátým sněhem, co nejrozhodněji našlapoval na krátkých pevných nohách a jako bojovný býček skláněl hlavu proti větru.

Venkovní dveře špitálu byly doširoka otevřené, ale Yves se zprvu zalekl jen toho, že je ve spěchu zapomněl zavřít. Tápal chodbou dovnitř, oběma rukama se odrážel od zdí a přitom se snažil setřást si z obličeje sníh. Dveře Eliášova pokojíku však byly otevřené. To Yvese tak vyděsilo, že se rozběhl.

Pokojík byl prázdný a přikrývky visely skoro až k zemi. Eliášovy sandály, vždy pěkně srovnané u čela postele, byly pryč. A pryč byl i bratr Eliáš, odešel tak, jak vstal z postele, oblečen jenom v hábitu a bez pláště, a vyběhl v noci devátého prosince do stejné vánice, jaká zuřila té noci, kdy byl téměř smrtelně zraněn a sestra Hilarie zahynula. Sestra Hilarie, jejíž jméno k němu jediné na tomto osamělém místě promluvilo.

Yves se vrátil chodbou ke dveřím a vyběhl do bouře. Na zemi tu spatřil stopy, stopy, které tu byly, i když přicházel, ale které neviděl, protože je tu nečekal, stopy, které se už dlouho neměly udržet. Rychle se zaplňovaly sněhem, ale pořád ještě byly znatelné, stopy velikých nohou dusajících dolů po schodech a přes nádvoří, ale ne ke kostelu, ne – přímo k bráně. A bratr fortnýř měl právě toho večera dovoleno, by si zašel na večerní.

V kostele se ještě zpívalo a Eliáš jistě daleko nedošel. Yves se rozběhl pro jeho plášť pověšený v přístřešku před hostinským domem a jako vystrašený králík vyrazil křečovitými skoky k bráně. Stopy mizely pod sněhem, byly vidět už jen jako stále mělčí jamky v bílém povrchu a k rozeznání byly jen proto, že se odrážely ve stínu několika hořících loučí. Dospěly však až k bráně a vedly dál. Venku byl vidět jen bílý rozvířený sníh a všude ho leželo tolik, že v něm Yves na svých krátkých nohách sotva našlapoval, ale neúnavně šel dál. Stopy odbočily doprava a Yves za nimi.

Téměř poslepu se brodil návějemi na silnici a nevěděl dost dobře, kudy se dát, protože kam se jen obrátil, všude stejně hustě sněžilo. A tu v jediném okamžiku, kdy rozmarná vichřice na chvíli ustala, zahlédl před sebou – tam, kde se ve sněhu klikatila stezka, svědčící o tom, že tudy před chvílí někdo šel – pohybující se černý stín. S očima upřenýma do tmy za ním odhodlaně vykročil.

Trvalo dlouho, než ho dohonil. Bylo až neuvěřitelné, jak rychle Eliáš šel, jak si to rázoval a šlapal sněhem, zanechávaje za sebou hlubokou stopu. Šel v sandálech a s nepokrytou hlavou – on, nemocný člověk. K něčemu takovému mu mohla dodávat sílu jenom strašlivá vášeň a zoufalství. A ještě k tomu, což Yvese zvlášť vyděsilo, věděl zřejmě moc dobře, kam jít, anebo ho jen přitahovalo jakési strašlivé místo a sám si to ani neuvědomoval. Cesta, jíž se prodíral navátým sněhem, byla přímá jako šipka.

Yves ho však nakonec přece jen dohonil, každým tím namáhavým krokem se k němu o něco přiblížil, až mohl natáhnout ruku a zachytit široký rukáv černého hábitu. Eliáš však šel dál a pravidelně pohupoval paží, jako by si ani nevšiml, že se ho Yves drží. Málem se mu už vytrhl, ale Yves si ho podržel oběma rukama, skočil před kráčející postavu, uchopil ji kolem pasu, snažil se ji zastavit a v oslepujícím sněhu vzhlížel k obličeji, který byl studený a nehnutý jako posmrtná maska.

„Bratře Eliáši, vraťte se se mnou! Musíte zpátky, nebo tu umřete!“

Bratr Eliáš však šel zatvrzele dál, jako by prchal před svým děsem, a nenechal se odradit, ani když se ho Yves snažil zarazit. Yves se ho nepouštěl, šel pořád s ním, věšel se na něj a naléhavě ho prosil: „Vždyť jste nemocný! Měl byste ležet v posteli. Vraťte se se mnou. Kam chcete jít? Víte co, půjdeme teď zpátky, dovedu vás domů…“

Eliáš snad ani nikam jít nechtěl, chtěl jenom od něčeho či někoho utéct, možná že i sám od sebe, od něčeho, co udělal a co ho teď zasáhlo jako blesk a připravilo o zdravý rozum. Yves ho přerývavě a naléhavě prosil, ale marně. Nedokázal Eliáše přimět, aby se vrátil, nedokázal ho přemluvit. Nezbývalo mu, než jít s ním. Pevně tedy svíral černý rukáv a snažil se držet krok se svým svěřencem. Jestli najdou někde stavení nebo potkají opožděného cestujícího, bude snad moci požádat o přístřeší nebo o pomoc. Bratru Eliášovi určitě jednou dojdou síly, přemůže ho slabost a dá se přemluvit, aby tu pomoc přijal. Ale kdo by byl za takové noci venku? Kdo jiný než ubohý šílenec a jeho neblahý opatrovatel? Co se však dá dělat, sám se nabídl, že se o bratra Eliáše postará, takže ho teď nemůže opustit, a když už ho nedokáže ochránit před pomateností, aspoň s ním bude sdílet jeho trest. A kupodivu, po chvíli už šli pospolu, a i když se bratr Eliáš pořád ještě upřeně díval před sebe a nebylo vůbec jasné, kam jde, objal najednou Yvese kolem ramen a přitáhl si ho těsně k sobě, jako by jeden v druhém našli trochu laskavého pochopení, které jim pomůže lépe snášet tu těžkou cestu, zimu a osamělost.

Yves už neměl tušení, kde jsou, věděl jen, že dávno sešli ze silnice. Měl dojem, že přešli přes most, věděl, že to mohl být jedině most přes řeku Corve. Dostali se tedy až nahoru na úbočí, a i kdyby i nakrásně přestalo sněžit a začalo být vidět na cestu, sotva tu narazí na nějaké stavení.

Bratr Eliáš však zřejmě věděl, kam jde, nebo neomylně mířil k místu, kam musel dojít, ať chtěl či nechtěl, veden jakousi strašlivou kajícností, jejíž důvod znal jen on sám. Náhle se jim šaty začaly zachytávat o houští trnitého zasněženého křoví ve svahu, pod nímž se skrývala mělká úžlabina. Yves vrazil do jakési tvrdé tmavé stěny a odřel si kotníky a drsné dřevo. Stála tam nízká, ale pevná chýše, zbudovaná pro ovčáky, kteří tu pobývali ve dnech, kdy se rodila jehňata, a ukládali si sem krmení a stelivo. Dveře byly zavřeny na pevnou závoru, ale bratr Eliáš ji snadno odtáhl a dveře doširoka otevřel. Pod nízkou veřejí musel sehnout hlavu a oba pak rychle vkročili do požehnané tmy. Dveře, chránící chatrč proti větru, se zase hladce zavřely a Yves s Eliášem se náhle ocitli v temnotě, klidu a poměrném tichu. Po vánici venku jim tu připadalo téměř teplo a vůně starého, ale suchého sena, které rozvířili nohama, jim byla příslibem, že se tu vyspí měkce jako v ustlané posteli. Yves ze sebe setřásl sníh a z celé duše si oddechl. Tady může bratr Eliáš klidně přenocovat. A před úsvitem, než se probudí, říkal si chlapec, nepozorovaně vyklouznu, zavřu dveře na závoru a možná i najdu někoho, kdo by mi pomohl nebo za mne vyřídil vzkaz. Vydržel jsem to s Eliášem tak dlouho, že ho už zmizet nenechám.

Bratr Eliáš popošel o kousek dál. Yves slyšel, jak zašustilo seno, když do něj plnou váhou sklesl. Kvílení větru za dveřmi přešlo do smutného táhlého nářku. Yves tápal s nataženou rukou tmou, až se konečně dotkl sehnutých, mokrým sněhem pokrytých zad. Poutník konečně dospěl do své svatyně a poklekl tam. Yves mu setřásl ze záhybů černého hábitu sníh a ucítil, jak se Eliáš pod jeho dotekem zachvěl, jako by vší silou zadržoval hluboký trpký vzlykot. Když se teď ocitli v naprosté temnotě, jako by je pouto, které navázali, ještě víc sbližovalo. Klečící muž cosi téměř nehlučně šeptal, a třebaže Yves jeho slovům nerozuměl, vyčetl z nich čiré zoufalství.

Po hmatu konečně našel kupku sena vedle sebe, objal napjatá ramena a pokoušel se Eliáše přimět, aby si lehl. Ten si však dlouho nedal říci. Posléze mu dlouhé tělo zvláčnělo a skleslo s tichým zaúpěním do sena, ať už proto, že mnich konečně chlapce poslechl, nebo že padl vyčerpáním. Ležel obličejem dolů s čelem na pažích a Yves na něj přihrnul z obou stran seno, aby ho aspoň trochu zahřál, a lehl si vedle něho.

Po chvíli začal Eliáš dlouze, hluboce oddechovat a Yves poznal, že spí.

Držel se ho, přitiskl se mu k boku a zapřísahal se, že sám neusne. Byla mu zima, hlavu měl plnou starostí a potřeboval si leccos promyslet, ale byl strašně unavený a otupělý. Nechtěl si raději ani vzpomínat, co bratr Eliáš řekl, ani se snažit uhodnout, co jeho slova znamenala, protože to určitě bylo něco strašlivého. Pro toho zlomeného člověka, kterého si vzal na starost a tak tvrdohlavě o něj pečuje, může teď udělat jen jedno – postarat se, aby znovu neutekl, někde se nezatoulal a docela se neztratil. A proto musí ráno vyjít a vyhledat pro něho pomoc a teď nesmí za žádnou cenu usnout.

Přesto už málem spal, když ho znovu zburcoval Eliášův hlas, teď už ne šepot, ale zvučná slova, tlumená jen pažemi, na nichž spočíval obličej.

„Sestro… sestro moje… Promiň mi mou slabost, můj smrtelný hřích, mně, kdo zavinil tvou smrt!“ A potom po dlouhé chvíli Eliáš řekl: „Hunydd… byla úplně jako ty, tak vřelá a důvěřivá v mém náručí… Po půlroce půstu najednou takový hlad – tělo i duše v plamenech – a já to nevydržel!“

Yves mlčel, svíral ho neschopen pohybu, neschopen přestat naslouchat.

„Ne, neodpouštěj mi! Jak se opovažuji něco takového po tobě žádat? Nechť se zem nade mnou uzavře a upadnu v zapomnění… Já zbabělec… slaboch a padouch!“

A znovu bylo ticho. Bratr Eliáš pořád ještě spal a pak začal ze spaní mluvit o děsech, které ho pronásledovaly a teď se mu tak nemilosrdně v holé pravdě vyjevily. Svíjel se ve spánku zoufalstvím. Yves ještě nikdy nepocítil takovou hrůzu a s ní i prudkou lítost a touhu někoho ochraňovat.

„Vždyť ona se ke mně přitiskla – vůbec se se mnou nebála! Milosrdný Bože, jsem přece muž s krví a ne s vodou v žilách, s mužským tělem a mužnými touhami!“ volal bratr Eliáš a tlumeně, zoufale zakvílel. „A ona je mrtvá, ta, která mi tolik důvěřovala…“

[ VIII ]

Bratr Cadfael se přišel po večerní pobožnosti podívat, jak se Eliáš uložil na noc, a přivedl s sebou mladého bratra, který měl vystřídat Yvese. Našli však dveře otevřené, postel rozházenou a pokojík prázdný.

Mohlo pro to být i méně hrozivé vysvětlení, ale Cadfael se rovnou rozběhl k venkovním dveřím a začal se rozhlížet po náznacích, které cestou sem nehledal. Večerní skončila před chvílí a nádvoří bylo poseto čerstvými stopami, ale i ty rychle mizely v napadaném sněhu. Přesto však zpozoroval jakési šlépěje mířící přímo k bráně. Byly z nich spíš už jen nepatrné prohlubeninky v bílém sněhu, ale rozeznat se ještě daly. Proč musel ještě ke všemu zmizet ten chlapec? Co se jen mohlo stát u lůžka nemocného, že po celých dnech netečnosti, kdy tady ležel jako bez vůle, udělal Eliáš najednou něco tak nerozumného a nebezpečného? Jestli si vzal do té své pomatené hlavy, že podnikne nějaký rozhodný krok, pak by mu v tom tak mladý chlapec jistě nedokázal zabránit, a ve své hrdosti by zřejmě neopustil člověka, za kterého převzal, byť jen nakrátko, odpovědnost. Neboť Cadfael už začínal Yvese dobře znát.

„Zaběhni do hostinského domu,“ nařídil rázně mladému bratrovi, „pověz Hughovi Beringarovi, co se stalo a podívej se, jestli tam ti dva náhodou nejsou. Já zatím zajdu za převorem Leonardem a dáme prohledat celý klášter.“

Leonard vyslechl Cadfaela starostlivě a zarmouceně a hned poslal všechny bratry, aby bez prodlení prohledali celou enklávu až po statek a stodoly. Hugh Beringar přišel ve vysokých botách a v plášti připraven na nejhorší a příkře se osopil na každého, kdo mu přišel do cesty. Museli vzít v potaz všechna klášterní i světská nařízení, ale prohlídka netrvala dlouho. Bohužel nepřinesla žádné ovoce.

„Je to všechno má vina,“ trpce přiznal Cadfael. „Svěřil jsem nemocného ubožáka chlapci, který je také k politování. Měl jsem mít víc rozumu. I když vůbec nechápu, co se mezi nimi stalo a proč. Ale neměl jsem žádného z nich nechávat ani na chvíli bez dozoru. Teď se kvůli mé bláhovosti oba ztratili, dva největší chudáci v celém tomhle domě, které jsme měli na každém kroku hlídat!“

Hugh se už pustil do práce a právě určoval, kam vyslat kterého z mužů, co tu měl po ruce. „Jednoho pošleme do Ludlow až k bráně. Možná že ti dva tamtudy už prošli, ale kdyby náhodou dorazili později, ještě by je tam mohli zadržet. A ty jdi s ním, ale až k hradu, vyzvedni si deset mužů a přiveď je dolů k bráně, přijdu tam za vámi. A vzbuď taky Dinana, ať sebou hodí, hledáme přece synka jeho známého a synovce člověka, s kterým bude mít nejspíš brzy co do činění. Nechci zbytečně posílat lidi do nebezpečí, určitě ne v téhle slotě a ne dál než míli cesty, ani samotné; ať jdou přinejmenším ve dvojicích. Stejně si ale myslím, že se ti dva moc daleko nedostali.“ Pak se rázně obrátil ke Cadfaelovi a dal mu přátelskou herdu do zad. „A vy si tu nevymýšlejte takové hlouposti. Eliáš přece vypadal docela mírumilovně a neškodně a kluka bylo třeba trochu zaměstnat, i spolehnout se na něj dalo, jak sám dobře víte. Jestli to nevyšlo, není to rozhodně vaše vina. Nepřisuzujte si boží úlohu rozhodovat, kdo je vinen a kdo si zaslouží pochválení, i když vina padá náhodou na vás. Podle mě je to od vás opovážlivost. A teď pojďme, uvidíme, jestli se nám podaří vysvobodit ty dva z toho studeného očistce. Ale povím vám, co nařídím svým lidem v Ludlow – aby se nevzdalovali víc než na hodinu z domova, byli mezi sebou pořád ve spojení a vrátili se, sotva ta hodina uplyne, pokud ji ovšem dokáží dobře odhadnout. Nechci, aby se mi dneska v noci ztratilo ve sněhu ještě víc lidí. A jestli ty dva do úsvitu nenajdeme, začneme po nich pořádně pátrat, až se úplně rozední.“

S těmito rozkazy vyrazili muži do vánice, ve dvojicích prohledávali krajinu a trochu jim, či aspoň Cadfaelovi, bylo útěchou, že hledají dva lidi. Když se člověk ztratí v zimě sám, mnohem snadněji se poddá chladu a zahyne, než když jsou spolu dva, dodávají si odvahy a pobízejí se, dohadují se a pomáhají si, navzájem se zahřívají a povzbuzují, aby vytrvali. V krajním nebezpečí má člověk naději na záchranu, když není osamocen.

Cadfael si vzal k srdci i Hughovu domluvu – přece jen mu dodala trochu jistoty. Neboť je až příliš snadné začít ve strachu o někoho, koho máme rádi, zveličovat vlastní roli, přehánět své ochranitelské povinnosti a málem si přivlastňovat boží úlohu. Obviňovat se z nedokonalosti znamená vlastně přirovnávat se k Bohu. Možná že je to trochu přehnané tvrzení, pomyslel si Cadfael, ale sám se nikdy nebránil ponaučení a říkal si teď, že se mu jednou může hodit. Hlavně si to musí zapamatovat.

Jak se tak slepě prodírali se statným mladým novicem k severu přes Corve a naráželi jen do studené bílé mlhy, pochopil Cadfael, že tu všichni jen marní čas. I když sebesvědomitěji prohledají závěje, počasí se jim nakonec vysměje a všechno zakryje bílým příkrovem.

Pokusili se odhadnout, jak dlouho by ještě museli hledat, dospěli k názoru, že jejich snaha by stejně byla marná, a všichni se zase odevzdaně vrátili do Bromfieldu. Fortnýř rozžehl ve skrytu brány čerstvé louče z borového dřeva, aby záchranné výpravy nakonec ještě nezabloudily, a pro jistotu co chvíli zazvonil. Muži se vrátili celí zasněžení a vyčerpaní, ale s prázdnýma rukama. Cadfael šel na půlnoční a teprve potom si lehl. Vždyť klášterní řád se nesmí zcela narušit, ani když jde o záchranu nevinných životů. Do svítání se stejně nedá nic dělat. Aspoň lidé dělat nic nemohou. Bůh však zřejmě ví, kde by se zbloudilci dali najít, a jistě se nic nepokazí, když se u něho člověk přimluví a přizná, jak slabý je ve svém snažení.

Cadfael vstal, když se zvonilo na ranní, a v zimní tmě sešel s ostatními do studeného kostela. Tak jako už několik dní předtím přestalo s prvním příslibem rána sněžit a světlo, které se odráželo od vší té hluboké běli, nabývalo i před rozedněním přízračné bledosti. Po pobožnosti se Cadfael vydal sám k bráně. Svět kolem byl jen bílou pustinou přerušovanou tlumeně temnými tvary zdí a budov, ale fortnýř pořád ještě neztrácel naději a nechal v oblouku brány hořet louče, které vrhaly jasné načervenalé světlo na hradby i na vnější svět. Chystal se právě přinést nové a nechal si v bráně otevřená dvířka, a jak se teď Cadfael k němu blížil, chtěl fortnýř právě vejít dovnitř a zastavil se, aby si zdupal z bot sníh a zase za sebou zavřel.

A tak se stalo, že fortnýř stál obrácen k bráně a Cadfael zas čelem ven, takže to, co se mu teď zjevilo před očima, viděl jenom on sám. Dvířka byla vysoká, aby jimi projeli i jezdci na koni, a bratr fortnýř malý a drobný a ještě k tomu se skláněl, jak si setřásal z hábitu sníh. Vtom se několik kroků za ním vynořily z šera do mihotavého světla loučí dvě tváře a jasně zazářily Cadfaelovi před očima. Byly tak krásné a objevily se tak znenadání, až Cadfael zůstal na chvíli užasle stát, jako by se tu zjevily přímo zázrakem. Nepatřily však žádným návštěvníkům z nebes, ale lidem očividně z tohoto světa.

Dívce se svezla kapuce na šíji a červené světlo ozářilo bohatý pocuchaný vrkoč tmavých vlasů, široké hladké čelo, klenuté vznešené obočí a velké oči, až příliš zářivé, než aby byly černé, spíše v odrazu loučí tmavě hnědé. Dívka byla sice prostě a venkovsky oblečená, ale hlavu držela tak hrdě a dívala se tak přímo, že by ji byla ráda napodobila leckterá královna. Rysy od lícních kostí až dolů po plné ohrnuté rty a rozhodnou bradu měla tak líbezné, že Cadfael, kdysi zkušený v takovém laskání, jí v duchu přejel špičkami prstů od čela ke krku a zachvěl se, jak se v něm probudily staré vzpomínky.

Druhý obličej vystupoval ze tmy za ní nad jejím levým ramenem a sahal jí tváří téměř k čelu. Dívka byla vysoká, ale muž ještě vyšší a ochranitelsky, pozorně se k ní nakláněl. Měl protáhlý štíhlý obličej s širokým čelem a úzkým, jak šavle zahnutým nosem, s ústy podobnými luku a s rozšířenýma nebojácnýma zlatýma očima, připomínajícíma oči jestřába. Byl bez kapuce a hlavu měl zarostlou modročernými vlasy, které se mu divoce kadeřily u spánků a husté a lesklé se vlnily na klenuté lebce. Cadfael si dovedl představit, jak ten obličej končí krátkým špičatým vousem a nad dlouhými smyslnými rty má jemně vykreslený knír. Přesně takové obličeje vídal kdysi u hrdých udatných Syřanů, kteří bránili hradby Antiochie. I tato tvář měla temnou barvu a tvar jakoby vytesaný z kamene nebo ulitý z bronzu, avšak muž byl hladce oholen po normanském způsobu, husté vlasy měl krátce ostříhané a oblečen byl v drsné a světlé, po domácku tkané látce jako nějaký místní venkovan.

I takové věci se ovšem stávají, někdy se zásahem božím nadaní či nešťastnící narodí do světa, kam nepatří, svatí a učenci dospívají, aniž by je kdo ocenil, a pasou vepře mezi bukvicemi na lesních pastvinách, a udatní princové se rodí v zuboženém klanu, jen aby zaháněli vrány z polí. A stejně tak mohou potomci otroků vyrůst v královském paláci a sebeneschopněji vládnout lidem tisíckrát lepším, než jsou sami.

Tento muž se však neztratí. Stačí jen pohlédnout do jeho zlatých, černými řasami lemovaných očí a je jasné, že mu ty oči propálí cestu, kam se jen rozhodne zamířit.

To vše postřehl Cadfael v jediném okamžiku, kdy si fortnýř sklepával sníh z hábitu. Neboť vzápětí vstoupil fortnýř dovnitř, a jak za sebou zavřel, rázem smazal obraz těch dvou mladých lidí, kteří tu jistě chtěli požádat o útočiště.

Bratr Cadfael zavřel oči, s novou nadějí je otevřel a znovu zavřel před oslňující vzpomínkou, která mohla být stejně dobře jen přeludem. Vždyť v příšeří těsně před úsvitem, uprostřed tvrdé zimy a přitom v hřejivé záři loučí se člověku může zdát ledacos.

Jen ušel Cadfael další tři těžké kroky napadaným sněhem a fortnýř taktak že dospěl ke dveřím své místnůstky, u brány se rozezvučel zvon.

Fortnýř se polekaně obrátil. Až do té chvíle nevěděl, co dřív, napínal se ke stojanům a zasazoval do nich louče a pak se honem zas utíkal schovat do skrytu brány, takže si ani nevšiml, jak se v tiché tmě venku něco pohnulo. A právě když k nim stál obrácen zády, vyšli do světla ti dva mladí lidé – pokud to vůbec byli skuteční lidé! Fortnýř odevzdaně pokrčil rameny a znovu se šoural otevřít alespoň na škvíru, aby se podíval, kdo to tam venku stojí. Při pohledu na krásnou dvojici zřejmě ještě víc užasl, ale vzápětí se vzchopil. Těžká závora se nadzvedla a vysoká dvířka se prudce otevřela.

A tu před ním stanula dívka, vysoká, s pokorným, a přece hrdým výrazem, v šatech z vybledlé hnědé, po domácku tkané látky, které jí byly příliš velké, a v hrubém krátkém plášti s otrhanou kapucí, která jí spadla z hlavy, takže jí až na ramena splývaly husté tmavé vlasy. V mrazivém vzduchu jí zrůžověly tváře, ač měla jinak pleť smetanově bílou a hladkou jako slonovina.

„Směla bych vstoupit a na chvíli se u vás pozdržet?“ zeptala se mírně a skromně, ale se sebedůvěrou a klidem, jakým hned tak nedokázalo nic otřást. „Bohužel jsem kvůli tomu nečasu, nešťastné shodě okolností a válečným útrapám přijela sama. Ale myslím, že jste se po mně už sháněli. Jmenuji se Ermina Hugoninová.“

Fortnýř ji honem rozčileně vedl do své místnůstky a běžel oznámit převoru Leonardovi a Hughu Beringarovi, že se u brány náhle objevila dívka, kterou celou tu dobu hledají. Bratr Cadfael využil příležitosti, rychle vyšel na cestu a rozhlížel se do všech stran liduprázdného kraje. Opravdu liduprázdného, jak by se aspoň kdekomu zdálo. Všude kolem bylo plno zákoutí, stromů a houštin, za kterými se snadno mohl schovat hbitý muž, ale dívčin společník buď zmizel v jejich úkrytu, nebo se snad vznesl jako jestřáb a odlétl. Stop bylo všude ve sněhu až dost, protože brzy po ránu tu prošlo pár hospodářů, kteří chtěli vyhrabat ze závějí ovce a nakrmit zvířata, a kdo měl mezi všemi jejich šlépějemi rozeznat stopy jednoho muže? Dívka jim řekla pravdu, i když trochu klamnou, neboť na půdu převorství skutečně vstoupila sama. K bráně však přijeli dva, i když jen ona pak zazvonila a požádala, aby ji pustili dovnitř.

Proč se jim však člověk, který přivedl do bezpečí zbloudilou dívku, nechtěl ukázat? A proč já, kdo jsem si toho jediný povšiml, se to zdráhám prozradit ostatním? zauvažoval Cadfael. Ale proč by měl něco prozrazovat, dokud si nezjistí, oč vlastně jde? Nejprve si musí poslechnout, co jim chce ta mladá dáma říci, a teprve potom se rozhodne.

Zamyšleně se vrátil k fortnýřovi, který mezitím spěšně rozdělal oheň a posadil k němu dívku. Seděla klidně a tiše a v teple jí začala stoupat z promáčených bot a sukně jemná pára.

„Vy jste také bratr z tohoto domu?“ zeptala se Cadfaela a pozvedla tmavé oči, aby si ho prohlédla.

„Ne, jsem mnich ze Shrewsbury a přišel jsem se sem postarat o jednoho nemocného bratra.“ Cadfael by byl rád věděl, jestli dívka už něco zaslechla o neštěstí, které postihlo bratra Eliáše, ale nebylo na ní sebeméně znát, že by cokoli o zraněném mnichovi věděla, a Cadfael se o něm raději nezmínil jménem. Ať sama vypoví, co se s ní dělo, před Hughem a převorem jako svědky, a on potom možná zjistí, jak se věci mají. „Víte vůbec, jak se po vás všichni sháněli, když jste utekli z Worcesteru? Sem do Bromfieldu kvůli vám přijel i Hugh Beringar, zástupce šerifa zdejšího hrabství.“

„Slyšela jsem to od hajného, který mne u sebe schoval,“ řekla. „Dověděla jsem se tam také, že se u nich skrýval můj bratr a byl tam celou tu dobu, co jsem ho hledala po celém kraji. A teprve teď, když jsem se dostala sem, se dovídám, že bratr se znovu ztratil a že ho skoro celou noc hledají vojáci. Ví o tom kdekdo kolem. Bohužel jste asi moc nezískali, když jste místo něj dostali mne,“ dodala najednou trpce. „Protože jen kvůli mně máte teď tolik nepříjemností a ztrácíte tolik času.“

„Váš bratr byl v bezpečí a dokonalém zdraví až do včerejší večerní pobožnosti,“ pevně jí řekl Cadfael. „Nemusíte se bát, že ho snad znovu nenajdeme, protože zřejmě nedošel daleko. V noci už jistě dostali svoje rozkazy šerifovi lidé v Ludlow a všude se po něm shánějí. Brzy po něm vyjede pátrat i Hugh Beringar, ale nejdříve se chce přesvědčit, že jste celá a zdravá, a poslechnout si, co máte na srdci.“

V té chvíli stál už Hugh u dveří a bratři mezitím rychle udělali cestičku v navátém sněhu, aby se dívka téměř suchou nohou dostala do síně hostinského domu. Sám převor Leonard ji uvedl do teplé místnosti, kde byl i dostatek jídla, a pohodlně ji usadil u krbu. Byl celý nešťastný, že právě nemají na převorství na návštěvě žádnou ženu, která by jí mohla půjčit šaty.

„O to se postaráme,“ řekl Beringar krátce. „Josce de Dinan má doma plno ženských, a od těch jistě přivezu, co bude zapotřebí. Ale měla byste se raději převléct z toho mokrého oblečení, paní, třeba i do kutny a sandálů. To jste si s sebou nepřivezla nic, než co máte na sobě?“

„Všechno, co jsem měla, jsem nechala výměnou za toto oblečení,“ odpověděla dívka klidně, „a za pohostinství, které mi ti lidé nabídli. Ani je nenapadlo pomýšlet na odměnu. Ale trochu peněz přece jen ještě mám. Nějaké šaty si koupit mohu.“

Na chvíli odešli, aby se mohla u ohně převléknout do připraveného hábitu a střevíců novicky. Když jim pak znovu otevřela a pozvala je dovnitř, chovala se s půvabem kněžny, která vítá své hosty. Rozpustila si a učesala husté tmavé vlasy a ty se jí zase začínaly kadeřit, pomalu jí schly na zádech a splývaly jí jako dva těžké lesklé závěsy po obou stranách obličeje. Zahalena do černého hábitu, těsně přepásaného v pase, přistoupila k židli, odhodlaně se posadila a zadívala se jim přímo do tváří – nejkrásnější novicka, jakou kdy Bromfield hostil. Mokré šaty si rozprostřela na lavici u ohně, aby jí rychleji uschly.

„Můj pane,“ začala, „i otče převore, abych to řekla zcela krátce, způsobila jsem vám i mnoha jiným hodně starostí a jsem si toho vědoma. Neudělala jsem to schválně, ale dopustila jsem se toho. A teď, když jsem sem přišla, abych napravila, co se jen napravit dá, se dovídám, že můj bratr, který tady byl v bezpečí a s kterým jsem se tu chtěla shledat, v noci odešel a opět zmizel. Mohu to jako i všechno ostatní vyčítat jenom sama sobě a opravdu mě to moc mrzí. Pokud vám mohu nějak pomoci při hledání…“

„Pomoci nám můžete jen v jednom,“ opáčil Hugh pevně, „a také nás tím můžete zbavit aspoň jedné starosti. Zůstanete tu a ani na krok se nevzdálíte z těchto zdí, dokud nenajdeme vašeho bratra a nepřivedeme vám ho. Potřebujeme mít jistotu, že aspoň vy jste v bezpečí a že se nám znovu neztratíte.“

„Představovala bych si to trochu jinak, ale zařídím se podle vašich rozkazů. Alespoň prozatím,“ dodala dívka a zatvářila se vzdorovitě.

„Potřeboval bych se od vás také leccos dozvědět, zatím jen v krátkosti, ostatní ještě počká. Nemám tu na práci jenom vás. Musím dbát o královy zájmy, a jak sama zřejmě víte, královský mír je v těchto končinách značně ohrožen. Víme od Yvese, že jste ho nechala se sestrou Hilarií v Cleetonu a vzkázala Evrardu Boterelovi, aby si pro vás přijel a odvezl si vás na své sídlo v Callowleas. Viděli jsme na vlastní oči, co z Callowleas zbylo, hledali jsme vás v Ledwychi a dozvěděli jsme se od Boterela, že jste tam s ním bezpečně dorazila, ale zatímco ležel v horečkách po zranění z boje, že jste odjela a vydala se hledat skupinku, kterou jste opustila. Jistě jste si byla vědoma, že to, co se stalo v Callowleas, mohlo postihnout i jiné domy, takže nebylo divu, že jste dostala takový strach.“

Ermina seděla, hryzala si spodní ret a pevně na Hugha hleděla zpod svraštělého obočí. „Když vám to Evrard všechno řekl, mohu to jenom potvrdit. Doufám, že se už pozdravil. Ano, bála jsem se o ně. A měla jsem k tomu pádný důvod.“

„Ale co se vám stalo? Boterel nám řekl, že jste se nevrátila, a od chvíle, kdy se jen trochu vzpamatoval a zjistil, že jste pryč, po vás prý ustavičně pátral. Byl to veliký nerozum, odjet tak docela sama.“

Až ho překvapilo, jak trpce se usmála. Vlastně už přiznala, jak pošetile se zachovala. „Ano, určitě se po mně sháněl, kde se jen dalo. Teď už se znepokojovat nemusí. Ne, nedojela jsem do Cleetonu. Nevyznám se tady, zastihla mě noc a potom začalo sněžit… V té tmě jsem zabloudila a pak jsem spadla a utekl mi kůň. Měla jsem velké štěstí, že mě našel hajný a odvedl mě k nim domů a že se mne s ženou ujali. Budu jim za to celý život vděčná. Pověděla jsem jim o Yvesovi a jak se o něho bojím a hajný mi nabídl, že pošle do Cleetonu a zjistí, co se stalo. A to také udělal. Dověděl se, jak usedlost chudáka Johna byla noc po Callowleas také přepadena a jak se Yves ještě předtím ztratil – bylo to té noci, co jsem udělala největší chybu a hloupost v životě.“ Když se přiznávala ke své vině, hrdě pohodila hlavou, napřímila se a ohnivým pohledem umlčela každého, kdo by se snad opovážil opakovat po ní její přiznání či se pokoušel je zlehčovat. „John s rodinou vyvázl díky Bohu živ a zdráv. A všechno, o co přišli, pokládám za svůj dluh, který jim míním splatit. Aspoň jednu dobrou zprávu mi však přinesli z Cleetonu,“ řekla vřele a procítěně. „Dověděla jsem se, že sestra Hilarie odtud odešla, ještě než se přihnaly ty bandy; že prý se tam vrátil ten hodný bratr z Pershoru, protože o nás měl strach, a v bezpečí ji odvedl.“

Ani si nevšimla, jak všichni po jejích slovech ztichli, takovou měla radost z jediné útěchy, že aspoň jedna nevinná bytost unikla před lavinou, kterou svým lehkomyslným útěkem strhla.

„Celou tu dobu, co jsem u nich byla, jsme se snažili něco dozvědět o Yvesovi, protože bych přece nemohla nikam odjet, kdybych nevěděla, co s ním je. Až včera ráno jsme se konečně doslechli, že je tady, v bezpečí. Takže jsem se sem rozjela také.“

„A přijela jste sem přesně v době, kdy se najednou ztratil, zrovna tak jako vy jste se znenadání našla,“ dodal Hugh. „Doufám jen, že se neztratil na dlouho, a pokud vás teď bez všech formalit opustím, pak jenom proto, abych se vydal ho hledat.“

Cadfael se mírně zeptal: „A to jste se sem dostala docela sama?“

Prudce se k němu otočila a zeširoka, vyzývavě se na něj zadívala tmavýma očima. Tvářila se však pořád ještě klidně a ostražitě.

„Ukázal mi sem cestu Robert – syn hajného.“

„Mým úkolem je také vyřídit si to s těmi bandity, co si postavili dům někde v kopcích a vyštvali vás z Callowleas, stejně jako Druela z jeho hospodářství,“ řekl Hugh. „Chci poslat do celého kraje dost vojáků, aby dokázali vykouřit každý cíp téhle vrchoviny. Ale nejdřív musíme najít ty dva, co se nám tak nevysvětlitelně ztratili.“ Rázně povstal a významným pohybem tmavé hlavy a naléhavým pozvednutím obočí vyzval Cadfaela, aby s ním vyšel z místnosti.

„Jak vidím, neví ta dívka vůbec nic o tom, co se stalo sestře Hilarii a bratru Eliášovi. Musím teď poslat své i Dinanovy lidi, aby pátrali po těch dvou, a nemám dost času sdělit jí dost ohleduplně tak špatné zprávy. Zůstaňte tu s ní, Cadfaele, dohlédněte, ať nám zas neuteče, a všechno jí povězte. Musí se to dozvědět. Čím víc pravdy dáme dohromady, tím blíž budeme chvíli, kdy navždycky vyčistíme to ďábelské hnízdo, a pak se teprve budu moct rozjet domů na vánoce k Aline a ke svému malému synkovi.“

Ermina měla hlad a Cadfael si v duchu řekl, že je zřejmě pří chuti vždycky, a štíhlá jako srnka zůstává jenom proto, že je pořád v pohybu. Jedla se zřejmým potěšením, ale pořád ještě se tvářila opatrně, zamyšleně a zdrženlivě. Cadfael jí dopřál klid, dokud se se spokojeným povzdechem neopřela. Obočí měla stále ještě svraštělé a jako by se dívala spíše do svého nitra než ven. Náhle pohlédla s pozorným zájmem právě na něj.

„To vy jste našel Yvese a přivezl ho sem? Aspoň mi to tak říkal otec převor.“

„Stalo se to jen náhodou,“ odpověděl jí Cadfael.

„Nejen náhodou. Vydal jste se ho přece hledat.“ A jako by si ji tím Cadfael získal, vroucně se na něj usmála. „Kde jste ho našel? Byl moc promrzlý a zbědovaný?“

„Byl to každým coulem mladý džentlmen, který se vždycky dokonale ovládá. A stejně jako vy se přesvědčil, že prostí venkované dokáží být pohostinní a laskaví, a nepomýšlejí přitom na odměnu.“

„A od té chvíle jste mě oba hledali! A já zatím hledala Yvese. Ach Bože,“ řekla tiše a pokorně. „Všechno jsem to začala já. A už v té chvíli jsem udělala chybu. Jenže jsem to tehdy ještě netušila. Teď jsem docela jiná.“

„Už se nechcete provdat za Evrarda Boterela?“ zeptal se Cadfael mírně.

„Ne,“ odpověděla stejně prostě. „To už je pryč. Myslela jsem, kdovíjak ho nemiluji. Opravdu jsem tomu věřila! Ale byla to jenom dětská hra, a tahle tuhá zima je opravdová, i ti dravci, co tam nahoře řádí, jsou praví, stejně jako smrt je skutečná a blízká, kam se jen člověk obrátí. Vystavila jsem bratra nebezpečí jen kvůli své hlouposti, a teď vím, že pro mne znamená mnohem víc, než pro mne kdy znamenal Evrard. Ale ne abyste mu to prozradil, až se vrátí,“ požádala naléhavě Cadfaela. „Už tak si o sobě dost myslí. To on vám pověděl, co jsem provedla?“

„Ano, on. A také mi řekl, jak se snažil vás sledovat, ale zabloudil, a jak se pak dostal k těm lidem, kde jsem ho našel.“

„Zlobil se na mě moc?“ zeptala se.

„Vy byste se nezlobila, být v jeho kůži?“

„Připadá mi to strašně dávno,“ řekla udiveně. „A tolik jsem se od té doby změnila. Jak je možné, že jsem natropila tolik zla, když jsem to vůbec neměla v úmyslu? Oddechla jsem si aspoň, že ten hodný bratr z Pershoru, kterého jsem bohužel neposlechla, se pro nás vrátil a odvedl sestru Hilarii. Zastihl jste je tu ještě, když jste sem přišel ze Shrewsbury? Šla sestra Hilarie dál, nebo se vrátila do Worcesteru?“

Ermina dospěla ke své prosté otázce dávno předtím, než se na ni Cadfael připravil, a jako kámen mezi ně náhle padlo ticho. Ermina však byla bystrá. I ta krátká chvilka, kdy se Cadfael pokoušel najít vhodná slova, se jí zdála nápadně dlouhá. Napřímila se na židli a pevně, úzkostlivě se na něj zadívala.

„Je snad něco, co nevím?“ zeptala se.

Nezbývalo mu, než jí to vypovědět, a bez příkras. „Ano, něco, co vás nepotěší a co vám nerad říkám,“ odpověděl jí prostě. „V noci, kdy ti horští vlci napadli Druelův dům, nechali za sebou nablízku vypleněnou vesničku, sotva dvě míle vzdálenou od Ludlow. A cestou do svého doupěte potkali zřejmě krutou náhodou ty dva, po kterých se ptáte. Sestra Hilarie s bratrem Eliášem odcházeli z Druelova hospodářství pozdě večer a zastihla je divoká noc s prudkými vichry a oslepujícím sněhem. Dost možná že zabloudili. Možná že se také pokoušeli najít nějaký úkryt a přečkat tam nejhorší. Místo toho však padli do rukou loupežníků a vrahů.“

Ermina měla tvář jako mramor. Ruce svíraly opěradla židle tak zoufale, až na nich zbělely klouby. Pouhým náznakem šepotu se dívka zeptala: „Je mrtvá?“

„Bratra Eliáše sem přinesli polomrtvého. Váš bratr se o něj včera večer staral, ale oba odešli ven do sněhu a my nikdo nevíme proč. Sestru Hilarii jsme našli mrtvou.“

Dívka dlouho mlčela, neuronila ani slzu, nevykřikla, nic nenamítala. Seděla tu a snažila se vyrovnat se svým zármutkem, proviněním a beznadějným hněvem, který na sobě nechtěla dát znát. Pak se tiše a klidně zeptala: „Kde je?“

„Leží tu v kostele v rakvi a čeká na pohřeb. V tomhle mrazu jí hrob vykopat nemůžeme, a až to bude možné, třeba si ji budou chtít odvézt sestry do Worcesteru. Do té doby jí otec převor najde hrobku v kostele.“

„Povězte mi všechno,“ požádala ho Ermina sklíčeně, ale s tichou naléhavostí. „Bude lépe, když se dovím úplnou pravdu, než abych se ji dohadovala.“

Prostě a přímo jí Cadfael vypověděl, jak sestra Hilarie zahynula. Když skončil, vymanila se Ermina z dlouhého mlčení a požádala ho: „Nedovedl byste mne k ní? Ráda bych ji ještě viděla.“

Beze slova a bez zaváhání povstal a zamířil ven. Ermina přijala jeho ochotu vděčně a Cadfael poznal, že si ji svým jednáním získal. Nijak si nepřála, aby ji ochraňoval a aby snad před ní tajil, co způsobila. V kapli, kde ležela sestra Hilarie v nové rakvi, kterou ve vlastní dílně vyrobili a vyložili olovem zdejší bratři, bylo téměř stejně zima jako venku na mrazu a tělo neztratilo nic ze své vážné krásy. Nebylo ještě ani zakryté. Ermina dlouho postála u podstavce a potom přikryla jemný obličej plátěnou rouškou.

„Měla jsem ji moc ráda,“ řekla. „A zničila jsem ji. Je to jen moje dílo.“

„To tedy není,“ namítl Cadfael pevně. „Nesmíte si vyčítat víc, než co jste opravdu zavinila. Můžete se rmoutit nad tím, co jste způsobila, vyzpovídat se a přijmout trest pro klid své duše, ale nesmíte snímat vinu z druhého nebo si přisuzovat boží právo být jediným soudcem. Ten zločin spáchal někdo jiný, násilník a vrah, a jedině on se za něj musí zodpovídat. Ať už mu svým počínáním přivedl do cesty naši sestru kdo chtěl, on ji přece zabil a zahubil, on a nikdo jiný. A bude se za její smrt zodpovídat.“

V té chvíli se Ermina poprvé zachvěla, a když se snažila něco říci, nedokázala ovládnout hlas a chvíli musela čekat, než dokázala jasně promluvit.

„Ale kdybych si byla nezamanula, že se tak pošetile provdám, kdybych byla souhlasila, že půjdeme s bratrem Eliášem rovnou sem do Bromfieldu, mohla být sestra Hilarie naživu…“

„Je to tak jisté? Co kdybyste byla padla do rukou těch loupežníků i vy? Dítě milé, kdyby se lidé nechovali, jak se těch posledních pět století chovají, bylo by určitě všechno jinak, ale kde je psáno, že by bylo lépe? Žádné kdyby nám teď není nic platné. Musíme pokročit dál, zodpovídat se za vlastní zlé skutky, a ty dobré nechat na posouzení Bohu.“

Ermina se rozplakala, náhle a nezadržitelně, ale nechtěla, aby ji viděl plakat. Rychle od něho odešla, poklekla u oltáře a dlouho tam zůstala klečet. Cadfael za ní nevykročil, trpělivě čekal, až k němu přijde sama. Když se vrátila, měla tvář vyčerpanou, ale klidnou. Vypadala unaveně, velmi mladě a zranitelně.

„Pojďte si ještě sednout k ohni,“ vyzval ji Cadfael. „Vždyť byste tady nastydla.“

Poslušně za ním šla a ráda se zase usadila u krbu. Nechvěla se už, seděla opřená se zpola zavřenýma očima, ale když se Cadfael zvedl, jako by chtěl odejít, rychle k němu vzhlédla. „Bratře Cadfaele, povězte mi, nezmínil se ten kněz, kterého poslali z Worcesteru, aby se po nás poptal, že se náš strýc d’Angers vrátil do Anglie?“

„Ano, říkal to. A nejenom že váš strýc je v Anglii, ale že prý je v Gloucesteru u Matyldy.“ Přesně tohle zřejmě chtěla vědět, ale mířila ke své otázce velmi opatrně. „Otevřeně a zcela po právu prý žádal o svolení, aby vás směl sám hledat na území krále Štěpána, ale nebylo mu to dovoleno. Šerif odmítl pustit kohokoli z Matyldiných přívrženců na královskou půdu, ale přislíbil, že vás dá hledat vlastními lidmi.“

„A kdyby tu po nás přece jen někdo z těch lidí pátral a byl by dopaden a zajat – co by se s ním pak stalo?“

„Zadrželi by ho jako válečného zajatce. Nesmíte se tomu podivovat, šerif má za povinnost připravit královy nepřátele o každého bojovníka, který mu padne do rukou. S každým rytířem, o kterého Matylda přijde, král jenom získává.“ Všiml si, jak pochybovačně a úzkostlivě se na něj Ermina dívá, a usmál se. „Je to šerifova povinnost. Moje ne. Já sám nepokládám nikoho, kdo žije čestně a křesťansky, za nepřítele, ať už patří ke králi nebo k Matyldě. Mne zajímá něco docela jiného. Nemohu mít nic proti komukoli, kdo přichází jen proto, aby zachránil dvě děti a dovedl je k jejich poručníkovi.“

Ermina se nad slovem děti trochu zamračila, ale pak se s nahněvanou upřímností zasmála a bylo vidět, že vlastně ještě dítě je. „Takže byste takového člověka neprozradil ani svému příteli?“

Cadfael si sedl proti ní a pohodlně se opřel, neboť měl dojem, že dívka má něco na srdcí a chce se mu svěřit. „Řekl jsem vám už, že v tomhle nikomu nestraním, a Hugh Beringar ode mne ani neočekává, že se mu v každé maličkosti podřídím. Dělá svou práci a já zase svou. Ale na jedno vás musím upozornit. Hugh už zřejmě ví, že se v těchto končinách objevil cizí muž a že došel až do Cleetonu a vyptával se na vás tři, kteří jste společně odešli z Worcesteru. Oblečen je prý jako venkovan, je mladý, vysoký a snědý, s očima a nosem jako jestřáb a tmavých vlasů a pleti.“ Napjatě ho poslouchala, dolní ret stisknutý mezi zuby, a při každé podrobnosti, kterou jí řekl, jí tváře zruměněly a zase zbledly. „A má prý pod pláštěm schovaný meč,“ dodal Cadfael.

Ermina seděla docela tiše a zřejmě si něco rozmýšlela. Cadfael si živě vybavoval obličej, který zahlédl ve světle loučí u brány za jejími zády, a byl si jist, že ještě živěji ho před sebou vidí ona. Na chvíli si už myslel, že Ermina couvne, že zažene tu představu a prohlásí, že ji sem nepřivedl nikdo jiný než syn hajného, jak mu už tvrdila. Vtom se však k němu dívka naklonila a dychtivě, horlivě se rozhovořila.

„Povím vám to! Všechno vám povím, a ani od vás nebudu žádat žádný slib, protože vím, že to není zapotřebí. Vy ho určitě neprozradíte. Mluvila jsem pravdu, skutečně mne k sobě vzal hajný se ženou a moc mi pomohli. Ale když jsem u nich byla druhý den, přišel najednou jakýsi mladík a vyptával se přesně na takovou skupinku, v jaké jsem se vydala na cestu, ještě než jsem ji sama rozbila. Byla jsem sice oblečená, jak jste mě dneska sám viděl, ale hned si domyslel, kdo jsem, a já v něm také poznala šlechtice. Mluvil dobře francouzsky, ale anglicky trochu pomalu. Řekl mi, že můj strýc se vrátil, že je u Matyldy v Gloucesteru a vyslal ho, aby nás ve vší tajnosti vypátral a bezpečně k němu přivedl. Je to prý jediné poslání, za kterým sem přišel, ale dobře ví, že je v nebezpečí, protože by mohl padnout do rukou šerifovi.“

„Zatím mu úspěšně uniká,“ řekl Cadfael mírně. „A je víc než možné; že mu nakonec dokáže proklouznout mezi prsty a odvede vás do Gloucesteru.“

„Ale ne bez Yvese. Bez bratra odejít nemohu a ten muž to dobře ví. Nechtěla jsem se tu schovat, ale sám si to tak přál. Chce prý mít jistotu, že alespoň já jsem v bezpečí; a pak začne pátrat po Yvesovi. Udělala jsem všechno, co po mně žádal, a také to vždycky udělám. Nesnesla bych však, aby padl do rukou krále a seděl pak někde ve vězení.“

„Nemusíte se hned bát nejhoršího,“ řekl jí Cadfael vesele. „Čekejte raději to nejlepší, chovejte se tak, abyste to přivolala, a pak už ostatní ponechte Bohu. Ale ještě jste mi neřekla, jak se ten hrdina jmenuje.“ Mladíkovo jméno Cadfael neznal, ale jeho obličej si zapamatoval, a byl to věru obličej nezapomenutelný.

Ermina jako by náhle opět omládla. Těžce si prožila svůj zármutek, ale stejně silně se v ní ozvala naděje, radost i obdiv k hrdinům. Pomyšlení na mladého ochránce ji povzneslo ze stínů viny a smrti a přímo se rozzářila, když o něm mluvila. „Říkají mu Olivier de Bretagne – to jméno dostal doma podle svého původu. Narodil se v Sýrii, matku měl Syřanku a otce rytíře z křižáckých válek, Angličana. Přiklonil se k otcově víře a vydal se do Jeruzaléma bojovat po boku otcových přátel, a tam také vstoupil před šesti lety do služeb mého strýce. Je nejlepší z jeho družiny. Teď s ním přijel do Anglie a koho jiného měl strýc pověřit, aby po nás pátral?“

„A to se nebál vydat se do tak neklidných končin mezi nepřátele svého pána, když se tu skoro nevyzná a umí jen málo anglicky?“ zeptal se Cadfael s uznáním.

„Ten se nebojí ničeho! Je úžasně statečný! Ani si nedovedete představit, bratře Cadfaele, jak je skvělý. Kdybyste ho jen jednou zahlédl, určitě byste mu byl přítelem.“

Cadfael neprozradil, že už mládence viděl, když ho nakrátko spatřil v bráně jako oslnivou vzpomínku na jakýsi sen. S nostalgickým pochopením si řekl, že i jiný poutník přicházející s křížem našel někde v té rozpálené zemi slunce, moře a písku ženu, která se mu zalíbila a které se jistě neméně zalíbil i on, když mu porodila takového syna. Na Východě je mnoho vyvedených levobočků. A není divu, že jeden z nich přišel do otcovy země, pokřtěn na otcovu víru. Proč se zvlášť podivovat tak obdivuhodným plodům?

„Máte můj slib, o který jste mne ani nepožádala,“ řekl bratr Cadfael. „Olivierovi neublížím. Neudělám nic, čím bych ho prozradil. Kdykoli mne budete potřebovat, ať už vy nebo on, můžete se na mne spolehnout jako na přítele.“

[ IX ]

Ať se Yves bránil spánku sebevíc, na chvíli si přece jen zdříml, ale náhle se prudce probral a rázem si uvědomil jakýsi pohyb a zvuk, i když oboje mu připadalo tak vzdálené a slabé, jako by to byly jen pomíjivé útržky snu. Bratr Eliáš ležel pod jeho paží a spal, zmožený vyčerpáním. Usnul tak tvrdě, že se mu zřejmě nic nezdálo a alespoň na chvílí měl klid. Dýchal mírně a pravidelně. Chlapec spíš vycítil než slyšel z jeho dechu, s jakou odolností přečkal Eliáš noc, kdy mohl tak snadno zemřít, a jak houževnatě se drží života, i když se tolik trýzní.

Yves však přece jen něco zaslechl, tím si byl zcela jistý; uslyšel jakýsi lidský zvuk. Vítr to určitě nebyl, protože ten už ztichl, a jak Yves tichounce seděl a napínal uši, uvědomil si, že kolem vládne naprosté ticho. Nic není tišší než hluboký sníh, pokud ovšem jeho kouzlo nenaruší lidé. A v tom se to ozvalo znovu, tiše a v dálce, ale nebyl to žádný přelud; promluvily tam jakési hlasy a vzápětí zase zmlkly. A pak se po chvíli napětí cosi ozvalo znovu, slabé kovové cinknutí, jak o sebe narazily koňské postroje. Yves celý ztuhlý vstal, dával si pozor, aby neprobudil spáče, a tápal ke dveřím. Venku bylo ještě hluboké příšeří, jaké nastává před příslibem úsvitu, ale sněhové pláně se před chlapcem bledě a přízračně leskly. Noc už hodně pokročila, ale venku se již pohybovali lidé. Lidé na koních! Yves nechal dveře zavřené, ale nezasunul závoru a co nejrychleji se prodíral závějemi, aby mu pomoc nezmizela, ještě než na ni stačí zavolat.

Kdesi dole na svahu, kam neviděl, za houštím vysoko zasněženého křoví a skupinkou stromů, sehnutých a bílých jako hlavy unavených starců, se kdosi zasmál a opět cinkla uzda. Jak Yves doufal, přijížděli ti lidé od Ludlow a Bromfieldu. Ve strachu, aby nepřejeli kolem a chýši nepřehlédli, se Yves těžce rozběhl z kopce, klopýtal a brodil se sněhem, našel vyvýšenou stezku, za níž vítr alespoň trochu sfoukal sníh, a dychtivě se rozběhl. Vyhýbal se křovinám, utíkal lesíkem a s rozpřaženýma rukama si hledal cestu v temnotě hustých stromů. Hlasy se blížily, hlučné, netlumené hlasy, v nichž Yves ještě nerozeznával slova, ale byl celý šťastný, že je slyší. Někdo cosi zanotoval, kdosi něco hlasitě poznamenal a znovu se ozval smích. Yvese ten smích rozladil, dokonce trochu pobouřil. Jestli se sem blíží lidé, kteří pátrají po zmizelých, pak své poslání moc vážně neberou. Ale jestli se i zmýlil a nejsou to Beringarovi, co na tom? Hlavně, že jsou to lidé a že mu mohou pomoci.

Dobíhal už k spodnímu okraji lesíka, a jak přivykl přízračnému šeru, zahlédl mezi stromy záblesky pohybu. Horempádem vyběhl z úkrytu stromů a už je před sebou viděl, jak postupují zástupem, mnohem víc lidí, než čekal, nejméně deset nebo dvanáct. Měli tři koně a čtyři těžce naložené poníky, jimž stoupaly od nozder bledé obláčky mrazivého dechu. I v šeru rozeznal Yves tvary meče, sekery a luku. Ti muži putovali končící nocí ozbrojeni až po zuby, ale ne po způsobu ukázněných Beringarových ozbrojenců; spíše ledabyle a vesele, a navíc byli celí začouzení. Slabě, leč nepopiratelně z nich stoupal pach požáru a poníky měli vysoko naložené pytli obilí, koženými vaky vína, hrnci, rancemi šatstva a mrtvolami dvou zabitých ovcí.

Yvesovi se zděšením div nezastavilo srdce. Rychle se chtěl schovat v lesíku, ale už ho zahlédli a jeden z pěšáků vykřikl po loveckém způsobu a vrhl se do lesíka, aby mu zabránil v útěku. Jiný muž výkřik zaslechl a už se po Yvesovi hnali dva s napřaženýma rukama a s krutými úšklebky mu zastoupili cestu. Vzápětí jich kolem něj už stálo šest. Yves se snažil mezi nimi proklouznout a utéci opačným směrem od chýše, protože si uvědomoval, že ať se děje co se děje, nesmi jim prozradit bratra Eliáše. Tu se však po něm téměř lenivě natáhla dlouhá ruka, popadla ho za lem kapuce a za hrst vlasů a bolestivě ho vytáhla na cestu.

„Ale podívejme se!“ zakrákoral chlap, který Yvese chytil, a jak pevně držel chlapce za vlasy, prudce jím otočil. „Copak dělá pozdě v noci venku takový malý noční ptáček?“

Yves se bránil, ale brzy pochopil, že nic nezmůže. Důstojnost mu zakazovala, aby se kroutil a doprošoval. Nehybně zůstal stát v sevření mohutné ruky a s dost přesvědčivým klidem řekl: „Pusťte mě! Bolí to! Nic zlého tady nedělám.“

„Neopatrným nočním ptáčkům občas někdo zakroutí krkem!“ řekl chlap a hubenýma špinavýma rukama předvedl, jak snadno by to dokázal. „Zvlášť když klovou.“

Muž, který jel v čele na koni, se zastavil a ohlédl. Zvučně a pánovitě se otázal: „Co jste tam chytli za úlovek? Přiveďte mi ho, ať se na něj podívám. Nestojím o to, aby nějací špehové nosili zprávy do města.“

Chlapi se ochotně chopili Yvese a táhli ho k místu, kde stál nejvyšší ze tří koní. Byl to bílý kůň a Yves ho viděl docela jasně, zato jezdec se tyčil proti obloze jen jako velký stín. Pak se trošičku pohnul v sedle, aby pohlédl dolů na zajatce, a tu přelétl po postrojích zbloudilý záblesk jiskřivého světla a chvíli se na nich třpytil jako dohasínající blesk. Když stál na zemi, nebyl ten člověk možná zvlášť velký, ale měl tak široká ramena a hruď a na hlavě lví hřívu hustých vlasů, které mu splývaly až na prsa, že dělal dojem obra. Seděl na koni, jako by spolu vytvářeli jediné mocné tělo. A byl o to strašlivější, že měl obličej jen jako pouhý stín, z něhož se nedalo nic vyčíst.

„Přistrčte mi ho blíž,“ rozkázal netrpělivě. „Až sem ke koleni. Chci se na něj podívat.“

Yves cítil, jak mu chlapi strhli hlavu nazad, aby mu pozvedli obličej. Napřímil záda, stáhl rty a mlčky pohlédl nahoru.

„Kdo jsi, chlapče? Jak se jmenuješ?“ Jezdec nepromluvil prostým venkovským způsobem, ale jako člověk zvyklý poroučet ostatním a vyžadovat od nich poslušnost.

„Říkají mi Jehan,“ lhal Yves a seč mohl, snažil se změnit svůj způsob řeči, který by byl tak snadno k poznání.

„Copak tu děláš v tuhle hodinu? Jsi tady sám?“

„Ano, pane. Otec tu má v ohradě ovce.“ A Yves pevně ukázal opačným směrem od chýše, kde, jak doufal, ještě pořád spal bratr Eliáš. „Včera se jich pár zatoulalo, a tak jsme si přivstali a šli jme je hned časně zrána hledat. Táta šel tamhletudy a mě poslal sem. Žádný špeh nejsem a co bych tu taky mohl vyzvídat? My se staráme jen o ty ovce.“

„Nepovídej. Takže jsi tedy pasáček? A musím říct, že hezký pasáček,“ suše podotkl hlas nad ním. „A v pěkném vlněném oblečení, které muselo hodně stát, když bylo ještě nové. Tak se tedy hezky nadechni a řekni mi ještě jednou, kdo jsi.“

„Pověděl jsem vám pravdu, pane. Jsem jenom Jehan, syn ovčáka z Whitbachu…“ Byl to jediný panský dům na západ odtud a na zdejším břehu Corve, na který si Yves dokázal vzpomenout. Vůbec nechápal, proč to jméno vyvolalo tak drsný veselý řehot chlapů, kteří ho poslouchali, a až se zděsil, když zaslechl pobavené uchechtnutí jezdce nad sebou. Rozzlobil se sám na sebe, že se tak bojí, vystrčil bradu a dopáleně se zadíval do obličeje téměř skrytého ve stínech. „Nemáte žádné právo takhle mě tady vyslýchat, když nedělám nic protizákonného ani špatného. Nařiďte tomu chlapovi, aby mě pustil.“

Namísto toho však jezdec, který se stále ještě se zájmem, ale bez sebemenšího soucitu díval na Yvese, krátce nařídil svým lidem: „Podejte mi tu hračičku, co má ten kluk za pasem. Hned se podíváme, čím se letos brání naši pasáčci proti vlkům.“

Chlapi se Yvese surově chopili, roztáhli mu široký plášť a odhalili opasek; z něhož visela malá dýka. Ochotné ruce ji rychle odepnuly a podaly nahoru.

„Takže si potrpí na stříbro,“ řekl pán zamyšleně. „A na vzácné kameny vsazené do rukojeti. Pěkná věcička!“ Vzhlédl a všiml si, že na východě začíná světlat obloha. „Nemáme dost času, abychom mu tady rozvázali jazyk, a mně začínají zábst nohy. Vezměte ho s sebou. Ale živého! Jestli chcete, trochu si s ním pohrajte, ale ne abyste mu ublížili. Třeba pro nás bude mít ještě cenu.“

Rychle se otočil, pobídl koně a vyrazil. Dva jezdci, kteří ho provázeli, se pustili za ním. Yvese nechali na pospas pochopům. Ani v jediném okamžiku neměl nejmenší možnost utéct. Na rozkaz svého pána s ním jednali jako s převzácným zbožím, takže ho ustavičně hlídali alespoň tři. Stáhli mu opasek a svázali mu ho těsně nad lokty, aby nemohl hnout rukama, a i když mu opasek byl kolem pasu o třicet čísel větší, přitáhli mu ho tak pevně, až to bolelo. Našli krátký provaz a svázali mu jím vepředu zápěstí dlaněmi k sobě, pak ho připoutali na dlouhé lano k sedlu posledního poníka a kolem krku mu nechali volnou smyčku. Jen šel trochu pomaleji, smyčka se utáhla, a když vykročil rychleji, dokázal zvednout svázané ruce tak vysoko, že si dosáhl na lano a trochu je povolil, aby mohl dýchat, ale ne dost vysoko, aby zachytil smyčku a uvolnil ji. Byl dost chytrý, aby si uvědomil, že když upadne, jeho hlídači se zastaví a zase ho zvednou. Dostali přece nařízeno, aby ho živého a víceméně nezraněného dovedli na místo, kam má namířeno jejich pán. Zabít ho sice nesměli, ale rádi využili svolení, že si s ním smějí pro vlastní potěšení trochu pohrát.

Když mu přehazovali přes hlavu smyčku, pokusil se Yves do ní zastrčit záhyb pláště, ale jeden z chlapů se tomu hlasitě zasmál, dal mu pořádnou za ucho a látku ze smyčky vytáhl. V té chvíli si Yves vzpomněl, že má pod límcem pláště schovanou kulatou brož, na kterou si plášť zapíná. Byla to velmi stará saská práce s ostrým špendlíkem a teď to byla jediná zbraň, kterou měl a kterou nenašli.

„Tak, a teď si leť, ptáčku!“ řekl mu první věznitel s chraptivým smíchem. „Ale pamatuj, že tě máme dobře přivázanýho. Až k nebi určitě nedoletíš.“ Nato zašel kus kupředu pobídnout zástup, aby znovu vyrazil za svým pánem. Yves tu dosud stál celý rozespalý, vyděšený a rozzlobený, třásl se po celém těle a byl jako omámený, takže se při prvním trhnutí otěží div nezalkl. Aby se trochu vzpamatoval, musel se snažit popadnout dech, kousek uskočit a chytit se za uzdu. Odměnou mu byl příval drsného smíchu.

Brzy však zjistil, že je i trochu na něm, jestli se budou jeho věznitelé bavit bujaře nebo jen docela krotce. Neboť postupovali se svou kořistí jen velmi pomalu a snadno jim stačil. Měli těžký, halabala poskládaný náklad, a on byl lehký a teď, když se už dočista probral, i čilý. Prvních pár minut si dával záležet, aby je rozesmál, zůstával vždycky trochu pozadu a potom se honem rozběhl, aby se neuškrtil. Při těchto opětovných výpadech si dobře prohlédl poníka, k němuž byl připoután, i jeho náklad – dva velké pytle obilí, uvázané proti sobě, aby udržovaly rovnováhu, za obilím dva stejně velké kožené vaky, určitě plné vína, nahoře rance zmačkaného šatstva a narychlo přivázané hrnce. Když se Yves v běhu přiblížil k poníkovi, utíkal s tváří téměř přitisknutou k chlupům na koženém vaku. Vak se nadouval a vlnil, jak byl plný tekutiny. A jak se k němu Yves přiblížil, octl se navíc na samém konci celého těžkopádného průvodu a schoval se za vysokým nákladem poníků, kteří šli před ním. Chlapi se v okolí zřejmě dobře vyznali, ale cesta jim nachystala tolik zdržení, že už je po chvíli ani nenapadlo, aby se po Yvesovi ohlíželi.

Pod rozkymáceným nákladem zvedl Yves svázané ruce kam to jen šlo a sáhl pod límec pro brož. Přitiskl se těsně k poníkovu trpělivému, namáhavě se pohybujícímu boku, kde ho nikdo nemohl vidět. Rozechvělými prsty nahmatal okraj kovu a sáhl po špendlíku, by jej rozepnul. Paže, až krutě napevno svázané, ho bolely a ve špičkách prstů už neměl téměř cit. Odhodlaně však držel brož dál a začal ji odepínat, s nesmírným strachem, že až mu vyklouzne z látky, samým napětím ji upustí. Věděl, že kdyby ji mohl rozepnout a podržet si ji se spuštěnými pažemi, aby se mu do rukou zase vrátila krev a cit, dokázal by s ní zacházet spíš.

Špička špendlíku odskočila a kulatá brož málem vyklouzla Yvesovi z ruky. Zoufale ji stiskl oběma rukama a píchl se do prstu o špičku špendlíku. Snesl bodnutí vděčně, spustil obě pořád ještě bledé bezkrevné ruce, nechal volně proudit krev dolů rozbolavělými pažemi až do rukou, a tenký pramínek mu stékal z rány bez povšimnutí po prstu, až v něm opět pocítil sílu. Získal drahocennou zbraň, ostrou jak dýka. Až po chvíli se odvážil ji vyzkoušet, svíral ji mezi stisknutými dlaněmi a třel si o ni konečky prstů, až byly zase pružné a vláčné.

Skryt v ranním příšeří šel s tváří těsně u pohupujícího se vaku. Kůže, ač na několika místech odřená, změklá a opotřebovaná, byla pořád ještě dost tuhá, ale brož měla ostrý špendlík a Yves ho držel vzepřený o malíček. Chvíli mu trvalo, než jím propíchl kůži na nejspodnější části rozhoupaného vaku, jehož poddajnější záhyby před ním jako na vztek pořád uhýbaly, ale opřel se o vak ramenem, aby ho na chvíli zadržel, a špendlík konečně projel dovnitř.

Když jej zas vytáhl, vytryskl k jeho nemalé radosti z vaku pramínek tmavě červené tekutiny a Yves se s nadějí, ne-li s nadšením díval, jak se bílý sníh pod jeho nohama náhle krvavě barví doruda. Po tom, co z vaku vytryskla první troška tekutiny, se otvor zatáhl, ale váhou vína se zase rozevřel a z dírky, jak také Yves čekal, vytékal na cestu tenounký pravidelný pramínek. Yves věděl, že víno se nevsákne do sněhu a nezmizí, protože v mrazu ztuhne, sotva dopadne na zem. A protože vytékalo jen v nepatrných kapkách, mohla ta zásoba vydržet nadlouho, aspoň Yves v to snažně doufal. Pramínek se však mohl tak ztenčit, že by podle něj nikdo cestu nenašel, a tak Yves pro jistotu co chvíli stiskl kůži a zjistil, že z ní pak vždycky vytryskne alespoň nakrátko trochu té rudé tekutiny a zanechá na zemi na utvrzení všeho, co se tu událo, kalužinku vína.

To už se přiblížilo svítání, šedé a tiché, přecházející v bílou mlhu, která ukryla všechno, co leželo v dáli. Chladné svítání, v němž beznadějně kroužilo pár vyhladovělých ptáků. Loupežníci si návrat do svého doupěte načasovali tak, aby se skryli, ještě než se úplně rozední. Jestli jsou už opravdu blízko, budou si třeba myslet, že víno jim z děravého vaku vyteklo samo, řekl si Yves. Dlouho už stoupali do kopců. Došli na vysoké, pusté nehostinné návrší Titterstone Clee. Chlapi však i v té husté mlze věděli, kam jdou, a poznali, že už jsou nablízku. Zřejmě před sebou cítili útočiště, jídlo a odpočinek, a tak začali těžce naložená zvířata surově pobízet ke spěchu.

Yves si včas vzpomněl na svoji drahocennou brož a podařilo se mu zastrčit si ji pod lem košile, kde ji nebylo vidět. Alespoň si tím uvolnil svázané ruce a mohl se chytit a přidržovat lana, které se mu začínalo bolestivě stahovat kolem krku, kdykoli v únavě trochu zvolnil krok. Určitě už nepůjdou daleko. Na chlapech bylo vidět, že vycítili své hnízdo.

Z holé mlžné pustiny, kde se široko daleko nerýsoval jediný tvar a kde museli stoupat pořád výš a výš, vyšli náhle mezi husté nízké stromky, za nimiž byla jen taktak k rozeznání strmá skaliska. Potom se znovu ocitli na otevřené planině a tu se před nimi najednou vynořila vysoká palisáda s úzkou branou a za ní se tyčila tmavá, nízká bachratá věž. Na věži zřejmě stála hlídka, protože sotva se přiblížili, brána se otevřela.

Uvnitř kolem palisády stály narychlo zbudované, k hrazení přilehlé budovy a mezi nimi přecházelo plno mužských. Pod věží se prostírala dlouhá síň. Yves zaslechl, jak kdesi bučí dobytek a žalostně se ozývají ovce. Všechno tu bylo postavené z klád, všechno tu bylo nové, drsné a prosté, ale pevné, a až hrůza šla z toho, kolik to tu chránilo mužů. Nebylo divu, že se ti lupiči tak klidně pohybovali nocí, opovážlivě si vědomi, kolik jich je a jak silná je jejich tajná pevnost.

Yves měl dost duchapřítomnosti, a než vstoupili do brány, rychle si povolil otěž, aby šel co nejdál od propíchnutého vaku. Pak se sklesle dopotácel dovnitř, jako by byl u konce svých sil a bez sebe strachem. Od chvíle, kdy spatřil palisádu, se už probodnuté kůže ani nedotkl, takže když se zastavili na otevřeném prostranství, vytekla vína jen nepatrná kapička. Na děravém vaku však není nic tak zvláštního, a druhý zůstal nepoškozený. Yves měl štěstí, protože než si vůbec kdo rudé kapičky všiml a začal láteřit, že cestou vyteklo půl vaku vína, první věznitel už ho odvázal a vlekl za zátylek pryč.

Yves šel, kam ho chlap táhl, poslušně klopýtal po schodech a prošel vedrem, kouřem a ohlušujícím rámusem k nějaké velké síni. Na stěnách hořely louče, pečlivě zasazené co nejdál od dřeva, uprostřed místnosti plápolal v kamením obloženém ohništi oheň a v oblacích kouře halasilo nejméně dvacet mužských, hlučně, vesele a sebejistě. Nábytku tu bylo jen poskrovnu, pár narychlo zrobených lavic a velkých stolů na podpěrách z neotesaných klád. Muži živě přecházeli sem a tam a nejeden se teď otočil a s úšklebkem se díval, jak k nim přichází malý zajatec.

U zadní stěny síně bylo nízké pódium, ve vysokých svícnech zářily svíce, kolem visely čalouny a u stolu plného jídla, rohů na víno a džbánů piva stály vyřezávané židle. U tabule seděli tři mužští a Yves cítil, jak ho jeden z chlapů popadl beze všech cavyků za cíp pláště u krku, vyzvedl ho na pódium a praštil jím na kolena k nohám muže usazeného v čele stolu. Hoch málem padl na obličej, ale uchránil se svázanýma rukama a chvíli zůstal bez dechu klečet.

„Tady máte toho pasáčka, jak jste nám rozkázal, pane, živého a zdravého. Skládáme zrovna zboží a všechno je v nejlepším pořádku. Cestou jsme nepotkali živou duši.“

Yves se vší silou vůle vzchopil a postavil se. Počkal, až se zhluboka nadechne a zvládne roztřesená kolena, a teprve potom vzhlédl do tváře loupežnického náčelníka.

Když se nad ním tyčil v šeru na koni, připadal Yvesovi obrovitý. Teď však, když seděl pohodlně rozvalen ve velkém křesle, bylo vidět, že není zvlášť vysoký, ale mohutné postavy s širokými rameny a mocnou hrudí. Svým divokým způsobem byl dokonce i hezký. Jak ho teď bylo v záři svící jasně vidět, připomínal ještě víc lva, neboť hustou hřívu vlnitých vlasů a lesklý nestříhaný vous měl žlutohnědé, a velké oči, sice zúžené, ale pod těžkými víčky pronikavé jako oči kočičí, byly téže barvy. Rty, které působily mezi tou přemírou světlého zlata naze, měl plné, ohrnuté a pyšné. Mlčky si Yvese prohlížel od hlavy k patě a Yves se stejně sebejistě díval na něj a raději mlčel, spíše však z opatrnosti než ze strachu. Kdo ví, jestli ho nečekají ještě horší chvíle. Teď se lupiči alespoň vrátili z dalšího úspěšného nájezdu, přivlekli si bohatou kořist a jedí a popíjejí náramně spokojeni sami sebou. A lev je zřejmě také v dobrém rozmaru. Usmívá se sice dost výsměšně, ale aspoň se usmívá.

„Rozvažte ho,“ přikázal.

Chlapi odepnuli Yvesovi opasek z paží, sevřených bolestnou křečí, a odvázali mu provaz ze zápěstí. Yves si třel rozbolavělé ruce, aby se mu do nich vrátila krev, ostražitě hleděl do lví tváře a čekal. Pár pochopů, kteří se zatím potulovali po síni, se teď postavilo s krutými úšklebky za něj a přihlíželo, co se bude dít.

„Snad sis cestou neukousl jazyk?“ zeptal se Yvese celkem přátelsky vousáč.

„Ne, můj pane. Až budu mít co říct, tak to řeknu.“

„Udělal bys dobře, kdybys nám honem všechno vyklopil. Ale musíš nám povědět něco věrohodnějšího, než cos mi vykládal tam pod lesem.“

Yves usoudil, že odvahou si tu nemůže ublížit, zato opatrnost a strach že by mu nijak zvlášť neprospěly. Kurážně odpověděl: „Mám hlad, můj pane. Nic pravdivějšího se ode mě nemůžete dozvědět. A mezi námi šlechtici: myslím, že dáváte svým hostům najíst.“

Lev pohodil hlavou a rozesmál se tak hlasitě, až se to ozývalo po celé síni. „Beru to od tebe jako zpověď. Tak ty jsi tedy šlechtic, co? Pověz mi něco víc a dostaneš najíst. Ale nepokoušej se mi tu nabulíkovat, žes hledal po kopcích zaběhlé ovce. Tak kdo vlastně jsi?“

Opravdu to chtěl vědět. A přes všechnu svou dobrou náladu by se jistě nerozpakoval zjistit si to jakýmikoli prostředky. O chvilku déle, než se od něho čekalo, se Yves zamyslel, co vlastně by měl říct, a hned se mu dostalo ponaučení, jak by mohl na svou tvrdošíjnost doplatit. Muž k němu natáhl dlouhou paži, popadl ho za předloktí, lehce mu jím zakroutil a srazil ho na kolena. Druhou rukou ho chytil za vlasy, škubl mu hlavou nazad a pořád ještě s klidným úsměvem mu pohlédl do tváře.

„Když se někoho na něco zeptám, tak mi radši honem odpoví. Tak co jsi zač?“

„Pusťte mě a řeknu vám to,“ procedil Yves mezi zuby.

„Honem to vysyp, spratku, a možná tě pustím. Třeba ti pak dám i najíst. Jseš sice možná vychloubačný šlechtický kohoutek, ale leckterému kohoutkovi už někdo zakroutil krkem, když kokrhal moc hlasitě.“

Yves trošičku uhnul, aby ho sevření tolik nebolelo, a zhluboka se nadechl, jak chtěl promluvit co nejpevněji a patřičně se představit. Teď není vhodná chvíle na pošetilé hrdinství ani na tvrdohlavý důraz na vlastní důstojnost.

„Jmenuji se Yves Hugonin a jsem ze šlechtického rodu.“

Vousáč ho rázem pustil a klidně se opřel. Nehnul ani brvou, vůbec se vlastně celou tu dobu nerozzuřil. Zlost se v jeho jednání nikterak neprojevovala, choval se docela klidně. Divoká zvířata přece necítí ke svým obětem zášť ani soucit.

„Tak Hugonin? A copak jsi dělal, Yvesi Hugonine, na tom odlehlém místě, kde jsme tě našli, docela sám a časně zrána, za chladného zimního dne?“

„Chtěl jsem se dostat do Ludlow,“ řekl Yves. Vstal a odhodil si z čela rozcuchané vlasy. Nechtěl prozradit ani slovo o nikom jiném než o sobě a obezřele teď našlapoval mezi pravdou a lží. „Byl jsem ve škole u mnichů ve Worcesteru. Když bylo město přepadeno, poslali mě pryč, abych utekl bojům a vraždění. Šel jsem ještě s dalšími lidmi, co utíkali do bezpečí, ale jeden druhému jsme se ztratili. Mě se ujali nějací venkované, dali mi najíst a nechali mě u sebe přespat a pak už jsem šel do Ludlow sám, jak nejrychleji jsem dokázal.“

Doufal, že to vyznělo přesvědčivě. Nerad by si byl vymýšlel kdovíjaké podrobnosti. Pořád ještě s těžkým srdcem vzpomínal, jak bouřlivě se loupežníci rozchechtali, když jim tvrdil, že se skryl ve Whitbachu, a s obavami uvažoval, proč jim to bylo tak k smíchu.

„A kdes byl minulou noc? Určitě ne někde venku?“

„Schoval jsem se v chatrči v polích. Myslel jsem, že dojdu do Ludlow, ještě než se setmí, ale začalo sněžit, a zabloudil jsem. Když se utišil vítr a přestal padat sníh, dal jsem se znovu na cestu,“ dodal, aby se vyhnul dalším otázkám. „Vtom jsem vás zaslechl a doufal jsem, že mi poradíte, kudy jít.“

Vousáč se zamyslel a pozoroval Yvese se znepokojivým úsměvem, v němž byla veselost, ale bez vřelosti. „A teď jsi tu pěkně schovaný s pevnou střechou nad hlavou, s teplým ohněm za zády a s dostatkem jídla a pití, ovšem jen když se budeš řádně chovat. Jenomže za nocleh a za stravu musíš zaplatit. Hugonin! A ve Worcesteru… Nejsi snad syn Geoffreyho Hugonina, co před pár lety umřel? Jak si tak vzpomínám, zůstala po něm v tom hrabství spousta půdy.“

„Jsem jeho syn a dědic – jestli po něm ale kdy to dědictví dostanu.“

„Vida! Pak bychom měli za své pohostinství dostat slušně zaplaceno.“ V zúžených očích se potěšeně zablýsklo. „Kdopak je teď poručníkem tvého lordstva? A jakpak že tě nechá utéct do zimy, špatně vypraveného a samotného?“

„Můj poručník se právě vrátil do Anglie ze Svaté země a o ničem neví. Když si to dobře zjistíte, dovíte se asi, že je v Gloucesteru u naší panovnice Matyldy.“ Muž to přešel s pokrčením ramen. V této občanské válce nepatřil ani k jedné straně a bylo mu úplně jedno, kterou z nich si kdo vybere. Obklopil se vlastními lidmi a ostatní zájmy mu byly lhostejné. Výkupné by však byl radostně přijal od jedněch i od druhých. „Jmenuje se Laurence d’Angers,“ řekl Yves, „a je to maminčin bratr.“ Vousáč to jméno znal a se zadostiučiněním Yvesovu zprávu uvítal. „Určitě za mě dobře zaplatí, jen aby mě dostal zpátky,“ tvrdil Yves.

„Víš to tak jistě?“ zeptal se vousáč a rozesmál se. „Strýcové nebývají zrovna žhaví platit výkupné za synovce, co mají jednou zdědit velké majetky. Už jsem slyšel o leckterých, co je radši nevykoupili a nechali je sprovodit ze světa, jen aby dostali dědictví sami.“

„Strýc by mé dědictví stejně nedostal,“ namítl Yves. „Mám ještě sestru a ta vám do rukou nepadla.“ Náhle si s úlekem uvědomil, že vlastně ani neví, kde teď Ermina je a jestli se neocitla v daleko svízelnější situaci. Ale raději promluvil docela klidně a své obavy nedal najevo. „Zaplatí za mě výkupné a nebude na něm šetřit. Ale musí mě dostat živého a v pořádku,“ dodal důrazně.

„Jestli zaplatí slušně, nezkřivíme ti ani vlásek,“ ujistil ho vousáč se smíchem. Kývl na chlapa, který stál vedle Yvese. „Svěřuju ti toho kluka. Nakrm ho a nech ho, ať se zahřeje u ohně, ale jestli ti proklouzne mezi prsty, zaplatíš za to životem. Až se nají, zamkni ho pořádně ve věži. Bude pro nás mít větší cenu než všechna ta kořist, co jsme přivlekli z Whitbachu.“

Bratr Eliáš se probudil z krátkého bezesného spánku do trýznivého snu skutečnosti. Bylo světlo a skulinami mezi prkny chýše pronikly paprsky bledého rána, studené a bílé. Eliáš byl sám. Ale včera tu s ním přece někdo byl, na to si vzpomínal. Byl tu s ním ten hoch, co se ho tak tvrdošíjně držel, ležel vedle něj na seně a zahříval ho. Teď tu však není nikdo. Bratru Eliášovi chlapec chyběl. Přetrvali spolu ve všem tom sněhu, protože k sobě byli laskaví a snažili se společně překonat víc než chlad a krutý vítr. Musí hocha najít, ať se poděl kam chtěl, a přesvědčit se, že se mu nestalo nic zlého. Děti mají právo na život, právo, které už tolik dospělých zničilo svými pošetilostmi, chybami a hříchy. On sám je sice vyvrhel, ale chlapec je nevinný a čistý a nesmí být vystaven nebezpečí a smrti.

Eliáš vstal a šel otevřít dveře. Pod převisem střechy, kde vítr odvál sníh a zanechal jen tenounkou vrstvu, byly jasně znát malé stopy, zaváté jenom popraškem pozdějšího sněhu. Stáčely se doprava, vedly dolů z kopce, pak k místu, kde malé čilé tělo vyrylo v hlubokém sněhu klikatou brázdu, potom kolem houštin a nakonec dolů do lesíka.

Eliáš šel krok za krokem v chlapcových stopách. Za pásem stromů tam vedla ušlapaná cesta, která křižovala téměř vodorovnou stezku mírně stoupající směrem k východu. Bylo vidět, že tudy projeli koně a prošli lidé, dost lidí, aby tu cestu vyšlapali téměř do hladka. Ti lidé přišli od západu. Že by snad s sebou odvedli chlapce na východ? Dětské šlépěje tu k rozeznání nebyly, ale chlapec určitě seběhl z kopce a prodíral se sněhem, aby ty lidi dohonil.

Ve svém snu, kam nedokázala proniknout zima ani bolest, jenom vzpomínka na chlapce, se bratr Eliáš obrátil k východu a dal se cestou, kudy před ním šli ti neznámí lidé. Brázda, kterou za sebou zanechávali na holé zemi, ve sněhu i v závějích, se dala snadno sledovat, točitá cesta byla určitě starší než všechny ty pěšiny kolem a stoupalo se po ní pravidelně a snadno. Stáčela se dlouhým zákrutem podél úbočí. Eliáš po ní ušel asi tři sta kroků, když tu pod sebou v bílém sněhu zahlédl první temně rudou skvrnu.

Někdo tu prolil krev. Sice jen trošičku krve, ale od skvrny vedla dál přerušovaná čára rubínových krůpějí a za chvíli objevil Eliáš na zemi u svých nohou další krvavý květ. V té chvíli již vycházelo slunce, bledé uprostřed mlhy, a stoupalo, jak přibývalo dne. Na sněhovém povrchu svítily rudé zmrzlé kapky. Ty neroztají, ani když nakrátko zazáří polední slunce, jenom je možná zakryje vítr sněhem. Bratr Eliáš šel od jedné té kapky k druhé a sledoval tak cestu, na které kdosi krvácel. Krev si však může žádat zase jen krev. Jestli někdo chlapce odvlekl a zranil, pak člověk poznamenaný zoufalstvím a smrtí může ještě zemřít pro dobrou věc.

Bratr Eliáš už necítil chlad, bolest ani strach a na nohou obutých jenom v sandálech se vydal zmrzlými závějemi hledat Yvese.

[ X ]

Po hrubé mši vyšel bratr Cadfael s převorem Leonardem do nevlídného slunce, jaké teď vždycky jen nakrátko vysvitlo v hodinách kolem poledního, a od navršených hromad sněhu se před ním odrazilo náhlé zajiskření. Na nádvoří se sešlo několik převorových nájemců, kteří se nabídli, že dokud je dobře vidět a nesněží, mohli by pomoci při hledání zbloudilé dvojice. Převor Leonard teď na jednoho z nich ukázal. Byl to mohutný drsný muž v květu života, se zrzavými vlasy jen mírně prokvetlými šedinami, s ošlehaným obličejem a do dálky zahleděnýma modrýma očima, jaké mívají lidé z kopcovitých krajů.

„To je Reyner Dutton, který k nám tehdy přinesl bratra Eliáše. Hanbím se při pomyšlení, co si teď asi myslí, když se nám ten ubožák po vší námaze, kterou s ním měl, ztratil.“

„Vy za to nikdo nemůžete,“ ztrápeně odpověděl Cadfael. „Jestli se tu vůbec dá mluvit o nějaké vině, pak za všechno můžu jen já.“ Zamyšleně se zadíval na statného venkovana. „Hodně jsem o útěku těch dvou přemýšlel, Leonarde. Kdo z nás se nad ním taky nezamyslel? Řekl bych, že Eliáš odsud odešel s nějakým velkým odhodláním, že ho cosi hnalo pryč. Tohle není případ, kdy by pacient najednou vylezl z postele a prostě jen někam utekl. Vždyť oba zmizeli v necelé čtvrthodině. A je jasné, že chlapec nedokázal Eliáše zarazit ani od jeho útěku odvrátit, ten byl prostě rozhodnut odejít stůj co stůj. A měl před očima určitý cíl. Třeba to ani nebyl rozumný cíl, ale pro něho něco znamenal. Co když se Eliáš najednou rozpomněl na přepadení, při kterém málem přišel o život, a chtěl se vrátit k místu, kde k němu došlo? Bylo to přece to poslední, co si pamatoval, než ztratil paměť a skoro i život. Možná že ho v tom jeho matném povědomí něco pobízelo, aby se tam vrátil.“

Převor Leonard s Cadfaelem souhlasil, byť s jistými pochybnostmi. „Možné to je. Ale co jestli se rozpomněl na poslání, s jakým k nám přišel z Pershoru, a vydal se zpátky splnit svou povinnost? Něco takového by přece člověk, který utržil těžký otřes, mohl udělat.“

„Tak mě teď napadá,“ vážně řekl Cadfael, „že jsem se ještě nepodíval na místo, kde byl Eliáš přepaden, i když to asi není moc daleko od míst, kde někdo zabil naši sestru. Pořád mi to nějak nejde z hlavy.“ Neprozradil však, co je mu na tom divného, neboť Leonard vyrůstal od mládí v klášteře, byl vyrovnaný a spokojený a blaženě nevinný a nebylo třeba ho znepokojovat a nahlas uvažovat o tom, že v noci, kdy zahynula Hilarie, zuřila stejně prudká vánice jako noci včerejší, že i tělesná žádost si raději vybírá klidné útočiště, a že v blízkosti jejího ledového hrobu žádné takové útočiště neviděl. Vždyť lože ze sněhu a ledu, nad kterým kvílí vítr, není právě nejlákavějším prostředím k znásilnění. „Chtěl bych si nejdřív rychle něco sníst a potom jít hledat s ostatními,“ řekl. „Ale co kdybych si s sebou vzal Reynera, aby mě dovedl na místo, kde našel bratra Eliáše? Můžeme tam začít hledat stejně dobře jako všude jinde.“

„Proč ne,“ souhlasil převor, „ale jen jestli jsi přesvědčen, bratře, že to děvče tu zůstane a nepokusí se zas něco o vlastní vůli podniknout.“

„Zůstane tady,“ ujistil ho Cadfael přesvědčeně. „A žádné těžkosti dělat nebude.“ Určitě ne, ale ne snad proto, že by ji o to požádal Cadfael. Bude tu poslušně čekat, protože jí to nařídil jistý Olivier, její zářný hrdina. „Pojďme, zeptáme se, jestli by mi ten člověk byl ochoten dělat průvodce.“

Převor vyvedl svého nájemce ze skupinky, která se chystala vyjít branou, a seznámil ho s Cadfaelem. Reyner si na svého pána zřejmě potrpěl a ochotně souhlasil s každým jeho návrhem.

„Rád vás tam dovedu, bratře. Chudák mnich – je zase venku v takovém nečase, když už ho tam jednou málem potkala smrt. A to se tak dobře zotavoval. Muselo ho popadnout šílenství, že vyrazil do takové noci.“

„Neměli byste si raději vzít dva mezky?“ napadlo převora. „Třeba to místo, co hledáte, není ani moc daleko, ale kdo ví, kam vás ještě cesta zavede, jestli narazíte na nějakou stopu? Tvůj kůň se už hodně nahonil od doby, co jsi k nám přišel, Cadfaele. A naše zvířata jsou odpočatá a silná.“

Taková nabídka se ovšem odmítnout nedala. Cesta to bude pomalá, ať už pojedou na mezcích nebo půjdou pěšky, ale na mezcích se jim přece jen bude cestovat snadněji. Cadfael šel v rychlosti poobědvat, a když se vrátil, pomohl Reynerovi osedlat mezky. Vyjeli východním směrem po značně udusané cestě. Tak asi čtyři hodiny by se jim ještě mělo udržet slušné počasí, ale pak se už musejí připravit, že možná začne znovu sněžit a také se pomalu smrákat. Ludlow zanechali v dálce po pravé straně a jeli dál udusanou cestou. První úsek jim pořád ještě osvětlovalo chabé slunce, ale obloha už nad nimi visela těžká a šedá.

„Určitě jste ho nenašel u silnice?“ ujišťoval se Cadfael, když se Reyner pořád ještě nechystal odbočit z cesty.

„Docela blízko silnice, bratře, jenom kousek na sever. Scházeli jsme zrovna po svahu pod Lacyho lesem a málem jsme o něho zakopli, jak tam tak ležel nahý ve sněhu. Přiznám se, že by mě hodně mrzelo, kdyby měl teď umřít, vždyť je to pravý div, že se vůbec sebral ze všech těch zranění, když jsme ho tu našli polomrtvého a zřízeného, že nad tím rozum zůstával stát,“ prudce řekl Reyner. „Tehdá mě hřálo u srdce, že jsme vytáhli dobrého člověka hrobníkovi z lopaty a přelstili ďábly, co ho do toho hrobu dostali. Snad ho s pomocí boží odtud vytáhneme i podruhé. Prý s ním odešel i nějaký malý chlapec,“ dodal Reyner a pohlédl dalekozrakýma modrýma očima na Cadfaela. „Chudáček malý, jednou se už ztratil a teď ho hledáme znovu. Ale musím říct, že se mi na tak malém chlapci líbí, když nenechá druhého v nouzi a drží se ho jako klíště. Však je teď budeme hledat oba dva a pomůže přitom každý zdravý chlap, co tady kolem obdělává pole anebo chová dobytek. Už jsme blízko, bratře. Tady sejdeme ze silnice a dáme se doleva.“

Nemuseli však jet nijak moc daleko. Za chvíli spatřili mělkou úžlabinu, vzdálenou pár minut od silnice, vroubenou křovinami a na horním severním okraji obrostlou hlohy.

„Tak tady ležel,“ řekl Reyner.

Nesporně stálo za to, že sem přijeli, neboť to místo před ně stavělo ožehavé otázky. Ano, všechno tu přesně zapadalo do chmurného vzorce té noci. Lupiči se vraceli ze svého nájezdu jižně od silnice, zřejmě tu někde cestu přešli a chystali se dál po nějaké dobře jim známé stezce, po níž se mohli nepozorovaně vrátit do pustin Titterstone Clee. A zřejmě tu narazili na bratra Eliáše a přepadli ho spíš pro povyražení než pro jeho plášť a košili, i když zároveň nepohrdli celkem bezcennými věcmi, o které toho zdánlivě mrtvého člověka oloupili. Ale i jestli se to všechno tak stalo, kde byla v té chvíli sestra Hilarie?

Cadfael se obrátil a zadíval se k severu na mírně svažité návrší, po kterém ještě docela nedávno projížděl s Yvesem v sedle před sebou. Tam někde nahoře, daleko od silnice je ten potok, kde tehdy našel sestru Hilarii. Severovýchodně odsud, nejspíš tak na míli daleko.

„Vyjeďte se mnou kousek po těch loukách, Reynere. Chtěl bych se tam ještě na něco podívat.“

Vítr odvál trochu včerejšího sněhu a mezkům se stoupalo do vrchu dobře. Cadfael je vedl po paměti, ale odhadl směr správně. Pod podkovami jim náhle zazvonil led na úzkém potůčku a v mělkých úžlabinách ležely na keřích a nízkých stromcích podušky sněhu. Cadfael s Reynerem stoupali stále výš a od silnice by je už dávno nikdo neviděl, tak zůstávali skryti za vlnami zasněžené země. Na přítok ledwychského potoka narazili při jeho dolním toku, pokud by potok ovšem teď tekl, někde pod místem, kde v ten den ležela Hilarie. Znovu sledovali jeho mírně se zvedající koryto, až došli k místu, které si věru nemohli s žádným jiným splést a kde byla do ledu vysekána díra ve tvaru rakve. Ani sníh minulé noci nevymazal tu vzpomínku, i když ostré obrysy poněkud zmírnil. Tady dívku vrazi pohodili a nechali ležet.

Více než na míli od místa, kde byl přepaden a málem dokonal bratr Eliáš!

Ne, tady to nebylo, pomyslel si Cadfael, když se rozhlížel po téměř stejně holém a bezútěšném úbočí, jako byl holý a drsný vrcholek Clee. Tady se to nestalo. Sem ji přenesli, až když byla mrtvá. Ale proč? Jinde přece ti mordýři pohodili své oběti, kam padly, a vůbec se nenamáhali je skrýt. A jestli ji sem skutečně někdo přinesl, tak odkud asi? Nikdo by přece neměl chuť vláčet se moc daleko s mrtvým tělem. Někde poblíž tu musí být nějaký úkryt.

„Nahoře se pasou spíš ovce než krávy, viďte?“ řekl Cadfael a ukázal na svahy nad sebou.

„To ano, ale teď si je ovčáci raději drží v ohradách. Deset let jsme tu neměli takový mráz.“

„Takže by tu měly být nablízku nějaké chýše, aby se pasáci měli kde schovat. Nevíte náhodou, kde by mohla být nejbližší?“

„Kousek dál, nedaleko cesty, co vede napříč k Bromfieldu, tak na půl míle odtud.“ Musí to být u téže cesty, po které ujížděl Cadfael s Yvesem v sedle před sebou, když se vracel z Thurstanovy mýtiny do Bromfieldu. Nevzpomínal si, že by toho dne takovou chýši zahlédl, ale tehdy se už přece schylovalo k večeru.

„Zajedeme tam,“ řekl a otočil mezka.

Ujeli určitě půl míle, než Reyner ukázal doleva k nízké úžlabině pod cestou. Střecha chýše se téměř ztrácela pod vrstvou sněhu. Seshora ji prozrazoval jen rovný černý stín pod převisem. Cadfael s Reynerem sjeli po mírném svahu, aby se dostali k chýši z jižní strany, kde byly dveře. Našli je dokořán a podle nánosu včerejšího sněhu poznali, že nejsou otevřené déle než pár hodin, protože až na lehký poprašek, který sem navál mezi prkny vítr, dovnitř žádný sníh nepronikl.

Cadfael se těsně před chýší zastavil. Na dvou místech blízko sebe tu jakási noha přišlápla hřebínek sněhu, který se navršil u dveří, dokud zůstávaly zavřené. Střecha byla obrácená k jihu a od severu chráněná svahem a její převis rámovala řada rampouchů, které každý den kolem poledního trochu roztály a chvilku z nich ukapávala voda, ale do večera zase zmrzly. Jak se tak Cadfael díval, z jednoho rampouchu pomalu skanula drobná kapka, a když pohlédl na zem, viděl, že pod převisem střechy, kde vítr v noci odvál většinu sněhu, se v tenké bílé vrstvě táhne řada malých černých dírek. U rohu chýše vymlely kapky jamku a odhalily cosi zakulaceného a hnědého, co nebyla tráva ani zem. Cadfael odhrábl špičkou boty ještě trochu sněhu.

Mráz dokáže vše dokonale zachovat. Ve veškerém slunečním svitu všech těch polední stačilo roztát jen tolik sněhu, aby jediná drobná kapka pronikla až k vršíčku té hromádky a odhalila kousíček koňského trusu. Stačilo, aby ještě jedinkrát nasněžilo a sníh by hromádku znovu zakryl a mráz by ji potom zapečetil docela. Dírka, kterou k ní vyhloubila kapka z rampouchu, však sahala příliš hluboko, než aby se o ni zasloužilo jen dnešní nepříliš jasné slunce. Těžko říct přesně, jak dlouhá doba asi uplynula od chvíle, kdy tady stál kůň, ale Cadfael to odhadoval tak na pět dní. Že by si tu koně někdo uvázal? Prkna chaty byla jen nahrubo otesaná a pod nízkým vystouplým převisem střechy byly podpěry, přes které se snadno dala přehodit otěž.

Nebýt toho, že se mu v mírném závanu větru náhle zatřepetal z drsného prkna v rohu kousek nad očima, nebyl by si ho Cadfael možná ani všiml, tak byl ten chumáček vlasů světlý, téměř bílý. Kdyby se byl v té chvílí nepohnul, docela by se ztratil ve sněhu, který tu byl nalepený a přimrzlý ke dřevu. Teprve když trochu zával vítr, setřásl z něj něco z té váhy a rozevlál ho tak, až ho Cadfael zahlédl. Opatrně ho sundal z třísky, na níž byl přichycen, a narovnal si ho na ruce – chumáček drsných pružných vlasů barvy uvadajících petrklíčů. Uvázaný kůň se zřejmě otřel hřbetem a hřívou o roh chýše a zanechal po sobě známku své přítomnosti.

A toto je určitě nejbližší chýše od potoka, kde Cadfael našel nebohou sestru Hilarii. Kdo měl po ruce koně, mohl tělo zavražděné dívky snadno na takovou vzdálenost převézt. Není však třeba hned se ukvapovat. Než si dělat pochybné závěry, bude lepší pořádně se porozhlédnout, co ještě může toto místo vypovědět.

Cadfael nález pečlivě uložil do záňadří kutny a vešel do chýše. Rázem ho příjemně obklopil mírně prohřátý trpký vzduch a v nose ho zalechtala suchá slabá vůně navršeného sena. Reyner zůstal stát za ním a pozorně, mlčky přihlížel.

Někdo loni sklidil spoustu sena a pořád ho tu ještě měl slušnou zásobu. Takže tu čekalo lože přichystané i s přikrývkami a pevnou střechou nad hlavou – ano, a každý, koho by v těchto končinách zastihla noc, by jistě takové útočiště uvítal. A někdo tu skutečně dnes v noci přespal ve velké hromadě sena byl pořád ještě otisk, jak na ní leželo dlouhé tělo. Možná že tu však leželo jindy. A dost možná, že tu ležela těla dvě. Ano, může to dost dobře být místo, které hledá. Jenže je nejméně půl míle vzdálené od úžlabiny, kde byl zanechán polomrtvý bratr Eliáš, jehož vrazi se v té chvíli zřejmě vraceli domů a neměli čas prohledávat opuštěnou krajinu.

„Myslíte, že tu dneska opravdu přespali ti dva, co hledáme?“ zeptal se Reyner, který Cadfaela se zájmem pozoroval. „Protože někdo tu určitě byl a před dveřma zůstaly ve sněhu dvojí šlápoty.“

„Možné to je,“ zamyšleně mu odpověděl Cadfael. „A doufejme, že to tak bylo, protože ať už tu přespal kdo chtěl, odešel odsud ráno živý a zdravý a nechal za sebou stopy, po kterých se teď vydáme. Tady jsem už viděl všechno, co jsem potřeboval.“

„Co by tu ještě mohlo být, když už odešli?“ opáčil Reyner, ale uznale sledoval, jak pozorně Cadfael všechno prohlíží, a byl by mu rád pomohl. Vešel dovnitř, bystře se kolem sebe rozhlédl a velkou nohou rozvířil haldu sena. „Špatné poležení tu neměli, jestli došli až sem. Třeba se jim nakonec opravdu nic zlého nestalo.“ Jak rozhodil seno, rozvířil celou škálu vůní a mračno prachu, z něhož je až štípalo v nose, a odkryl i růžek černé látky, dobře pod vším tím senem schované. Shýbl se, zatahal za ni a tu se objevil jakýsi dlouhý černý kus oděvu; umazaný a zaprášený se mu rozvinul v ruce. Reyner ho užasle zvedl. „Co to tu je? Kdo mohl zahodit tak pěkný plášť?“

Cadfael si od něho plášť vzal a rozestřel ho, aby si ho prohlédl. Byl to prostý cestovní plášť z drsné černé látky, v jaké chodili benediktini. Mužský plášť, který zřejmě patřil některému z mnichů. Že by bratrovi Eliášovi?

Beze slova ho pustil, ponořil obě ruce do sena a jako teriér, který chce chytit krysu, se prohrabával až k zemi. Bylo tam další černé šatstvo, stočené a co nejhlouběji zastrčené, aby je už lidské oko nikdy nespatřilo. Cadfael vytáhl svinutou látku, roztřepal ji a tu z ní vypadlo cosi bílého, zmačkaného do kuličky. Honem to zvedl a vyrovnal si to na ruce. Byl to prostý plátěný čepec jeptišky, teď ale celý umazaný a pomačkaný. A když Cadfael pozvedl černý šat, aby si jej dobře prohlédl, zjistil, že je to úzký hábit převázaný pásem a krátký plášť z téže látky. A to vše leželo ukryté hluboko v té hromadě, kam by žádného ovčáka ani nenapadlo sáhnout, dokud by se všechno seno nespotřebovalo.

Rozestřel hábit, dotkl se pravého ramene, rukávu a pravé strany hrudi a nahmatal cosi, co na té černé látce vidět nebylo. Na pravé straně prsou byl otisk mužské ruky, tuhý a zatvrdlý, a když na něj Cadfael sáhl, odpadla z něho křehká vlákna. Stejné skvrny a rozpadlé kousky tkaniny našel i na záhybech zad a na rukávu.

„Krev?“ zeptal se Reyner, který ho s úžasem pozoroval.

Cadfael mu neodpověděl. Zachmuřeně sbalil hábit i oba pláště, zasunul do nich čepec a zastrčil si balík pod paži. „Pojďme, podíváme se, kam ti nocležníci odešli a kdo tu vlastně dnes v noci spal.“

Nebylo pochyb, kudy se poslední obyvatelé chýše vydali. Od tenké vrstvy sněhu přede dveřmi, kde bylo jasně vidět šlépěje velkých a malých nohou, vedly tyto stopy z kopce a o kus níž se spojovaly, nejprve sotva znatelné, jak tam ti lidé scházeli po mírném svahu, pak však už zapadající až po kolena a boky do závějí a mířící dolů ke křoví a pod ním ke skupince zasněžených stromů. Cadfael s Reynerem po nich zamířili, vedli si mezky a hleděli se držet úzké cestičky, jak ji vyšlapali ti dva, které teď sledovali. Cestička se vinula kolem křoví a potom přeťala pás stromů, kde se sníh zachytil většinou ve větvích. Vyšli k místům, kde jim cestu křížily stopy mnoha lidí a koní, kteří sem přišli od západu a mířili k východu. Cadfael se zadíval východním směrem a snažil se postřehnout, kam stopy vedou, dokud mu docela nezmizí v dálce. Mířily dolů do údolí, v němž se stékaly všechny zdejší potůčky, a jistě vedly stejně rovně dál a za údolím stoupaly zase nahoru přímo k pustinám Titterstone Clee.

„Narazili jsme na takové stopy, když jsme stoupali od silnice?“ zeptal se Cadfael Reynera. „Sám přece vidíte, kudy vedou. A my přišli zezdola a dostali jsme se až nad ně. Museli jsme je tedy křižovat.“

„Jenomže jsme se po nich nedívali,“ rozumně odpověděl Reyner. „A tu a tam je asi zával vítr.“

„Pravda, tak to nejspíš bylo.“ Cadfael se tehdy po zemi opravdu moc nerozhlížel, chtěl se hlavně dostat k té prázdné rakvi v ledu. „Podívejme se teď raději, co to tu máme před sebou. Tady někde se ti lidé zastavili a zřejmě přišli seshora, z místa, odkud vedou všechny stopy od těch stromů.“

„Tady se obrátil kůň a zůstal stát,“ řekl Reyner, který se pozorně díval před sebe. „Pak se otočil a šel dál. A tak to udělali všichni. Pojďme za nimi ještě kousek.“

Ušli sotva tři sta kroků a tu jim u nohou vyrazil první šarlatový květ. Od toho podivného květu se klikatě táhl řetěz rubínových korálků, pak se objevil druhý zářivý květ a za ním řetěz pokračoval, tenký, ale zřetelný. Ve zmrzlém sněhu se jeho barva dobře udržela. Cadfael s Reynerem se v těchto místech ocitli ve chvíli, kdy den už málem končil, a věděli, že slunce, které se ukázalo jenom nakrátko, už brzy zapadne, ale dokud ještě dost jasně svítilo, ukazovalo jim chmurné úbočí Clee, kam vedla odedávna tato prastará cesta. Bylo to odlehlé, divoké a osamělé místo, vhodné leda tak pro vlky.

„Příteli,“ řekl Cadfael a zadíval se k hrozivému obzoru. „Nejspíš se tady rozloučíme. Podle všeho, co tu vidím, jsou tohle včerejší stopy a jasně nám prozrazují, že tudy prošlo několik koní a velké množství lidí a že vezli něco, z čeho kapala krev. Ze by snad poraženou ovci? Nebo zraněného člověka? Banda, kterou musíme zneškodnit, přišla odtamtud seshora, a jestli včera v noci nevytáhla páchat ty svoje ničemnosti, pak tyhle stopy lžou. Někde poblíž určitě leží usedlost, kde si teď obvazují rány, ukládají mrtvé nebo přinejlepším bědují nad ztracenými potravinami a nářadím. Vraťte se, Reynere, po stopách až k místu, kde ti mordýři včera pálili a plenili, a jděte to honem oznámit Hughu Beringarovi, ať se ještě zachrání, co se zachránit dá. A jestli se Hugh Beringar ještě nevrátil, pospěšte do Ludlow, však Josce de Dinan má co ztratit stejně jako všichni ostatní.“

„Ale co vy, bratře?“ zeptal se Reyner pochybovačně.

„Já půjdu dál a budu je sledovat po cestě, po které šli. Ať už s sebou Eliáše a Yvese odvlekli nebo ne, je to naše jediná naděje, jak zjistit, kde si postavili hnízdo. Nemusíte se bát,“ dodal Cadfael, když viděl, jak se jeho společník mračí a váhá, zda ho má nechat samotného. „Dám si na sebe pozor. Nejsem v těchto věcech žádný začátečník. Ale víte co, vezměte tohle s sebou a než se vrátím, nechte to u převora Leonarda.“ Vytáhl kousek petrklíčově žluté hřívy, a protože si byl vědom její důležitosti, pečlivě ji zabalil do stočeného šatstva. „Vyřiďte mu, že se do noci vrátím.“

Cadfael ujel víc než čtvrt míle a narazil na stopy Reynerova a svého mezka, které stoupaly vzhůru k potoku. Stezka už byla zavátá lehkým prachovým sněhem, ale kdyby se tu byl Cadfael prve jen trochu pozorněji rozhlédl, musel by si všimnout, že tudy prošlo i projelo mnoho lidí, i když by tomu nepřikládal nijak hrozivý význam, protože přerušovanou čáru rudých teček tu zakryl lehounký sníh.

Od tohoto bodu se cesta mírně svažovala, vedla přes ledwychský a potom dogditchský potok, který se do něj vléval od severovýchodu, proplétala se mezi zdejšími usedlostmi, i když se jim nikdy nepřiblížila docela na dohled, a náhle zamířila přímo nahoru. Byla to stará, prastará cesta, která se snadno držela po celé té zvlněné krajině ve stejné výšce, až náhle musela prudce stoupat, tak jak se tu musela šplhat vzhůru i každá jiná stezka vedoucí k tomu nehostinnému vrchu, k té pusté hrozivé rozloze samých skalisek, řídké trávy, rozeklaného srázu a zrádného kluzkého mechu.

Přicházelo-li se k úbočí Clee z této strany, bylo vidět jen holé útesy šrafované krátkými záblesky slunce. Cesta tu rozhodně dál vést nemohla, protože pořád ještě mířila přímo jako šipka ke strmé skalní stěně. Brzy se bude muset stočit doprava nebo doleva a ve svém stoupání obkroužit kopce. Cadfael si vzpomněl, jak byla přepadena Druelova usedlost, a řekl si, že cesta určitě povede doprava. Tudy se jistě vraceli lupiči oné noci domů a Cleeton nechali hluboko pod sebou, neboť to byla až příliš dobře chráněná vesnice, než aby se jim těsně před úsvitem mohla stát rychlou a snadnou kořistí.

Za chvíli se mu jeho domněnka potvrdila, neboť stezka se stočila doprava a vedla dál podél potůčku, teď zcela tichého a zamrzlého, který vytékal ze skály, v horním toku se místy ztrácel a končil v prohlubni zmrzlého mechu, jíž se cesta pečlivě vyhnula. Po levici se mu tyčila skalnatá stěna, ale za menšími vyvýšeninami nebo občasnými skupinkami zakrslých stromů, které mu rostly nablízku, ji často ani nebylo vidět. A jak po ní Cadfael stoupal kolem dokola, spatřil pod sebou údolíčko a v něm rozvaliny Druelova domu a chlévů. Další zákruta spirály ho dovedla ještě výš a trosky mu rázem zmizely z očí.

A tu se mu po levici na skalnatém úbočí náhle objevila rozsedlina, tak úzká, že by si jí byl ani nevšiml, kdyby se do ní nestočila ta jemná šňůrka červených krůpějí. Leželo za ní hluboké temné údolí, skryté před prudkým světlem a veškerou silou větru. Bujně se tu rozrůstala tráva, vděčná za tak poklidné zákoutí, a nashromáždila si tolik půdy, že se v ní dařilo i stromům, téměř černým a hodně vysokým. K vrcholu nemohlo být daleko a Cadfael už jistě obešel více než polovinu kopce. Řekl si, že ať už se na konci cesty tyčí jakékoli stavení, určitě stojí opřeno o holé útesy jihozápadního svahu a zřejmě se k němu ani jinudy nikdo nedostane, leda snad ptáci.

V řídkém horském vzduchu se nesou zvuky daleko. Cadfael se právě zastavil dole ve strži a uvažoval, co dál, když tu k němu seshora dolehlo v pravidelném rytmu jakési vzdálené bušení. Někde tam nad ním zřejmě pracuje kovář. A potom tiše, ale jasně zaslechl bučení dobytka.

Jestli tu mají lupiči bránu, je jistě dobře hlídaná a podle všech těch zvuků k ní nemůže být daleko. Cadfael sestoupil z mezka, zavedl ho mezi stromy a uvázal. Vůbec už nepochyboval o tom, že se dostal k mordýřské bandě, která zabíjí a plení v celém kraji a odvažuje se až k samotným branám Ludlow. Kdo jiný by si zbudoval tvrz na tak skrytém a hrůzu budícím místě?

Dojít na dohled od brány se neodvažoval, ale neměl důvod, proč by se nepokusil co nejopatrněji se k ní přiblížit. Tiše stoupal mezi stromy a jejich korunami nad sebou viděl jen tmavou šeď oblohy. V té šedi před ním náhle vyvstalo cosi širokého a temného – vršek dřevěné věže. Cadfael se pomalu blížil k prameni potoka, který vymlel tu hlubokou rozsedlinu, a tu se před ním mezi stromy otevřela planina pokrytá balvany a sněhem. Spatřil dlouhé, kůly vzepřené vysoké hrazení a za ním vrcholky střech a dlouhý hřeben hlavní síně s věží na konci. Nebyla to nijak nápadná věž, spíš pevně stavěná a nízká, aby odolávala větru, ale dost vysoká na to, aby z ní bylo dobře vidět po celém okolí. Hrazení i věž se tyčily přímo proti obloze. Zezadu si zdejší obyvatelé tvrz chránit nemuseli, leda před orly. Za tvrzí spadaly příkře dolů útesy. A Cadfaela teď napadlo, že z dálky by věž proti temným skaliskům, z nichž se tyčila, nebyla ani vidět.

Chvíli zůstal stát a snažil se zapamatovat si všechno, co tady spatřil a slyšel, protože Hughovi se bude určitě hodit každá, i sebemenší podrobnost. Hradba kolem tvrze byla vysoká, nahoře opatřená zašpičatělými, blízko sebe posazenými kůly, a Cadfael co chvíli zahlédl, jak se nad zubatým okrajem objevila a zase zmizela mužská hlava. Usoudil, že jsou tu v pravidelných mezerách rozmístěna stanoviště pro hlídky, nebo že tu dokonce vede kolem dokola cesta, po které hlídky přecházejí. Ze dvora se k němu jasně nesly hlasy, a i když slovům nebylo rozumět, byly to hlasy velmi důrazné a bylo jich mnoho, křičely, smály se, ba dokonce i zpívaly. Zbrojíř pilně bušil kladivem, krávy bučely a šum ustavičně přicházejících a odcházejících lidí splýval do spokojené melodie. Ti lidé uvnitř se vůbec nebojí, pevně věří, že by se dokázali vypořádat se všemi nástrahami, které by jim mohly připravit okleštěné, na dvě poloviny rozdělené zákony země. Člověk, který jim vládne, kolem sebe zřejmě shromáždil nejméně ze tří hrabství muže odhodlané nepodřídit se zákonům, divoké a nezávislé, a jen mu vyhovuje, že je Anglie rozpolcena vedví, neboť se tak může lépe zahryznout do jejích otevřených ran.

Nízko na obloze se začaly kupit mraky. Cadfael se obrátil a zamířil zpátky ke svému mezkovi, co nejopatrněji ho vedl ve skrytu stromů dolů, kde se před ním otvírala strž, a než nasedl a rozjel se pryč, chvíli čekal a naslouchal. Vrátil se cestou, kterou sem přijel, a dokud nesjel až dolů do nížin, nepotkal živou duši. Dole se snadno mohl obrátit doleva a dát se níž k silnici do Cleobury, ale neučinil tak a raději se vrátil cestou, po níž se včera přihnali loupežníci. Chtěl tu cestu poznat co nejlépe, protože kdyby v noci začalo zase sněžit, určitě by se úplně změnila.

Než dojel na míli od Bromfieldu, už se setmělo. Vděčně a unaveně se vracel do kláštera.

Hugh Beringar se vrátil až po večerní pobožnosti, vyčerpaný a hladový, a přestože byla taková zima, celý zpocený. Cadfael k němu přisedl k pozdní večeři, jen co přišel z kostela.

„Tak jste to viděl, co? Reyner vám tedy vyřídil, kde si ti ďáblové včera v noci zase zařádili?“ zeptal se Cadfael, a z Hughovy zamračené tváře ihned vyčetl odpověď.

„Řekl mi taky, kam se chystáte vy. Ani jsem nečekal, že se vrátíte dřív než já, a navíc celý! To musíte vždycky strkat ruku rovnou do vosího hnízda?“ zlobil se Hugh.

„Kdepak to tedy včera v noci vypálili a vyplenili?“

„Ve Whitbachu. Je to sotva dvě míle od Ludlow, a procházeli se tam jako doma po dvoře.“ Všechno to do sebe zapadalo. Z Whitbachu by se přece loupežníci vraceli stezkou pod chýší k staré silnici, přesně tak, jak se o tom Cadfael přesvědčil. „Člověk, kterého jste poslal, se přihnal, zrovna když jsem se vrátil do Ludlow. Zastavil jsem se pro Dinana a společně jsme se tam rozjeli. Domy jsou vydrancované, lidé pobití. Dvěma ženám se podařilo utéct i s malými dětmi do lesa a prožily si tam zimu a strach, ale co ostatní? Ze všech zůstal naživu jen jeden muž a dva mládenci, ale všichni tři jsou zranění. A ostatní zahynuli. Odvezli jsme je do města, raněné i mrtvé. Jsou to Dinanovi lidé a on už se o ně postará. A jestli se mu naskytne příležitost, oplatí jejich krev krví.“

„Tu příležitost budete asi mít oba,“ řekl Cadfael. „Reyner Dutton našel, co hledal, a já také.“

Až do této chvíle seděl Hugh s hlavou unaveně opřenou o zeď, ale teďsebou prudce trhl, napřímil se a v očích se mu zalesklo. „Snad jste nenašel to vlčí doupě? Honem mi všechno povězte.“

Cadfael mu do všech podrobností vylíčil, co viděl. Čím jasnější představu si udělají o těžkostech, které je čekají, tím větší budou mít naději, že se s nimi lépe a s menšími ztrátami vypořádají. Protože snadné to určitě nebude.

„Jak jsem viděl, vede k nim jen ta jediná cesta. Za tvrzí se půda ještě trochu zvedá k samému okraji skalního útesu. Jestli palisády vedou dál kolem zadního okraje dvora, to jsem neviděl. Ale útes jim spadá za zády tak příkře, že snad ani nepokládali za nutné si tam hrazení budovat. Po skalách by se tam podle mne vylézt dalo, ale v příhodnější roční době, teď je to samý led a sníh a nikdo by se tam neodvážil. A i kdyby se takový odvážlivec našel, určitě si tam ti mordýři připravili na svou obranu celé hromady kamení a balvanů.“

„Opravdu jsou tak dobře opevnění? Moc by mě zajímalo, jak se jim povedlo tajně si zbudovat takovou tvrz.“

„Kdo má chuť pouštět se do tak osamělých drsných končin? U nižších svahů se tam sice jakžtakž drží pár hospodářství, ale co by lákalo až do těch výšek poctivého člověka? Ani dobrá pastva se tam nenajde. A mají tam celé vojsko, Hughu, rabiáky, co se sešli snad z celé střední Anglie. A pod sebou cleeský les a všude kolem plno kamení, což je taky to jediné, co se tam nahoře urodí. Sám víte, a já to vím taky dobře, jak rychle se dá taková tvrz postavit, jen když je kolem dost dřeva a někdo ji nutně potřebuje.“

„Jenomže uprchlí ničemové, co se dali na loupení, zlodějíčkové, co utekli z měst a vůbec taková chátra nedovede přece velkoryse stavět, spíš se poschovává někde po lesích a zbuduje si tam ubožácké chatrče,“ namítl Hugh. „Určitě to tam řídí někdo mnohem významnější. A rád bych věděl kdo.“

„Jestli si Bůh bude přát, tak na to zítra přijdeme,“ řekl Cadfael.

„Přijdeme? Jako my dva?“ Hugh se na Cadfaela krátce a pobaveně usmál. „Myslel jsem, že jste už se zbraněmi skoncoval, bratře. To jste tak přesvědčený, že jsou tam ti dva?“

„Podle stop by to tak vypadalo. Nevíme docela jistě, jestli nocležníci, kteří přespali v chýši a vyběhli ven, když zaslechli koně, byli Yves s Eliášem, ale rozhodně to byl muž a chlapec a víte snad o jiné takové dvojici, která by tu v noci zabloudila? Ano, myslím, že padli do rukou těch lotrů. A ať už budu ozbrojen nebo ne, půjdu jim s vámi na pomoc.“

Hugh se na Cadfaela pevně zadíval a pak řekl rovnou, co mu tak leželo v hlavě. „Ale zdržovali by se s Eliášem? Chlapec by jim za to stál, to jistě, už podle oblečení by v něm poznali slušnou kořist. Ale co by je mohlo zajímat na chudém mnichovi, který ve své pomatenosti někde zabloudil? Vždyť už ho jednou málem ubili k smrti. Myslíte, že by zaváhali a neudělali by to podruhé?“

„Kdyby ho někde pohodili, tak jsem jeho tělo určitě našel,“ pevně odpověděl Cadfael. „A já je nenašel. Jestli se chceme dozvědět, co se opravdu stalo, Hughu, pak nám nezbývá, než se tam vydat a zjistit to o těch, kdo to vědí.“

„A to také uděláme,“ řekl Hugh. „Jen co se ráno rozední, zajedu do města a povolám si jménem krále všechny muže, co mi jen Josce de Dinan může poskytnout, a k tomu si vezmu i vlastní vojáky. Dinan je mi zavázán věrností a svou povinnost jistě splní. Nepotřebuje na vlastním panství zlořády o nic víc než sám král Štěpán.“

„Škoda, že se za nimi nemůžeme rozjet ještě před svítáním, ale to bychom se připravili o denní světlo,“ řekl Cadfael. „A potřebujeme je víc než ti lotři, protože ti se tu vyznají.“ Zaujatě si už promýšlel, jak by měli na tvrz zaútočit, i když se o takové věci už dávno neměl zajímat a vlastně na ně už léta nepomyslel. Jakmile však jednou ucítil závan boje, probudilo se v něm staré nadšení. Všiml si, jak se po něm Hugh s úsměvem v očích dívá, a zastyděl se. „Promiňte, úplně jsem se zapomněl, takový jsem hříšník.“ Vrátil se k tomu, co mu leželo na srdci, k záležitosti těch dvou nešťastných duší. „Ještě něco jsem vám chtěl ukázat, i když to s tím ďábelským hradem přímo nesouvisí.“

Přinesl s sebou svinuté černé šatstvo a teď je rozložil na stole a vyndal z něj zmačkaný bílý čepec a chumáč vlasů z plavé hřívy. „Tohle jsem našel v té chýši, schované hluboko v seně. Nebýt toho, že Reyner rozhrábl nohou tu hromadu, jakživ to nikdo neviděl. Sám se podívejte, co to v té skrýši leželo. A tohle jsem objevil venku, zachycené o drsné dveře, a pod tím hromádku koňského trusu.“

Dopodrobna všechno Hughovi vypověděl, protože potřeboval, aby se s ním někdo nad jeho objevy zamyslel. Hugh se zamračeně díval a poslouchal, únava z něho spadla a nic důležitého mu neuniklo.

„Takže jste tam našli její i jeho šatstvo?“ řekl nakonec. „To znamená, že tam byli spolu.“

„Ano, také bych tomu tak rozuměl.“

„Jenomže jeho nalezli dost daleko od té chýše. Nahého a vysvlečeného z hábitu, í když plášť zůstal na místě, kde se skrývali. A jestli se nemýlíte, tak se teď Eliáš ve svém zoufalství právě k té chýši chtěl vrátit. Ale co ho tam hnalo? Čím se tak soužil?“

„To si ještě vysvětlit nedovedu,“ řekl Cadfael. „Ale věřím, že to s pomocí boží pochopíme.“

„Říkáte, že tam ty šaty byly schované – pečlivě schované? Takhle tam mohly zůstat ležet do jara, a až by je někdo našel, nedokázal by uhodnout, kde se tam vzaly. Povězte, Cadfaele, obtěžovali se někdy ti vlci zakrýt své nejbídnější činy? Myslím, že ne. Co zničí, nechají přece ležet, ať to padne kam padne.“

„Tak si počínají i ďáblové, protože nemají stud,“ řekl Cadfael.

„Ale že by neměli ani strach? A přece v tom není žádný smysl, ať se na to podíváme z které chceme strany. Nechápu, kam to všechno vede. A nejsem sám sebou vůbec spokojený, když se tak marně snažím to rozmotat,“ přiznal Hugh sklíčeně.

„Já také ne,“ řekl Cadfael. „Ale počkám si. Až se dovíme něco víc, třeba v tom nějaký smysl najdeme.“ A potom pevně dodal: „Možná že na tom nebude nic tak složitého, jak se nám teď zdá. Nevěřím, že by se zlo a dobro dalo tak nerozlučně propojit a že by je nikdo nedokázal rozplést.“

Žádný z nich neslyšel, jak se dveře malého předpokoje hostinské síně, kde Hughovi prostřeli k večeři, otevřely a zase zavřely. Když však Cadfael vyšel ven s balíkem šatstva pod paží, stála tam v kamenné chodbě vysoká snědá dívka s unavenýma hrdýma úzkostlivýma očima a s černými vlasy splývajícími jí jako mračno kolem ramen, a Cadfael z jejího napjatého vyděšeného výrazu ihned poznal, že sem nic netušíc přišla, zaslechla hlasy, nahlédla dovnitř a v ohromení ustoupila před tím, co spatřila. Stála tam na chodbě ve stínu, čekala na něj a doufala, že přijde. Celá se chvěla, když ji vzal pevně za paži a rychle ji odváděl do síně, kde ještě matně doutnaly zbytky ohně, trochu přitlumeného, aby se ráno znovu rozhořel. Až na to ponuré světýlko všechno tonulo ve tmě. Cadfael cítil, jak se dívka ve skrytu temné místnosti nadechla a trochu zklidnila. Naklonil se, aby rozhrábl oheň, ale ne příliš rázně, a vzápětí to v krbu červeně zazářilo a kolem se rozlilo příjemné teplo.

„Posaďte se tady a trochu se ohřejte, dítě. Pěkně se opřete a ničeho se nebojte. Při všem, co je mi svaté, vás ujišťuji, že Yves byl ještě dnes ráno naživu a čilý a že jestli se nám to podaří, přivedeme ho zítra zpátky.“

Ruka, která mu pevně svírala rukáv, ho zase pomalu pustila. Dívka si opřela hlavu o zeď a natáhla nohy k ohni. Měla na sobě venkovské šaty, v kterých vstoupila do brány převorství, a byla naboso.

„Děvenko milá, pročpak už dávno nespíte? Copak nemůžete všechny starosti nechat na nás a na Pánubohu?“

„Jenomže Bůh ji nechal umřít,“ řekla Ermina a zachvěla se. „Bylo to její oblečení, vím to, poznala jsem je. Ten čepec i plášť patřil Hilarii. A kdepak byl Pánbůh, když ji někdo zhanobil a zavraždil?“

„Bůh všechno viděl,“ odpověděl jí Cadfael, „a vyhradil si vedle sebe místo pro novou svatou. Přála byste jí snad, aby od Něho musela zpátky?“

Usedl vedle dívky, ale ani se jí nedotkl; bral ohled na její zármutek a výčitky svědomí. Kdo se teď měl víc než ona zodpovídat? A kdo víc než ona potřebuje šetrnější zacházení a vedení, aby nepodlehl svému sebeničivému hněvu?

„Že je to její, viďte? Nemohla jsem spát a přišla jsem se podívat, jestli někdo neví něco nového. Vtom jsem slyšela vaše hlasy. Nechtěla jsem poslouchat, jen jsem otevřela dveře a všechno uviděla.“

„Nikomu jste neublížila,“ domlouval jí Cadfael mírně. „A řeknu vám všechno, co vím, jak si to také zasloužíte. Jenom vás znovu varuji, abyste na sebe nebrala vinu za zlo, jehož se dopustil někdo jiný. Vlastní vinu si přiznat můžete, to ano. Ale tato smrt, ať už se jí provinil kdo chtěl, na vaše bedra nepadá. Chcete teď všechno slyšet?“

„Ano,“ odpověděla, ve tmě současně pokorná i nesmiřitelná. „Ale když už nesmím žádnou vinu vzít na sebe, pak budu alespoň žádat pomstu, jak mi velí můj šlechtický původ.“

„Jenomže i pomsta patří Bohu. Alespoň se to tak učíme.“

„Patří však i k povinnostem mého rodu, tak to alespoň učili mne.“

Byla to stejně oprávněná povinnost jako ta jeho a Ermině stejně svatá. Když Cadfael seděl vedle dívky a uvědomoval si její vášnivé zaujetí, nebyl si tak docela jistý, že nemají stejný cíl. Leccos je možná rozdělovalo, ale příliš vzdáleni si nebyli. Uvědomoval si, že sdílejí především touhu po spravedlnosti, kterou ona, vychovaná v jiném duchu, nazývá pomstou. Podobné vášnivé zaujetí může vydržet tak dlouho, že všechno před sebou smete, anebo také ochabnout a ztratit něco ze svého zápalu. Jen ať si jde dívka vlastní cestou, a až jí bude osmnáct, trochu zvážní, smíří se se životem a ztratí něco ze své rozhněvanosti.

„Ukážete mi to?“ zeptala se teď téměř skromně. „Ráda bych její hábit urovnala, vím, že ho u sebe máte.“ Ano, mířila teď téměř pokorně k jakémusi cíli. Pokud se kdy bude chovat skromně, pak vždycky jen proto, aby něčeho dosáhla. Jedno jí však Cadfael věřit musel – že z ní mluví láska k ztracené přítelkyni.

„Mám ho tu,“ řekl. Rozvinul balík šatstva na lavici mezi nimi a odložil stranou plášť bratra Eliáše. Ze záhybu vypadl chumáček plavé hřívy, ležel dívce u nohou a v průvanu se pohnul na podlaze jako cosi živého. Ermína jej zvedla, chvíli se na něj dívala zpod staženého obočí a potom tázavě pohlédla na Cadfaela.

„A co je tohle?“

„Pod převisem střechy chýše stál uvázaný nějaký kůň, zanechal po sobě ve sněhu trus a tohle tam po něm zůstalo, jak se otřel hřívou o drsná prkna.“

„A stalo se to té noci?“

„Kdo to může vědět najisto? Jisté je jen to, že trus byl hodně zakrytý sněhem a nebyl už čerstvý. Dost možná, že se to stalo té noci.“

„A nebylo to blízko potoka, kde jste ji našel?“ zeptala se Ermina.

„Ne dost blízko, aby se tam chtěl někdo vláčet s tělem, i kdyby tím měl zakrýt vlastní vinu – ledaže by měl koně a mohl na něj mrtvé tělo naložit.“

„Ano, přesně tak jsem to myslela,“ řekla Ermina. Jemně odložila plavá vlákna a zvedla hábit. Cadfael ji pozoroval, jak si jej rozprostírá na kolenou a opatrně přejíždí rukama po záhybech látky. Náhle nahmatala zatvrdlá místa, zarazila se na skvrně nad pravým prsem, přejela prsty po ztuhlých rýhách, které se odtud rozbíhaly, a zase se vrátila k jejich zdroji.

„To je krev?“ zeptala se udiveně. „Ale vždyť Hilarie ani nekrvácela. Řekl jste mi přece, jak zemřela.“

„Máte pravdu. Její krev to být nemůže. Ale krev to nesporně je. Hilarii po ní zůstaly sotva znatelné stopy i na těle, a to nebyla vůbec zraněná.“

„Sotva znatelné stopy?“ opakovala Ermina a ostře se po něm podívala tmavýma očima. Zakryla rukou ztuhlou skvrnu na prsou hábitu a roztáhla prsty, aby obsáhla sedlinu, která byla rozhodně mnohem výraznější než nějaká sotva znatelná stopa. A byla na vnější straně oděvu, ne na vnitřní. „Takže je to jeho krev? Člověka, který ji zabil? Dobře udělala, jestli ho zranila! A přece… Já bych mu byla vydrápala oči, ale ona? Vždyť byla taková drobná a jemná…“

Vtom Ermina najednou ztichla, zůstala docela tiše sedět a jen si zamyšleně přidržovala oběma rukama hábit na prsou, jak by na ní byl splýval, kdyby ho měla na sobě. Obličej jí zlatila rudá zář ohně a v očích se jí odrážely jeho jiskřičky. Když se po dlouhé době zase pohnula, klidně vstala, vyrovnala záhyby a pak přepečlivě oděv složila a uhladila mu okraje, aby byl docela v pořádku.

„Smím si ho nechat u sebe?“ zeptala se a potom dodala s uváženým důrazem: „Pokud ovšem nebude zapotřebí, aby usvědčil jejího vraha.“

[ XI ]

Časně zrána, sotva se rozednilo, vyjel Hugh Beringar z Bromfieldu do Ludlow, aby si shromáždil vojsko k pochodu, a bratr Cadfael si obul vysoké boty, podkasal si kutnu, jak chtěl nasednout na koně, oblékl si plášť a vyrazil s ním. Nejel jen jako průvodce; vzal i plnou mošnu obvazů a mastí na čerstvé rány, jichž bude do večera jistě nemálo.

Erminu před odjezdem ani nezahlédl a byl rád, že zřejmě ještě tvrdě a klidně spí. Včera na ní pozoroval jakýsi neklid a zdála se mu podivně uzavřená. Vůbec si nedovedl vysvětlit proč. Kromě strachu o bratra a viny, k níž se doznala a kterou chce odčinit pokáním, ji asi trápí ještě něco navíc. Pořád ji v duchu viděl, jak odhodlaně, bojovně a klidně se tvářila, když večer odcházela a tiskla si k sobě šat sestry Hilarie. Připomínala mu v té chvíli mladičkého rytíře, který se v nedotčené zbrojí statečně chystá do své první bitvy.

Bůh žehnej Olivierovi de Bretagne, že našel způsob, jak ji ovládnout, vyhnat jí z hlavy dětinskou nezralou lásku a přimět ji, aby tu klidně čekala, nic nepodnikala a nechala břímě tohoto dne na ostatních, i když to tolik odporuje její povaze. Proč si ji však přesto představuje, jako by byla vyzbrojená, bdělá a odhodlaná k boji?

Cadfael však zatím musí vybojovat svou bitvu společně s Beringarem a musí v té bitvě zvítězit.

Josce de Dinan si vyzvedl z ludlowského hradu tolik vojáků, kolik jich Hugh požadoval, a vyjel mu v ústrety v jejich čele, urostlý svalnatý muž středního věku s ruměnným obličejem a na pěkném koni. Hugh po něm žádal hlavně lučištníky, a také je dostal. Tady v pohraničních krajích umělo hodně mužů zacházet s lukem a podle Cadfaelova odhadu by mohli být při kraji lesa nad strží přesně na dostřel k hrazení tvrze. Ze skrýše mezi větvemi by mohli krýt postupující vojsko a zasáhnout každého obránce tvrze, který by se pokusil vystoupit na některé ze stanovišť hlídek. Škoda, že les sahá sotva do čtvrtiny otevřeného návrší, v místech, kde stromy jsou ještě chráněny roklí před nejprudšími větry, ale i tak dorůstají jen do nepatrné výšky. To otevřené prostranství dělalo Cadfaelovi starosti. Nepřátelé mají jistě dost lučištníků ve tvrzi i venku a také dostatek střílen, odkud je dobrý rozhled a kde jsou navíc kryti před šípy útočníků. Cadfael si nikterak nenamlouval, že nepřítel není dokonale připraven. Ať už tvrz postavil tak vysoko v horách kdo chtěl, jistě věděl, co dělá, a soudě podle toho bezstarostného šumu a hovoru na nádvoří si určitě sehnal silnou posádku.

Pochod byl snazší, než čekali. V noci začalo sněžit později než v posledních dnech a sníh také přestal padat o dost dřív, nefoukal zdaleka tak silný vítr a Cadfael si cestu dobře pamatoval. Klidný mrazivý vzduch byl tady na níže položených místech průzračně jasný, ale na všech vrcholcích ležela řídká mlha. To vše by jim mohlo být ku prospěchu, až se přiblíží k cíli, protože mlha alespoň zahalí jejich pohyb.

„Jestli v noci někam vyrazili, tak za takového rána určitě zůstanou raději doma, aby je nikdo ani nezahlédl,“ poznamenal Cadfael. „Počasí je už lepší a vesničané vyjdou brzy ven. Těm nočním ptákům nevadí, že po sobě nechají spoušť všude, kde udeří, ale zatím si dali pozor, aby je nikdo kromě jejich obětí neviděl. Když jim náhodou někdo přijde do cesty, bez zaváhání ho zabijí, ledaže by pro ně měl cenu živý. Včera v noci si přišli na bohatý lup, a dnes tedy možná ani nevylezou. Zůstanou radši doma a nebudou ospalí ani opilí jako po tučném úlovku, a to je velká škoda.“

Cadfael jel napřed, těsně za ním po jedné straně Hugh a po druhé Josce de Dinan, který nespěchal a zůstával o délku pozadu. Dinan byl v každém slova smyslu bohatýr a nikterak se nesnažil pobízet svého koně, aby stačil oři Hughovu, a už vůbec mu nevadilo, že výpravu vede mladší a méně zkušený člověk. Neměl nijak zapotřebí zdůrazňovat svou cenu. Cadfaelovi se velmi zalíbil. Zatím se ještě s tímto mužem, který měl pověst spojence trochu nespolehlivého, nesetkal, ale začínal ho oceňovat a říkal si, že by ho velmi nerad ztratil.

„Možná mají na přístupových cestách hlídky,“ napadlo Hugha.

Cadfael se nad tím zamyslel, ale nezdálo se mu to pravděpodobné. „Kdyby měl někdo hlídkovat na úpatí nebo v půli kopce, byl by od ostatních tak daleko, že by je ani nemohl varovat, a sám by taky nebyl v bezpečí. Tu soutěsku chrání nejlépe to, že je úzká a nenápadná a nikdo si jí nevšimne. Sám jsem ji našel jen proto, že jsem sledoval dobře viditelnou stopu. Teď už ji najdu určitě. A celé prostranství kolem je otevřené. Ti chlapi spoléhají nejspíš na to, že o nich nikdo neví, a i kdyby se o nich přece jen někdo dozvěděl, věří na svoji sílu.“

Kraj před nimi ležel pustý a nezabydlený, a mohutný masiv zahalený v mračnech vypadal jako ocelově modrý stín. Cadfael se rozhlédl po skalnaté krajině, zúžil oči a vedl své přátele směrem, který si dobře pamatoval. Místy zmizely včerejší stopy pod nánosem čerstvého sněhu, ale tu a tam ještě byly znát jako nepatrné prohlubeniny v nové vrstvě. Jak se blížili ke kamenitému masivu, který se tyčil přímo před nimi, Cadfael zpomalil a pak jel dál se zvednutou hlavou a snažil se proniknout pohledem mlhu zakrývající hřeben útesů. Žádný temný čtvercový tvar, který by se tyčil nad skalisky, tam k rozeznání nebyl; závojem mlhy se slabě rýsovaly pouze skály. Co na tom, že není věž vidět, pomyslel si Cadfael, aspoň z ní žádná hlídka nezahlédne blížící se vojáky, třebaže postupují zcela nekrytí a ve velkém množství. Hlavně ať už se rychle dostanou za tenhle úsek a ztratí se za prvním zákrutem točité stezky!

Když se po dlouhém postupném stoupání dostali na ponurý pustý vrch a po levici se jim otevřela skalní rozsedlina, zarazil Hugh své lidi a vyslal napřed zvědy. Nikde se však nic nehnulo a až na pár ptáků kroužících na obloze nebylo vidět sebemenší známky života. Rozsedlina byla tak úzká, až se zdálo, že se po několika krocích uzavře, a nikdo by si byl nedokázal představit, že vede ještě dál.

„Uvnitř se rozšiřuje,“ vysvětloval Cadfael, „a postupně se rozvírá až k místu, kde pramení potok, jak už to bývá u většiny horských bystřin. Skoro celou tu cestu tam rostou stromy, i když nahoře jsou zakrslé.“

Opatrně vešli do soutěsky a rozestoupili se po obou stranách mezi kmeny. Než Hugh stanul na nejvyšším místě, chráněném ještě stromy, a zadíval se přes otevřenou, řídkou travou, skalisky a sněhem pokrytou úžlabinu k palisádě, mlha se již zvedala. Stačilo by, aby se jediný jeho voják vynořil ze skrytu stromů, a rázem by vypukl poplach. Neboť za tímto řídkým okrajem lesa už nebylo kde se skrýt. A k palisádě, jak si teď Cadfael s úlekem všiml, bylo dál, než si myslel; natolik daleko, že jestli mají loupežníci v tvrzi dost obratných lučištníků a pořádné hlídky, dokáží rázem rozprášit jakékoli množství útočníků.

Josce de Dinan se zadíval na dlouhou palisádu a na pevnou věž za ní. „Nevyzvete je, aby se vzdali?“ zeptal se Hugha. „Sám k tomu důvod nevidím, spíš všechny důvody proti.“

Hughovi to také nutné nepřipadalo. Proč by se měl vzdát výhody překvapivého útoku, když se jim podařilo rozmístit lučištníky a ozbrojence do polokruhu podél řídkého lesíka, kde byli dobře skryti a nikdo je zatím nezpozoroval? Kdyby dokázali proniknout alespoň na půl cesty k hradbám, než se na stanovištích hlídek objeví obránci tvrze, mohli by ušetřit nemálo životů.

„Ne, ti lotři bez milosti plenili, bili a vraždili a já jim nejsem ničím povinován. Rozestavíme co nejpříhodněji své vojáky, a než se ti chlapi vzpamatují, zaútočíme na ně.“

Lučištníky rozestavil po celé délce lesa. Pěšáky rozmístil ve třech skupinách na okraji a hrstku jezdců na koni ve dvou skupinách mezi nimi, aby se vrhli na bránu, prorazili dovnitř a uvolnili cestu vojákům.

Brzy bylo vše připraveno a tu se rozhostilo naprosté ticho trvající až do chvíle, než Hugh vyrazil ze svého místa na špici jedné skupiny jezdců a pozvedl ruku na znamení útoku. To už se i s Dinanem řítili k bráně, Hugh zleva a Dinan zprava, a pěšáci se hrnuli za nimi. Lučištníci na kraji lesa nejprve všichni současně vystřelili a pak si znovu připravili šípy a stříleli, jen se nad palisádou objevila hlava. Cadfael zůstal s nimi vzadu a přímo žasl, jak tiše začal útok, neboť kolem nebylo slyšet nic než dusot koní, a i ten byl tlumen sněhem. V tvrzi se však už rozpoutala vřava, obránci se horempádem hnali ke střílnám a odpovídali na útok svými luky. První nápor byl téměř úspěšný, neboť brána nebyla pevně zavřená, a než se k ní přihnaly hlídky, dostal se Hugh s Dinanem a pěti vojáky pod hradbu a skryti před obránci, snažili se vší silou proniknout na nádvoří.

Chlapi uvnitř zděšeně pobíhali sem a tam, pokoušeli se zavřít bránu a pevně ji zapřít. Na nádvoří to hučelo rozkazy a zmateným pohybem, jako když se za bouře začne potápět loď. To už Hughovi vojáci prorazili bránu, a ještě když se otřásala, společně se na ni vrhli a pokusili se ji doširoka rozevřít, aby mohli vniknout na nádvoří.

Náhle však vysoko nad nimi zahřměl zvučný, jako hrom ohlušivý hlas: „Zadržte, vy tam dole! Ať už sloužíte pod králem nebo pod kým chcete, ustaňte a zvedněte hlavy! Pohleďte sem, jak vám poroučím! Zavřete moje brány a zmizte, nebo si s sebou odneste mrtvolu tady toho dítěte!“

Všechny hlavy před branou i uvnitř se prudce obrátily k vrcholu věže, lučištníci na obou stranách se zarazili s napjatými tětivami a bojovníci spustili kopí a meče. Mezi dvěma neotesanými kůly cimbuří stál rovně jako svíčka Yves, za límec ho pevně svírala obrovská ruka a přes cimbuří vedle něj se nakláněla rozježená plavě zlatá hlava s dlouhými vlasy a vousy poletujícími v náporech větru, který dole bylo sotva znát. Ruka chráněná pancířem držela chlapci u krku obnaženou dýku.

„Vidíte ho?“ řval lev a vrhal dolů rozzuřené pohledy žhavých zlatavých očí. „Chcete ho? Živého? Tak táhněte pryč! Kliďte se od mé tvrze, a ať vás tady už nevidím, nebo mu podříznu chřtán a hodím vám ho dolů.“

Hugh znehybněl, v ruce meč, který vytasil, aby rozevřel škvíru v bráně, a s napjatým výrazem v pobledlé tváři vzhlédl. Yves stál strnule jako kus dřeva a nedíval se dolů ani nahoru, ale přímo před sebe do prázdné oblohy. Nevydal ani hlásku.

„Neznám vás, pane,“ tiše a opatrně řekl Hugh. „Ale jsem tu v královských službách a upozorňuji vás, že se nemáte kam uchýlit, tady ani jinde. Jestli chlapci zkřivíte vlas, znamená to vaši smrt. Dejte si říct. Sejděte dolů, vzdejte se spolu se všemi svými lidmi a věřte, že tak dosáhnete jisté milosti, protože jinak vás žádná nečeká.“

„A já říkám vám, pane, co jste sem ráčil přijet v královských službách, abyste si bez dlouhých řečí odvedl tu sebranku, nebo vám hodím tohle sele, podříznuté a připravené na pekáč. Koukejte rychle odtáhnout! Otočte se a jděte si po svých. Mám vám předvést, co jinak udělám?“ Špička dýky se zachvěla a muži v tom jasném vzduchu viděli, jak od ní vytryskla nepatrná bublinka krve, praskla a sjela dolů po jemné kůži.

Hugh zastrčil bez dalšího slova meč do pochvy, nasedl na koně, otočil se a zamával na vojáky, aby se stáhli od palisády a ustoupili nazpátek do lesa z dohledu toho zločince. Jak odjížděl, slyšel za sebou bouřlivý smích, který pořád ještě připomínal řev hladového lva.

Lučištníci a všichni vojáci ustoupili pod touto hrozbou daleko do lesa, aby je z tvrze nebylo vidět. V ohromeném mlčeni tam zůstali stát pod stromy. Boj uvízl na mrtvém bodě. Hughovi vojáci dobře věděli, že k tvrzi postoupit nesmějí, a ten obrovitý, divokému zvířeti podobný muž tam na věži si byl stejně dobře vědom, že neodejdou.

„Pokud nevíte, kdo to je, pane, tak já to vím,“ řekl Josce de Dinan. „Je to bastard z Lacyho rodiny, zplozenec mladšího syna. Jeho bratr se narodil už z manželského lože, poté, co se otec oženil; je mým nájemcem. Tenhle sloužil pár let ve Francii, bojoval v Normandii proti Anjouovcům. Říkají mu Alain le Gaucher, protože je levák.“

Nikoho o tom nemusel zvlášť přesvědčovat, ani ty, kteří muže viděli poprvé. Neboť ruka, která držela chlapci u krku dýku a klidně ji obrátila, aby mu probodla kůží, byla nepochybně levička.

Yves cítil, jak ho silák popadl za zátylek, rázně ho vyzvedl za košili, surově mu přejel tvrdými klouby po páteři a pak ho prudce postavil na dřevěnou střechu. Celým tělem od hlavy až k patě mu projela ostrá bolest a rychle otevřel oči. Tolik se musel držet, aby nevykřikl, až se kousl do jazyka a po vnitřní straně dolního rtu mu stékala teplá krev. Polkl ji a s největším úsilím se vzepřel roztřesenýma nohama o prkna pod sebou. Tenký pramínek krve, který mu stékal po krku z rány, mu nijak nevadil a vlastně už pomalu zasychal.

Ještě nikdy se tak nebál a také s ním ještě nikdo tak hrubě nejednal jako před chvílí vůdce lupičů, který ho najednou popadl za krk, dotáhl ve tmě po schodech k temné věži bez oken a nakonec vyvlekl po posledním příkrém žebříku a těžkými padacími dveřmi do oslnivého světla na střeše. Do uší mu řval lví hlas a lví pěst ho vyzvedla na cimbuří tak prudce, až ho málem shodila dolů. Yves vytušil, že musí mlčet, a nevydal ze sebe ani hlásku. Když ho chlap konečně pustil, cítil, jak se mu podlomila kolena, a rozhněvaně se zase narovnal. Pořád ještě neřekl ani slovo a jedinkrát nevykřikl. Dodržel svoje předsevzetí, jako by je byl přislíbil pod přísahou, a čekal jen, až mu přestane bušit srdce. Vždyť tolik dokázal už tím, že vydržel vzpřímeně stát.

Alain le Gaucher stál s rukama rozpřaženýma na cimbuří a zamračeně pozoroval, jak se obléhatelé stahují k rokli. Tři z jeho mužů, kteří s ním vyšli nahoru, teď čekali na rozkazy. I Yves čekal, co se bude dít dál, a dělal co mohl, aby se nerozplakal, když se ten statný silák otočil přímo k němu a s uvážlivou pozorností se na něj zadíval ohnivýma očima.

„Jak vidím, má pro nás ten spratek pořád ještě cenu, i když ne v penězích. Musíme si ho pořádně hlídat, ještě ho nejspíš budeme potřebovat ke stejnému účelu. Vojáci určitě daleko neodtáhnou, na to bych vzal jed – aspoň zatím ne, dokud si nevyzkoušejí všechny cesty, kudy by se sem mohli oklikou dostat, a dokud je od každého pokusu znovu neodradí čepel na krčku toho malého selete. Teď aspoň dobře víme, že budou tancovat po našem. Možná že pro nás ještě budeš mít cenu celého vojska, uličníku.“

Yvese to nijak nepotěšilo. Teď za něj jeho věznitelé asi nebudou chtít výkupné; když se prozradilo, kde mají svoji tvrz, je pro ně cennější jako rukojmí. Nemohou se tu už v klidu skrývat, vyrážet jako dřív na noční výpady a zbavovat se všech svědků. Zato mohou ještě nějakou dobu znovu a znovu opakovat hrozbu, že svého zajatce zabijí, a možná že dokonce přijdou s návrhem, že ho vrátí živého výměnou za svolení, aby směli svobodně odejít a začít řádit zas někde jinde. Ale ne, Hugh Beringar se jen tak snadno nevzdá a nenechá rukojmí v moci těch lotrů ani o chvíli déle, než bude nutné. Určitě na něco přijde, na nějakou jinou možnost, než rovnou zaútočit na ty padouchy a proniknout do lvího doupěte. Yves se všemožně snažil tomu uvěřit, nedával na sobě nic znát a neřekl ani slovo.

„Ty tu s ním zůstaneš, Guarine. Do setmění tě někdo vystřídá a kluk ti nijak moc práce nedá. Co jiného by si tu taky mohl počít, než skočit z cimbuří a rozbít si dole hlavu? Ale podle mě tak vyděšený ještě není. A kdo ví, třeba se mu u nás i zalíbí. Co říkáš, mrňousi?“ Strašlivý pán tvrze dloubl tvrdým prstem Yvese do žeber a zachechtal se. „Měj pořád po ruce dýku, Guarine. Jestli vylezou vojáci z úkrytu a uvidíš je, jak se k nám snaží dostat, hned na ně houkni a zopakuj naši hrozbu. A jestli si nedají říct,“ dodal a stiskl velké zuby, jako když zapadne klec, „trochu kluka bodni, ať mu zas teče krev. A kdyby nám hrozilo ještě větší nebezpečí, vytáhnu kudlu já. Mně věřit budou!“

Muž, kterému tu říkali Guarin, s úšklebkem přikývl a výmluvně povytáhl dýku.

„Vy ostatní se mnou pojďte dolů, musíme posílit obranu. Chci rozmístit hlídky po celé délce ohrady. Královi lidé udělají všechno, aby se nám dostali na kobylku, ale nakonec nechají obléhání sami, protože je zažene mráz. Ještě jsem neviděl velitele, který by dokázal nocovat s vojskem venku v takové zimě. Určitě to nevydrží dýl než jednu noc.“

Do padacích dveří v podlaze byl zasazen kruh, za který se daly vytáhnout. Alain le Gaucher ho uchopil mohutnou rukou, zvedl poklop snadno jako lžíci a pak jím praštil o prkna podlahy vedle, až to zadunělo. Ozvalo se i zařinčení kovu, protože poklop měl dole závory, na které se dal pevně zajistit.

„Radši vás tu oba zavřeme. Nemusíš mít strach, Guarine, jídlo ti doneseme a za šera tě někdo vystřídá, ale sám uznej, že si tohle čerstvě vylíhlé kuře musíme dobře ohlídat. Má pro nás moc velkou cenu, než abych si mohl dovolit o ně přijít.“ Jak šel kolem Yvese, plácl ho do ramene se stejnou samozřejmostí, s jakou mu přiložil nůž ke krku. Pak spustil otvorem dlouhý žebřík a slezl o poschodí níž. Jeho lidé sešplhali rychle za ním. Guarin otvor opět zavřel a oba slyšeli, jak dole zapadly závory a poslední z mužů slézá po žebříku.

Yves s Guarinem osaměli v drsném dřevěném orlím hnízdě na střeše a vrhali po sobě nevraživé pohledy. Pod nohama jim křupal zmrzlý sníh a vzduch byl ledový. Yves si olízl ze rtu zaschlou krev a rozhlížel se, kam by se posadil. Loupežníci si zbudovali věž vysokou, aby z ní měli dobrý rozhled, ale její obrysy aby nebyly nad vrcholky skal moc vidět. Tam, kde začínalo cimbuří, sahala stěna Yvesovi jen k hrudi a snadno se přes ni mohl naklonit a rozhlédnout, zato vzadu nad holými útesy viděl jen okraj náspu a vzdálenou krajinu pod ním. Ochoz u cimbuří byl široký a vystavený vichrům, takže si tu v tom větru a zimě jistě vyzkusí své, ale v duchu si musel přiznat, že počasí je přece jen o něco mírnější než v posledních dnech.

Kam jen dohlédl, nikde se nic nehnulo, jen na nádvoří panoval rozruch, na každé stanoviště se honem musela postavit hlídka a ke každé střílně jeden lučištník. Královi vojáci se ztratili jak lišky, když zalezou do doupat. Yves si vybral kout, kde neležel sníh a kam nefoukal vítr, skrčený usedl na prkna, opřel se zády o klády a rukama si svíral kolena. Aspoň se tak trochu zahřeje. Bude potřebovat každou trošičku tepla, která se tu dá získat; Guarin však také.

Musel uznat, že Guarin není z těch úplně nejhorších. Znal už pěkných pár chlapů, kteří měli blízko k náčelníkovi, a věděl, kterým z nich dělá dobře, když mohou někomu něco provést, ponížit ho nebo ho donutit, aby se před nimi třásl strachy a žadonil o smilování. Takových tu bylo až dost, ale Guarin k nim nepatřil. Yves se už dokonce dověděl, jak se někteří z těch mužů dostali do služeb Alaina le Gauchera. Někteří byli lapkové, vrazi a zloději, kteří se pro takový život sami rozhodli, muži zrození, aby kořistili z jiných. Potom tu byli drobní podvodníčci z měst, kteří utekli před spravedlností a uchýlili se do prostředí, kde mohli využít i svých nepatrných schopností. Byli tu i bývalí nevolníci, kteří se v hněvu vzbouřili proti svému pánovi a rázem se dostali na nesprávnou stranu zákona. Několik jich bylo ušlechtilejšího původu, mladší synové šlechticů, kterým nepatřila žádná půda, a ti si v této společnosti chtěli vybojovat něco pro sebe. A pak tu byli i takoví, kteří přišli o zdraví v poctivé službě a když už se nehodili k boji, byli propuštěni a ocitli se tady jako v pasti – nepatřili sem, spíš sem zabloudili čirou náhodou a neměli už možnost úniku.

Guarin byl přihlouplý hromotluk, celkem snášenlivý a nijak krutý. Pokud Yves věděl, neměl nic proti loupení, drancování a pálení, ale zabíjení nechával na druhých. Vyrážel na lup s ostatními a počínal si, jak se od něho žádalo, ale když to bylo jen trochu možné, krveprolití se vyhýbal. Přesto však vždycky udělal, co mu nařídili. Jedině tak si dokázal zajistit podíl na lupu, dostatek jídla a pití, střechu nad hlavou a oheň na zahřátí. Kdyby mu jeho pán rozkázal, aby někoho zabil, jistě by ho bez váhání poslechl.

Světlo nad nimi se šířilo a jasnělo. Kruté počasí se sice ještě drželo, ale už v něm byl určitý příslib. Chvíli po poledni kdosi vesele zabušil na padací dveře, odstrčil dole závory a podal nahoru z temné, dřevem provoněné věže pytel s chlebem a masem a džbán horkého kořeněného piva pro hlídku. Stačilo toho pro dva a Guarin nechal trochu i svému zajatci. Proviant se tady rozdával štědře. Loupežníci si přivezli bohaté zásoby ze čtyř okolních hospodářství a nouzí rozhodně netrpěli.

Jídlo a pití je oba na chvíli povzbudilo, ale jak den ubíhal, opět se citelně ochladilo a začala jim být velká zima. Guarin podupával na prknech, aby se trochu zahřál, přecházel na hlídce sem a tam, aby se rozhlédl do všech stran, a zajatce si nijak moc nevšímal, jenom se po něm občas přísně podíval, aby mu dal na srozuměnou, že je bezmocný a že by se rozhodně neměl pokoušet cokoli podniknout na vlastní pěst. Yves si na chvíli neklidně zdříml, ale probudil se tak prokřehlý a ztuhlý, že musel vstát, dupat a energicky si třít ruce, aby se mu znovu rozproudila krev. Jeho hlídač se tomu jen smál a nechal ho, ať si poskakuje a cvičí, jak se mu líbí. Co by mohl takový kluk udělat zlého?

Pomalu se začínalo šeřit. Yves začal přecházet po věži vždycky o kousek dál za svého hlídače a z každé střílny se rozhlížel po světě pořád ještě plném nepřátel. Když došel ke straně, kde prudce spadal sráz, až nebezpečně se naklonil, aby se podíval dolů, ale viděl pod sebou znovu jen holý útes a pusté dálavy. Celá tato strana čtverhranné věže byla obrácena k srázu, a tedy jen k obloze. Ale ve chvíli, kdy k němu stál Guarin zády, objevil Yves na východním rohu v kládách drsný stupínek a zjistil, že se na něj může postavit, vypnout se a lépe se rozhlédnout. Okraj skály pod ním byl dost hladký, a jak se Yves vykláněl nad pustinou pod sebou, viděl, že palisáda se netáhne kolem celé tvrze, ale končí v místě, kde se napojuje na útes. Tam pod tím rohem nebyl sráz zcela holý, Yves zahlédl pod jeho okrajem výstupky a na každém tom skalním stupni hladký nános neporušeného sněhu. Všechno tu leželo nehnutě a široko daleko se prostírala jen bílá prázdnota, jako by ho všichni přátelé, na které tolik spoléhal, opustili.

Náhle však zjistil, že bílá pustina není tak docela nehybná a skalnatá krajina kolem že není liduprázdná. Nevěřícně zamrkal, když viděl, jak se obrys jednoho z bílých nánosů náhle pohnul a na okamžik se za ním objevila pozdvižená hlava a téměř neznatelný obličej, který teď vzhlédl, jak se tam kdosi snažil odhadnout, kam příště šlápnout na osamělé nebezpečné cestě vzhůru. Vzápětí už nebylo na samém kraji palisády ani na skalnatém srázu na deset yardů pod ním vidět nic jiného než navátý sníh. Yves se užasle díval, seč mohl napínal úzkostné a zároveň rozradostnělé oči, ale žádný pohyb už nezahlédl.

Vtom se za ním ozval rozezlený výkřik a Yves ustrašeně sklouzl ze svého stupínku, ještě než ho Guarin stačil strhnout a prudce jím zatřást. „Co to tu provádíš? Nemysli si, že se dostaneš dolů, blázne.“ Guarin se při tom pomyšlení zasmál, ale naštěstí nepohlédl do míst, kam se ještě před chvilkou chlapec díval. „Zpřerážel by sis kosti. To bych ti stejně dobře mohl podříznout krk.“

Pevně svíral chlapce za rameno a vedl ho před sebou, jako by si skutečně myslel, že mu může proklouznout mezi prsty a přivolat na jeho hlavu pohromu. Yves poslušně šel, kam ho Guarin postrkoval, a dokonce ho napadlo, že by si přitom měl trochu zafňukat, aby hlídače pobavil a odvedl jeho pozornost od skalního srázu.

Neboť teď věděl najisto, že se nezmýlil. Dole mezi skalisky se skrývá jakýsi muž, který si navlékl přes oblečení bílé plátno, aby se mohl nepozorovaně pohybovat sněhem, muž, který přes všechno nebezpečí šplhá nahoru, ne sice uprostřed srázu, ale pracně a vytrvale při okraji stromů těsně pod úrovní, kam je od tvrze vidět, a zřejmě chce přelézt po skále za palisádou a dostat se na nádvoří v místech, kde nikdo nehlídá, protože si všichni myslí, že tudy se do tvrze proniknout nedá. Pohybuje se obezřele a pomalu i v tom ledovém chladu, a sám dokáže ustrnout do podoby ledu a splynout se skalisky a zimou kolem. A teď tam jistě čeká, až se setmí, aby mohl podstoupit poslední nebezpečný úsek cesty.

Yves poslušně šlapal, kam ho strkala ruka, která mu svírala rameno, a u srdce ho hřálo jásavé vědomí, že ho přátelé neopustili, že se za ním vydali hrdinové, že než vše bude vybojováno, bude se žádat hrdinství i od něj a že rozhodně nesmí zklamat.

Úplně se už setmělo, a zatímco Yves mlčel, huboval Guarin, jaká je zima. Konečně ho však přišli vystřídat; někdo s hřmotem vylezl po žebříku, prudce odsunul závory, nadzvedl padací dveře a vylezl na střechu.

Nový hlídač byl jeden z nejodpornějších chlapů z tvrze, zarostlý a poďobaný od neštovic, ničema s rozpláclým nosem, pádnou pěstí a špinavými nehty, kterými rád štípal své oběti. Yves už od něho utržil pěkných pár podlitin, a když ho teď viděl, jak se vynořuje z hlubin tvrze, protáhl obličej. Ani nevěděl, jak se jmenuje. Možná však, že ten chlap ani žádné jméno nemá, jenom nějakou přezdívku, protože zřejmě nepoznal rodiče a nejspíš nebyl ani pokřtěn.

Guarin si na něj zřejmě také zvlášť nepotrpěl a hned mu mrzutě vyhuboval, že ho jde vystřídat tak pozdě, když měl přijít dávno před setměním. Než se rozloučili, chvíli se hádali, což poskytlo Yvesovi dost času, aby zalezl do kouta, kam na něj nebylo tolik vidět a kde si ho chlap možná hned nevšimne. Nic hezkého ho teď asi nečeká. Ale ve tmě tam venku, a nijak daleko, se skrývá někdo, kdo mu přichází na pomoc.

Guarin slézal s kletbami a rachotem po dlouhém žebříku, ale pak Yves zaslechl, jak za ním konečně zapadly obě závory. Hlídky měly zřejmě své rozkazy. A on tu teď zůstal docela sám s tímhle hrdlořezem, který se ve své surovosti zastaví jen před přímým rozkazem svého pána. Neodváží se Yvese zabít ani zmrzačit; ví, že si to nesmí dovolit. Ale trochu potrápit ho může, to má dovoleno.

Yves se opřel o pevnou dřevěnou zeď a skrčil se v koutku obrácen zády k větru. Nový hlídač mu dal nepokrytě najevo, že k němu nechová žádné vřelé city, naopak že mu má za zlé, že tady kvůli němu musí trčet na mraze, místo co by si klidně seděl dole u ohně.

„Spratku mizerná,“ zavrčel na Yvese, a jak šel kolem chlapce, tvrdě ho kopl do kotníku. „Měli jsme ti podříznout krk, jen co jsme tě potkali na tý silnici. Najít tě královi vojáci mrtvýho, tak tě tu neměli proč shánět a mohli jsme si tu pohodlně a vesele žít dál.“ To všechno byla zřejmě pravda a i Yves to musel uznat, když si přitáhl nohy k sobě a schoulený seděl ve svém koutku. Přikrčil se, jak to jen šlo, a neřekl ani slovo, ale mlčením svého hlídače neuklidnil, spíš ho ještě víc rozzuřil.

„Být po mým, tak visíš tady z cimbuří a pochutnávají si na tobě krkavci. A jen si nemysli, že z týhle šlamastyky vyvázneš. Ať se naši páni dohodnou jak chtějí, slovo se vždycky dá zrušit, jen co se vocuď dostanem. Co může našim zabránit, aby se zaručili, že tě vydají královskejm vojákům výměnou za volnou cestu, a potom tě vrátili jako mrtvolu? Tak kčertu, odpověz přece!“ Znovu Yvese surově kopl a schválně ho zasáhl špičkou boty do slabin. Yves rychle uhnul, ale ráně se docela neubránil a div se nezalkl bolestí a vztekem.

„Co jim v tom může zabránit?“ vyjel rozzlobeně. „Jen to, že v tvém pánovi ještě zbyla špetka dobrého vychování a že si váží daného slova. A ty bys ho měl raději poslechnout, protože v téhle chvíli potřebuje víc mě než tebe. Klidně by z toho cimbuří mohl pověsit tebe, a o nic by tím nepřišel.“

Věděl, že se chová pošetile, ale měl už až po krk toho, jak se má pořád ovládat a jednat rozumně, protože to vůbec neodpovídalo jeho povaze. Viděl, jak mu mohutná pracka vyjela po vlasech, ale sehnul se a rychle uskočil. Na tom malém prostoru mu hrozilo, že ho chlap nakonec přece jen dopadne, jenomže byl rychlejší, a když se pohyboval, bylo mu alespoň tepleji. Chlap se po něm vrhl, ale byl natolik mazaný, že mu nespílal hlasitě, protože křik by mohl zezdola někdo zaslechnout a přišel by se zeptat, co se děje. Jak se na Yvese hnal, potichu mu nadával a užuž natahoval obě ruce. „Tak ty na mě budeš drzej, ty kuře jedno voškubaný! Hubu si na mě budeš otvírat, na mě, kterej by tě sved uškrtit jednou rukou? Zakroutit krkem ti nesmím, ale kde je psáno, že tě nemůžu pořádně podrápat nebo se ti pěkně zakousnout do toho tvýho mladýho krčku?“

Yves se pokoušel uklouznout ruce, která už po něm chňapala, a vtom uviděl, jak se za trapičovými zády začínají zvedat těžké padací dveře v podlaze. V zápalu hádky žádný z nich neslyšel, jak kdosi dole odsunuje závory, i když to jistě bylo učiněno opatrně a tiše. A to už se v pozdním šeru,

které dole muselo být úplnou tmou, pomalu objevila hlava a za ní člověk, vystupující nahoru tak vytrvale a tiše, až Yvesovi poskočilo srdce zoufalou nadějí. Vůbec však muže nepoznával. Jak ale může někdo na první pohled poznat na neznámém člověku, že nepatří k bandě loupežníků, zlodějů a vrahů? Kdyby se teď hlídač obrátil, pohlédl by přímo na příchozího, který právě došlápl na prkna podlahy a pomalu se zvedal. Jen aby se zuřivec neotočil! Jestli mu Yves uhne, určitě se otočí a vrhne se za ním, aby ho ztrestal.

Chlapec na mokrém sněhu uklouzl, nebo alespoň dělal, že uklouzl, a vtom už ho tvrdá pěst popadla za předek kabátu a mrštila jím o zábradlí. Druhá ho chytila za vlasy a škubla mu hlavou, a pak mu padouch plivl do obličeje a vítězoslavně se zachechtal. Yves se snažil před tím pokořením uhnout, a nemohl ani zvednout ruku, aby si setřel slinu, ale tu viděl, jak se neznámý za nimi beze spěchu a úplně tiše v celé své výšce vztyčil, zavřel padací dveře a celou tu dobu ani na okamžik nespustil oči z dvojice přitisknuté na zeď. Neztratil však rozvahu a nepřispěchal hned Yvesovi na pomoc. To byla pro chlapce největší pochvala a hoch cítil, jak se mu srdce vzdouvá vděčností a obdivem. Neboť mu bylo dáno na srozuměnou, že neznámý muž jeho čin pochopil a ocenil a že v něm nevidí pouhou oběť, ale spolubojovníka v této tajné vzrušující bitvě.

Pak Yves ještě zahlédl, jak neznámý udělal krok vpřed, a vtom dostal od surovce ránu, která mu otočila hlavu do strany, a vzápětí druhou, která ji vrátila zpátky. Chlapec zůstal jako omráčený a všechno se s ním točilo. Pro jistotu se však dal do úpěnlivého nářku, ne sice hlasitě, ale dost na to, aby nebylo slyšet pohyby příchozího, který je už jistě docela blízko. „Nech mě,“ prosil. „To bolí! Pusť mě! Nezlob se na mě, já už to víckrát neřeknu… Jenom mě nebij…“ Z hlasu mu celou tu dobu zaznívala i jistá vítězosláva a odvaha, ale chlap nic z toho neslyšel a pobaveně se smál, div se nezalkl.

Pořád ještě se chechtal, když ho náhle popadla dlouhá ruka, zacpala mu ústa a strhla ho na prkennou podlahu. Vzápětí se na něj rozkročmo posadil dlouhonohý mrštný mladík, zaryl mu kolena do břicha a vyrazil mu dech. Potom mu hbitě sundal podlouhlou helmici a s ledovým klidem ho vyzvedl dost vysoko, aby mu s ohromující silou praštil hlavou o prkna a nechal ho ležet, tichého a nehybného jako právě ulovená ryba.

Yves se na strážce horlivě vrhl, asi jako když se na kořist snese jen zpola vycvičený sokol, a začal mu odepínat opasek, za kterým měl meč a dýku. Prsty se mu třásly, ale dokázal to, zvedl obě ruce a podal opasek neznámému mladíkovi. Ten klidně a trpělivě čekal, pak pevně utáhl opasek zajatci kolem paží, za zády mu jej zapnul a zkoumavě se zadíval na svého mladého pomocníka. A potom se na něj přátelsky usmál. Světla tu bylo pomalu, jenom z odlesku hvězd, ale bylo to světlo čiré a jasné a o tom úsměvu se pochybovat nedalo.

Neznámý sáhl do záňadří širokého pláště z hnědého domácího sukna, vytáhl dlouhý kus bílého plátna a podal ho Yvesovi.

„Utři si obličej,“ řekl klidně a tiše tónem, v němž se obrážel nejenom úsměv, ale i chvála. „A já mu pak tím plátnem zavážu tu drzou hubu.“

[ XII ]

Yves si v uchváceném obdivném mlčení setřel z tváře a čela slinu a celou tu dobu se rozšířenýma očima díval na obličej, který se k němu obracel nad bezvládným tělem jeho trýznitele. V slabém svitu hvězd se zaleskly bílé zuby a jasné oči, zářivé jako jantar. Z rozcuchaných černých vlasů se mladíkovi svezla kapuce. Vlasy nebyly kudrnaté, spíš vlnité, a ležely jako bohatá helmice kolem pěkně tvarované energické hlavy. Z každého rysu obličeje a z každého pohybu vyzařovalo mládí a odvaha. Yves se na něho užasle díval a úplně propadl jeho kouzlu. V životě už pár hrdinů viděl, patřil mezi ně i jeho otec, ale tento byl nový a mladý a především nablízku.

„Dej to sem!“ řekl mu teď jeho spojenec stručně, luskl prsty po kusu plátna a Yves mu ho bez meškání podal. Neznámý mladík rychle vstrčil jeden konec látky do hlídačových otevřených úst, pak mu omotal hlavu, aby chlap neviděl ani neslyšel, a zbytek uvázal kolem ramen a připevnil k opasku, jímž měl zajatec spoutané paže. Neměl však ani kousek provazu, jímž by mu svázal nohy, a tak mu bleskurychle vytáhl tkanice z kožené kazajky, obtočil mu je kolem kotníků a vzadu přivázal k zápěstím. Zajatec ležel jako úhledný balík, jen ho přehodit přes hřbet poníka. Yves udiveně sledoval mladíkovo počínání a žasl nad jeho úspornými pohyby a neuvěřitelnou rychlostí.

Konečně si mohli na chvíli oddechnout a s obdivem a porozuměním se na sebe zadívali. Yves užuž chtěl něco říct, ale jeho společník si přiložil prst na stále ještě se usmívající ústa a zarazil ho.

„Počkej,“ šeptl vážným hlubokým hlasem. Šepot je sice anonymní, ale nese se nebezpečně daleko. Mladík však vyslovil svůj povel tak tlumeně, že ho zaslechl jenom Yves. „Podívejme se, jestli bychom se odsud nedostali stejnou cestou, kterou jsem přišel.“

Yves se přikrčil, přemožen obdivem, a nic nenamítal, jen rozechvěle poslouchal. Mladík si lehl na padací dveře, přiložil ucho k jejich prknům a po chvíli je nesmírně opatrně o škvíru nadzvedl a nahlédl dolů do pryskyřicí provoněné temnoty věže. Zvenku z nádvoří a z ochozu pro hlídky kolem palisády bylo slyšet pohyby a hlasy posádky ve střehu, ale dole mezi temnými trámy byl úplný klid a ticho.

„Zkusit to můžeme. Pojď těsně za mnou.“

Mladík zvedl padací dveře a hbitě jako kočka seskočil na žebřík. Yves lezl za ním. V šeru pod dveřmi se oba opět zastavili, ale nikde se nic ani nehnulo. Z rohu podlaží vedly pevné schody dolů, neotesané, ale spolehlivé. Yves s mladíkem po nich sešli až do poloviny a to už zaslechli ruch zezdola ze síně a viděli, jak se kolem okraje velkých dveří kmitá světlo loučí. Stačí sestoupit ještě kousek níž a ocitnou se v základně věže a tím i ve stejné výšce se síní, od níž a od Alaina le Gauchera je budou dělit jen jedny dveře. Mladík si přitáhl Yvese dlouhou paží a pokynul mu, aby zůstal tiše stát a naslouchal.

Základ věže tvořila napůl skála a napůl udusaná zem, odkud stoupal mnohem větší chlad než z klád nahoře. Yves pohlédl se strachem dolů, uviděl v zadním rohu spodní kraj hlubokého výklenku a ucítil, jak tudy proniká ostrý zimní vzduch. Do noci vedla uzounká vnější dvířka, jimiž se zřejmě dostal do tvrze jeho zachránce, a kdyby se jim teď podařilo nepozorovaně se k nim přiblížit, možná že by přece jen unikli z nepřátelské pevnosti stejnou cestou. A s tak skvělým mladíkem se Yves ani nebál vylézt ven na strmou skálu. Když už se to jednomu z nich podařilo samotnému, proč by to nedokázali oba společně?

Odradil je však první schod posledního schodiště. Až dosud vypadaly schody docela spolehlivě a nehlučně, ale jen došlápli na zprohýbané prkno prvního z nich, s hlasitým zapraštěním se prohnulo a zase vyrovnalo a ten zvuk se rozléhal věží mnohonásobnou dutou ozvěnou. V síni někdo vykřikl na poplach, ozvaly se spěšné kroky a dusot, a když se velké dveře otevřely, objevilo se v záři loučí několik ozbrojených mužů.

„Zpátky!“ sykl mladík, bez zaváhání se otočil a vyzvedl před sebe chlapce na schody, po kterých právě sešli. „Honem na střechu!“ Jinudy utéct nemohli a loupežníci se ve tmě jistě rychle zorientují. Zřejmě se už rozhlédli, neboť první z nich zařval zděšením a vztekem a jako býk se vrhl ke schodům; další čtyři se řítili za ním. Poryv toho rámusu div nemrštil oběma uprchlíky až nahoru na schody.

Tam, kde dlouhé schodiště končilo a byl vidět žebřík, ucítil Yves náhle, jak ho mladík zvedl a vymrštil na žebřík nejméně do výše dospělého člověka, na půl cesty k otevřeným padacím dveřím. Yves se zachytil a šplhal dál, ale na okamžik se ohlédl a zaváhal, protože se bál zanechat svého společníka vzadu. „Honem! Rychle nahoru!“ nařídil mu mladík. Hoch hbitě vylezl až na střechu, lehl si na břicho vedle padacích dveří a napjatě se podíval přes okraj otvoru, právě včas, aby zahlédl, jak první z pronásledovatelů těžce dusá po úzkých dřevěných schodech do patra a mává taseným mečem. Byl to statný hromotluk, za kterým se ostatní ztráceli.

Yves si předtím ani nevšiml, že jeho spojenec má meč. Ten, který sebrali hlídačovi, ležel pořád ještě na střeše; Yves si prve vzal raději dýku a hrdě si ji připjal k opasku namísto té, kterou mu vzali loupežníci. Ve tmě pod žebříkem se náhle mihla čepel, jako když v dálce zazáří blesk, a jak zasvištěla vzduchem, zablesklo se na ní světlo hvězd. Hromotluk rozzuřeně zařval, krátký meč mu vylétl z ruky a se zařinčením dopadl na prkna. To už ho do prsou kopla pevná noha, a než se stačil narovnat, srazilo ho další kopnutí. Řítil se po schodech v dlouhém pádu, jejž odrážela ozvěna, a strhával chlapy, kteří stoupali za ním. Schodiště bylo úzké a příkré a pod těžkou váhou prvního muže se skáceli ještě dva tři další. Nejméně jeden se zřítil přes okraj schodů do strany, a jeho pád na dno věže byl ze všech nejtvrdší.

Mladík se po něm ani neohlédl, otočil se, hbitě se vyšvihl do půli žebříku a za okamžik stanul vedle Yvese. Blyštící se meč odhodil na led na střeše a honem se shýbl, uchopil oběma silnýma rukama konce žebříku a začal ho vytahovat. Yves se vzchopil, rychle se sklonil a zachytával jednu příčku po druhé, aby s tou tíhou trochu pomohl. Táhl vší silou a mohutně oddechoval. Pak se napřímil a v duchu zajásal. Žebřík byl dole i nahoře opřený o břevno, ale nebyl připevněný. Dal se teď snadno a rychle vytáhnout, a když loupežníci začali zoufale vyskakovat a pokoušeli se ho zachytit, ani největší z nich by na něj nedosáhl.

To už se nahoře objevil i spodní konec žebříku, bouchl o střechu a kolem se ozvalo skelné zapraštění tříštícího se ledu. Otvorem sem doléhal vzteklý křik a Yves se honem naklonil a chtěl poklop zavřít, aby nebylo rámus slyšet. Jeho spojenec mu však naznačil, aby ustoupil, a chlapec ho jako v omámení rázem poslechl. Ať jeho hrdina zamýšlí co chce, jistě je to správné a moudré.

A jeho hrdina, se sotva znatelným úsměvem, který v té tmě nebylo téměř vidět, popadl v poutech se zmítajícího zajatce za tkanice, jimiž mu přivázal za zády nohy k zápěstím, přitáhl si ho k padacím dveřím, obrátil hlavou vzhůru, aby si ji dole nerozbil, a pak ho téměř něžně prostrčil otvorem. Chlap těžce dopadl na své druhy a nejméně tři z nich přimáčkl k podlaze. Rozhořčený křik, který se dole zvedl, přeťalo zabouchnutí poklopu.

„A teď honem,“ řekl mladý muž klidně, téměř konejšivě. „Položíme žebřík přes dveře. Tak! Ty si lehneš na tenhle konec a já na druhý a uvidíme, kdo námi pohne!“

Yves se poslušně položil na žebřík, obličej zabořil do dlaní a dlouho tam tak ležel, prudce oddechoval a celý se chvěl. Prkna pod ním se zachvívala hřmotem dole, vší tou zuřivostí nad marnou snahou dosáhnout šest stop nahoru na padací dveře. I kdyby však chlapi sehnali něco, čím by ke dveřím dosáhli, sotva by jimi dokázali pohnout nebo je prorazit. Držely pevně a jejich štěrbinami by neproniklo kopí ani meč. I kdyby ničemové nějak vylezli nahoru a prosekali se dveřmi sekerou, prolezl by otvorem na střechu vždycky jen jeden, a tam by ho čekali oni dva, na všechno připravení a ozbrojení. Yves ležel s roztaženýma rukama i nohama – nejraději by byl teď vážil alespoň dvakrát tolik – a napínal síly, až se mu tajil dech. I v tom krutém mrazu byl celý zpocený.

„Pootoč se sem, příteli,“ ozvalo se z druhého konce žebříku téměř vesele, „ať vidím tvůj chrabrý obličej, i když poškrábaný a špinavý. Rád bych se podíval, co jsem to získal za trofej.“

Yves pozvedl hlavu a okouzleně se zadíval přes žebřík do jasných, zlatem svítících očí a na jiskřivý přátelský úsměv. A také na mladý oválný obličej pod hustou přiléhavou helmicí černých vlasů, na tvář s vysedlými lícními kostmi, s tenkým černým obočím, dlouhými rty a štíhlým vyzývavým orlím nosem, zakřiveným jako turecká šavle. Mladík byl hladce oholený po normanském způsobu a pleť měl jemnou jako dívka, ale temnějšího, olivového odstínu.

„Pěkně se vydýchej a nech je vyzuřit, však je to omrzí. Když jsme neprošli my kolem nich, neprojdou oni kolem nás. Aspoň máme čas na rozmyšlenou. Hlavně se drž pod parapetem. Ti lotři se tu vyznají a mohli by si postavit kolem tvrze lučištníky a dávat pozor, jestli někdo neopatrně nevystrčí hlavu.“

„Co kdyby věž zapálili a vyštvali nás ohněm?“ zeptal se Yves a zachvěl se rozčilením i strachem.

„Takoví blázni nejsou. Kdyby zapálili věž, vzplane jim celá síň. A proč by se unáhlovali, když vědí, že se odtud stejně nedostaneme? Drží nás tady jako v pasti, ať už jsme tady na mrazu nebo dole v cele. Musíme si společně promyslet, co dál, pane Yvesi Hugonine.“ Naklonil hlavu, dal Yvesovi znamení, aby byl zticha, a naslouchal změti hlasů dole, které se teď ztišily do spikleneckého šepotu. „Však oni se uklidní. Mají nás tu chycené a klidně nás nechají zmrznout. Jejich pán je potřebuje dole, sem může poslat jen pár mužů, kteří by ohlídali naši jedinou cestu k úniku. Můžou si klidně počkat, než si to s námi vyřídí.“

Zřejmě ho ta vyhlídka nikterak nezkrušila, zmínil se o ní docela klidně. Tichá porada pod nimi ustala a chlapi zmlkli. Mladý muž to odhadl přesně – Alain le Gaucher dobře věděl, jak se soustředit na to nejdůležitější, a své lidi teď potřeboval hlavně na palisádách. Jen ať si zajatci kralují nahoře na věži, která se dá přejít deseti kroky, ať se radují ze svého panství, dokud je nezkruší mráz nebo dokonce nezahynou. Ať si tam dělají co chtějí, stejně se na svobodu nedostanou.

Dole se rozhostilo ostražité, podezíravé ticho a na ty dva nahoře citelně doléhal mráz, který teď svíral hlubokou, temnou a strašlivou noc.

Mladý muž přestal napjatě naslouchat, otočil se a natáhl k chlapci dlouhou paži. „Pojď sem, trochu jeden druhého zahřejeme. Pojď! Za chvíli budeme možná muset dolů, ale ještě chvíli to peklo společně vydržíme. A mezitím si promyslíme, co podniknout dál.“

Yves k němu vděčně přelezl po žebříku a vklouzl pod jeho paži. Chvíli seděli těsně u sebe a snažili se vzájemně zahřát. Yves se nadechl a téměř plaše si opřel tvář o rameno obdivuhodného muže.

„Vy mě znáte, pane,“ řekl trochu zdráhavě. „Ale já vás ne.“

„Poznáš mě, Yvesi, poznáš. Zatím jsem ještě neměl čas, abych se tvému lordstvu patřičně představil. Pro každého jiného jsem Robert, syn hajného z cleeského lesa. Ale pro tebe, příteli…“ Otočil hlavu, zadíval se do chlapcových užaslých vážných očí a usmál se. „Pro tebe mohu být tím, kým opravdu jsem, ale jen jestli mě, až bude zapotřebí, neprozradíš ani mrknutím oka a jestli dokážeš udržet jazyk za zuby. Jsem jeden z nových a nejposlednějších panošů tvého strýce Laurence d’Angers a jmenuji se Olivier de Bretagne. Můj pán čeká pln starostí v Gloucesteru, kdy už se o tobě něco doví. Poslal mě, abych tě vyhledal, a já tě našel. Buď si jist, že tě už neztratím.“

Yves seděl beze slova, přemožen údivem, radostí a úzkostí. „Vážně?“ vyhrkl po chvíli. „Strýček vás poslal, abyste nás našel a přivezl do Gloucesteru? Už v Bromfieldu mi říkali, že po nás pátrá – po mně a po sestře.“ Při pomyšlení na Erminu se zarazil a zachvěl, protože jakou by mělo cenu, kdyby se on našel a ona zůstala kdovíkde? „Víte – moje sestra… Ona nám utekla! A já teď vůbec nevím, kde je!“ Hlas mu přeskočil zoufalstvím.

„V tomhle jsem na tom líp než ty, protože to vím. O Erminu si nedělej starosti. Daří se jí dobře, je v bezpečí v Bromfieldu, odkud jsi odešel. Opravdu, můžeš mi věřit. Proč bych ti lhal? Sám jsem ji tam dovedl, abyste se konečně sešli, jenomže ještě jsme ani nedorazili k bráně a už jsme se dozvěděli, že ses na vlastní pěst vydal za nějakým svým cílem.“

„Nedalo se nic jiného dělat. Musel jsem jít…“

Na Yvese toho bylo trochu moc a přišlo to příliš náhle, než aby se s tím dokázal rychle vypořádat. Konečně se vzpamatoval z údivu a rozpovídal se. Sám ještě ani nevěděl, jaké nebezpečí mu hrozí, ale oddechl si, že se už nemusí obávat o Erminin osud, a zároveň začal hledat spojence, který by se spolu s ním rozhořčil, do jaké šlamastyky je sestra všechny dostala. „Vždyť vy ji ani neznáte! Ta si jakživa nedá od nikoho říct,“ spustil rozhorleně. „Až zjistí, že jsem pryč, kdo ví, co udělá. Sama tohle všechno nadrobila, a jestli ji najednou něco popadne, zase bez rozmyšlení někam uteče. Vy ji neznáte tak jako já!“

Viděl, že se mladík zasmál, i když jen tiše a přátelsky, a řekl si, že si nějak moc důvěřuje. „Neboj se, však ona si říct dá,“ ujistil ho Olivier. „Žádný strach, zůstane v Bromfieldu. Ale mám dojem, že mi můžeš ledacos povědět, než já ti povím o sobě. Jen se mi se vším svěř. Klidně se do toho můžeš pustit hned, stejně se odtud brzy nedostaneme. Slyším, že dole někdo přichází.“ Yves však neslyšel nic. „Vím, že jste museli utéct z Worcesteru, a vím také, jak od vás potom tvá sestra odešla a proč. Řekla mi to, nedělala s tím žádné tajnosti. A jestli tě potěší dobré zprávy, tak ti můžu říct, že není vdaná a zřejmě hned tak nebude, a že je moc ráda, že tu hloupost neudělala. Ale co se dělo s tebou, když odešla?“

Yves se uvelebil, opřel si rameno o drsné sukno a vypověděl mladíkovi celý svůj příběh od doby, kdy prvně bloudil v lesích, až po chvíle v Bromfieldu, kdy o něj tak dobře a láskyplně pečoval otec Leonard a bratr Cadfael a kdy potkalo neštěstí sestru Hilarii, až po zoufalý útěk, když se rozběhl za chudákem pomateným bratrem Eliášem.

„Nechal jsem ho tam a vůbec mě nenapadlo…“ Yves ani nechtěl vzpomínat na slova, která vyřkl bratr Eliáš, když tam vedle sebe leželi ve tmě. Něco takového nemůže svěřit nikomu, ani tomuto obdivuhodnému muži. „Bojím se o něj. Ale dveře jsem na závoru nezavřel. Myslíte, že ho najdou? A včas?“

„Jak si to bude přát Bůh,“ uklidňoval ho Olivier. „A to bude určitě brzy. Tvůj Bůh se stará o duševně choré a dohlédne, aby se zbloudilí zase našli.“

Yvesovi neušlo, jak podivně volí mládenec slova. „Můj Bůh?“ zeptal se a pozorně pohlédl do obličeje tak těsně skloněného nad svou tváří.

„Je to i můj Bůh, i když jsem dospěl ke křesťanství oklikou. Má matka, Yvesi, byla muslimka ze Sýrie a otec křižák z vojska normanského vévody Roberta. Otec se vrátil domů do Anglie, ještě než jsem se narodil. Přiklonil jsem se k jeho víře, a když jsem dorostl v muže, odešel jsem bojovat spolu s jeho lidmi do Jeruzaléma. Tam jsem také vstoupil do služeb svého pána, tvého strýce, a když ten se vracel domů do Anglie, odešel jsem s ním. Jsem křesťanská duše stejně jako ty, i když já si svou víru zvolil a ty ses do ní narodil. A cítím v kostech, Yvesi, že se s bratrem Eliášem ještě uvidíš a že si z dnešní mrazivé noci kromě nastuzení žádnou úhonu neodneseš. Ale teď bychom měli dát raději hlavy dohromady a vymyslet, jak odtud oba živí a zdraví vyváznout.“

„Ale jak jste se vůbec dostal dovnitř?“ zeptal se ho Yves. „A jak jste se dověděl, že tu jsem?“

„Nevěděl jsem to najisto až do chvíle, kdy si tě náčelník těch lotrů postavil na zeď a přidržel ti u krku nůž. Ale viděl jsem lupiče, jak se sem vracejí s kořistí, a řekl jsem si, že by stálo za to sledovat bandu až do jejího doupěte. Právě tu noc, kdy ses ztratil, byli přece někde nablízku loupit… A proč by občas i někoho nezajali, zvlášť když by z toho mohli mít prospěch?“

„Takže jste taky viděl, že tu máme nablízku celé vojsko přátel,“ řekl Yves a rozzářil se, šťasten tím novým nápadem.

„Jistě, tvých přátel. Ale mých? Těmhle přátelům se musím vyhnout, i když jim nic za zlé mít nemůžu. Copak jsi nepochopil, že patřím k družině tvého strýce a strýc že je stoupencem Matyldy? Nemám nejmenší chuť padnout do rukou šerifovi a nečinně potom sedět někde ve shropshirském vězení. I když za ledacos jsem těm vojákům vděčný, protože když ta chátra před nimi nahonem zavírala brány, dostal jsem se jen díky jejich útoku nepozorovaně přes úbočí a nahoru na skály. Nebýt toho, že loupežníky vylekali, nikdy bych sem byl nepronikl. A když už jsem se dostal za palisády, kdo potom rozezná jednoho lotra, co hlídá na nádvoří, od druhého? Věděl jsem, kde tě drží. A taky jsem viděl, jak se u tebe střídají stráže.“

„Potom jste taky viděl, že Hugh Beringar ustoupil se svým vojskem jen proto, že Alain le Gaucher vyhrožoval mou smrtí. A určitě neodtáhl daleko, to vím, Hugh Beringar by se nikdy tak snadno nevzdal. A copak nevidíte, že mi teď nikdo nedrží nůž na krku, takže Hugh nemá důvod, proč by na tvrz nezaútočil?“

Olivier rázem pochopil, kam tím Yves míří, a pohlédl na něj s úctou a pobavením. Zamyšleně přejížděl očima od odhozeného hlídačova meče, který tu ležel v pochvě pod zdí, k otlučené kovové helmici, která se odkutálela do kouta vedle něj. A pak se ty jantarové oči v hlubokých, černými řasami lemovaných důlcích zase vesele obrátily k Yvesovi.

„Škoda, že nemáme trouby, abychom dali znamení k útoku, ale je tady něco, co by se dalo použít jako obstojný buben. Honem s tím vylez k cimbuří a bubnuj, co ti síly stačí, a já budu zatím hlídat. A jestli jsou tví přátelé venku stejně chytří jako ty, vyřídí si to s těmi padouchy dole a pak se k nám rychle prosekají.“

[ XIII ]

Bratr Cadfael celý den pátral v úzkém pásu lesního porostu, přecházel od jednoho konce k druhému a zase zpátky, bedlivě obhlížel každou vyvýšeninku mezi sebou a palisádou a hledal i sebenebezpečnější krytou cestičku, kudy by se mohl někdo za setmění o krok přiblížit k tvrzi. Hugh by byl nepřipustil, aby se některý z jeho vojáků objevil na nekrytém místě, a co nejpečlivěji rozmístil vojsko v širokém prostoru, ale tak, aby nebylo nikoho z mužů vidět. Alain le Gaucher se teď nemohl z tvrze ani hnout a Hughova vojska zase nemohla dovnitř, takže vše uvízlo na mrtvém bodě a Hugha doháněla ta situace k zoufalství. Bylo zřejmé, že ničemové mají v tvrzi bohaté zásoby nakradeného masa a obilí a klidně se tam ještě nějakou dobu uživí. Kdyby se snažil je vyhladovět, trvalo by to pěkně dlouho a mezitím by určitě zahynul hladem i ten nešťastný chlapec. Le Gaucher by si možná dal říct a vyměnil by ho za volnou cestu pro sebe a pro své lidi, jenomže pak by dolehla pohroma zase na jiný kraj. A Hugh si umiňoval, že něco takového nepřipustí, i kdyby bylo sebehůř. Jeho povinností je přece zajistit pořádek a spravedlnost v celém hrabství, a on je odhodlán tuto povinnost splnit.

Vybral ze svého vojska několik mužů, kteří tvrdili, že dovedou lézt po skalách, protože se narodili na vrchovině, a shromáždil si je v rokli, odkud se mohli dostat z obou stran k vrcholu a pak se pokusit nepozorovaně proniknout za ohrazení zezadu. Jistou skrýš skýtal výběžek půdy za pevností, ale tam by se zřejmě museli snést jedině z oblohy, alespoň zezdola vypadal jako útočiště leda pro ptáky. Jinak byla tvrz přístupná jedině v místech, kde by vojáci byli vidět jako na dlani a vyprovokovali by Gauchera, aby znovu položil chlapci nůž na krk. Těsně u palisády je možná trochu místa, kudy by se člověk mohl protáhnout, ale nesměl by se bát výšek. Jenže na to, aby to mohl zkusit, by musel přelézt přes pustá a zdaleka viditelná skaliska, což by Yvese dost možná stálo život a jeho určitě také.

Za tmy by se to možná dokázat dalo, to ano. Sníh by sice takovou cestu ztěžoval, je na něm každého vidět, ale místy z něj vyčnívají holá skaliska a zrádný bílý povrch trochu narušují. Ještě ke všemu se dnes pomalu stmívalo, od sněhu a hvězd se odráželo třpytivé světlo a obloha byla jasná a jiskřivá mrazem. A zrovna této noci, kdy by čerstvý sníh a ostrý vítr zastřel krajinu a zahalil tmavé roucho země ochranným bílým hávem, se nehnul ani vánek a nespadla jediná vločka. A všude byl takový klid a ticho, že by stačilo jen šlápnout na sněhem zakrytou větvičku, a prasknutí by se neslo až k palisádě.

Cadfael v duchu na všechno to ticho láteřil, když vtom se ozval takový rámus a rozlehl se tak prudce, až chudák div nevyletěl z kůže. Ze samého vrcholu tvrze sem ohlušivě doléhal a odrážel se do všech stran kovový břinkot, jako když někdo buší do špatně ulitého zvonu a tluče jedním úderem za druhým tak pronikavě a nepřetržitě, že z toho člověku div uši neprasknou. Vojáci dole v lese vyskočili, postoupili k tvrzi, jak nejblíž se jen odvážili z úkrytu, a za palisádami se také rozpoutala vřava, křik a řinčení, z něhož si Cadfael domyslel, že tu muziku nespustili loupežníci, že ji naopak nikterak nevítají a ani nechápou, co má znamenat. Pokud se v tvrzi něco zvrtlo, pak by toho snad tady dole mohli vojáci využít.

Lomoz přicházel seshora z věže. Kdosi tam usilovně tloukl do jakéhosi štítu nebo gongu, ať už sebejednoduššího. Proč by však někdo z posádky bušil tak divoce na poplach, když tvrzi nehrozí útok? A za palisádou vyvolal rámus prudkou odezvu, tlumenou, ale nepochybně zlostnou. Kdosi, zřejmě nikdo jiný než Alain le Gaucher, tam vyřvával rozkazy. Nepřítel je tedy zřejmě pěkně vyveden z míry a nebylo k tomu zapotřebí ani útoku zvenčí.

Cadfael jednal téměř bez rozmýšlení. Na půl cesty k palisádě byla vé skalnatém povrchu malá vyvýšenina, úzká černá skvrna přerušující bílou sněhovou pokrývku. Cadfael vyrazil z úkrytu stromů, rozběhl se k ní a vrhl se na zem, přesvědčen, že by si tu jeho černé kutny nikdo nevšiml, i kdyby na tvrzi drželi stráž. Pochyboval však, že by se loupežníci zdržovali hlídkováním. Seshora z věže se pořád ještě ozývalo neúnavné bušení, i když někoho tam už jistě začíná pořádně bolet ruka. Cadfael opatrně pozvedl hlavu a pozoroval zubaté cimbuří, jasně se rýsující proti obloze. Disharmonický zvon na chvíli zmlkl a změnil rytmus a v té chvíli ticha si Cadfael povšiml, jak mezi zuby cimbuří opatrně kdosi vyhlédl. Z věže teď bylo slyšet hrozivý praskot a tříštění, tlumené silnými kládami, jako když se někdo rozmachuje sekerou. A to už se nad cimbuřím podruhé objevila ta hlava. Cadfael nikterak nedbal toho, že mu bude černý rukáv na sněhu zřetelně vidět, zamával a zvolal: „Yvesi!“

Slyšet ho asi nebylo, i když v čistém vzduchu se zvuky nesou s dokonalou přesností. Nepochybně ho však na věži zahlédli. Na chvilku tam až neopatrně vyhlédla jakási hlava, která sotva dosahovala parapetu, a vtom už bylo slyšet Yvese, jak vzrušeně volá. „Pojďte! Jen ať zaútočí! Držíme věž! Jsme dva a ozbrojení!“ Nato Yves zmizel za cimbuřím – zřejmě v poslední chvíli. Za palisádou přece jen někdo hlídal, protože v tu chvíli se do cimbuří zapíchl šíp a zůstal tam chvějivě trčet. Na znamení vzdoru se z věže nanovo rozezvučel odhodlaný břinkot.

Cadfael se zvedl ze svého úkrytu a nehledě na nebezpečí se rozběhl k lesu. Z tvrze za ním vyletěl šíp, ale střela byla slabá a Cadfael ke svému překvapení zaslechl, jak šíp skončil svůj prudký let ve sněhu za jeho zády. Přece jen ještě dovede běhat rychleji, než si myslel, zvlášť když mu jde o život a možná i o životy jiných. Bez dechu vběhl do úkrytu stromů, přímo do náruče Hugha Beringara, a z čilého rozruchu na kraji lesa pochopil, i o Hugh využil těch posledních pár minut, jak nejlépe mohl, protože vojsko už stálo připraveno k boji a čekalo na povel.

„Vyražte!“ zvolal Cadfael, celý udýchaný. „To nám dává znamení Yves, je tam na věži. Zřejmě se k němu někdo dostal, i když jen Pánbůh ví jak. Teď by mu hrozilo nebezpečí jenom z našeho otálení.“

Hugh už neváhal ani chvíli. Rychle se rozběhl ke koni a vyšvihl se do sedla. Sám pak zprava vyrazil z lesa a ujížděl k branám loupežnického hradu, Josce de Dinan zaútočil zleva a pěší vojsko se hnalo za nimi. Ve tmě zazářily louče, určené k podpálení budov uvnitř palisád.

Když ho takto bez rozloučení všichni opustili, zůstal bratr Cadfael stát, snažil se popadnout dech a pomalu se smiřoval s myšlenkou, že sám už zbraně dávno odložil. Žádný slib mu však nezakazoval, aby neozbrojen sledoval ozbrojené muže. Rozhodně si to namířil přes otevřené prostranství pokryté sněhem, zdusané teď mnoha podkovami a nesčetnými chodidly, a došel k tvrzi právě ve chvíli, kdy se vojáci vrhli špicemi kopí proti bráně.

Přes všechen ohlušující rámus, který tropil, slyšel Yves, jak se k tvrzi ženou Beringarovi lidé, a cítil, jak se celá věž zachvěla, když začali bušit do brány jako perlíkem a roztříštili opěrné kůly, až vzduchem létaly spršky třísek. Na nádvoří to řinčelo zbraněmi, jak tam bojoval muž proti muži, ale na tom se Yves nemohl nijak podílet. Zato tady na věži se pod ním prohýbala a úpěla prkna pod nárazy seker a Olivier stál rozkročen na štíhlých nohách s taseným mečem v ruce a ze všech sil přidržoval žebřík a padací dveře proti náporu zdola. Žebřík po každé ráně poskočil, ale pokud držel, nemohl nikdo poklop otevřít; a i kdyby se někomu podařilo jej nadzvednout, mohl by vystrčit ven jenom ruku nebo hlavu, vydán na milost a nemilost Olivierovi. A Olivier by v tak nebezpečné chvíli jistě necítil slitování.

Napjatý od hlavy k patám zadržoval nepřítele, pohupoval se v kolenou a meč měl připravený k bodnutí či seknutí, jen co se objeví první vetřelec.

Yves spustil rozbolavělou paži, až se mu helmice kousek odkutálela, ale pak si to rozmyslel, sehnul se pro ni a posadil si ji na hlavu. Proč se trošičku nepojistit? Dokonce se nezapomněl skrčit pod parapet, když si potřeboval trochu protáhnout ruku, v které měl po všem tom bušení křeč, a pak znovu uchopil meč, rozběhl se po střeše k Olivierovi, pevně se zapřel oběma nohama o příčky žebříku, který jim teď byl jedinou zárukou bezpečí, a celou svou váhou pomáhal přidržovat poklop. Začaly se v něm už objevovat štěrbiny a třísky létaly nahoře i dole, ale pořád ještě se neukázal dost velký otvor, aby jím proniklo ostří sekery.

„Hned tak se sem neprosekají,“ ujistil Yvese Olivier. „Slyšíš to?“ Zezdola sem doléhal hluboký hlas samotného Alaina le Gauchera a dutě se rozléhal ozvěnou v temnotě věže. „Gaucher odvolává své ohaře, zoufale je potřebuje dole.“

Sekera udeřila ještě jednou mohutným úderem, který projel už tak dost roztříštěným prknem, a pod žebříkem se ukázal dlouhý trojúhelník blyštivé čepele. Další úder však nepřicházel. Násilník měl zřejmě co dělat, aby vůbec sekeru z prkna vytáhl, a zlostně klel; ale znovu už nesekl. Olivier a Yves ho slyšeli, jak těžce pádí po schodech, a pak už ve věži všechno ztichlo. Dole na nádvoří bylo slyšet změť hlasů, bojů a řinčení zbraní, ale tady nahoře pod klidnou hvězdnou oblohou zůstali ti dva tiše stát a s náhlou vděčností, že je nikdo neohrožuje, se na sebe zadívali.

„Však Gaucher by určitě nezaváhal a znovu by tě podle využil, jen kdyby tě dostal do rukou,“ řekl Olivier a zastrčil meč do pochvy. „Jenomže kdyby měl marnit čas a snažil se tě dostat z věže, tvůj krk by mu už moc platný nebyl. Než se na tebe zas vrhne, musí odrazit útok.“

„Ale to se mu nepovede!“ zaníceně namítl Yves. „Jen si to poslechněte. Beringarovi lidé jsou už uvnitř. A neustoupí, mají ho v pasti.“ Pohlédl z cimbuří na zmatek dole. Celé nádvoří se zmítalo a kypělo muži zápasícími v temnotě, tu a tam osvětlené ohnivými záblesky z míst, kde ještě hořely louče. „Zapálili bránu. Vyvádějí všechny koně a dobytek a střílejí po všech lučištnících na hradbách… Neměli bychom slézt na pomoc?“

„Ne,“ odpověděl Olivier pevně. „Ledaže by to bylo nutné, a rozhodně ne dřív. Kdybys teď padl nepříteli do rukou, bojovali všichni tví přátelé nadarmo a museli by začít nanovo. Jestli jim chceš pomoci, musíš zůstat někde, kam za tebou le Gaucher nemůže, a nedat tomu loupeživému baronovi jedinou zbraň, která by ho ještě mohla zachránit.“

Byla to rozumná slova, i když ne zvlášť po chuti horlivému chlapci, který toužil jen po tom, prokázat svoje hrdinství. Yves však teď Oliviera beze slova poslechl, ať mu navrhl co chtěl.

„Hrdinu si můžeš dělat jindy,“ řekl mu Olivier suše. „Až nebude tolik v sázce a budeš riskovat jen vlastní krk. Teď musíš hlavně trpělivě čekat, i když je to pro tebe mnohem těžší. A protože máme trochu času a za chvíli už ho mít nebudeme, pozorně mě poslouchej. Až se odtud dostaneme a bude po všem, ztratím se. Ty se vrať za sestrou do Bromfieldu, ať mají tví přátelé dobrý pocit, že jste se díky jim šťastně shledali. Určitě by tě poslali se spolehlivým doprovodem do Gloucesteru, tak jak slíbili, ale raději bych chtěl dokončit svou práci a předat vás strýci sám, jak mi bylo uloženo. Je to moje poslání a já ho splním.“

„Ale jak to chcete dokázat?“ zeptal se ho Yves úzkostlivě.

„S tvou pomocí – a ještě s pomocí někoho jiného, o kom vím, kde ho najdu. Dej mi dva dny a připravím koně i zásoby. Jestli se všechno podaří, přijedu pro vás do Bromfieldu dvě noci od této, která nám právě uplývá. Řekni to i sestře. Přijedu po večerní pobožnosti, až si půjdou bratři lehnout a budou si myslet, že už také spíte. Na nic víc se mě neptej, jenom jí vyřiď, že přijedu. A kdybych se tady musel zodpovídat šerifovým lidem nebo kdyby se, až zmizím, na mě vyptávali – kdo to sem za tebou pronikl, Yvesi, kdo tě to přišel hledat? No?“

Chlapec pochopil. Bez zaváhání odpověděl: „Robert, syn hajného, co přivedl Erminu do Bromfieldu, a když mě hledal, dostal se náhodou až sem.“ Pak dodal pochybovačně: „Ale bude jim asi divné, proč po mně pátral nějaký syn hajného, když už tu hledali šerifovi lidé. Ledaže,“ dodal a opovržlivě ohrnul rty, „si budou myslet, že všichni mužští na světě jsou ochotní nasazovat pro Erminu život jen proto, že je tak hezká. Je hezká,“ uznal velkomyslně, „ale také to až moc dobře ví a využívá toho. Ne abyste jí někdy dovolil, aby si udělala blázna i z vás.“

Olivier se vykláněl nad cimbuřím a pozoroval bojiště dole na nádvoří, kde se od hořící brány šířil dlouhý plamenný jazyk a dosahoval až ke střeše jednoho chléva. Yves mu teď do tváře neviděl, takže ani netušil, jak záhadně a pobaveně se mladík usmívá. „Jestli je to jen trochu přesvědčí, tak ať si klidně myslí, že mi popletla hlavu a úplně si mě zotročila,“ řekl. „Pověz jim, co chceš, jen když to poslouží našemu účelu. A nezapomeň vyřídit můj vzkaz a být připravený, až pro vás přijedu.“

„Budu,“ horoucně mu sliboval Yves. „Udělám všechno, jak to ode mě chcete!“

Dívali se, jak se oheň šíří kolem palisády a přeskakuje ze střechy na střechu, zatímco na nádvoří se pořád ještě zuřivě bojuje. Tvrz měla více obránců, než se dalo čekat, a mnozí z nich byli zkušení a zdatní bojovníci. Yves s Olivierem znepokojeně sledovali ze svého orlího hnízda, jak se ohnivý had nebezpečně blíží k rohu samotné síně. Kdyby dosáhl až k věži, prohnal by se prázdným, dřevem obloženým vnitřkem jako komínem, a oni by pak zůstali uvězněni nad sálajícími plameny. Už teď pod nimi praskaly a bouchaly žárem hořící trámy, a bitevní vřavu nebylo téměř slyšet.

„Začíná tu být pořádně horko,“ poznamenal Olivier zamračeně. „Radši se postavíme ďáblovi dole, než čekat na toho, který se na nás dobývá.“

Odtáhli žebřík stranou a nadzvedli rozbité padací dveře. Pár odštíplých třísek spadlo dolů a z hlubin věže se začal plazit vzhůru tenký had kouře, zatím ještě o nic silnější než obláček dechu. Olivier se vůbec nezdržoval spouštěním žebříku, rychle se zavěsil za ruce a lehce sklouzl na nižší podlaží, a když Yves statečně skočil za ním, obratně ho chytil v pase a postavil na zem. Pak opatrně sestupoval po schodišti a přidržoval chlapce, aby nespadl. Bylo tu ještě docela chladno, ale odkudsi sem začal nepřetržitě pronikat kouř, takže nebylo vidět na krok a Olivier s Yvesem museli opatrně našlapovat na každý schod. Bitevní vřava jako by se jim teď vzdálila, silnými stěnami k nim doléhala spíš jako pouhý bzukot. Sestoupili až na kamenné dno věže a v matném světle dohasínajících loučí i v jasné záři požáru viděli obrysy velkých dveří vedoucích do síně. Zevnitř však nezaslechli žádný pohyb ani hlas. Zřejmě jsou všichni na nádvoří a odrážejí šerifovy oddíly, nebo se spíše pokoušejí nějak jimi proniknout a prchnout.

Olivier zamířil k úzkým dvířkům, jimiž se do tvrze dostal, nadzvedl těžkou petlici a zatáhl, ale dvířka nepovolila. Opřel se nohou o zeď a znovu se do nich napřel, ale zůstávala pevně zavřená.

„Čert aby vzal ty lotry! Zahnali nás nahoru a potom nás zvenčí zavřeli. Honem, proběhneme síní. Utíkej těsně za mnou.“

Sotva pootevřeli velké dveře, aby se jimi co nejtišeji protáhli, kdyby tu náhodou číhal nějaký opatrný nebo zraněný obránce tvrze, vnikl do síně průvan. V zadním rohu náhle vyskočil plamenný jazyk, plížil se vzhůru ke stropním trámům a plival hořící třísky, které v čalouněných křeslech Alaina le Gauchera začaly doutnat a probudily k životu další čtyři ohnivá poupata, jež se hned skvostně rozvila do velkých karmínových květů. Rudé a zlaté plameny byly také to jediné, co Yves s Olivierem jasně viděli clonou kouře, který houstl stejně rychle, jako se dovnitř šířil požár. Vrávorali a klopýtali spouští převrácených lavic a podupaných rozlitých jídel, stolů, jejichž desky spadly z podpěr a teď se tu porůznu válely, stržených závěsů a dohořelých loučí, jejichž kouř ještě zvětšoval příkrov dýmu, který je pálil do očí a dusil v krku. Před nimi, za tou podivnou zpustošenou místností, zuřila v mrazu, který sem vnikal pootevřenými hlavními dveřmi síně, vřava boje a násilí. Škvírou ve dveřích bylo vidět jedinou hvězdu, v průzračném vzduchu neuvěřitelně jasnou a vzdálenou. Yves s Olivierem si zacpali ústa a nosy a rozběhli se k ní a z očí, v nichž je nesnesitelně pálilo, se jim řinuly slzy.

Byli už skoro u dveří, když se náhle po jednom stropním trámu rozlétla vlnka plamínků, v přívalu jisker přejela po celém neohoblovaném povrchu a zapálila druhý, z domácky tkané látky ušitý závěs, který měl ve chvílích, kdy všichni pobývali doma za zavřenými dveřmi, chránit místnost proti studenému větru. Suchá chlupatá látka prudce vzplála a zřítila se jim do cesty jako obrovský ohnivý polštář. Olivier ji vztekle odkopl a rychle před sebou vedl Yvese kolem planoucího ohně ke dveřím.

„Honem! Vyběhni ven a schovej se!“

Kdyby ho byl chlapec na slovo poslechl, možná že by si ho nikdo nevšiml, jenomže Yves sice rychle vyběhl do čerstvého vzduchu, ale pak se zastavil nad schodištěm a nad tou hlučnou bitevní vřavou a úzkostlivě se obrátil, jestli snad Olivier nezůstal uvnitř v zajetí ohně, který teď plál do výše člověka. A právě to zdržení stálo jeho i jeho přátele všechno, co spolu vybojovali. Neboť v té chvíli byla už polovina nádvoří v Beringarových rukách a zbytek loupežníků se v hloučku bránil před síní, a jak tak stál Yves obrácen zády k nepřátelům a váhal, zda se nemá rozběhnout nazpátek a podat pomocnou ruku příteli, Alain le Gaucher, přitisknut Beringarovými vojáky až na schodiště pod síní, se náhle široce rozmáchl mečem, aby si vydobyl místo, a uskočil nazpátek na dřevěné schodiště. Málem se s Yvesem srazili zády. Hoch se obrátil a chtěl utéci, ale bylo pozdě. Za vlasy ho popadla mohutná ruka a ozval se hromový vítězoslavný ryk, který přehlušil i řinkot zbraní a praskot pukajících trámů. Loupežník se rychle opřel o sloup dveří, aby na něho nikdo nemohl zaútočit zezadu, přitiskl si chlapce před sebe a na krk mu položil meč, doruda zbarvený krví.

„Všichni zadržte! Spusťte zbraně a odstupte!“ zařval a vlasy plavé jako lví hříva se mu zježily a zaleskly v mihotavém světle ohně. „Zpátky! Ještě dál, jak vám poroučím. Chci před sebou mít dost místa. Jestli se někdo opováží třeba jen pozvednout luk, je tenhle uličník mrtvý. Tak a teď v něm zas mám záruku. Co vy na to, královi bojovníci? Copak mi dáte za jeho život? Žádám si čerstvého koně, volnou cestu a slib, že mě nikdo nebude pronásledovat, a jestli to nedostanu, podříznu klukovi krk. A jeho krev pak padne na vaše hlavy.“

Hugh Beringar se prodral kupředu a zastavil se s očima upřenýma na le Gauchera. Ani se neohlédl, jen poručil svým vojákům: „Udělejte, co říká.“

Královi lidé i loupežníci ustoupili v jednom jediném kruhu o několik kroků a před schodištěm síně zůstal jen velký prostor zdusaného, krví potřísněného sněhu. Hugh ustoupil spolu s ostatními, ale zůstával vepředu. Co jiného mu také zbývalo? Le Gaucher si tiskl chlapce k tělu a na napjatém krku mu držel ocel. Stačil jediný chybný pohyb a Yves by byl mrtvý. Pár mužů z posádky tvrze začalo nenápadně ustupovat k palisádě a k bráně v naději, že využijí chvíle, kdy všichni strnule stojí na místě, oči upřené na ty dva na schodišti, a utečou. Bezpochyby si jé podá stráž u brány, ale kdo si poradí s tímto krutým, do úzkých zahnaným netvorem? Vždyť před ním všichni ustupují.

Všichni, až na jednoho! Nepozorována, dokud se neobjevila na otevřeném prostranství, se davem protlačila podivná osamělá postava, potácivě a vrávoravě, ale bez zastavení prošla před celý zástup a ozářena chvějivým rudým světlem požáru zamířila přímo ke schodišti. Byl to vysoký vychrtlý muž v černém hábitu s kapucí, jež se mu svezla na záda. Přes hlavu, na které byla vidět tonzura, se mu táhly dvě ještě nezhojené jizvy. Nohy obuté jen v sandálech měl zkrvavené, a zanechával za sebou ve sněhu stopy; i čelo měl po pádu na skalách od krve. Velké zapadlé oči v utýrané tváři zabodl přímo do le Gauchera a jako by ho obžalovával, vztáhl k němu ruku. A pak se na něj hlasitě a přísně rozkřikl:

„Pusť toho chlapce! Přišel jsem si pro něj, je můj!“

Alain le Gaucher hleděl tak upřeně na Beringara, že příchozího dosud nezpozoroval. Teď se po něm prudce ohlédl, udiven, že se někdo opovažuje porušit jím nařízené ticho a vkročit na půdu, kterou si vymezil.

Zůstal do hloubi duše otřesen, sice jen nakrátko, ale i to stačilo. Vždyť se díval na člověka, kterého vlastní rukou zavraždil, jak k němu kráčí, strašlivý, nezničitelný a nebojácný; viděl rány, které sám zasadil jeho tělu, i jeho mrtvolně bledý obličej. V té chvíli úplně zapomněl na svého zajatce. V hrůze spustil ruce a s nimi i meč. Vzápětí si uvědomil, že mrtví z hrobu nevstávají, a se zuřivým, nenávistným výkřikem se vzchopil, ale chlapce už zadržet nedokázal. Yves mu vyklouzl z rukou jako úhoř, proběhl mu pod paží a pádil dolů po schodech.

V slepém úprku vběhl do jakési pevné teplé náruče a udýchaně zůstal stát, vyčerpaný a se zavřenýma očima. Vtom uslyšel, jak mu bratr Cadfael říká: „Neboj se, už jsi v bezpečí. Pojď, pomůžeš mi s bratrem Eliášem. Když tě teď našel, určitě se bez tebe nikam nehne. Společně si ho odvedeme a uvidíme, co se pro něho dá dělat.“

Yves otevřel oči, ale pořád ještě těžce oddechoval a chvěl se po celém těle. Obrátil se a zadíval se zpátky ke dveřím síně. „Je tam můj přítel, který mi tolik pomohl!“

Užuž se rozbíhal, ale náhle zhluboka nabral dech a z celé duše si nadějně a trochu úzkostlivě oddechl. Neboť sotva Hugh Beringar viděl, že chlapec se Gaucherovi vymanil, vrhl se vpřed, aby se s nepřítelem utkal, ale kdosi ho předstihl. Z kouře a plamenů v černých dveřích vyrazil Olivier, umazaný, ožehlý a s mečem v ruce, prolétl kolem le Gauchera, aby se mohl dobře rozmáchnout, a přitom ho jen tak mimochodem, spíš aby ho na sebe upozornil, šlehl plochou stranou čepele do tváře. Le Gaucher se k němu prudce otočil, až se mu vlasy plavé jako lví hříva rozlétly kolem hlavy. A znovu se kolem rozhostilo naprosté ticho, stejné jako to před chvílí, které vystřídaly výkřiky úžasu, když se objevil bratr Eliáš. A všichni jasně slyšeli, jak neznámý mladík opovržlivě zvolal: „A teď ukaž, jak se umíš utkat s mužem!“

Yves by se teď za nic na světě nehnul z místa, rozhodně ne předtím, než se ten poslední souboj rozhodne. Cadfael ho opatrně držel, ale ani to nebylo zapotřebí, protože chlapec mu pevně svíral rukáv a sám u něj hledal oporu. Bratr Eliáš se po Yvesovi zmateně rozhlížel, a když ho zahlédl, ztěžka se k němu dobelhal, aby se ho aspoň dotkl, trochu ho upokojil a sám u něj našel útěchu. A Yves, třebaže tak zbožně a obdivně pozoroval Oliviera, se jednou rukou pustil bratra Cadfaela a vděčně se chytil Eliáše. Nejdůležitější na světě teď pro něj byl zápas těch dvou mužů a prožíval jej tak, až se chvěl bojovnou vášní. Jeho zanícení se přeneslo i na bratra Cadfaela a Eliáše a stejně jako chlapec i oni bez dechu pozorovali vysokou mrštnou štíhlou postavu, která teď stála rozkročená nahoře na schodišti. Neznámý mladík byl celý začouzený a v prostém venkovském oblečení, ale Cadfael ho ihned poznal.

Nikdo do boje nezasáhl, ani Hugh, který by na to měl jako šerifův zástupce plné právo. Bylo jasné, že dokud souboj neskončí, jeho lidé ani zloději a vrazi zbraně nezvednou. Ve výzvě neznámého muže bylo tolik síly a odvahy, že všichni v úctě ustoupili.

Zpočátku se nezdálo, že zápas bude vyrovnaný, protože le Gaucher byl mnohem starší, silnější a zkušenější než jeho mladý protivník, a zřejmě byl i hbitější a měl delší rozmach. Dlouho však zápas netrval. La Gaucher přelétl očima opovážlivce, který ho vyzval k boji, a s naprostou sebedůvěrou se na něj vrhl pravidelnými prudkými výpady, jimiž chtěl mladíka zahnat až dolů ze schodů. Po všech těch stále zuřivějších útocích však stál mládenec – a ještě k tomu zřejmě necvičený venkovan –– pořád ještě pevně na svém místě, nehnul se ani o krok a byl vždy hotov odrazit útok, ať Gaucher udeřil kam chtěl. A navíc vypadal docela klidně a nevzrušeně, zatímco le Gaucher se na něj zoufale vrhal a jenom plýtval silami. Yves stál napjatý od hlavy k patě, uchváceně pozoroval ten boj a v duchu se úpěnlivě modlil. Bratr Cadfael se díval bez dechu na mladého Oliviera, rozpomínal se na pohyby, na které už téměř zapomněl, i na umění, jak dobře vládnout mečem, vypěstované střetem Východu a Západu a čerpané z obou těch konců světa.

Mladík byl zřejmě odhodlán neustoupit, a i když jen o kousek ucouvl, vzápětí zase pokročil a každým tím krokem se dostal o kousek dál. Zato Gaucher musel ustupovat k okraji schodiště a vynakládal svou sílu zcela marně.

Jedinkrát se lev ještě vzchopil k útoku a vrhl se vší svou váhou na protivníka. Stál však až příliš blízko okraje zledovatělého schodu a až příliš riskantně vyrazil, takže při výpadu uklouzl, ztratil rovnováhu a marně se pokoušel znovu ji nabýt. Olivier se vrhl vpřed jako leopard, když zahlédne kořist, vší silou se rozmáchl a zamířil přímo do odhalené hrudi za posunutým pancířem. Meč vjel protivníkovi do těla celou polovinou čepele. Pak se Olivier vzepřel, zaklonil se a čepel vytáhl.

Z obnaženého hrotu se svezlo tělo loupežnického náčelníka, s rozhozenýma rukama se skácelo o tři schody níž a pak se s děsivou důstojností těžce valilo dál z jednoho schodu na druhý, až se s tváří obrácenou k zemi zastavilo u Beringarových nohou, kde z něj s prolitou krví vyprchal do sněhu i poslední zbytek života.

[ XIV ]

Jakmile byl náčelník mrtev a všichni se o tom mohli na vlastní oči přesvědčit, bylo po bitvě. Loupežníci se rozprchli do všech stran, někteří se rozhlíželi, kudy utéct, jiní bojovali do posledního dechu, jiní marně smlouvali s vojáky a někteří měli dost rozumu, aby se vzdali a mohli pak jenom doufat, že jim bude přece jen odpuštěno. Beringarovi lidé shromáždili přes šedesát zajatců, museli vynést mrtvé, vyvléci ze síně a zásobáren spoustu narabovaného zboží, než všechno lehne popelem, a vyvést početné stádo nakradených ovcí a dobytka, aby se nakrmilo a napilo, než bude možné odehnat je dolů do příhodnějších chlévů. Dinan si vzal dozor nad vězni, kteří byli zajati na jeho statcích. Jakmile šlo o jeho práva, bylo na něho spolehnutí, že se postará o spravedlnost.

Požár sílil, a když se vojákům podařilo vynést všechno, co stálo za zachránění, sami šířili plameny dál. Tvrz stála o samotě, daleko od lesa na holé skále, a nemohla své okolí ohrozit, ani kdyby vyhořela do základů. Po svůj krátký neslavný život se stala poskvrnou kraje a bylo jen správné, aby po své záhubě upadla rychle v zapomnění.

Nejzvláštnější však bylo, i když v tom zmatku si toho zpočátku nikdo nevšiml, že neznámý hrdina zmizel vzápětí poté, co porazil pána tvrze. Všichni užasle sledovali, jak se le Gaucher řítí ze schodů, a když se vzpamatovali a rozhlédli, vládl kolem naprostý zmatek, loupežníci se pokoušeli o útěk, vojáci se snažili je pochytat a nikdo přitom nezpozoroval, jak mladý venkovan tiše zmizel v noční tmě.

„Rád bych se s ním byl seznámil, ale ztratil se mi jako stín,“ řekl Hugh. „Slovem se nezmínil, kde bychom ho mohli najít, a přitom mu jeho Královská Výsost dluží odměnu, jakou by každý rozumný člověk rád přijal. Ty jediný jsi s ním mluvil, Yvesi. Kdopak je ten hrdina?“

Yves byl ještě omámený únavou po všem tom napětí i z náhlého pocitu bezpečí po prožité hrůze, ale odpověděl přesně, jak ho to Olivier naučil. S nejnevinnějším výrazem ve tváři řekl: „Byl to syn hajného, co se postaral o Erminu a přivedl ji do Bromfieldu. Od něho taky vím, že je tam. Až do té doby jsem o ní nic nevěděl. Opravdu tam je?“

„Je, a daří se jí celkem dobře. A jakpak se jmenuje ten syn hajného?“ zeptal se Hugh a potom zamyšleně dodal: „Zvlášť by mě zajímalo, kde se naučil tak skvěle bojovat mečem.“

„Jmenuje se Robert. Slíbil prý Ermině, že mě najde, a když mě hledal, zahlédl loupežníky, jak se sem vracejí, a pustil se po jejich stopách. Nic víc o něm nevím,“ pevně dodal Yves, a pokud se při těch slovech začervenal, tak to ve tmě naštěstí nebylo vidět.

„Máme v tom našem kraji opravdu obdivuhodné hajné,“ podotkl Hugh, ale dál už se Yvese nevyptával.

„A teď,“ řekl bratr Cadfael, který už zase myslel na svou práci, „bych byl moc rád, kdybyste mi půjčil čtyři zdatné muže a všechny ty zdejší odpočaté koně. Když teď nemají střechu nad hlavou, určitě jim bude líp cestou do bromfieldských stájí; chci totiž dopravit tyhle dva domů a do postele. Mošnu s léky vám tady můžu nechat. Zhotovíme narychlo nějaká nosítka pro bratra Eliáše a seženeme pár pokrývek a houní, co ještě neshořely, ať mu po cestě není zima.“

„Vezměte si všechno, co potřebujete.“ Bylo tu sedm koní, právě vyvedených ze stáje, a pár obyčejných horských poníků, které Yves viděl, když vezli do tvrze naloupené zásoby.

„Stejně jsou všichni, nebo alespoň skoro všichni kradení,“ pokračoval Hugh, když si koně prohlédl. „Požádám Dinana, aby rozhlásil po vyrabovaných hospodářstvích, že se o ně mohou přihlásit v Bromfieldu. Dobytek a ovce přiženeme do Ludlow později, ať si ten chlapík v Cleetonu vybere, co mu patří. Ale bratra Eliáše raději rychle odvezte, nebo vám tady umře. Je to hotový zázrak, že tohle všechno přežil.“

Cadfael dobře rozdělil svým pomocníkům úkoly, ze zařízení vyvlečeného z hořící síně si vybral, co se mu hodilo, zabalil bratra Eliáše jako kuklu a seřídil mu bezpečné lůžko zavěšené mezi dva koně. Pak ho napadlo, že by si měl ještě naložit dva pytle píce ze zdejších nakradených zásob. Přivede přece do Bromfieldu sedm koní navíc a snadno by se mohlo stát, že by ve stájích opatství došlo krmení. Když teď Eliáš dokončil svoje dílo a pomohl chlapce zachránit, úplně ho opustily síly a veškerá důstojnost, kterou v sobě zburcoval, když ji potřeboval nejvíce. Malátně se poddal Cadfaelově péči, nechal ostatní, ať si s ním dělají co chtějí, a ležel tu přemožen apatií a vyčerpáním a polomrtvý zimou. Cadfael ho s obavami pozoroval. Jestli se v Eliášovi nezažehne nějaký další plamínek a neprobudí v něm vůli k životu jako ve chvíli, kdy byl Yves v smrtelném nebezpečí, pak ubožák určitě zemře.

Tak jako už jednou si Cadfael posadil Yvese před sebe, protože chlapec byl tak unavený, že sotva klopýtal, a kdyby ho nechali jet na koni samotného, nejspíš by v sedle usnul. Zabalili ho do pěkné velšské houně, aby se zahřál, a než stačili co možná nejrychleji sjet po točité stezce na pohodlnější cestu, klesla mu brada na prsa a začal poklidně, dlouze oddechovat v hlubokém spánku. Cadfael si ho jemně opřel o rameno a Yves se trochu protáhl, spokojeně si zavrtal obličej do Cadfaelova hábitu a celou cestu až do Bromfieldu prospal.

Když dojeli do luk v údolí, Cadfael se ohlédl. Nad krajinou se černě tyčil mohutný holý vrch s ohnivou korunou. Beringara a Dinana čeká ještě celá noc práce, než seženou dohromady všechny zajatce a odvedou domácí zvířata do Cleetonu, kde mezi nimi snad najde ta svá i John Druel, a odtud poputují až do Ludlow. Je po všem, lotrovskému řádění byla učiněna přítrž s menšími ztrátami, než se dalo čekat. Je po všem, alespoň protentokrát, pomyslel si Cadfael. Je po všem, snad alespoň v tomto kraji, pokud tu Prestcote a Hugh dokáží i v budoucnu udržet tak pevnou rukou pořádek. Jenomže v dobách, kdy se královští příbuzní perou o trůn, se dá se vší pravděpodobností čekat, že i lidé nižšího postavení využijí příležitosti a budou se bez jakýchkoli zábran a slitování snažit urvat si něco pro sebe.

A v kraji, kde takto řádí, se na ně může svést každá ničemnost široko daleko, a některý z těch zločinů třeba padne na jejich hlavu i neprávem, pomyslel si Cadfael. I lotři by měli nést vinu jen za zločiny, které spáchali. A Alain le Gaucher už nikdy nebude moci říci na svou obranu: „Ano, to a to jsem udělal, ale tu mladou jeptišku jsem nepřepadl a nezavraždil – tu já na svědomí nemám.“

Do Bromfieldu dorazili kolem ranní a projeli branou na čistě umetené nádvoří. V noci už žádný sníh nenapadal. Počasí se začínalo měnit, v poledne se dokonce může ukázat krátký příslib tání. Yves se probudil, zívl, protáhl se a vtom si uvědomil, co se s ním děje. Rázem se probudil, vymotal se z přikrývek a už slézal z koně a pomáhal ostatním odnést bratra Eliáše na lůžko, z něhož mnich tehdy utekl do noci. Hughovi ozbrojenci odvedli koně do stáje. A bratr Cadfael pohlédl k síni hostinského domu a viděl, jak se tam rozlétly dveře a Ermina napjatě vyhlíží na zšeřelý dvůr.

Louč nade dveřmi osvětlila citlivou tvář, v níž se teď odrážela zoufalá směsice naděje a strachu. Ermina zaslechla koně a vyběhla tak, jak právě byla, bosa a s rozpuštěnými vlasy, které jí spadaly až na ramena. Oči se jí rozjasnily, když spatřila Yvese, jak pomáhá odnášet Eliášova nosítka, náhle jí obličej zněžněl a rozzářil se tak oslnivou radostí a vděčností, až Cadfael zůstal stát a s čirým potěšením se na ni díval. Nejtěžší stín na její tváři se vznesl jak k nebi stoupající pták a zmizel. Takže má ještě bratra!

Yves měl plné ruce práce se svým nemocným svěřencem a ochráncem a ani se na ni nepodíval, což bylo možná dobře. A Cadfaela nikterak nepřekvapilo, že ani Ermina se k bratrovi nerozběhla, aby ho uvítala a objala, ale tiše a pokradmu se vrátila do hostinské síně a zavřela za sebou dveře.

Sám také nijak nepospíchal na chlapce, aby honem odešel z nemocničního pokoje, kam zanesli bratra Eliáše, a Yves si také pro sesterské objetí hned neutíkal. Věděl, a všichni ho o tom znovu a znovu ujišťovali, že tu Ermina na něj čeká. Oba však potřebovali trochu času, aby se na shledání připravili. Cadfael nejprve ovázal bratru Eliášovi poraněné a omrzlé nohy, obložil mu je jemnou vlnou a nahřátými kachlemi, omyl mu obličej a ruce, dal mu napít kořeněného vína s medem a přikryl ho nejlehčími pokrývkami, které měl po ruce, a teprve potom vzal Yvese pevně za ramena a odvedl ho do hostinského pokoje.

Když vešel Yves s bratrem Cadfaelem, který ho držel za rameno, seděla Ermina u ohně a šila – přešívala si šaty, které jí dovezli z Ludlow, a podle toho, jak se mračila, jí ta práce moc po chuti nebyla. Odložila šití a vstala. Bratr tu stál s bojovně vysunutým rtem a přísně se na ni díval, takže zřejmě čekala, že se do ní rovnou pustí; rychle vykročila a chladně, téměř káravě a dospěle ho políbila.

„Pořádně jsi nám všem zamotal hlavu, když jsi nikomu neřekl ani slovo a klidně sis utekl někam do noci,“ vytkla mu přísně.

„Ty máš co mluvit, všechno jsi zavinila sama,“ povzneseně jí odpověděl Yves. „Já jsem své záležitosti úspěšně vyřešil, dámo. To ty jsi utekla do noci, neřeklas o tom živé duši a vrátila ses s nepořízenou a stejně hubatá jako vždycky. Ale jestli chceš, aby tě někdo poslouchal, tak budeš muset mluvit trochu zdvořileji. My máme totiž teď na starosti mnohem důležitější věci.“

„Jistě si máte hodně co říct,“ poznamenal bratr Cadfael shovívavě, jako by si jejich hašteření ani nevšiml. „Budete na to mít plno času. Ale Yves by si teď měl jít lehnout, protože má za sebou dvě noci, které by daly co proto i dospělému muži. Potřebuje se celý dlouhý den prospat, a jestli tu mám nějakou doktorskou autoritu, tak mu to přísně nařizuji.“

Ermina honem vstala, ale pořád ještě se mračila. Jistě už má pro bratra ustláno, pravděpodobně mu vlastníma rukama urovnala lůžko a dovede ho k němu jako kvočna, která před sebou žene svá kuřátka. Až Yves ulehne a tvrdě usne, starostlivě u něho posedí, a než se bratr probudí, nachystá mu něco k jídlu. Za nic na světě mu však nepřizná, jak se o něho strachovala a děsila a co se kvůli němu dokonce naplakala a jak trpce si vyčítala, že od něho tak zbrkle odešla. A vlastně dělá dobře, že mu to nechce prozradit, protože kdyby se k němu teď sklonila a prosila ho o odpuštění, jen by ho tím zmátla a zahanbila.

„Takže se uvidíme až večer,“ řekl Cadfael spokojeně a nechal je, ať se tam pěkně hádají, dokud se neusmíří. Vrátil se k bratru Eliášovi, chvíli u něho poseděl, přesvědčil se, že spí, spánkem sice spíš mrtvolným, ale hlubokým, a pak si šel lehnout sám. I doktoři občas potřebují trochu tohoto prostého léku.

Cadfael požádal převora Leonarda, aby ho vzbudil na nešpory, ale chvíli před pobožností za ním přišla Ermina. Hugh Beringar se ještě nevrátil, zřejmě měl plno práce v Ludlow s umísťováním zajatců do vězení a s uskladňováním zásob a jiného narabovaného majetku dovezeného do Clee. Tento den byl dnem díkůvzdání za překonané strázně, ale také dnem oddechu a příprav na všechno, co se ještě musí dodělat.

„Bratře Cadfaele,“ řekla Ermina, když stála pěkně upravená, vážná a tichá ve dveřích špitálu, „Yves se po vás pořád ptá. Něco mu ještě leží na srdci a mně to určitě neřekne. Ale s vámi by mluvit chtěl. Nestavil byste se u něj po nešporách? Mezitím se navečeří a bude na vás čekat.“

„Přijdu,“ slíbil jí Cadfael.

„A ještě něco bych ráda věděla,“ řekla a zaváhala. „Ti koně, které jste včera přivedl…, byli z toho zlodějského hnízda?“

„Ano. Nakradení ze všech místních usedlostí, které ti lotři přepadli. Hugh Beringar dal vzkázat všem, kdo přišli o svá zvířata, aby se o ně přihlásili. Dobytek a ovce jsou teď v Ludlow v ohradách. John Druel si tam svá zvířata už nejspíš vybral. A ty koně jsem si vypůjčil, byli odpočatí a dali se využít k práci. Proč? Co se vám na nich nezdá?“

„Mám dojem, že jeden z nich patří Evrardovi.“ Ermina už to jméno dávno nevyslovila a znělo teď z jejích úst téměř podivně, jako by se jí odkudsi vybavilo po dlouhých letech, kdy na ně ani nevzpomněla. „Vzkáží i jemu?“

„Samozřejmě. Callowleas bylo přece úplně vypleněno a možná, že si pan Boterel zajede i pro pár kusů dobytka.“

„Jestli neví, že tu jsem, tak mu to doufám nikdo neřekne,“ pokračovala Ermina. „Ne snad že by mi vadilo, kdyby se dozvěděl, že jsem v bezpečí a že se mi dobře vede. Ale nerada bych, aby si myslel, že se tu se mnou uvidí.“

Nebylo na tom nic divného. Ermina už celou tu nešťastnou epizodu překonala a zřejmě se chce vyhnout trapné a bolestné chvíli, kdy by se měla s tím člověkem znovu setkat tváří v tvář a pokoušet se rozmlouvat o něčem, co je už dávno mrtvé.

„Nejspíš dostanou všichni stejný vzkaz,“ odpověděl jí Cadfael. „Aby se přišli přihlásit o majetek, který jim lupiči ukradli. A oni jistě přijdou. Škoda, že některé ztráty se nahradit nedají.“

„Ano,“ přisvědčila Ermina. „Je to velká škoda. Mrtvé jim vrátit nemůžeme – jenom ten dobytek.“

Yves vstal po dlouhém spánku, zbaven všeho strachu o sebe i o sestru a přesvědčen, že Olivier dokáže každý zázrak, který si jenom usmyslí. Umyl se už, učesal a vykartáčoval si vlasy, aby se jaksepatří připravil na slavnost díkůvzdání, a s potěšením i překvapením zjistil, že zatímco spal, Ermina mu zašila roztržené koleno na nohavicích a vyprala mu a usušila u ohně jeho jedinou košili. Často se chová úplně jinak, než by se z jejích slov dalo čekat, ale zatím si toho nikdy vlastně nevšiml.

A tu si vzpomněl na dosud nevyřešenou záhadu bratra Eliáše. Ne že by na ni byl zapomněl, jenom ji v duchu odsunul do pozadí, protože prožíval mnohem strašlivější trápení; ale teď na něj dolehla s plnou silou. Připadala mu tak obrovitá a naléhavá, že si ji nadlouho nedokázal nechat pro sebe a za Hughem Beringarem s ní jít nechtěl, neboť Hugh Beringar byl sice spravedlivý a právě nablízku, ale představoval i zákon a byl vázán svým postavením. Cadfael však žádný zákon nepředstavuje a jistě by ho vyslechl ochotně a s porozuměním.

Když Cadfael přišel, byl Yves už po večeři a Ermina je moudře nechala o samotě a odešla i s šitím do síně, aby měla na práci lepší světlo.

Yvese nenapadlo nic lepšího, než začít rovnou, skočit přímo do ledové hrůzy a děsivých vzpomínek. „Bratře Cadfaele,“ vyhrkl zoufale, „mám strach o bratra Eliáše. Musím vám to říct. Nevím, co bychom měli udělat. Zatím jsem o tom nikomu ani slovo neřekl. Prozradil mi něco tak hrozného – ne, vlastně mi to ani neprozradil, nemluvil ke mně, mně to nepovídal, ale slyšel jsem ho. Nechtěl jsem poslouchat, ale nedalo se nic dělat.“

„Zatím jsme ještě ani neměli čas, abys mi pověděl, co se vlastně stalo poté, co tě tehdy v noci odvedl,“ rozšafně řekl Cadfael. „A teď bys mi to už říct mohl. Ale ještě než spustíš, musím se přiznat, že leccos jsem ti také ještě nesvěřil. Třeba ti pomůže, když ti to nejdřív povím. Vím už, kam tě odvedl, a vím také, jak jsi z té chýše odešel hledat pomoc a padl do rukou zločinců a vrahů. Pověděl ti v té chýši něco, co tě teď tolik souží?“

„Mluvil ze spaní,“ nešťastně odpověděl Yves. „Není zrovna moc slušné poslouchat člověka, který říká něco ve spánku, ale nedalo se nic dělat. Tolik jsem se o něj bál a potřeboval jsem vědět, jestli bych mu nemohl nějak pomoct… Začalo to už předtím, když jsem seděl u jeho lůžka…, ve chvíli, kdy jsem se zmínil o sestře Hilarii a prozradil mu, že je mrtvá. Až do té doby nic nevnímal, ale jak uslyšel její jméno… Bylo to hrozné! Jako by vůbec nevěděl, že je mrtvá, a přece si vyčítal její smrt. Začal křičet, že by ho měly zavalit kameny a navždycky pohřbít. A potom vstal… Nemohl jsem ho zarazit ani zadržet. Běžel jsem pro vás, ale všichni jste byli na večerní.“

„A když jsi přiběhl zpátky, byl pryč,“ mírně řekl Cadfael. „A tak ji utíkal za ním.“

„Musel jsem. Vždyť jsem ho dostal na starost. Myslel jsem, že se po chvíli unaví a že ho přemluvím, aby se se mnou vrátil, ale nedokázal jsem to. Co jiného jsem mohl dělat, než jít s ním?“

„A on tě zavedl až do té chýše – ano, to jsme si domysleli. A tam padla ta slova, která tě tolik trápí. Neboj se je vyslovit. Všechno, co jsi udělal, jsi udělal pro něj a věř mi, že i tohle možná děláš pro jeho dobro.“

„Ale vždyť se obviňoval,“ zašeptal Yves a zachvěl se hrůzou při té vzpomínce. „Říkal… říkal, že to on zabil sestru Hilarii!“

Cadfael vyslechl jeho slova tak tiše, až se Yves zoufale rozplakal. „Byl tak nešťastný, usoužený… Copak ho můžeme prozradit, aby v něm všichni viděli vraha? Ale smíme vůbec pravdu zatajit? Sám to tak přece tvrdil. A přitom jsem přesvědčen, že je hodný, ne zlý. Ach, bratře Cadfaele, co si počneme?“

Cadfael se naklonil přes úzký stůl a pevně uchopil chlapcovy křečovitě sevřené ruce. „Podívej se na mě, Yvesi, a povím ti, co uděláme. Ty musíš udělat jedno, zapomenout na všechen svůj strach a snažit se přesně si vzpomenout, jakými slovy to řekl. Jestli můžeš, vzpomeň si na všechno. Říkal, že to on zabil sestru Hilarii? Opravdu to tak řekl? Nebo jsi to z jeho slov jen vyrozuměl? Pověz mi přesně, co povídal, a na mně pak bude, abych vyslechl ta slova a žádná jiná a posoudil, jak si je vyložit. Takže se teď v duchu vrať do té noci a do té chýše. Eliáš mluvil ze spaní. Tím také začni. A nepospíchej, času máme dost.“

Yves si otřel vlhkou tvář o Cadfaelovo rameno a pochybovačně, byť důvěřivě se mu zadíval do tváře. Svědomitě se zamyslel, nejistě se kousl do rtu a váhavě začal: „Nejspíš jsem spal, i když jsem se snažil neusnout. Bratr Eliáš ležel tváří dolů, ale slyšel jsem ho docela jasně. Řekl: Sestro moje, odpusť mi můj smrtelný hřích, mou slabost, mně, kdo zavinil tvou smrt! Tím jsem si jistý, opravdu to tak řekl slovo od slova. Mně, kdo zavinil tvou smrt!“ Yves se zachvěl a zarazil ve strachu, že už jen tahle slova stačí Eliáše obvinit. Cadfael ho však dál držel za ruce, přikývl, že dobře chápe, a čekal.

„Ano – a co bylo potom?“

„Potom – pamatujete, jak pořád volal Hunydd? Říkal jste tehdy, že to byla asi jeho žena a že mu umřela. Takže pak řekl: Hunydd! Byla jako ty, vřelá a důvěřivá v mém náručí. Po půlroce půstu, říkal, takový hlad. Nevydržel jsem ten plamen, povídal, plamen těla a duše…“

Eliášova slova se mu teď jasně vybavovala, jako by je měl vrytá do paměti. Až do této chvíle se jen pokoušel na ně zapomenout, teď však, když svolil, že se na ně rozpomene, mu vyvstávala s naprostou jasností.

„Pokračuj. Jistě řekl ještě něco.“

„Ano. Úplně se v té chvíli změnil. Říkal, ne, nic mi neodpouštěj, pohřbi mě a zapomeň na mě. Jsem nehodný, říkal, slaboch a padouch…“ Nato se Yves nadlouho odmlčel, stejně jako bratr Eliáš oné noci, než ve své zoufalé zranitelnosti nahlas vykřikl. Povídal: Tiskla se ke mně, neměla ze mne strach. A potom řekl: Milosrdný Bože, jsem přece muž z masa a krve, s mužským tělem a touhami. A teď je mrtvá, řekl; ta, co mi tolik důvěřovala!“

Yves se celý bledý zarazil v úžasu, že jeho slova bratrem Cadfaelem nijak neotřásla, že si tu Cadfael jen klidně a zamyšleně sedí a vážně ho pozoruje přes stůl.

„Nevěříte mi? Řekl jsem vám pravdu. Vážně to všechno povídal.“

„Věřím ti. Jistě to tak povídal. Ale jen považ – jeho cestovní plášť se našel v té chýši spolu s jejím pláštěm a šatem. A všechno to bylo schované! A ji někdo z té chýše odvlekl a hodil do potoka; jeho pak našli o kus dál. Kdyby nás byl k té chýši nedovedl, tak jsme se to všechno nedozvěděli. Jistěže věřím všemu, cos mi pověděl, a ty zas musíš uvěřit tomu, co jsem mohl povědět já tobě, a dobře to uvážit. Z jediného útržku, který jsme se dozvěděli, nemůžeme přece soudit, že se to tak doopravdy má, i když nám to zpočátku připadá jasné jako zpověď. A také kvůli tomu nesmíme zapomínat na jiné věci jen proto, že si je neumíme vysvětlit. Na otázku života a smrti musíme najít odpověď, která vysvětluje všechno.“

Yves se na něj nechápavě díval. Rozuměl sice, co mu chce Cadfael říci, ale nenacházel v tom žádnou naději ani pomoc. „Ale jak můžeme takovou odpověď najít? A jestli ji i najdeme a bude to zlá odpověď…?“ Zaváhal a znovu se zachvěl.

„Pravda nikdy není zlou odpovědí. Najdeme ji, Yvesi, ale musíme se zeptat člověka, který to všechno ví.“ Cadfael čile povstal a vyzval i chlapce, aby se zvedl. „Neboj se, Yvesi, nic není nikdy tak zlé, jak to vypadá. Půjdeme si teď oba promluvit s bratrem Eliášem.“

Bratr Eliáš ležel zesláblý a tichý jako předtím, ale přece jen trochu jinak, protože oči měl teď otevřené, inteligentní a smutné jako okna do jakési velké tajné žalosti, proti níž není léku. Paměť se mu vrátila, ale přinesla mu jen trápení. Hned je poznal, když se u něho posadili každý po jedné straně lůžka, chlapec ustrašený, co z toho všeho vzejde, a Cadfael zcela klidný a praktický – v ruce držel čerstvý nápoj a nový obvaz na omrzlé nohy. Zdálo se, že bratr Eliáš vše díky svému pevnému zdraví alespoň tělesně překoná, že dokonce ani nepřijde o prsty u nohou, ba i toho těžkého kašle že se zbaví. Smutná duše se mu však uzdravit odmítala.

„Tady chlapec mi řekl, že se ti alespoň částečně vrátila paměť, bratře,“ začal Cadfael prostě. „A to je dobře. Člověk by si měl pamatovat celou svou minulost a byla by velká škoda, kdyby na něco zapomněl. Když teď víš, co všechno se stalo té noci, kdy tě ti lotři málem zabili a nechali tam ležet, abys dokonal, můžeš se vrátit od prahu smrti jako celý člověk, a ne jen poloviční. Tady chlapec je důkazem, jak jsme tě včera v noci potřebovali a jak moc tě potřebujeme i teď.“

Z polštáře na něj hleděly zapadlé oči a tvář byla stažena hořkou křečí zavržení a bolesti.

„Byl jsem v té chýši,“ pokračoval Cadfael. „Vím, že jste se tam se sestrou Hilarií uchýlili, když zuřila nejprudší sněhová bouře. Byla to hrůzná noc, jedna z nejhorších tohoto strašného prosince. Mezitím se trochu oteplilo a brzy začne tát. Ale té noci byl krutý mráz. Ubožáci, kteří se v takovém mrazu ocitnou venku, se musí pevně objímat, aby to přežili. A tak jsi i ty svíral v náručí ženu, abys ji udržel naživu.“ Tmavé oči se divoce rozhořely a dokonce i zmatená mysl zpozorněla. „Také jsem kdysi poznal ženy,“ řekl Cadfael uvážlivě. „A nikdy jen náhodou, nikdy bez lásky. Vím, o čem mluvím.“

A vtom se tiše ozval Eliáš. Promluvil chraptivě, protože už tak dlouho mlčel, ale srozumitelně a rozumně: „Je mrtvá. Vím to tady od chlapce. A já to zavinil. Pusťte mě k ní, ať jí padnu k nohám. Byla krásná a důvěřovala mi. Drobná a měkká v mém náručí, důvěřivá, a tak se ke mně tiskla… Ach Bože!“ bědoval bratr Eliáš. „Proč jsem podlehl tak těžkému pokušení, když jsem byl tolik vyhladovělý? Nesnesl jsem ten žár…“

„To chápu,“ řekl Cadfael. „Sám bych ho také byl nesnesl. Byl bych musel udělat to co ty. Ve strachu o ni, kdybych byl zůstal, a pro spásu vlastní duše, což není důvod zvlášť vznešený, bych ji tam nechal spát, odešel do sněhu a mrazu co nejdál od ní, abych tu noc přečkal venku a vrátil se k ní za svítání, kdy bychom mohli společně vyrazit dál a dojít ke konci své cesty. Tak jako jsi to udělal ty.“

Yves se naklonil kupředu s očima rozzářenýma pochopením a se zadrženým dechem čekal na Eliášovu odpověď. Bratr Eliáš zmučeně otočil hlavu na polštáři a nahlas zanaříkal: „Ach Bože, že já ji tam jen nechával! Že jsem v sobě neměl dost odolnosti a víry, abych tu touhu překonal… Kam se poděl klid, který mi slibovali? Odplížil jsem se a nechal ji samotnou. A teď je mrtvá!“

„Mrtví jsou v rukou božích,“ řekl Cadfael. „Hunydd i Hilarie. Zpátky je volat nesmíš. A tam nahoře máš svou obhájkyni. Myslíš si snad, že zapomněla, jak jsi jí nechal plášť, než jsi odešel do zimy, jak jsi ji do něj zabalil, aby jí bylo trochu tepleji, a utekl od ní jenom v hábitu, v kterém jsi chtěl vydržet celé mrazivé hodiny až do svítání? Vždyť té noci mrzlo až praštělo.“

Eliáš chraptivě namítl: „Jenomže jí to nepomohlo, ani ji to nezachránilo. Měl jsem mít sílu, vydržet pokušení a zůstat s ní, i když jsem tolik hořel…“

„To pověz svému zpovědníkovi, až se uzdravíš a budeš se zase moci vrátit do Pershoru,“ pevně mu řekl Cadfael. „A taky že se tam vrátíš a nesmíš na sebe brát větší vinu, než ti zpovědník přisoudí. Všechno, co jsi udělal, bylo pro její dobro, protože jsi se o ni chtěl postarat. Co se tam stalo zlého, se ještě dočká odplaty. A co bylo uděláno správně, dojde ocenění. I kdybys s ní byl zůstal, není jisté, že bys byl dokázal zabránit tomu, co se stalo.“

„Přinejhorším jsem tam s ní mohl zemřít,“ řekl bratr Eliáš.

„Vždyť jsi k tomu neměl daleko. Když jsi té noci zůstal o samotě, dostihla tě násilná smrt stejně rychle jako smrt chladem, se kterou ses už smiřoval. A pokud ses z obou z nich vzpamatoval a zjistil, že ještě musíš mnoho let žít a trpět,“ řekl Cadfael, „pak je to proto, že si Bůh přál, abys to všechno přežil a ještě mnoho let na tomto světě trpěl. Raději se neopovažuj pochybovat o údělu, který ti byl určen. Jen pověz Bohu i nám, kteří tě teď slyšíme, že jsi ji tam zanechal živou, a pokud bys vůbec tu noc překonal, chtěl ses k ní ráno vrátit a dovést ji až sem. Co víc se po tobě žádalo?“

„Víc odvahy,“ zanaříkal vyčerpaný muž a zmohl se na trpký, ale už lidský úsměv. „Všechno se stalo i zvrtlo přesně tak, jak jsi to řekl. Všechno jsem to myslel dobře. Bůh mi odpusť, že to tak špatně dopadlo.“

Rysy v obličeji mu změkly do pokorného výrazu a napětí v hlasu ustoupilo usmíření. Neměl už nač si vzpomínat ani se z čeho zpovídat, všechno bylo řečeno a pochopeno. Bratr Eliáš natáhl celé své dlouhé tělo od hlavy až po omrzlé prsty na nohou, zachvěl se a pak se zklidnil. Na pomoc mu přišlo jeho oslabení, nebránil se mu už a hluboce usnul. Veliká víčka se mu zavřela a na čele, kolem úst a u zapadlých očních důlků se mu vyhladily vrásky. Sklesl do nezměrných hlubin pokání a odpuštění.

„Je to pravda?“ zeptal se užasle Yves, sotva tiše zavřeli za spícím bratrem Eliášem dveře.

„Určitě ano. Bratr Eliáš je vášnivý člověk, který od sebe žádá příliš mnoho a nedoceňuje, co dává. Statečně se vydal bez pláště do mrazivé noci a hustě padajícího sněhu, jen aby neposkvrnil sestru Hilarii pouhou svou přítomností a touhou. Přežije to, se svým tělem i duší se srovná. Potřebuje jen čas,“ dodal bratr Cadfael shovívavě.

Pokud to ve svých třinácti letech pochopil, či tomu porozuměl jen coby žák poučený o věcech, které ještě sám nezažil, nedal na sobě Yves nic znát, jenom se moudře a chytře na Cadfaela díval. Konečně se mu dostalo jistoty a byl vděčný, že se zbavil posledního břemene, které ho tížilo.

„Tak ji přece jen našli ti loupežníci, když bratr Eliáš odešel a nechal ji samotnou,“ řekl.

Cadfael zavrtěl hlavou. „Ne, našli jen bratra Eliáše a div ho nezabili, tak jako zřejmě zabíjeli každého, na koho narazili při svých loupežných výpravách a kdo by je byl potom mohl usvědčit. Ale ji ne – ji asi nenašli. Než se po té noci rozednilo, stačili přece ještě přepadnout Druelovu usedlost. Nevěřím, že by si byli zašli půl míle a dostali se až k té chýši. Co by tam také dělali? Nevěděli o ničem, co by tam mohli získat. A kromě toho by se určitě nenamáhali někam odtáhnout její tělo a ty pěkné pláště by byli sebrali. Ne, k té chýši přišel někdo, kdo ji měl při cestě, a dovnitř zřejmě vešel za největší sněhové bouře a řekl si, že se tam schová, než ta fujavice přejde.“

„Takže to mohl být kdokoliv,“ řekl Yves rozhořčeně, dotčen takovou urážkou spravedlnosti, „a možná že se to nikdy nedovíme.“

Cadfael však právě myslel na to, že jeden člověk to určitě ví a zítra že se to zřejmě prokáže. Yvesovi to však neprozradil. Namísto toho řekl: „O bratra Eliáše se už bát nemusíš. Téměř se očistil od hříchu, bude žít a prospívat a dělat našemu řádu jen čest. A jestli nejsi moc ospalý, mohl bys u něj ještě chvíli posedět. V pravé chvíli tě přece prohlásil za svého, a dokud jsi tady, měl bys mu trochu posloužit.“

Ermina seděla u ohně v síni a pořád ještě netečně zašívala rukáv. Chce nějak utlouct čas, pomyslel si Cadfael, když jenom krátce vzhlédla a hned se zas vrátila k nezvyklé a pro ni nepříliš vhodné práci. Usmála se na něj, ale nějak vážně a posmutněle.

„Yves se už uklidnil,“ řekl jí Cadfael prostě. „Trápil se kvůli něčemu, co řekl bratr Eliáš ze spaní. Myslel si, že se snad Eliáš přiznal k vraždě, ale o nic takového nešlo.“ Všechno jí potom dopodrobna vypověděl. A proč by jí to také neřekl? Dozrávala před jeho očima v ženu spoutanou odpovědností, kterou si právě uvědomila a hrdinsky na sebe vzala. „Teď už ho tíží jen strach, že pravý vrah nebude nikdy odhalen.“

„Toho se nemusí bát,“ řekla Ermina a s úsměvem vzhlédla. Tentokrát to byl docela jiný úsměv, tajuplný a důvěřivý. „Boží spravedlnost je neomylná, a bylo by hříchem o tom pochybovat.“

„Aspoň s vámi teď klidně a ochotně odejde,“ řekl Cadfael nezávazně. „A dokonce o to bude stát. Váš Olivier v něm získal obdivovatele, který by za ním šel až na konec světa.“

Ermina na něj ostře pohlédla jasnýma hrdýma očima, v jejichž hlubinách se od žáru ohně odrazily temně rudé jiskry. „Yves není sám, kdo Oliviera obdivuje,“ řekla.

„Kdy se to má stát?“

„Jak to víte?“ zeptala se trochu zvědavě, ale nikterak překvapeně nebo dokonce ohromeně.

„Copak by takový muž nechal svou práci nedokončenou a připustil by, aby mladé lidi, pro které byl vyslán, přivedl třeba sebepozorněji někdo jiný? Samozřejmě že chce svůj úkol splnit sám. Co jiného by se od něj také dalo čekat?“

„Ale nechcete mu v tom zabránit, viďte?“ zeptala se Ermina. Vzápětí však ten nápad odehnala mávnutím ruky, v níž držela jehlu. „Promiňte. Vím, že byste to neudělal. Přece jste ho viděl a dokážete ocenit pravého muže. Vzkázal mi po Yvesovi. Přijede zítra kolem večerní, až se budou všichni chystat na lože.“

Cadfael se nad tím zamyslel a uvážlivě řekl: „Odjezd bych nechal spíš na dobu, až se začnou bratři chystat na půlnoční pobožnost a fortnýř nebude v bráně, protože půjde s ostatními do kostela. Až do ranní pak bude všude klid. Než vyrazíte, můžete se pár hodin prospat a Yves také. Přijdu vás vzbudit a dovedu vás až k bráně. A jestli přijede Olivier kolem večerní, zavedu ho dovnitř a nechám ho u sebe, dokud nebude čas k odjezdu. Jestli mi ovšem něco takového svěříte.“

„Ráda, a moc vám děkuji,“ řekla Ermina bez zaváhání. „Zařídíme se podle vaší rady.“

„A co vy?“ zeptal se bratr Cadfael;.když se na ni díval, jak zašívá jedním energickým stehem za druhým rukáv. „Budete zítra o půlnoci stejně jako Yves připravena odjet?“

Ještě jednou k němu vzhlédla, beze spěchu a netajeně, ale už ne tak důvěřivě. Pohasínající oheň se jí znovu odrazil v očích, ale obličej měla jako masku. „Ano, budu připravená,“ řekla, pohlédla dolů na šití v klíně a potom dodala: „Své dílo tady dokončím.“

[ XV ]

Noc byla jasná, hvězdnatá a tichá, sotva s náznakem mrazu. Za svítání vyšlo slunce a už podruhé nesněžilo. Ještě než nastalo pomalé klidné tání, při jakém se cesty uvolňují jen postupně, téměř pokradmu, a kdy nehrozí záplavy, začaly mizet závěje.

Hugh Beringar se vrátil až pozdě večer po namáhavém dni, kdy musel dohlédnout na odstranění všech trosek po požáru a dát odvézt pozoruhodnou sbírku naloupených věcí. V kůlnách kolem palisády se v haldách všelijakých krámů našly i ostatky dvou zavražděných zajatců, kteří zřejmě pod nátlakem mučení odevzdali všechno, co měli cenného, a další tři zajatci, kteří mučení přežili. Byli teď ošetřováni v Ludlow, kam dal Josce de Dinan zavřít v řetězech zbytek lupičské bandy. Z obléhatelů tvrze bylo asi osmnáct raněných a mnozí utrpěli jen lehčí šrámy. Mohlo to přijít mnohem dráž.

Převor Leonard se šťastně procházel po nádvoří v studeném, ale jasném slunci, zářil spokojeností, že jeho hájemství zůstalo ušetřeno před zničením, ztracení sourozenci že jsou v bezpečí ve zdech opatství a bratr Eliáš leží oněmělý úžasem a milosrdenstvím na svém lůžku a bude zřejmě žít, ať ve štěstí nebo soužení. Vždyť už teď k nim vzhlíží čistýma trpělivýma očima a pokorně i blaženě přijímá napomínání i výčitky. Duše se mu uzdravila a zanedlouho se mu jistě uzdraví i tělo.

Brzy po hrubé si začali přicházet okradení rolníci pro své koně, stejně jako se teď mnozí jistě hrnou do Ludlow vyzvednout si své krávy a ovce. O některé zvíře se bezpochyby přihlásí nejeden majitel a nastane velké hádání a přivolávání sousedů, kteří by mohli potvrdit, komu který kus patří. Na opatství je však koní jen pár, takže tu není mnoho příležitostí k lakotě a vychytralosti. Koně přece své pány poznají stejně dobře, jako majitelé poznají své koně. I krávy v Ludlow budou jistě vědět, ke komu se přihlásit.

Mezi prvními dorazil John Druel. Přišel pěšky až z Cleetonu a své vlastnictví nemusel nijak dokazovat, protože jen vstoupil do ohrady, začal se jeho statný horský hnědák vzpínat a ržát a málem si padli do náruče. Kůň šťastně funěl Johnovi do ucha a John ho hladil po šíji, prohlížel si ho od hlavy po kopyta a pak si o něj opřel hlavu a rozplakal se. Vždyť to byl jeho jediný kůň a znamenal pro něj hotové jmění. Yves hned Johna zahlédl, honem to utíkal povědět Ermině a oba se za ním rozběhli a zahrnuli ho díky a různými maličkostmi, které jim ještě zbyly.

Pak si přišla jakási žena z Whitbachu pro kobylu svého nebožtíka muže. Z téhož panství nesměle přišel i hubený vážný chlapec a skromně se hlásil o těžkého tažného koně, jací se užívají v kopcovitých krajích. Kůň se však k němu blížil jen váhavě, byl by raději viděl jeho otce, ale pak ho s téměř lidským povzdechem zřejmě uznal za potomka svého majitele.

Teprve když v refektáři bylo po obědě a bratr Cadfael znovu vyšel do třpytu poledního slunce a sněhu, přihnal se branou Evrard Boterel, seskočil z koně a rozhlížel se po někom, komu by se mohl patřičně ohlásit. Po těch horečkách byl pořád ještě bledý a pohublý, ale měl už mnohem živější pohyby a jasnější oči a stál tu se vztyčenou hlavou a hrdým pohledem, dokonce i trochu uraženě, že se k němu hned nežene nějaký podkoní, který by si od něho vzal uzdu. Byl to opravdu hezký mladý muž s vlasy světlými jako hříva jeho koně a dobře si vědomý svého pěkného zevnějšku i urozeného původu. Takový vzhled by zřejmě dokázal upoutat leckterou mladou ženu. Co asi udělal ten mladík, že si ten dojem zkazil? Ermina přece před časem řekla, že do její idyly tvrdě vstoupila skutečnost. Opravdu to tak bylo? A nic jiného se nestalo?

Převor Leonard přicházel pln blahovůle a ochoty dlouhým krokem přes nádvoří, aby návštěvníka zdvořile uvítal a doprovodil k ohradě. Jeden z Hughových lidí si povšiml, že se osedlaného koně ještě nikdo neujal, a protože sám neměl právě co na práci, přišel pro něj. Boterel mu koně předal jako nějakému sluhovi a bez jediného ohlédnutí vykročil za převorem.

Přijel sám. Pokud se opravdu chce přihlásit o ukradeného koně, bude si ho muset odvést domů na delší otěži.

Bratr Cadfael se opatrně ohlédl k hostinské síni, uviděl Erminu, jak vychází ve venkovských šatech ze dveří, rychle a lehce běží ke kostelu a pod paží nese nějakou stočenou látku. Vzápětí ji už pohltil temný oblouk kostelních vrat, stejně jako jejího někdejšího nápadníka pohltila vysoká ohrada před stájemi. Yves teď určitě sedí u bratra Eliáše, svého chráněnce a pacienta, kterého si tak žárlivě a vzorně střeží. Je alespoň mimo dosah a mimo nebezpečí a nemohou ho dostihnout žádné vystřelené šípy.

Bez sebemenšího spěchu vyšel Cadfael na umetené nádvoří, zamířil ke kostelu a ještě zvolnil krok natolik, aby se mu cesta zkřížila s cestou Evrarda Boterela a Hugha Beringara, kteří společně vyšli od stájí směrem k bráně. Ani ti dva nepospíchali a Evrard jen zářil duchaplností a úsměvy, neboť známost se zástupcem šerifa se mu jednou může vyplatit. Podkoní za nimi vedl pěknou hnědou kobylu s kaštanovou hřívou.

Cadfael došel až k místu, kde se jejich cesty měly setkat, a zastavil se před šerým vchodem do kostela, takže se zastavili i oni. Boterel poznal bratra, který mu tehdy v ledwychském domě ošetřil rány, a blahosklonně mu dal najevo své uznání.

„Vypadá to, že jste se už docela uzdravil,“ řekl mu Cadfael zdvořile. Díval se přitom na Hugha, zvědav, zda si Hugh všiml čekajícího koně, kterého zatím jeho ozbrojenci vodí sem a tam po nádvoří, obdivně se dívají, jaký má krásný krok, a hladí ho po šíji. Hughovi málokdy co uniklo, ale teď mu na tváři nebylo sebeméně znát, co si myslí. Cadfael byl celý napjatý. Zdánlivě tu neměl do čeho zasahovat, instinktivně však vstupoval do velmi složité záležitosti, kterou ještě sám plně nechápal.

„Děkuji vám, bratře, skutečně se slušně zotavuji, pokud jsem se už nezotavil úplně,“ lehce opáčil Evrard.

„Mně za mnoho děkovat nemusíte,“ řekl Cadfael. „Ale poděkoval jste již Bohu? Alespoň byste se mu tak odvděčil za milosrdenství, že vám byl zachován život a že dostanete nazpátek něco tak cenného, jako je vaše klisna. Po všech těch zmatcích a krutostech, kdy zahynulo tolik lidí, poctivých mužů a nevinných pannen.“ Stál obrácen k otevřeným dveřím kostela a zahlédl, jak se uvnitř kmitlo něco tmavého, co vzápětí znehybnělo. „Pro lásku boží, pojďte se mnou dovnitř a pomodlete se za ty, kdo takové štěstí neměli – i za někoho, kdo tam teď ještě leží v rakvi a čeká na svůj pohřeb.“

Bál se, že řekl příliš mnoho, a oddechl si, když viděl, že Boterel neztratil sebejistotu ani klid a obrací se ke dveřím se shovívavým úsměvem člověka, který si maličko dobírá horlivého kněze a rozhodne se mu vyhovět neškodným bezvýznamným gestem.

„S největší ochotou, bratře,“ odpověděl. A proč by to také neudělal? Po každém výpadu loupežníků z Clee zůstalo po kraji plno mrtvých a někde se o ně i postarali, takže snad není ani divu, že jeden z posledních tu právě leží v rakvi. Boterel křepce vystoupil po kamenných schodech do šeré chladné kostelní lodě a Cadfael kráčel těsně za ním. Hugh Beringar je s chmurně staženým tmavým obočím sledoval až na samotný práh a rozkročmo se tam postavil, aby nikdo nemohl ven.

Do kostela za nimi pronikl třpyt sluncem ozářeného sněhu, takže chvíli skoro nic neviděli. Ocitli se ve velkém chladném, jen spoře osvětleném prostoru, kde před nimi na vysokém oltáři žhnula jako ohnivé oko malá vzdálená lampička, a jinak sem světlo pronikalo jen úzkými okny a vrhalo bledé pruhy na dlaždicovou podlahu.

Rudé oko lampy najednou zhaslo. A vtom se objevila. Zřejmě k nim ušla těch pár kroků od márniční kaple velice rychle a stanula před nimi docela náhle, ale v té kratičké chvíli temnoty ji nebylo vidět ani slyšet. Přiblížila se k nim dlouhými tlumenými kroky a přistupovala k Evrardu Boterelovi s rukou nataženou jakoby v marné prosbě, jež náhle přešla v ostré obvinění. Boterel ani nevěděl, co rozvířilo přízračně šerý vzduch, ale to už vplula do prvního pruhu světla se závojem a kapucí těsně přitaženými k tváři – útlá jeptiška benediktinského řádu v šatu zmačkaném a umazaném slámou z chýše, na pravé straně prsou a na rameni potřísněném a ztuhlém do rezavé skvrny sražené krve. Vtom na ni padlo bledé šedé světlo a odhalilo každičký záhyb jejího šatu a dokonce i skvrny na rukávu, jak s ním té noci v chýši bojovala a když si na ni lehl, znovu mu otevřela nedávnou ránu. Neřekla ani slovo, jen se k němu tiše blížila po dlaždicích podlahy.

Boterel prudce uskočil, až vrazil zády do Cadfaela, v hrůze tlumeně vykřikl a vztáhl ruku, jak se snažil ubránit tomu neuvěřitelnému útoku. Zpod přitažené kapuce však na něj hleděly rozpálené oči a postava se nezadržitelně blížila.

„Ne – ne! Nech mě! Vždyť jsi mrtvá!“

Boterel to jen přidušeně zašeptal, jako by mu zjevení už sahalo po krku, ale Cadfael ho dobře slyšel. A úplně mu to stačilo, i když Evrard vzápětí pochopil, neustoupil už ani o krok a strnule zůstal stát až téměř u ní, když tu náhle vstoupila do světla a změnila se v ženu z masa a krve, skutečnou a zranitelnou.

„Co je to za bláznovství? Schováváte tu snad šílené ženské? Kdo je ta osoba?“

Žena si v odpověď strhla z hlavy kapuci, stáhla si závoj, rozpustila si přes pomačkaný šat sestry Hilarie husté černé vlasy a obrátila k němu hněvivý, jakoby mramorový obličej a žhnoucí oči Erminy Hugoninové.

Boterel nebyl na to zjevení o nic připravenější než na jeptišku v černém šatu. Myslel si nejspíš, že Ermina leží mrtvá někde pod závějemi v lese, protože o ní zatím nedostal žádné zprávy. A zřejmě proto usoudil, že od ní už mu nebezpečí nehrozí, že už ho nemůže z ničeho obvinit, alespoň ne na tomto světě, a žádným jiným světem si hlavu nelámal. Spěšně před ní ucouvl, ale dál už ustoupit nemohl, protože Cadfael a Hugh mu z obou stran zastoupili cestu k otevřeným dveřím. Statečně se však vzchopil a zadíval se na dívku s dotčeným nechápavým výrazem, jímž se ohrazoval proti tak nevysvětlitelnému jednání.

„Ermino! Co to má znamenat? Proč jsi mi nedala vědět, že jsi naživu? Co mi chceš provést? Zasloužím si to snad od tebe? Jistě víš, že jsem tě celé dny se všemi svými lidmi hledal.“

„To vím,“ odpověděla tiše a tvrdě hlasem studeným jako led, který v potoce pohltil a uchoval sestru Hilarii. „A kdybys mě byl našel a nikdo nebyl zrovna nablízku, zmizela bych stejně jako má drahá přítelkyně, protože už jsi věděl, že mě nedonutíš, abych si tě vzala. Sňatek, anebo pohřeb, žádná třetí cesta pro mě nebyla, protože bych byla mohla povědět víc, než by svědčilo tvému klidu a pověsti. A já tu zatím neřekla nikomu ani slovo, kterým bych tě obvinila, a ani slovo na svou obranu, protože si za všechno můžu jen sama a jsem vinna stejně jako ty. Ale když jsem se dozvěděla, co vím teď, mluvím i za ni – ano, tisíckrát ano, obviňuji tě, ty vrahu a násilníku, viním tě, Evrarde Boterele, ze smrti milované Hilarie…“

„Ty ses snad zbláznila!“ zvolal Boterel, rozhořčen jejím obviněním. „O kom to vlastně mluvíš? Co já vím o takové ženské? Ode dne, kdys mi utekla, jsem ležel v horečkách. Potvrdí mi to všichni mí lidé…“

„Ne! Ne! Jenom mi nevykládej, že jsi té noci nebyl venku. Rozjel ses za mnou, abys mě chytil, protože jsi chtěl zachránit svoji čest a umlčet mě – sňatkem nebo vraždou. Jen to nepopírej! Viděla jsem tě, jak za mnou jedeš. Myslíš, že jsem byla tak hloupá, abych si myslela, že ti uteču, když jsem neměla koně? Anebo tak vyděšená, abych úplně ztratila rozum, běhala sem a tam jako zajíc a nechávala za sebou jasné stopy? Zanechala jsem stopy jenom ke stromům, k ludlowské silnici, kde bys mě byl zřejmě nejspíš hledal, a pak jsem se oklikou vrátila a schovala se v kládách, které sis tam ve své zbabělosti dal složit na svou obranu. Viděla jsem tě, Evrarde Boterele, a viděla jsem tě, jak se vracíš, s ranou čerstvě otevřenou a zkrvavený. Rozběhla jsem se pryč, až když ti tvoji lidé pomáhali do postele a nejhorší vánice přešla. To už jsem věděla, že nemusím utíkat nijak rychle, protože za hodinu mělo svítat. A když jsem se před tebou skrývala, ty jsi ji zabil!“ zvolala zmučeně, rozpálená jak oheň v trní. „Vracel ses z marné honby, našel jsi osamělou ženu a pomstil ses na ní za to, co jsem ti udělala já, i za všechno, co jsi nemohl udělat mně. Zabili jsme ji!“ zvolala Ermina. „Zabili jsme ji oba. Je to má vina stejně jako tvá!“

„Co to povídáš?“ Boterel v sobě zburcoval trochu odvahy a sebedůvěry. Kdyby se byla rozzuřila, začal by ji konejšit, utěšovat, jist sám sebou, a dokonce i v její chladné jistotě by byl dokázal najít pro sebe oporu. „Samozřejmě, že jsem tě jel hledat, copak jsem tě mohl nechat zahynout v tom mrazu? A zesláblý po svém zranění jsem spadl z koně, znovu se mi otevřela rána a začal jsem krvácet – to je pravda. Ale to ostatní? Hledal jsem tě celou noc, jak nejdéle jsem vydržel, a jedinkrát jsem se nezastavil. Vrátil jsem se s prázdnýma rukama a zkrvavený – a to mi vyčítáš? Tu ženskou, o které mluvíš, jsem jakživ neviděl…“

„Že ne?“ ozval se za ním Cadfael. „A nejspíš jste ani jakživ neviděl ovčáckou chýši kousek od cesty, po které jste se zřejmě vracel od ludlowské silnice k Ledwychi? Já to tam znám, protože jsem tudy jel opačným směrem. Nevíte nejspíš nic o mladé jeptišce; co tam spala na seně v plášti, do kterého ji zabalil jeden dobrý člověk? A nevíte ani nic o zamrzajícím potoce, který jste měl tak příhodně po ruce, když jste se potom vracel domů? Ne, vám se ta rána znovu neotevřela po pádu z koně, ale když s vámi ta dívka udatně bojovala o svou čest, když jste si na ní chtěl vybít vztek a chtíč, namísto jiné své kořisti, která by vám při vaší ctižádostivosti přinesla větší užitek. Nevíte ani nic o pláštích a šatech, které jste schoval pod slámu, aby váš zločin padl na ty, kdo páchali v tomto kraji všechny do nebe volající ničemnosti. Na ty, kdo se dopustili všech ostatních zločinů, jenom tohoto ne!“

Studené bledé světlo měnilo všechny tvary v mramor a ustupující stíny je zanechávaly holé. Bylo nedlouho po poledni a venku svítilo slunce. Zato tady v kostele jako by panoval měsíční chlad a světlo působilo až bíle. Ermina stála jakoby vytesaná z kamene a tiše hleděla na tři muže před sebou. Sama už udělala, co bylo její povinností.

„To je šílenství,“ vypravil ze sebe Evrard Boterel, odhodlaný přese všechno se bránit. „Vyjel jsem s ovázanými ranami, které jsem utržil při obléhání Callowleas, a domů jsem se vracel s krví prosáklými obvazy. Co je na tom tak divného? Byla mrazivá noc, vánice a všude plno sněhu; spadl jsem z koně. Ale o té ženě, o té jeptišce, ani o té ovčácké chýši nic nevím, jaktěživ jsem tam nebyl. Ani nevím, kde to je…“

„Zato já tam byl,“ řekl bratr Cadfael, „a našel jsem ve sněhu koňský trus. Zřejmě tam stál vysoký kůň a zanechal v drsných prknech pod převisem střechy hrst vlasů ze své hřívy. Tady je máte.“ Cadfael už držel v ruce vlnitá světlá vlákna. „Mám je porovnat s hřívou vašeho koně, co se prochází po nádvoří? Mám vás položit na šat, který tu vidíte před sebou, a porovnat vaši ránu s krvavou skvrnou, co na něm zůstala? Sestře Hilarii krev netekla. Zato vaši ránu jsem viděl na vlastní oči a dobře vím, jak vypadala.“

Evrard stál chvíli bez hnutí, vypjatý do výše jako loutka zavěšená mezi ženou stojící před ním a dvěma muži opodál. Pak se zoufalým zaúpěním padl na kolena na dlaždice kostelní lodě, pěsti tvrdě přitisknuté na srdce. Světlé vlasy mu spadaly přes obličej jako nejsvětlejší bod v pruhu světla, v němž klečel.

„Ach, Bože, odpusť mi, odpusť mi, Bože… Chtěl jsem ji jenom umlčet, ne zabít… zabít ne…“

„A možná že to tak opravdu bylo,“ řekla Ermina, když seděla přikrčená a ještě celá ztuhlá zimou před krbem v síni. Bouřlivé slzy jí už oschly a nezbylo po nich nic než nezměrná únava. „Třeba ji opravdu nechtěl zabít. Třeba nám řekl pravdu.“

Boterel jim nakonec skutečně řekl všechno. Vzpamatoval se ze svého zoufalství a všemožně se snažil ospravedlnit a zachránit si život. Vylíčil jim, jak se po marném hledání znovu vracel domů, protože se najednou strhla vánice; jak se rozhodl, že se schová v té chýši, než se přežene nejhorší nečas, a neměl v té chvíli ani tušení, že se tam někdo uchýlil před ním. Když tam však našel spící ženu, která mu byla vydána na milost a nemilost, chtěl se jí ve vzteku na všechny ženské a hlavně na Erminu zmocnit. Musel přiznat, že když se probudila a vší silou se mu bránila, nechoval se k ní právě jemně. Ale zabít ji nechtěl. Jenom umlčet, a proto jí přitiskl na obličej sukni jejího šatu. A když náhle zůstala bezvládná jako loutka a marně se pokoušel přivést ji k životu, strhal z ní ten šat, schoval všechno její oblečení pod slámu a dovezl jí až k potoku, aby ji všichni pokládali za další oběť nájezdníků, kteří vyplenili Callowleas.

„Callowleas, kde pan Boterel přišel k hodně zvláštnímu zranění,“ podotkl bratr Cadfael. Zadíval se Ermině do bledého obličeje a postřehl v něm záchvěv trpkého úsměvu, který se jí objevil na rtech a hned zase zmizel, podobný bolestné grimase.

„Já vím – tak vám to aspoň tvrdil! A já k tomu mlčela. Vykládal, že byl zraněn, když chrabře bránil svůj dům a své lidí. A přitom jedinkrát nevytasil meč, nechal své lidi povraždit a utekl jako krysa! A mě přinutil, abych utekla s ním. Žádný muž z našeho rodu se jakživ neobrátil ke svým lidem zády a nenechal je zahynout. To mi udělal a nikdy mu to neodpustím. A já myslela, kdovíjak ho mám ráda. Povím vám, jak přišel k té ráně, která ho nakonec prozradila. Celý ten první den v Ledwychi proháněl svoje lidi, aby káceli dříví a stavěli opevnění, a neutržil ani škrábnutí. A já se celý den trápila a styděla se za něj, a když se večer vrátil, řekla jsem mu, že si ho nevezmu, že bych vedle sebe zbabělce nesnesla. Až do té chvíle se mě ani nedotkl, byl samé ohledy a zdvořilost, ale když viděl, že by přišel i o můj majetek, najednou se docela změnil.“

Cadfael pochopil. Jak jednou dojde k znásilnění, třeba i ve vší tajnosti, je většině rodin milejší uznat sňatek, než prožít ošklivý skandál a dlouhé spory. Není nic tak neobvyklého, že muž se nejprve ženy zmocní a teprve potom se s ní ožení.

„Měla jsem u sebe dýku,“ řekla Ermina tvrdě. „Pořád ji ještě mám. To já ho zranila, mířila jsem mu na srdce, ale netrefila jsem se a řízla jsem ho od ramene po paži. Však jste tu ránu viděl sám…“ Pohlédla dolů na složený šat na lavici. „A když tam zuřil, proklínal mě a krev z něj jen crčela a všichni se sbíhali, aby ho ošetřili a ovázali, vyklouzla jsem do noci a utíkala pryč. Věděla jsem, že se za mnou rozjede. Nemohl si dovolit nechat mě utéct; po tom, co se stalo, mu zbývalo jenom se se mnou oženit, nebo mě někde pohřbít. Čekal asi, že poběžím k silnici a do města. Kam jinam bych utíkala? A také jsem tam běžela, jenomže pouze k lesu, kde se mé stopy ztratily, a pak jsem se vrátila a ukryla. Říkala jsem vám přece, že jsem ho viděla odjíždět. Byl sice zesláblý, ale zuřil, až z něho šel strach, a hnal se přesně tam, kam jsem očekávala.“

„Jel sám?“

„Samozřejmě. K znásilnění ani vraždě by přece nechtěl mít svědky. Muži, co zůstali v domě, měli své rozkazy. Viděla jsem ho pak, jak se vrací s obvazy prosáklými krví, ale myslela jsem si v té chvíli, že si tak ublížil jízdou na koni.“ Až se zachvěla, když si uvědomila, na co vynaložil námahu. „Obelstila jsem ho a on si vybil vztek na první ženě, která mu přišla do cesty, a tak se pomstil. Sama bych ho byla z ničeho obvinit nemohla. Mně nic zlého neudělal a za všechno jsem si mohla jen sama. Ale čeho se dopustila ona?“

Byla to věčná otázka, na kterou není odpověď. Proč trpí vždycky nevinní?

„A přece možná mluví pravdu,“ řekla trochu pochybovačně. „Nikdy nezažil ponížení, a strašně ho to rozlítilo… Má ďábelskou povahu. A Bůh mí odpusť, že jsem ho právě proto obdivovala…“

Ano, možná že skutečně nechtěl tu mladou ženu zabít a ve strachu a rozrušení se pak pokoušel svůj čin zakrýt. Anebo si docela chladnokrevně řekl, že mrtvá ho nemůže obvinit, a zajistil si její věčné mlčení. To však ať posoudí lidé, jimž je určeno, aby na tomto světě soudili činy ostatních.

„Neříkejte to Yvesovi,“ prosila Ermina. „Jednou mu to povím sama, až k tomu bude vhodný čas. Ale tady ne. A ne teď.“

Ne, skutečně nebylo zapotřebí říkat chlapci o bitvě, která už byla dobojována. Evrarda Boterela odvezl ozbrojený doprovod do Ludlow a na nádvoří nezůstala sebemenší známka, že by tu byl odhalen zločin. Klid se vracel do Bromfieldu jen pomalu, téměř pokradmu. Za necelou půlhodinu už bude čas na nešpory.

„Po večeři byste si měla jít lehnout a pár hodin se prospat a chlapec taky,“ řekl Cadfael. „Budu dobře hlídat a vašeho rytíře pustím dovnitř.“

Zvolil svá slova dobře. Na Erminu zapůsobila, jako by venku začalo tání. Pozvedla ke Cadfaelovi obličej jako rozvírající se květ a všechen trpký smutek nad proviněním i lítost nad pošetilostí, jíž se dopustila, náhle jako by roztály a ustoupily výrazu tak jásavému, až jím byl Cadfael zcela oslněn. Ermina se horlivě vracela od smrti a minulosti k životu a k budoucnosti. Byl si jist, že tentokrát už chybu neudělá a že ji jakákoli moc nedokáže odvrátit od jejího rozhodnutí.

Hned při večerní pobožnosti se v části kostela vyhrazené pro farníky sešlo malé shromáždění asi deseti hospodářů z okolí, kteří sem přišli vzdát zbožný dík za to, že byli konečně zbaveni strachu. I počasí přispělo k všeobecné spokojenosti, ve vzduchu nebyla téměř známka mrazu a obloha byla jasná a hvězdnatá. Docela vhodná noc pro poutníky, kteří se chystají na dalekou cestu.

Cadfael věděl, po kom se rozhlížet, ale měl co dělat, aby rozeznal mezi ostatními sklopenou černou hlavu, kterou hledal. Bylo až k neuvěření, jak se ten pozoruhodný mladý muž dokázal změnit a působit najednou docela nenápadně. A Cadfaela nikterak nepřekvapilo, když si po pobožnosti spočítal odcházející vesničany a zjistil, že jeden chybí. Když se mu zlíbilo, uměl Olivier nejenže vypadat jako venkovský chasník, ale dovedl se též bez hlesu ztratit ve stínu a zůstat tam potichu jako kameny kolem.

Všichni odešli, vesničané domů a bratři do jediné vytopené místnosti, aby se ohřáli a trochu si odpočinuli, než si půjdou lehnout. Studený temný kostel ztichl.

„Oliviere,“ řekl bratr Cadfael, „pojďte sem a ničeho se nebojte. Vaši svěřenci budou do půlnoci odpočívat a svěřili mi, abych se o vás postaral.“

Stíny se pohnuly a proměnily se v štíhlého pružného mladého muže, který rychle postoupil kupředu, aby ho Cadfael viděl. Nepokládal za moudré ani vhodné brát s sebou na tak posvátné místo meč. A teď našlapoval nehlučně a tiše jako kočka. „Vy mě znáte?“ zeptal se.

„Řekla mi o vás. Jestli vám chlapec slíbil, že bude mlčet, můžete být spokojený, své slovo dodržel. Ona se mi však svěřila.“

„Pak se vám mohu svěřit i já,“ řekl mladý muž a přistoupil blíž. „Máte tu dost výsadní postavení, že? Protože vidím, že si přicházíte a odcházíte, jak se vám zlíbí.“

„Nepatřím k tomuto opatství, ale do Shrewsbury. Starám se tady o jednoho pacienta, který se pomalu uzdravuje, a proto smím vést tak nepravidelný život. Viděl jste ho sám při té bitvě – ubožáka, který nasadil život a zasáhl v nejnebezpečnější chvíli, takže Yves mohl utéct.“

„Jsem mu velice zavázán,“ řekl mladý muž tiše, vážně a sebejistě. „A vy nejspíš taky, určitě jste ten bratr, ke kterému se chlapec rozběhl a o němž mi povídal. Vy jste ho sem prvně přivezl do bezpečí. Ale nepamatuji si, jak vám říkal.“

„Jmenuji se Cadfael. Počkejte chvíli, poohlédnu se, jestli jsou už všichni uvnitř…“ V dohasínajícím světle louče, poslední toho večera, se na nádvoří rýsoval černobílý vzorec, jak se tu křížily cesty, teď opuštěné, tiché a klidné. „Pojďte,“ řekl Cadfael. „Můžeme vám tu k čekání nabídnout trochu teplejší místo, i když není tak svaté. Radil bych vám, abyste vyrazili, až budou bratři na půlnoční a na chválách, protože to pak bude v kostele i fortnýř. Pustím vás potom ven brankou. Ale co vaši koně?“

„Máme je poblíž a dobře schované,“ odpověděl Olivier vážně. „Vzal jsem s sebou chlapce, který přišel u Whitbachu o rodiče, a ten se mi o ně teď stará. Počká na nás, dokud nepřijdeme. Rád s vámi teď půjdu, bratře Cadfaele.“ Vyslovil to jméno opatrně a nepřesně; přece jen pro něj bylo dost nezvyklé. Tichounce se zasmál, podal Cadfaelovi ruku a napůl poslepu se nechal vést. A tak vyšli ruku v ruce z kostela, kolem kláštera a propletli se celým tím bludištěm až ke dveřím špitálu.

Bratr Eliáš ležel ve svém pokojíku v pokojném hlubokém spánku, dlouhý, velebný a klidný, natažen na zádech, štíhlé ruce volně položené na prsou a obličej vážný a hezký. Vypadal jako socha na náhrobku, vytesaná, aby lichotila člověku v hrobě a dodávala mu na důstojnosti. Tento muž však žil a pravidelně oddechoval a velká zaoblená víčka kolem spících očí měl klidná jako dítě. Našel v sobě dost vyrovnanosti, která uzdravovala tělo i duši, a nekladl si teď vinu za nic, čím vinen nebyl.

O bratra Eliáše si Cadfael už starosti dělat nemusel. Zavřel dveře od jeho pokojíku a usadil se v předpokoji se svým hostem. Do půlnoci a půlnoční pobožnosti měli dvě hodiny času.

Holá kamenná komůrka, osvětlená jedinou svíčkou, v sobě měla v tuto hodinu cosi tajuplně důvěrného. Oba muži, mladý i starší, proti sobě tiše seděli a prohlíželi si jeden druhého s nezakrývanou přátelskou zvědavostí. Dlouhé odmlky jim nikterak nevadily a promlouvali tak tiše, přemýšlivě a pokojně, jako by se znali snad celý život. Celý život? Ale vždyť jednomu z nich nemohlo být víc než tak pětadvacet, a byl to cizinec z daleké země.

„Čeká vás asi nebezpečná cesta,“ řekl mu Cadfael. „Být vámi, sjel bych hned za Leominsterem z hlavní silnice a vyhnul se Herefordu.“ Se zaujetím začal mládenci podrobně líčit, kudy by se měli dát, a dokonce mu nakreslil křídou na kamennou podlahu plánek cest, jak si je dobře pamatoval. Mladý muž se skláněl a pozorně, dychtivě přihlížel, a potom energicky zvedl hlavu a s rychlým jiskřivým úsměvem vzhlédl Cadfaelovi do tváře. Všechno na něm bylo vzrušující a cizokrajné, a přece se Cadfael co chvíli zarazil, jako by se rozpomněl na cosi známého, ale tak dávno minulého, že než dokázal vzpomínku zachytit a zařadit ji do jejího prostředí a času, znovu mu unikla.

„Děláte všechno čistě jen z dobré vůle,“ řekl Olivier a vzdorně i pobaveně se usmál. „A přitom o mně vůbec nic nevíte. Jak si můžete být tak jistý, že si zasloužím, aby mi bylo svěřeno takové poslání, a že nechci využít svého pána ani jeho panovnice Matyldy ve svůj prospěch?“

„Ba ne, něco o vás přece jen vím, a mnohem víc, než si myslíte. Vím, že se jmenujete Olivier de Bretagne a že jste přijel s Laurencem d’Angers z Tripolisu. Vím, že jste už šest let v jeho službách a že vám ze všech svých lidí nejvíce důvěřuje. Vím, že jste se narodil v Sýrii ze syrské matky a křesťanského rytíře a že jste se vydal do Jeruzaléma, abyste se připojil k otcovým lidem a přijal jejich víru.“ A vím ještě leccos, řekl si v duchu, když si vzpomněl, jak uchváceně a nábožně vychvalovala Ermina svého hrdinu. Vím, že Ermina Hugoninová, která věru stojí za to, aby si ji získal pravý muž, ti věnovala své srdce a jen tak lehce se tě nevzdá, a z těch tvých jantarových očí a dychtivého výrazu ve tváři dokáži vyčíst, že i ty jsi věnoval srdce jí, že se nebudeš podceňovat a srovnávat své postavení s jejím a že nepřipustíš, aby se mezi vás kdokoli postavil, ať už jsi přišel na svět sebezáhadnějším způsobem. A musel by to být věru odvážný strýc, aby dokázal vám dvěma v lásce zabránit.

„Ermina vám moc důvěřuje,“ řekl Olivier procítěně a vážně.

„Má proč, a vy mi můžete také důvěřovat. Vydal jste se sem za čestným posláním a vedl jste si skvěle. Rád vám pomohu, i oběma těm sourozencům. Přesvědčil jsem se, že v sobě mají hodně síly a vytrvalosti, stejně jako vy.“

„Přes to všechno Ermina vás i sebe trochu oklamala,“ řekl Olivier se smutným úsměvem. „Myslí si, že každý bojovník z křížové výpravy byl přinejmenším vznešený rytíř. A přitom to většinou žádní zvlášť urození lidé nebyli, spíše mladší synové šlechtických rodin, co utekli z domu, romantičtí chlapci z chlévů a polí a různí ničemové, co jenom o skok předstihli svoje důstojníky, když šlo o to něco ukrást, oloupit pocestné anebo vybrat kostelní pokladničku s milodary. Ani šlechtici na koních a s meči za pasem se vždycky nepodobali Godfreyovi z Bouillonu nebo Guimarovi de Massard. A můj otec ani žádný rytíř nebyl, byl to jen prostý voják, který bojoval u Roberta Normanského. A moje máma byla chudá vdova a měla stánek na trhu v Antiochii. Takže jsem jejich bastard, zrozený z lidí různé víry a národnosti, kříženec vzešlý z posledních dnů, než se rozloučili. A přece jsem měl krásnou maminku, která mě milovala a byla statečná a hodná, a myslím, že jsem měl vůbec štěstí na rodiče a mohu se rovnat každému jinému. A dokážu to i Ermininým příbuzným, aby mě uznali a dali mi ji.“ Hluboký měkký hlas náhle zazněl naléhavě a ve výrazném obličeji vyvstal vášnivý a zaujatý výraz. Pak se však Olivier zhluboka nadechl a usmál se. „Nevím, proč vám to všechno říkám, leda snad proto, že vidím, jak se o Erminu staráte a že jí přejete budoucnost, jakou si zaslouží. A byl bych moc rád, kdybyste si o mně udělal dobré mínění.“

„Jsem také jenom prostý člověk,“ řekl mu Cadfael mírně, „a potkal jsem dobré lidi stejně v chatrčích jako na hradech. Maminka už je mrtvá?“

„Jinak bych od ní byl nikdy neodešel. Zemřela, když mi bylo čtrnáct.“

„A otec?“

„Toho jsem nikdy nepoznal a on mě také ne. Po tom, co se naposled viděli, odešel ze Svatého Šimona a odplul do Anglie, a ani se nedozvěděl, že jí zanechal syna. Ale dávno předtím už byli milenci, hned od dnů, co přijel do Sýrie. Nikdy mi neprozradila jeho jméno, ale často o něm pěkně mluvila. Na milování, na které tak ráda a hrdě vzpomínala, nemohlo být nic špatného,“ řekl Olivier zamyšleně.

„Polovina lidstva se miluje bez obřadu a požehnání,“ poznamenal Cadfael a samotného ho překvapilo, jak ho ty úvahy rozrušily. „A nemusí to být vždycky ta horší polovina. Alespoň přitom nejde o peníze a muž si necení víc majetku než ženy.“

Olivier si náhle uvědomil, jak zvláštní je jejich rozhovor, vzhlédl a zasmál se, ale jen docela tiše, aby neprobudil spícího pacienta vedle v místnosti. „Ty stěny dneska slyší podivná tajemství, bratře, a já začínám zjišťovat, jak široký rozhled může mít benediktinský mnich. Tak se mi zdá, že mluvíte z vlastní zkušenosti.“

„Než jsem se rozhodl obléci mnišskou kutnu a vyléčit se ze svých vzpomínek, toulal jsem se léta světem,“ odpověděl Cadfael prostě. „Byl jsem vojákem, námořníkem i hříšníkem. Stal jsem se dokonce i křižákem. Alespoň jsem to myslel dobře, i když nakonec naše věc nesplnila mé naděje. Byl jsem tehdy velmi mladý. Poznal jsem kdysi Tripolis i Antiochii. Znal jsem Jeruzalém. Od té doby se to tam jistě hodně změnilo, je to už přece jen dávno.“

Ano, dávno, vždyť od těch břehů odplul před sedmadvaceti lety.

Mládenci bylo zřejmě dobře ve společnosti muže, který tak poznal svět, a rozhovořil se. Přes všechnu svoji ctižádost bojovat po boku rytířů a přes oddanost nové víře přece jen ještě toužebně tíhl k rodné zemi. Vyprávěl Cadfaelovi o královském městě, o různých vojenských taženích, dychtivě se ho vyptával na události z dob, než se narodil, a vzpomínal na krásu známých míst.

„Jedno přece jen nemohu pochopit,“ suše poznamenal Cadfael, který si ještě dobře pamatoval, jak často ho jejich věc zklamala a kolikrát se mu zdálo, že pohanství, proti němuž bojují, je ušlechtilejší a statečnější. „Je mi divné, že když jste se narodil do takové víry, dokázal jste ji snadno opustit, byť třeba kvůli otci.“ Ještě to ani nedořekl, a už povstal, neboť si uvědomil, jak rychle čas letí. „Měl bych je probudit. Za chvíli se už ozve zvon na půlnoční pobožnost.“

„Nebylo to vůbec lehké,“ odpověděl Olivier trochu překvapeně, že jeho samého trápí takové pochybnosti jen zřídka. „Jenomže jsem od své staré víry dávno odpadl. Misku vah pro mne tehdy vychýlilo znamení, které mi dala matka.

Když se uváží rozdíl mezi našimi jazyky, tak se jmenovala stejně jako vaše Panna Marie…“

V tu chvíli se za Cadfaelem tiše otevřely dveře. Obrátil se a viděl, že na prahu stojí Ermina, ještě zardělá a omládlá spánkem.

„…Jmenovala se Mariam,“ dodal Olivier.

„Vzbudila jsem Yvese,“ řekla Ermina tiše, téměř šeptem. „Jsem připravena.“

Velkýma jasnýma očima, z nichž spánek vymazal všechno soužení předešlého dne, visela jenom na Olivierovi a mladý muž při zaznění jejího hlasu vztyčil hlavu a odpověděl jí pohledem tak výmluvným, jako kdyby se prudce objali. Bratr Cadfael tu stál jako omráčen a náhle mu bylo všechno jasné. Nepochopil to jen proto, že mladý muž vyslovil matčino jméno, ale i z prudkého pohybu, jímž zvedl hlavu, když mu měkké světlo dopadlo na tvář a na čelo, a z nezastřeného přímého pohledu, jímž dal najevo svou lásku, když otočil hrdý mužný obličej k tváři ženy – to vše Cadfael kdysi znal a ještě po sedmadvaceti letech dobře pamatoval.

Obrátil se teď jako ve snu, nechal ty dva o samotě a šel pomoci rozespalému Yvesovi s oblékáním a s přípravami na cestu.

Když bratři byli na půlnoční pobožnosti, otevřel Cadfael svým chráněncům dvířka v bráně opatství. Dívka odcházela vážně a důstojně a požádala ho, aby se za ni pomodlil. Chlapec, ještě rozespalý, k němu pozvedl obličej k polibku, jak se to patří mezi váženým starším člověkem a odjíždějícím dítětem, a mladý muž, který neměl o ničem tušení a jen si uvědomoval, že se s mnichem zřejmě loučí nadobro, napodobil dětské gesto a nastavil Cadfaelovi olivovou tvář. Ani se nedivil, že starý mnich mlčí, vždyť ta noc si žádala mlčení a obezřelost.

Cadfael nezůstal stát v bráně a nedíval se, jak odcházejí. Zavřel dvířka, vrátil se k bratru Eliášovi a teprve pak ho zaplavil ve vlně nadšení pocit úžasu a vítězoslávy. Nunc dimittis! Nebylo třeba o ničem mluvit, dělat si na Oliviera jakékoli nároky nebo mu stát v cestě, kterou si zvolil. Copak teď potřebuje Olivier otce? Ale aspoň jsem ho viděl, jásal Cadfael. Držel jsem ho ve tmě za ruku, seděl jsem s ním a mluvil s ním o minulosti, políbil jsem ho, měl jsem důvod se z něj radovat, a ten důvod budu mít až do smrti. Neboť po světě chodí skvostný člověk, kterému koluje v žilách má a Mariamina krev, a co na tom, jestli ho tyhle oči už nikdy nespatří? Ale třeba ho ještě uvidí, možná i na tomto světě. Kdo ví?

Noc mu uplynula sladce. Usnul, kde zůstal sedět, a dokud se neozval zvon svolávající k ranní pobožnosti, zdálo se mu o dosud nepředstavitelných a snad i nezasloužených darech života.

Všechno dobře uvážil a řekl si, že nejmoudřejší bude, když první zjistí, že Yves a Ermina utekli, a vyvolá mírný poplach. Nastalo velké hledání, ale hosté zmizeli a nebylo na bratrech, by je zadržovali nebo pronásledovali. Převor Leonard si dělal o uprchlíky trochu starost a doufal, že budou mít bezpečnou cestu a dostanou se v pořádku ke svému poručníkovi. Přijal vlastně celou záležitost až kupodivu klidně, což bylo Cadfaelovi trochu podezřelé, i když ten pocit mohl být pouhým odrazem jeho rozrušení a nadšení, od něhož se nedokázal dost odpoutat. Nakonec zjistili, že si Ermina stáhla z rukou všechny prsteny a nechala jim je jako poděkování spolu s pečlivě složeným šatstvem na zapečetěné rakvi sestry Hilarie, a nemohli uprchlíkům vyčíst nevděk.

„Teď jde jen o to, co tomu řekne Beringar,“ povzdechl si převor a zatvářil se ustaraně.

Hugh přijel, až když byl čas na hrubou, a vyslechl novinu s patřičným gestem nespokojenosti, jak se to od něj v jeho postavení čekalo. Vzápětí však dal najevo, že si útěkem sourozenců zvlášť hlavu lámat nemíní, protože se mu podařilo vyřídit mnohem závažnější záležitosti.

„Aspoň jsme s nimi nemuseli posílat doprovod, a když se bezpečně dostanou k panu d’Angers, půjde všechno na jeho účet. Hlavně, že jsme vymýtili to vlčí doupě a dneska ráno poslali vraha do Shrewsbury, to byla moje hlavní práce. Za hodinu se musím rozjet za svými vojáky, a jestli chcete, pojeďte se mnou, Cadfaele, protože jste tu nejspíš s prací hotový.“

Bratr Cadfael souhlasil. Eliáš ho už nepotřeboval a nemělo žádný smysl zdržovat se na místě, odkud mu ti tři odjeli. V poledne si osedlal koně, rozloučil se s Leonardem a rozjel se s Hughem Beringarem do Shrewsbury.

Obloha byla mírně zatažená, ale vlídná, vzduch chladný, ale klidný a jasný a počasí přálo příjemnému návratu domů. Cadfael s Beringarem už dávno nejeli takto v klidu a beze spěchu bok po boku; bylo jim spolu dobře, ať rozmlouvali nebo mlčeli.

„Takže jste ty své děti dostal bez nesnází pryč,“ poznamenal Hugh nevinně. „Však jsem si říkal, že v tom je na vás spolehnutí.“

Cadfael se na něj zpytavě a trochu nahněvaně podíval, ale nijak ho ta slova nepřekvapila. „Však jsem to mohl vědět,“ řekl. „Bylo mi divné, že jste se v noci raději na opatství ani neukázal. Nejspíš by zástupci šerifa, který má pověst ostrého chlapíka, moc neprospělo, kdyby se rozneslo, že přespal v klášteře, a svěřenci mu zatím tiše proklouzli do Gloucesteru.“ A to už ani nemluvím o jejich průvodci, pomyslel si Cadfael, ale raději mlčel. Hugh si přece hned všiml, že na tom údajném synkovi z hájovny je něco hodně zvláštního, a zřejmě i uhodl, proč se sem vypravil. Ale jeho jméno nezná. Jednoho dne, až tyhle války pominou a Anglie bude opět sjednocena, mu Cadfael možná prozradí, co zatím tajně skrývá v srdci. Ale teď ještě ne. Vždyť se mu toho požehnání dostalo teprve před chvílí a nemůže se zatím vzdát ani trochy svého zázračného neuvěřitelného štěstí. „Těžko se od vás dalo čekat, že uslyšíte až do Ludlow, jak se o půlnoci otvírají a zavírají dvířka v Bromfieldu,“ řekl. „Boterela jste jistě nechal na starosti Dinanovi, že?“

„To by mi potom nejspíš utekl v noci ještě někdo,“ řekl Hugh. „Boterel je přece Dinanův nájemce. Už se nám sice přiznal, ale stejně ho mám raději pod zámkem na shrewsburyském hradu.“

„Myslíte, že bude viset?“

„Asi sotva. Ale ať to posoudí ti, co mají za úkol soudit. Mou povinností je zjednat pořádek, aby se dalo bezpečně chodit po cestách, a taky pochytat vrahy. A hlavně dbát o to, aby se poctiví lidé, muži, ženy i děti, nemuseli bát.“

Měli už za sebou polovinu cesty do Shrewsbury a pořád ještě bylo světlo. Hugh vyrazil rychleji, dychtivě hleděl kupředu a zřejmě se nemohl dočkat, až uvidí vysoké věže na kopci za hradbami. Čeká tam na něj přece Aline, hrdá a milující, ponořená do šťastných příprav na vánoční svátky.

„Syn mě po všech těch dnech, co jsem byl pryč, ani nepozná. Doufám, že se jim oběma dobře vede, jinak by pro mě Constance určitě poslala. Ještě jste mého syna ani neviděl, Cadfaele.“

Zato ty jsi viděl mého, i když jsi o tom neměl tušení, pomyslel si Cadfael, jak jel pořád ještě jakoby omámeně a mlčky po boku svého přítele.

„Má pevné dlouhé kosti a je silný – určitě přeroste tátu o hlavu…“

Můj mě už o hlavu přerostl, pomyslel si Cadfael jásavě. Je víc než o hlavu vyšší. A jaká krása a ušlechtilost může ještě vzejít z jeho spojení s tak velkolepou dívkou!

„Počkejte, až ho uvidíte. Je to syn, na kterého může být otec hrdý.“

Cadfael jel vedle Hugha mlčky a spokojeně, pořád ještě naplněn údivem a úžasem, šťastný a pokorný. Do vánočních svátků zbývá ještě jedenáct dní a nevisí již nad nimi žádný mrak, jen zářné světlo. Přichází doba zrození a šťastných početí, a tento rok bude věru co slavit – přišel v něm na svět syn mladé ženy z Worcesteru, syn Aline a Hugha, a objevil se i syn Mariam, syn člověka…

Syn, na kterého může být otec hrdý. Amen!

V listopadu roku 1139 vtrhla válka mezi Štěpánovými a Matyldinými stoupenci do severoanglického Worcesteru a vyhnala z města přes polovinu obyvatel. Na útěk před vojáky se vydali i sourozenci Yves a Ermina Hugoninovi v doprovodu mladé jeptišky Hilarie. Do Shrewsbury, kam měli namířeno, však nedorazili. Cadfael se začíná zajímat o jejich osud a dokonce nalezne stopu, když se vydá na dlouhou cestu do kláštera v Bromfieldu, kde nějaký těžce potlučený mnich v mrákotách čeká na pomoc zkušeného léčitele. Šťastná náhoda tomu chce, aby Cadfael narazil na Yvese Hugonina. Ten je však sám a o sestře neví nic než to, že mu v lese zmizela s jakýmsi známým. Když Cadfael nalezne v nedalekém zamrzlém potoce mrtvolu mladičké dívky, pojme strašlivé podezření; krajem se totiž potuluje banda otrhaných násilníků, využívá zmatku způsobeného válkou a vraždí a rabuje ve všech sídlech a panstvích, na která její vůdce, loupežný rytíř Alain le Gaucher, upře svůj hamižný zrak. Případ se však zamotává - mrtvá dívka není Ermina, ztlučený mnich skrývá děsivé tajemství a v Bromfieldu se náhle objeví cizinec exotického vhledu, který Cadfaelovi někoho připomíná. Tajemný mladík se postupně ujímá hlavní role v celé smrtelně nebezpečné hře s šerifovým zástupcem a loupežníky; Cadfael však nepřestává pátrat po vrahovi panny v ledu.