Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 08. Ďáblův novic

[ I ]

V polovině září léta Páně 1140 dva páni shropshirských šlechtických statků, jednoho ležícího severně od Shrewsbury, druhého jižně, vyslali posly do opatství svatého Petra a Pavla s přáním, aby byli jejich mladší synové přijati do řádu.

Jeden byl přijat a druhý odmítnut. Toto různé zacházení mělo závažné důvody.

„Svolal jsem vás několik,“ pravil opat Radulfus, „než v této věci učiním rozhodnutí a než je předložím k úvaze kapitule, protože zásada, o kterou tu jde, je v současnosti předmětem sporu mezi mistry našeho řádu. Vás, bratře převore a bratře podpřevore, jako ty, kdo nesou břímě každodenního chodu domácnosti a rodiny, bratra Pavla jako učitele chlapců a noviců, bratra Edmunda jako správce nemocnice a toho, kdo byl odmalička vychován v klášteře, jako poradce z jedné strany, a bratra Cadfaela jako konvertitu, který si tento život zvolil ve zralém věku a po mnoha dobrodružstvích, aby se vyjádřil ze strany druhé.“

Aha, pomyslel si bratr Cadfael, sedící mlčky a trpně na své stoličce v koutě opatova strohého příbytku provoněného dřevem, já mám tedy dělat ďáblova advokáta, hlas světa venku. Hlas zvláčnělý nějakými sedmnácti lety povolání k Boží službě, ale pro klášterní ucho přece trochu řezavý. Budiž, sloužíme každý podle svých schopností a v míře, jaká je nám udělena, a tohle třeba není horší způsob než jiné. Byl notně ospalý, protože se od rána mezi povinnými bohoslužbami a modlitbami pohyboval venku, střídavě v sadech na Gaye a ve vlastní bylinkové zahrádce, byl trochu opilý hutnými vůněmi krásného úrodného září a těšil se, jak hned po večerní půjde do postele. Nebyl však natolik ospalý, aby nenastražil ucho, když opat Radulfus prohlásil, že potřebuje radu, ba dokonce že si přeje vyslechnout rady, které přesto nebude váhat zavrhnout, jestliže mu jeho vlastní pronikavá mysl ukáže jiným směrem.

„Bratr Pavel,“ pokračoval opat a přejel kroužek přítomných autoritativním pohledem, „obdržel žádosti o přijetí dvou nových devocionářů do našeho domu. Ti by v Božím čase měli přijmout kutnu a tonzuru. Ten, o němž tu musíme uvažovat, pochází z dobré rodiny a jeho otec je dobrodincem našeho kostela. Kolik jsi říkal, že je mu let, bratře Pavle?“

„Je to děcko, není mu ani pět let,“ odpověděl Pavel.

„A to je důvod, proč váhám. Máme teď mezi sebou jen čtyři chlapce útlého věku a dva z nich nejsou předurčeni pro mnišský život, ale jsou tu jen na vychování. Je pravda, že se třeba rozhodnou u nás zůstat a připojit se v patřičném čase ke společenství, ale rozhodnutí bude na nich, až dosáhnou věku, kdy by mohli takto volit. Z druhých dvou, které rodiče obětovali Bohu jako malé děti, je jednomu dvanáct a druhému deset let, jsou již mezi námi uvyklí a šťastní a nebylo by dobré rušit jejich klid. Nejsem však přesvědčen, že bych měl přijímat další takové oběti, když ještě nemohou mít pojem o tom, co se jim nabízí, ale ani oč přicházejí. Je radostné,“ pravil Radulfus, „otevřít dveře opravdu oddanému srdci a mysli, avšak mysl dítěte, které sotva vyrostlo z plenek, patří jeho hračkám a útěše mateřské náruče.“

Převor Robert zvedl své stříbřité obočí a pochybovačně shlédl přes svůj tenký patricijský nos.

„Zvyk předkládat děti jako oběť Bohu je schvalován již po staletí. Pravidla řádu to připouštějí. Každá změna, která se s pravidly rozchází, musí být nejprve hluboce rozvážena. Máme právo odepřít otci to, co si přeje pro své dítě?“

„Máme my – nebo otec – právo určit běh života dříve, než se nic netušící neviňátko může ozvat samo za sebe? Vím, že je to dávno ustálený zvyk, a nikdy dříve nebyl brán v pochybnost, nyní se však o něj vede spor.“

„Když se ho zřekneme,“ stál na svém Robert, „můžeme připravit nějakou křehkou duši o její nejlepší cestu ke svatosti. I v dětských letech lze sejít na špatnou cestu a ztratit přístup k Božské milosti.“

„Tu možnost připouštím,“ souhlasil opat, „ale bojím se, že i opak může být pravdou, a mnoho takových dětí, lépe uzpůsobených pro jiný život a jiný druh služby Bohu, může být zavřeno do toho, co pro ně musí být vězením. Vím jen, co si o tom myslím já. Máme tu bratra Edmunda, který je od svých čtyř let dítětem kláštera, a bratra Cadfaela, který k nám přišel po činném a dobrodružném životě ve zralém věku. Pověz nám, Edmunde, jak se na to díváš? Litoval jsi někdy, že ti nebyly dopřány zkušenosti se světem vně těchto zdí?“

Správce nemocnice bratr Edmund, jemuž scházelo jen osm let do Cadfaelovy zdatné šedesátky, vážný, pohledný, přemýšlivý člověk, který by se stejně dobře vyjímal na koni a ve zbroji nebo jako správce statku pohlížející laskavým okem na své nájemce, se nad tou věcí vážně zamyslel a neznepokojil se. „Ne, nelitoval jsem ničeho. Nevěděl jsem ovšem, čeho bych mohl litovat. A znal jsem takové, kteří se opravdu bouřili, chtěli získat ty zkušenosti. Snad si venku představovali lepší svět, než jaký je v tomto životě možný, a mně snad schází takový dar obraznosti. Nebo je to jen tím, že jsem měl štěstí a našel tady práci, která se mi líbí a na kterou stačím, a byl jsem příliš zaměstnán, než abych si stýskal. Neměnil bych. Volil bych ovšem stejně, i kdybych tu byl vyrostl a složil sliby až v dospělosti. A vím, že jiní by byli volili jinak, kdyby měli svobodu.“

„Mluvil jsi nestranně,“ řekl Radulfus. „Co ty, bratře Cadfaele? Procestoval jsi velký kus světa, byl jsi až ve Svaté zemi a nosil zbroj. Rozhodl ses pozdě a svobodně, a myslím, že ses zpátky neohlížel. Prospělo ti, že jsi toho tolik viděl, a přece sis zvolil tuto malou poustevnu?“

Cadfael se musel zamyslet, a pod příjemnou tíží celodenního slunce a práce to bylo namáhavé. Nebyl si zdaleka jist, co od něj opat chce, ale neměl sebemenší pochybnosti o rozhořčení a nevoli, které v něm vzbuzovala představa malého děcka chtě nechtě oblečeného do roucha, které on sám na sebe vzal dobrovolně.

„Myslím, že mi to prospělo,“ řekl posléze, „a navíc jsem přinesl lepší dar, i když třeba nedokonalý a otlučený, než kdybych byl přišel jako neviňátko. Nebojím se totiž přiznat, že se mi můj život líbil a cenil jsem si vojáků, které jsem poznal, a vznešených míst a velkých bojů, které jsem viděl, a když jsem se v nejlepších letech rozhodl zříci se toho všeho a dát přede vším přednost tomuto klášternímu životu, myslím, že jsem opravdu složil největší hold a poklonu, jaké jsem mohl. A nemohu věřit, že mě cokoli, co si pamatuji, činí méně způsobilým hlásit se k svému vyznání víry, ale spíše mě to lépe uzpůsobuje, abych sloužil, jak nejlépe dovedu. Kdybych byl obětován v útlém dětství, byl bych se jako muž vzbouřil a dožadoval se svých práv. Protože jsem byl v dětství svobodný, mohl jsem si snadno dovolit svá práva obětovat, když jsem zmoudřel.“

„Nepopíráš však,“ pousmál se opat, „že někteří jiní jsou přírodou a milostí uzpůsobeni tak, aby v útlém mládí dospěli k životu, který jsi ty objevil až ve zralosti?“

„Rozhodně to nepopírám! Myslím, že ti, kdo to učiní, a s jistotou, jsou ti nejlepší, co máme. Pokud se rozhodnou ze své vlastní vůle a podle vlastního porozumění.“

„Dobrá, dobrá,“ řekl Radulfus a zamyslel se s bradou opřenou o dlaň, zapadlé oči ve stínu. „Pavle, můžeš nám říci svůj názor? Máš na starost chlapce, a dobře vím, že si na tebe málokdy stěžují.“ Bratr Pavel, muž středního věku, svědomitý a starostlivý jako slepice shánějící svá kuřata do houfu, byl znám svou shovívavostí k nejmladším, vždy se zastával nezbedů, a přece byl dobrým učitelem, který jim dovedl bezbolestně vštípit latinu.

„Nijak by mě nezatížilo,“ pravil pomalu, „starat se o čtyřletého chlapečka, ale to, že by mi byl takový úkol milý a že by on byl spokojený, nic neznamená. Pokud vím, něco takového regule řádu nevyžadují. Tolik by mohl pro svého synka udělat každý dobrý otec. Je lepší, když přijde, až když ví, co dělá, a má jistou představu o tom, co nechává za sebou. V patnácti nebo šestnácti letech, s dobrým vzděláním…“

Převor Robert se stáhl a nechal rozhodnutí na svém představeném. Podpřevor bratr Richard se za celý čas neozval. Byl dobrý na spravování každodenních záležitostí, ale při rozhodování pasivní.

„Od té doby, co jsem si přečetl úvahy arcibiskupa Lanfranka,“ pravil opat, „se domnívám, že se naše uvažování ve věci obětování dětí musí změnit, a nyní jsem přesvědčen, že je lepší odmítat všechny obětované, dokud nejsou schopni samostatně zvážit, po jakém způsobu života touží. Proto jsem, bratře Pavle, toho názoru, že musíš nabídku toho chlapce za požadovaných podmínek odmítnout. Dej jeho otci vědět, že chlapec bude za pár let vítán jako žák v naší škole, ale ne jako oblatus vstupující do řádu. V náležitém věku, a bude-li si to přát, může vstoupit. Tak to pověz jeho rodiči.“ Nadechl se a nepatrně se pohnul v křesle, aby naznačil, že porada je u konce. „Jak jsem vyrozuměl, máš ještě jednu žádost o přijetí.“

Bratr Pavel už stál, s úlevou a úsměvem. „S tím nebudou žádné potíže, otče. Leorik Aspley z Aspley si přeje přivést nám svého mladšího syna Merieta. Mladému muži je již devatenáct let a přichází na vlastní úpěnlivé přání. V jeho případě, otče, nemusíme mít žádné starosti.“

„Ne že by se k nám teď nováčci právě hrnuli,“ připustil bratr Pavel, když s Cadfaelem po boku přecházel velké nádvoří na večerní bohoslužbu, „a že bychom si mohli dovolit odbývat uchazeče. Přesto mne těší, že se otec opat takhle rozhodl. Nikdy jsem nebyl moc rád, když se přijímaly malé děti. Ve většině případů jistě mohou být obětovány z pravé lásky a horlivosti. Někdy si ale člověk říká… Když si chce někdo udržet pozemky pohromadě a má už jednoho nebo dva zdatné syny, klášter je jeden ze způsobů, jak se výnosně zbavit třetího.“

„To se však může stát i tehdy,“ odvětil suše Cadfael, „když už je ten třetí dospělý.“

„Pak zpravidla s jeho plným souhlasem, protože i klášter může být slibná kariéra. Ale malé dítě – ne, to se dá příliš snadno zneužít.“

„Myslíš si, že k nám tohohle za několik let dají za opatových podmínek?“

„Pochybuji. Kdyby ho sem dali na výchovu, musel by za něho otec platit.“ Bratr Pavel, který dovedl objevit anděla v každém neposedovi, kterého učil, byl vůči starším osobám skeptický. „Kdybychom byli chlapce přijali jako oblata, museli bychom ho živit a šatit my. Znám jeho otce. Dost slušný člověk, ale lakomec. Myslím, že jeho žena si nejmladšího ráda nechá u sebe.“

Stáli u vchodu křížové chodby a vlídný soumrak mezi stromy a keři s prvním nádechem žluti tiše utkvíval v sladce vonícím vzduchu. „A ten druhý?“ zeptal se Cadfael. „Aspley – to by mělo být někde na jihu, na kraji Dlouhého hvozdu. To jméno jsem slyšel, ale nic víc. Znáš tu rodinu?“

„Jen z doslechu. Má však dobrou pověst. Zprávu přinesl správce statku, dobrý starousedlík Fremund, podle jména Sas. Říkal, že mladík umí číst, je zdravý a dobře vychovaný. Po všech stránkách přínos.“

V tu chvíli nebylo důvodu pochybovat o tom závěru. Bezvládí v zemi zmítané občanskou válkou mezi bratrancem a sestřenicí ukrátilo příjmy kláštera, a přitom často zvýšilo počet hladových uprchlíků, kteří v něm hledali přístřeší. Příslib dospělého oblata, již vzdělaného a dychtivého zahájit noviciát, byl pro opatství výbornou novinou.

Později byla samozřejmě spousta mudrlantů, kteří všechno věděli předem, uváděli zlá znamení a předtuchy a nestoudně prohlašovali, že to říkali od začátku. Takových znalců je po každém zvratu štěstěny víc než dost.

Čirou náhodou byl bratr Cadfael dva dny poté svědkem příjezdu nového člena kláštera. Po několika jasných a slunečných dnech, kdy se sklízela raná jablka a přivážela čerstvě namletá mouka, tohoto dne nepříjemně lilo, silnice byly rozblácené a z každé prohlubně na velkém nádvoří se stala zrádná kaluž. Ve výklencích skriptoria vděčně pracovali u svých stolků opisovači a řemeslníci. Chlapci se nudili pod střechou, protože přišli o čas ke hrám, a několika nemocným ve špitálu klesala nálada s tím, jak se denní světlo kalilo a odívalo smutkem. Hostů bylo v té době málo. Země si nakrátko oddychovala od války a horliví církevní hodnostáři se pokoušeli přimět obě strany k dohodě, avšak většina Angličanů raději zůstávala doma a se zatajeným dechem čekala; jen ti, kdo neměli na vybranou, jezdili po cestách a hledali přístřeší v klášterních příbytcích pro hosty.

Cadfael strávil časné odpoledne ve své dílně v bylinkové zahrádce. Nejenže mu tam zrály různé lektvary, plody podzimní sklizně listů, kořínků a bobulí, ale dostal se mu také do ruky opis Aelfrikova půldruha století starého seznamu anglosaských bylin a stromů, a k jeho studiu potřeboval klid a ticho. Bratr Oswin, jehož mladický zápal byl Cadfaelovi v této soukromé říši někdy k radosti a často k starosti, byl omluven a šel se učit liturgii, protože se blížil jeho konečný slib.a musel všechno umět pěkně slovo od slova.

Déšť byl pro půdu vítaný, ale pro lidskou mysl zneklidňující a skličující. Padal soumrak: list, který Cadfael studoval, mu před očima temněl. Nechal čtení. Anglicky číst uměl, ale latině se pracně učil až v dospělosti, a přestože ji zvládl, zůstávala mu nepovědomým, cizím jazykem. Obešel své směsi, tu a onde zamíchal, přihodil něco do hmoždíře a drtil, dokud to nesplynulo s pěnou uvnitř, a pak proběhl mokrými zahradami na velké nádvoří s drahocenným pergamenem v záňadří.

Dorazil pod stříšku portálu domu pro hosty a oddechl si, než bude dál čvachtat kalužemi do křížové chodby, když tu z předklášteří vjeli tři jezdci na koních a stanuli pod klenbou věžové brány, aby setřásli kapky z plášťů. Vrátný je vyběhl pozdravit a cestou se tiskl pod ochranu zdi. Ze stájí přičvachtal deštěm podkoní s pytlem přes hlavu.

Tak tohle je určitě Leorik Aspley z Aspley, pomyslel si Cadfael, a jeho syn, který touží obléci tady mezi námi kutnu. A tak chvilku zůstal, jednak ze zvědavosti, jednak v marné naději, že se déšť zmírní a umožní mu přeběhnout do skriptoria a nepromoknout na kůži.

V čele jel na mohutném šedákovi vysoký vzpřímený starší muž v teplém plášti. Když shodil kápi, objevila se hlava s houštinou prošedivělých vlasů a dlouhá, přísná, vousatá tvář. I na vzdálenost rozlehlého nádvoří bylo vidět, že je hezká, bezúsměvná a nepřístupná, se smělým klenutým nosem a neúprosně hrdými ústy a čelistmi. Avšak k vrátnému a podkonímu se při sesedání choval s vážnou zdvořilostí. Není to člověk, s nímž by se snadno vycházelo, a otec, kterému by se bylo snadné zavděčit, asi taky ne. Souhlasí se synovým rozhodnutím, nebo je přijímá jen s výhradami a nelibostí? Cadfael ho odhadl na pětapadesát a ve vší nevinnosti o něm uvažoval jako o starci. Docela zapomněl, že jeho vlastní věk, na který nikdy příliš nemyslel, už překročil šedesátku.

Bedlivě se zadíval na mladého muže, který vychovaně a uctivě následoval několik kroků za otcem a rychle seskočil z černého poníka, aby otci podržel třmen. Skoro až přehnaně poslušný, a přece něco v jeho držení těla připomínalo neústupné sebevědomí staršího muže. Jaký otec, takový syn. Devatenáctiletý Meriet Aspley byl skoro o hlavu menší než Leorik, když vedle sebe stáli na zemi; pěkný, svalnatý mládenec, na němž nebylo na první pohled vlastně nic pozoruhodného, tmavovlasý, s kadeřemi přilíplými k mokrému čelu. Déšť mu zkrápěl hladké líce jako slzy. Stál trochu stranou, hlavu pokorně skloněnou, víčka sklopená, pozorný jako sluha čekající na pánovy rozkazy; když se odcházeli schovat do strážnice, šel otci v patách jako dobře vycvičený pes. Přesto v něm bylo něco úplného, samotářského a převelice svébytného, jako by dodržoval tyto formality, ale nevydával ze sebe nic víc; jako by to byla svědomitá vnějšková zdvořilost, jež se nedotýká ničeho, co nosí v sobě. A to, co Cadfael na dálku zahlédl z jeho obličeje, bylo stejně nepřístupné a stroze vyrovnané jako tvář otcova, s hlubokými pevnými rýhami v koutcích úst, na první pohled plných a vášnivých.

Ne, pomyslel si Cadfael, ti dva nejsou ve vzájemné shodě, to je jisté. A jediné, čím si mohl uspokojivě vyložit ten chlad a strnulost, byl návrat k první myšlence, že otec nesouhlasí se synovým rozhodnutím, že se ho pravděpodobně snažil odradit a trpce mu zazlívá, že se nenechal přemluvit. Rozdělovala je tvrdošíjnost z jedné strany a rozhněvané zklamání z druhé. Muset se vzepřít otcovské vůli není nejlepším počátkem náboženského povolání. Avšak ti, kdo byli oslněni převelikým světlem, nevidí, nemohou si dovolit vidět bolest, kterou působí. Cadfael takto do kláštera nevstupoval, ale znal pár takových jimž se to přihodilo, a rozuměl tomu nutkání.

Zašli do vrátnice, aby vyčkali bratra Pavla a formálního přijetí u opata. Podkoní, který jim jel v patách na huňatém lesním poníkovi, odklusal s jejich koňmi do stáje a velké nádvoří opět zelo v dešti prázdnotou. Bratr Cadfael si vykasal kutnu a pospíšil pod střechu křížové chodby, aby tam setřásl vodu z kápě a rukávů a v pohodlí skriptoria pokračoval ve čtení. Za pár minut již hloubal nad tím, zda Aelfrikova dobrá mysl je nebo není totéž jako jeho dobromysl. V tu chvíli už si ani nevzpomněl na Merieta Aspleyho, který byl tak nezvratně upnut k tomu, aby se stal mnichem.

Druhý den představili mladého muže kapitule, aby učinil formální vyznání a byl uvítán těmi, kdo se mají stát jeho bratry. Novici se během své zkušební doby neúčastnili debat v kapitulní síni, mohli však být příležitostně vpuštěni, aby naslouchali a poučovali se, a opat Radulfus zastával názor, že mají právo být od počátku přijímáni s bratrskou zdvořilostí.

V čerstvě navlečené kutně se Meriet pohyboval trochu nemotorně a vypadal podivně menší než ve světském šatě, jak napadlo Cadfaela, který ho zamyšleně pozoroval. Teď vedle sebe neměl otce, který by ho zmrazoval do nepřátelského postoje, a neměl proč se bát těch, kteří ho mezi sebe rádi přijímali; přesto v něm bylo něco strnulého. Stál se sklopenýma očima a pevně stisknutýma rukama, snad v bázni před krokem, který činil. Na otázky odpovídal tichým, klidným hlasem, rychle a poddajně. Tvář měl od přírody slonovinově bledou, avšak do zlatova opálenou letním sluncem, a na vyčnělých lícních kostech mu pod hladkou kůží rychle naskakoval ruměnec. Nos byl tenký a rovný, s klenutým chřípím, které se neklidně zachvívalo, a plná hrdá ústa byla v klidu tvrdě sevřená, ale vypadala zranitelně, když promluvil. Oči pokorně skrýval pod širokými víčky a jasným, vyklenutým obočím, černějším než vlasy.

„Dobře jsi uvážil,“ pravil opat, „a nyní máš čas znovu uvážit, aniž by ti kdo co vyčítal. Je tvým přáním vstoupit mezi nás do klášterního života? Přáním opravdově pojatým a pevně chovaným? Můžeš vyslovit vše, co máš na srdci.“

Tichý hlas řekl spíš prudce než pevně: „Je to mým přáním, otče.“ Skoro jako by se lekl vlastní prudkosti, dodal opatrněji: „Prosím, abyste mi dovolil vstoupit, a slibuji poslušnost.“

„Ten slib přijde později,“ pousmál se Radulfus. „Prozatím bude tvým učitelem bratr Pavel a budeš se podřizovat jemu. Pro ty, kdo vstupují do řádu v dospělosti, je obvyklou zkušební dobou celý rok. Máš čas jak slíbit, tak slib splnit.“

Nato se pokorně skloněná hlava náhle vztyčila a široká víčka odhalila velké, jasné, tmavě oříškové oči se zelenými skvrnkami. Tak zřídka dosud vzhlédl do plného světla, že jejich jas zarážel a znepokojoval. A jeho hlas byl vyšší a ostřejší, téměř vyděšený, když se zeptal: „Otče, je to opravdu nutné? Nedá se ten čas zkrátit, když se budu snažit? To čekání se těžko snáší.“

Opat na něho klidně pohlížel a stáhl obočí spíš v zamyšlení a údivu než nelibosti. „Ta doba se dá zkrátit, shledáme-li to dobrým. Netrpělivost však není nejlepší rádce a spěch není nejlepší advokát. Budeš-li připraven dříve, bude to patrné. Nechvátej za dokonalostí.“

Bylo zřejmé, že mladý Meriet vnímá všechny souvislosti za slovy i tónem. Okamžitě přikryl jasné oči víčky jako okenicemi a shlížel na své sepjaté ruce. „Otče, dám se vést. Z celého srdce však toužím být plně zavázán a dosáhnout pokoje.“ Cadfaelovi připadlo, že se ten ovládaný hlas na okamžik zachvěl. S velkou pravděpodobností to chlapci u Radulfa nijak neuškodilo; měl zkušenost jak s vášnivými nadšenci, tak s těmi, kdo jsou postupně přitahováni jako jehňata k porážce – k slibu oddanosti.

„Toho dosáhnout lze,“ řekl opat mírně.

„A dosáhnu toho, otče!“ Ano, vyrovnaný tón se opravdu nakratičko zachvěl. Znepokojivé oči zůstaly zahalené.

Radulfus ho propustil s maličko obezřetnou laskavostí a po jeho odchodu kapitulu ukončil. Vzorový vstup? Nebo to bylo trochu příliš blízké horečnému zápalu, jenž musí v opatovi tak prozíravém jako Radulfus vyvolat podezření a lítost, a povede jej k velmi bdělému sledování dalšího vývoje? Zapálený, smrtelně vážný mládenec přicházející do vytouženého přístavu by docela dobře mohl být až příliš dychtivý, až přespříliš spěchat. Cadfael, který stál vždycky oběma širokýma nohama pevně na zemi, i když se s přesvědčením rozhodl vplout na celý zbytek dlouhého života do přístavu, měl značné porozumění pro ohnivé mládí, jež všechno přehání a vzlétá k obloze při jediném verši nebo útržku melodie. Někteří z těch, kdo tak vzplanou, hoří až do dne své smrti, zažehnou mnoho jiných a nechají za sebou odlesk záře pro příští generace. Jiné ohně pohasnou pro nedostatek paliva, ale nikomu neuškodí. Čas ukáže, co věstí Merietův zoufalý plamínek.

Zástupce šerifa Hugh Beringar přijel ze svého sídla Maesbury, aby převzal správu v Shrewsbury, neboť jeho nadřízený Gilbert Prestcote odjel do Westminsteru ke králi Štěpánovi na svou podzimní svatomichalskou návštěvu, aby vydal počet ze svého kraje a jeho důchodů. Společně udržovali hrabství pevné a dobře chráněné, téměř prosté nepořádků, které zmítaly zemí, a opatství mělo dobrý důvod jim být vděčné, protože mnohá spřízněná opatství podél velšských hranic byla vyloupena a vypleněna, vystěhována a proměněna v pevnost, některá víc než jednou, a nebylo léku. Ještě horší než armády krále Štěpána a jeho sestřenice císařovny – a při vší úctě ty byly hodně zlé – byla soukromá vojska, jimiž se země hemžila, velcí i malí dravci požírající všechno všude tam, kde nehrozil zákon dostatečně silný na to, aby je zbrzdil. Ve Shropshiru byl zákon dostatečně silný – prozatím – a dostatečně loajální, aby se o své hrabství postaral.

Když Hugh dohlédl, aby byli manželka a synek pohodlně ubytováni v jeho městském domě u kostela Panny Marie a ubezpečil se, že je v hradní posádce pořádek, šel vždycky nejdřív pozdravit opata. A právě tak nikdy neopustil prostory kláštera, aniž by vyhledal bratra Cadfaela v jeho dílně v zahradách. Byli to staří přátelé, bližší jeden druhému než otec se synem, protože mezi sebou neměli pouze bezprostřední a snášenlivý vztah dvou generací, ale sdíleli zkušenosti, které z nich dělaly vrstevníky. Jeden si na druhém brousil vtip, aby jím pak mohl chránit hodnoty a pořádky v oné tak otřásané a rozvracené zemi, znovu a znovu ohrožované.

Cadfael se poptal po Aline a potěšeně se usmál, už když vyslovoval její jméno. Viděl kdysi, jak byla získána v souboji spolu s vysokým úřadem pro tohoto až příliš mladého muže a cítil málem dědečkovskou pýchu na jejich prvorozence, jemuž byl v prvních dnech roku kmotrem při křtu.

„Aline září,“ pravil velice spokojeně Hugh, „a ptá se po vás. Až bude chvilka, unesu vás, abyste se na vlastní oči přesvědčil, jak rozkvetla.“

„Však to bylo vzácné poupě,“ řekl Cadfael. „A co dareba Giles? Páni, devět měsíců, to už vám zabral podlahy jako štěně. Sotva je člověk pustí z náručí, už jsou na nohou!“

„Jde mu to po čtyřech stejně rychle,“ pravil pyšně Hugh, „jako jeho otrokyni Constanci po dvou. A sílu v ruce má jako rozený šermíř. Ale Bůh ho chraň ještě dlouhé roky před takovým údělem! Jeho dětství mi bude až příliš krátké. A dá-li Bůh, než dospěje, přečkáme tuhle rozvrácenou dobu. Byly časy, kdy se Anglie těšila ze stálé vlády, a určitě zase přijdou.“

Byl to vyrovnaný a odolný člověk, ale když pomyslel na svůj úřad a příslušnost, doba na něho vrhala svůj stín.

„Jaké jsou zprávy z jihu?“ zeptal se Cadfael, když postřehl to chvilkové zatmění. „Zdá se, že z konference biskupa Jindřicha nakonec nic moc nevzešlo.“

Jindřich z Blois, biskup z Winchesteru a papežský legát, byl králův mladší bratr a býval jeho věrným přívržencem, dokud Štěpán neurazil, nenapadl a hluboce nepohoršil církev v osobách některých biskupů. Bylo poněkud sporné, na čí straně je nyní biskup Jindřich, když jeho sestřenka císařovna Matylda dorazila do Anglie a bezpečně se i se svou stranou usídlila na západě a základnu měla v městě Gloucesteru. Mimořádně schopný, ctižádostivý a praktický klerik mohl mít snadno určité sympatie k oběma stranám, a ještě mnohem větší zlost na jednu i na druhou, a jeho pozici mezi znesvářenými příbuznými odpovídalo to, že se celé jaro a léto toho roku snažil přivést je k rozumné dohodě a vytvořit nějaké uspořádání pro budoucnost, které by uklidnilo, ne-li uspokojilo nároky obou, a dopřálo Anglii věrohodnou vládu a nějakou vyhlídku, na obnovu zákonného stavu. Dělal co mohl a dokonce se mu podařilo asi před měsícem přimět zástupce obou stran k setkání nedaleko Bathu. Ale nic z toho nevzešlo.

„Aspoň to na chvíli přerušilo boje,“ ušklíbl se Hugh. „Ale žádné ovoce nesklidíme.“

„Doneslo se nám,“ pokračoval Cadfael, „že je císařovna ochotná předložit svůj nárok k posouzení církvi, a Štěpán nikoli.“

„Není divu,“ opáčil Hugh a pousmál se té myšlence. „On vládne, ona ne. Kdyby se podřídil jakémukoli soudu, může jedině ztratit, kdežto ona o nic nepřichází a může něco získat. I nerozhodný výsledek by ukázal, že císařovna vůbec není hloupá. A můj král, Bůh ho obdař lepším rozumem, církev pohoršil, a ta se umí mstít. Kdepak, tam nebylo v co doufat. Biskup Jindřich se právě chystá do Francie. Nevzdal se naděje, jde mu o podporu francouzského krále a hraběte Theobalda Normandského. V příštích týdnech bude mít spoustu práce, sestaví s nimi nějaké mírové návrhy a vrátí se vyzbrojen k dalším rozhovorům s oběma nepřáteli. Popravdě řečeno, doufal, že tady získá větší podporu, než získal, zejména na severu. Ale tam zůstali zticha a sedí doma.“

„Chester?“ nadhodil Cadfael.

Hrabě Ranulf z Chesteru byl nezávisle smýšlející polokrál v silném severním palatinátu a manžel dcery hraběte z Gloucesteru, nevlastního bratra císařovny a jejího hlavního zastánce v tomto boji. Měl však k oběma stranám své výhrady a zatím udržoval ve své říši opatrný mír, aniž by se vojensky postavil na jednu či druhou stranu.

„On a jeho nevlastní bratr Vilém z Roumare. Roumare má rozsáhlé državy v lincolnském hrabství a ti dva dohromady tvoří sílu, se kterou se musí počítat. Jistě, udržují tady nahoře rovnováhu, ale mohli by udělat víc. No, buďme vděční aspoň za dočasné příměří. A můžeme doufat.“

Naděje se v těchto těžkých letech v Anglii příliš nedostává, pomyslel si smutně Cadfael. Ale buďme spravedliví, Jindřich z Blois se opravdu snaží vytvořit ze zmatku řád. Jindřich je živým důkazem, že i časným přijetím mnišského hábitu se dá ve světě udělat skvělá kariéra. V Cluny mnichem, v Glastonbury opatem, ve Winchesteru biskupem, papežským legátem – byl to vzestup prudký a skvoucí jako duha. Pravda, dostal do vínku strýčka krále a za svůj rychlý postup vděčil starému králi Jindřichovi. Schopní mladší synové z méně významných rodin, kteří si zvolí klášter a kutnu, nemohou očekávat, že všichni obdrží mitru, ať už ve svém opatství nebo jinde. Ten naježený mladíček s vášnivými ústy a zeleně žíhanýma očima, co ten – jak daleko asi dojde na cestě k moci?

„Hughu,“ řekl Cadfael a hodil na oheň kus drnu, aby jen doutnal, ale nevyhasl, kdyby jej ještě později potřeboval, „co víte o Aspleyových z Aspley? Myslím, že jsou na kraji Dlouhého hvozdu, ne moc daleko od města, ale o samotě.“

„O samotě ani ne.“ Hugh se mírně podivil té otázce. „Jsou tam tři sídla vedle sebe, všechna vyrostla na původně jediné državě. Všichni byli vazaly velkého hraběte a teď jsou vazaly koruny. Přijal jméno podle Aspley. Jeho děd byl Sas do morku kostí, ale slušný člověk, a hrabě Roger si ho oblíbil a ponechal mu jeho půdu. Jsou to pořád Sasové, ale jedli jeho chléb a byli mu věrní, a když hrabství připadlo koruně, připadli jí také. Tenhle si vzal normanskou manželku a ta mu přinesla věnem zámek někde na severu za Nottinghamem, ale Aspley je pořád jeho hlavní sídlo. Co vás na něm zajímá?“

„Je to pro mě jen jezdec v dešti,“ řekl prostě Cadfael. „Přivezl nám svého mladšího syna, kterého nebe či peklo láká ke klášternímu životu. Rád bych věděl proč, tak to je.“

„Proč?“ s úsměvem pokrčil rameny Hugh. „Malé panství a starší bratr. Nedostane žádnou půdu – leda by měl vojenského ducha a šel si ji dobýt mečem. A klášter a církev není špatná vyhlídka. Bystrý hoch se tak může dostat dál, než kdyby se dal najmout jako rytíř. Co je na tom záhadného?“

A Cadfael měl na podporu tohoto názoru dosud před očima stále ještě mladého a silného Jindřicha z Blois. Je však tento napjatý a rozechvělý chlapec státnická povaha?

„Jaký je jeho otec?“ zeptal se a usedl k příteli na širokou lavici u stěny dílny.

„Je z rodiny starší než Ethelredova a pyšný jako sám ďábel, i když má pouhé dva statečky. Tenkrát býval každý na svém dvoře knížetem. V kopcích a v lesích jsou taková sídla dodnes. Myslím, že je mu něco přes padesát,“ pokračoval Hugh, celkem spokojený s tím, jak svědomitě dohlíží na panství a pány pod svou správou v těchto neklidných časech. „Má dobrou pověst a jeho slovo má váhu. Syny jsem nikdy neviděl. Mám dojem, že jsou pět nebo šest let od sebe. Kolik je tomu vašemu?“

„Říkali devatenáct.“

„Co vás na něm zneklidňuje?“ zeptal se Hugh, nevzrušený, ale vnímavý. Mžikl přes rameno na tupý nos bratra Cadfaela a trpělivě čekal.

„Jeho krotkost,“ řekl Cadfael a zarazil se, když si uvědomil, že se dal unést fantazií spíš než jazykem. „Od přírody je totiž divoký,“ pokračoval pevně. „Oko má jako sokol nebo rys a čelo jako skalní převis. A přesto spíná ruce a klopí oči jako služka, když dostane vyhubováno.“

„Cvičí se v řemesle,“ zlehka prohodil Hugh, „a zkoumá svého opata. Bystří hoši jsou už jednou takoví. Sám jste jich přece viděl dost.“

„To ano.“ Někteří to dělali dost neohrabaně – ctižádostiví mládenci, kteří mají nadání dojít jen odtud potud, a přesto míří mnohem výš, než na co stačí. Z tohohle ten pocit neměl. Ten hlad a žízeň po nenávratném přijetí mu připadaly jako cíl sám o sobě, jako dávka zoufalství. Pochyboval, že ty sokolí oči hledí někam dál nebo vidí jiný obzor než zeď obepínající opatství. „Ti, kdo chtějí, aby se za nimi zavřely dveře, Hughu, buď utíkají do uzavřeného světa, anebo před světem otevřeným. V tom je rozdíl. Jak ale poznat jedny od druhých?“

[ II ]

Toho roku se v sadech podél Gaye urodila říjnová jablka, a protože počasí bylo tou dobou nevyzpytatelné, museli využít tří pěkných dnů po sobě uprostřed týdne a očesat ovoce, dokud bylo suché. Proto povolali k práci všechny ruce, chórové mnichy i služebnictvo, i všechny novice kromě školáků. Byla to vcelku příjemná práce, hlavně pro výrostky, kteří měli díky tomu dovoleno lézt po stromech, podkasat si kutnu ke kolenům a na chvíli se tak vrátit do dětství.

Jeden z městských obchodníků měl kousek od opatských pozemků na Gaye boudu, kde choval kozy a včely a měl povoleno sekat píci pro zvířata pod stromy v sadě, protože sám měl pastviny málo. Byl tam právě ten den a obíral srpem poslední delší trávu kolem kmenů, kam se nedalo dostat kosou. Cadfael ho přívětivě pozdravil a sedl si s ním pod jabloň, aby si v klidu vyměnili náležité zdvořilosti. V Shrewsbury bylo málo měšťanů, které by neznal, a tenhle dobrý muž měl celé hejno dětí, takže bylo nač se ptát.

Cadfael si později vyčítal, že možná právě jeho sousedská pozornost způsobila, že společník odložil srp pod strom a zapomněl jej sebrat, když přiběhl jeho nejmladší synek, mrňous, který mu sahal sotva ke kolenům, zavolat otce na polední chléb a pivo. Ať tak či tak, srp zůstal stát v trsu trávy opřený o kmen. A Cadfael poněkud ztuha vstal a šel sbírat jablka, zatímco jeho známý zvedl nejmladšího a odnesl ho zpátky do boudy, cestou plně zaneprázdněný jeho žvatláním.

Proutěné košíky se tou dobou vesele plnily. Nebyla to největší sklizeň, jakou tu Cadfael pamatoval, ale přesto vítaná. Byl vlídný, napůl mlhavý, napůl slunný den, řeka ubíhala tiše a klidně mezi sady a věžatou linií města, a stromy vyhřáté létem se pomalu ukládaly k spánku s těžkou a sladkou vůní. Nebylo divu, že zábrany spadly a srdce byla lehká. Ruce pracovaly a mysl odpočívala. Cadfael zahlédl bratra Merieta, jak horlivě pracuje s rukávy vyhrnutými na oblých, opálených úhledných pažích, suknicí podkasanou k hladkým snědým kolenům, kápí shozenou na ramena, takže se jeho rozcuchaná tmavá hlava bez tonzury živě rýsovala proti obloze. Jeho profil jasně vyvstával a čiré oříškové oči byly široce otevřené a nezahalené. Usmíval se. Nebyl to sdílný, důvěrný úsměv, jen svědectví o vlastní spokojenosti, a i ta byla nejspíš jen přechodná a křehká.

Ztratil se Cadfaelovi z očí a ten skromně pokračoval ve své vlastní práci. Je samozřejmě možné v duchu se oddávat soukromé modlitbě a přitom pilně sbírat jablka, ovšem on sám si uvědomoval, že je zcela pohroužen do smyslového potěšení z krásného dne, a stejně na tom byl i bratr Meriet, nakolik mohl soudit podle jeho tváře. Slušelo mu to.

Byla smůla, že nejtěžší a nejnešikovnější novic si vzpomněl vylézt právě na strom, pod nímž ležel srp, a ještě větší smůla, že se natáhl příliš daleko po jednom chumáči plodů. Strom rodil jen na koncích větví a ty byly osláblé těžkou úrodou. Jedna ten nápor nevydržela, a lezec se zřítil dolů v oblaku padajícího listí a praskajících větviček rovnou na trčící ostří srpu.

Byl to okázalý pád a žuchnutí slyšelo půl tuctu jeho druhů, kteří se ihned seběhli, Cadfael mezi prvními. Mladý muž ležel bez hnutí zamotaný v kutně, ruce i nohy rozhozené, na levé straně hábitu zela dlouhá díra a rukáv i trávu pod ním barvil jasný proud krve. Jestliže někdy někdo vypadal jako obraz náhlé a násilné smrti, byl to on. Není divu, že nezkušené mladíky při tom pohledu mrazilo a vykřikovali zděšením.

Bratr Meriet byl o kus dál a hluk pádu neslyšel. Nic netuše přicházel mezi stromy a vlekl veliký koš ovoce k pěšině u řeky. Když jeho pohled, projednou čirý a neznepokojený, padl na ležící postavu, rozseknutou kutnu a tryskající krev, vzepjal se novic jako postřelený kůň a ucouvl, až se mu paty zaryly do drnu. Koš mu vypadl z rukou a jablka se vysypala do trávy.

Nevydal ani hlásku, ale Cadfael, který dosud klečel u zříceného novice, překvapen deštěm ovoce vzhlédl do obličeje vzdáleného od života do hliněné strnulosti smrti. Utkvělé oči byly jako zelené sklo bez jediného záblesku. Zíraly bez mrknutí na to, co vypadalo jako probodnutý mrtvý v trávě. Všechny rysy té masky se stáhly, zostřily, zbělely, jako by se už nikdy neměly pohnout ani ožít.

„Trdlo!“ okřikl ho Cadfael, rozzuřený dalším úlekem a šokem, který ho potkal, když už měl na krku jednoho nešiku. „Posbírej jablka a zmiz, a příště nezacláněj, když neumíš nic lepšího. Copak nevidíš, že se ten kluk jen praštil do hlavy o kmen a škrábl se přes žebra srpem? Krvácí sice jako píchnuté prase, ale je živ a bude zdráv.“

A skutečně, oběť to dokázala tím, že otevřela jedno omámené oko a rozhlížela se kolem, jako když hledá nepřítele, který mu to udělal, a hned propukla v nářek nad svými zraněními. Hlouček se s úlevou stáhl blíž a nabízel pomoc, a Merietovi nezbylo, než aby se strnulou poslušností, stále beze slova posbíral, co rozsypal. Mrazivá maska tála jen pomalu a zelené oči se zahalily dřív, než za nimi ožila jiskřička světla.

Zranění se prokázalo, jak Cadfael říkal, jako nehezké, ale mělké škrábnutí. Rychle je utěsnil a ovázal košilí, kterou obětoval jeden z noviců, a pevným pruhem plátna, jímž bylo vyspraveno ucho košíku. Rána do hlavy zanechala bouli a bolest, ale nic horšího. Jakmile si mladík troufl postavit se na nohy, poslali ho do opatství v průvodu dvou urostlých a svalnatých druhů, kteří by mu dokázali udělat z rukou stoličku, kdyby se kácel. Po nehodě už nezbylo nic než pošlapaná tráva kolem zasychající loužičky krve a srp, pro který si bázlivě přišel vyděšený chlapec. Postával tam, než mohl o samotě přistoupit k bratru Cadfaelovi, a uklidnil se a zaradoval, když slyšel, že nedošlo k žádné velké újmě a že nikdo nebude vyčítat otci to nešťastné opominutí. Nehody se stávají i bez pomoci zapomnětlivých chovatelů koz a tlustých nemotorů.

Jakmile se zbavil ostatních, rozhlížel se Cadfael po jediném zbývajícím nepořádku. A tady byl, jeden černý hábit mezi jinými; vytrvale pracoval jako všichni ostatní, jen tvář držel odvrácenou, zatímco druzí pronikavými hlasy vykládali o tom, co se přihodilo, a uprostřed opadajícího rozčilení, které je rozšvitořilo jako špačky, nepronesl ani slovo. V jeho pohybech bylo něco strnulého, jako u oživlé dřevěné panenky, a kdykoli se někdo přiblížil, nastavil mu rameno. Nepřál si být pozorován; alespoň do té doby, než ovládne svůj obličej.

Odnesli úrodu domů, aby ji rozložili na lísky na půdě velké stodoly v hospodářském dvoře, protože tato pozdější jablka vydrží až do vánoc. Cestou zpátky, pěkně včas na nešpory, se Cadfael zařadil vedle Merieta a většinu cesty s ním mlčky a vlídně držel krok. Byl odborník na bedlivé pozorování lidí, zatímco se o ně napohled vůbec nezajímal a jen klidně trpěl jejich přítomnost v témže světě.

„Mnoho povyku,“ řekl Cadfael s náznakem omluvy, která možná jeho protějšek překvapí, „pro kousek sedřené kůže. V tom spěchu jsem byl na tebe hrubý, bratře. Promiň mi to. Klidně to mohlo být tak, jak se to jevilo tobě. Viděl jsem to před sebou stejně jasně jako ty. Teď si můžeme volněji vydechnout.“

Odvrácená hlava se rychle a ostražitě otočila a pohlédla přes nastavené rameno. Záblesk zelenozlatých očí byl jako kratičký, ihned uhašený zášleh. Tichý, překvapený hlas řekl: „Ano, díky Bohu! A díky vám, bratře!“ Cadfaelovi připadlo, že ten „bratr“ je ukázněný, avšak opožděný dodatek, ale necenil si ho proto o nic míň. „Nebylo do mě nic, to jste měl pravdu. Já… nejsem zvyklý…“ pokračoval rozpačitě Meriet.

„Ovšem, chlapče, a proč bys byl? Mně je víc než dvakrát tolik co tobě a přišel jsem do kláštera pozdě, ne jako ty. Viděl jsem smrt v mnoha podobách, býval jsem svého času vojákem i námořníkem, na východě, při křížové výpravě, a ještě deset let potom, co padl Jeruzalém. Viděl jsem spoustu zabitých v bitvě. A taky jsem v bitvě zabíjel. Nikdy jsem to nedělal rád, to si pamatuji, ale také jsem před tím nikdy necouval, když jsem složil slib.“ Vedle něho se cosi dělo. Cítil, jak se mladé tělo napíná pozorností. Že by při zmínce o jiném slibu než mnišském, slibu, při němž šlo také o život a o smrt? Cadfael jako rybář s opatrnou, váhající rybou na udici dál polehoučku klábosil, rozptyloval podezření, vzbouzel zájem a odhaloval své zážitky z dávných let; to nedělal často. Mlčení doporučované řádem by nemělo stát v cestě jeho vyšším cílům tam, kde se nějaká duše trápí na rozhraní. Co by mohlo být neškodnější nebo více odzbrojující než upovídaný starý bratr, který vzpomíná na dobrodružnou minulost, jež objímá polovinu známého světa?

„Byl jsem v družině Roberta Normandského a byli jsme všelijak sebraná cháska – Britové, Normani, Vlámové, Skoti, Bretaňci – na co si vzpomeneš! Když bylo město obsazeno a Balduin korunován, většina odjela během dvou tří let domů, ale já se mezitím dal na námořnictví a zůstal jsem tam. Řádili tam při pobřeží piráti a pořád bylo co dělat.“

Mladíkovi neušlo ani slovo; a přestože nic neříkal, chvěl se jako necvičený, ale čistokrevný honicí pes, když zaslechne roh.

„A nakonec jsem přišel domů, protože to byl můj domov a cítil jsem, že ho potřebuji,“ pokračoval Cadfael. „Nějaký čas jsem sloužil tu a onde jako nezávislý žoldnéř, a pak jsem byl zralý a byl čas. Ale viděl jsem kus světa.“

„A teď, co děláte tady?“ zeptal se Meriet.

„Pěstuji byliny, suším je a dělám léky na všechny neduhy, které nás potkávají. Léčím i mnoho jiných duší, nejen ty uvnitř.“

„A to vás uspokojuje?“ Byl to tlumený výkřik nesouhlasu; jeho by to neuspokojilo.

„Uzdravovat lidi po létech, kdy jsem jim ubližoval? Co by mohlo být vhodnější? Člověk dělá to, co musí,“ pravil Cadfael opatrně, „ať na sebe vzal povinnost bojovat nebo zachraňovat nevinné duše z boje, zabíjet, zemřít nebo uzdravovat. Mnozí ti budou ochotně říkat, co je tvá povinnost, ale jen jeden může tím vším proniknout a dostat se k pravdě. A to jsi ty, podle toho, jaké světlo ozáří tvou cestu. Víš, co je tu pro mě nejtěžší ze všeho; co jsem slíbil? Poslušnost. A to jsem starý.“

A užil jsem si volnosti a života, naznačil tím. O co se to tu pokouším, zeptal se sám sebe, chci ho varovat, aby nesliboval příliš rychle, co nemůže dát, co v sobě nemá?

„To je pravda,“ vyhrkl Meriet. „Každý musí dělat, co je mu uloženo a nepochybovat. Je tohle poslušnost?“ Náhle obrátil ke Cadfaelovi tvář tak mladistvou, oddanou a povznesenou, jako by byl právě políbil kříž na jílci meče jako kdysi Cadfael, a zaslíbil svůj život a krev věci, která mu je stejně posvátná jako osvobození Božího města.

Cadfael měl Merieta v hlavě po celý zbytek dne a po nešporách se svěřil bratru Pavlovi s nedobrým pocitem, který v něm nehoda z toho dne zanechala, protože Pavel zůstal doma s dětmi a dostal jen zprávu o pádu a úrazu bratra Wolstana, ale ne o nevysvětlitelném zděšení, které vyvolaly v bratru Merietovi.

„Není divu, když se někdo splaší při pohledu na zkrvaveného ležícího člověka; všemi to otřáslo. Ale on – co cítil on, to bylo rozhodně přehnané.“

Bratr Pavel zavrtěl hlavou nad svým nesnadným svěřencem. „Všechno, co cítí, je přehnané. Nenacházím v něm ten klid a jistotu, které by měly provázet opravdové povolání k Boží službě. Jistě, je vtělená povinnost, udělá všechno, co mu řeknu, splní každý úkol, který mu uložím, dychtí jít rychleji, než ho vedu. Nikdy jsem neměl pilnějšího žáka. Ale druzí ho nemají rádi, Cadfaele. Vyhýbá se jim. Ti, kdo se k němu pokusili přiblížit, říkají, že se od nich odvrací, a když chce uniknout, je drsný a bere to zkrátka. Dává přednost samotě. Povím ti, Cadfaele, nikdy jsem nepoznal postulanta, který by prožíval svůj noviciát s takovým zápalem a s tak malou radostí. Viděl jsi, že by se od svého příchodu někdy usmál?“

Ano, jednou, pomyslel si Cadfael, dnes odpoledne, před Wolstanovým pádem, když česal jablka v sadě, když poprvé od chvíle, kdy ho sem otec přivedl, vyšel z kláštera.

„Myslíš, že by bylo dobré ho přivést do kapituly?“ zeptal se nejistě.

„Udělal jsem něco lepšího, aspoň jsem si to myslel. U někoho takového bych nerad vypadal, že si stěžuji, když si nemám nač stěžovat. Promluvil jsem o něm s opatem. ,Pošli ho ke mně,‘ řekl Radulfus, ,a ujisti ho, že jsem tu pro každého, kdo mě potřebuje, pro nejmladšího chlapce stejně jako pro kteréhokoli z mých obedericiářů, a může ke mně přijít beze strachu, jako ke svému otci.‘ Poslal jsem ho a řekl mu, že se mu může svěřit se vším, co si myslí. A co z toho vzešlo? ,Ano, otče, ne, otče, zajisté, otče.‘ Ani slovíčko, které by vytrysklo ze srdce. Jediné, co mu otevře ústa, je náznak, že se snad zmýlil, když sem přišel, a že by se měl rozmyslet. To ho okamžitě srazí na kolena. Prosí, abychom mu zkrátili zkušební dobu, abychom mu dovolili co nejdřív složit sliby. Otec opat mu dal kázání o pokoře a správném využití roku noviciátu, a on si to vzal k srdci, nebo se tak aspoň tvářil, a slíbil trpělivost. Ale spěchá pořád. Hltá knihy rychleji, než mu je stačím dávat, umanul si, že své sliby urychlí za každou cenu. Ti pomalejší na něho mají zlost, ti, kdo s ním drží krok, protože před ním mají několik měsíců náskok, tvrdí, že jimi pohrdá. Že se jim vyhýbá, to jsem viděl sám. Nezapírám, že mi dělá starost.“

Cadfaelovi také, i když neřekl, jak hlubokou.

„Neubránil jsem se pomyšlení…“ pokračoval zamyšleně Pavel. „Řekni mu, že ke mně může přijít beze strachu jako ke svému otci, povídá opat. Vzbudí to v mladíkovi, který právě přijel z domova, pocit bezpečí? Viděl jsi je, Cadfaele, když přijeli? Ty dva spolu?“

„Viděl,“ odvětil opatrně Cadfael, „i když jen chviličku, než sesedli, setřásli kapky a zašli, dovnitř.“

„Kdypak jsi ty potřeboval víc než jen chviličku?“ prohodil bratr Pavel. „Prý jako ke svému otci! To jistě! Byl jsem s nimi celou dobu, viděl jsem, jak se loučili. Bez jediné slzy, otec řekl jen pár slov, a tvrdých, potom se obrátil a nechal ho se mnou. Vím, že to tak udělalo už hodně jiných, báli se loučení stejně jako jejich děti, možná víc.“ Bratr Pavel nikdy nezplodil, nepokřtil, neodchoval, nehlídal vlastní děti, a přece měl v sobě něco, co nepříliš důmyslný a nepříliš moudrý starý opat Heribert správně rozpoznal, když mu svěřil chlapce a novice s důvěrou, kterou Pavel nikdy nezradil. „Nikdy jsem ale neviděl žádného rodiče odejít bez políbení,“ řekl Pavel. „Ještě nikdy. Až Aspleyho.“

V temnotě dlouhého dormitáře svítila dvě hodiny po večerní jen malá lampička nad nočním schodištěm do kostela a jediným zvukem byl občasný vzdech spáče, který se převracel, nebo neklidné zavrtění nespavého bratra. V čele velké síně měl svou celu převor Robert, z ní bylo vidět po celé délce otevřené chodby mezi dvěma řadami cel. Byly časy, kdy někteří mladší bratři, ještě ne očištění od starého Adama, byli rádi, že má převor tvrdé spaní. Někdy vyklouzl po nočních schodech i Cadfael, z důvodů, které považoval za dostatečně dobré. Jeho první setkání s Hughem Beringarem, ještě než ten mladý muž získal svou Aline a úřad, se odbyla v noci a bez dovolení. A nikdy jich nelitoval. To, čeho Cadfael nelitoval, si velmi obtížně vybavoval při zpovědi. Hugh mu byl tenkrát hádankou: nevyzpytatelný mladý muž, který mohl být přítelem i nepřítelem. Jeden důkaz za druhým ho od té doby potvrzoval jako přítele, nejbližšího a nejdražšího.

V tichu noci po česání jablek ležel Cadfael na lůžku a vážně přemýšlel, ne o Hughovi Beringarovi, ale o bratru Merietovi, který s tak zoufalým odporem ucouvl před podívanou na zdánlivě probodnutého muže v trávě. Iluze! Raněný novic už vyspával ve své posteli snad jen tři čtyři cely od Merietovy, možná těžce, s ovázanými bolavými žebry, ale z místa, kde ležel, se neozval ani zvuk, takže musí spát opravdu hluboce. Spí Meriet jen zpola tak dobře? A kde viděl, nebo proč si tak živě představil mrtvého ležícího v krvi?

Ještě scházela asi hodina do půlnoci a bylo naprosté ticho. I neklidní spáči se už zklidnili. Chlapci, na opatův příkaz oddělení od dospělých, spali v malé místnůstce na konci dormitáře a bratr Pavel zaujímal celu, jež chránila jejich soukromí. Opat Radulfus znal a chápal nepředvídaná nebezpečí, jež číhají na panické duše, i ty nejnevinnější.

Bratr Cadfael spal a nespal, jako mnohokrát v táboře a na bitevním poli, nebo zabalen do námořnického pláště na palubě pod hvězdami Středozemního moře. Ve vyprávění se vrátil na východ a do minulosti a byl napružen na nebezpečí i tam, kde žádné nebezpečí hrozit nemohlo.

Ječivý výkřik rozerval tmu a ticho, kvílivě se zatetelil u stropních trámů a vyplašil ozvěnu divokou jako netopýři. Byla v něm slova, ale žádné se nedalo rozeznat, blábolil a bouřil jako zlořečení, přerýván vzlykavými přestávkami k nádechu.

Cadfael byl venku z postele, ještě než výkřik dostoupil nejvyššího tónu, a tápal k němu. To už byla vzhůru každá duše, slyšel mumlání zděšených hlasů, chvatné drmolení modliteb a pomalý, rozespalý hlas převora Roberta, který se pohoršeně dotazoval, kdo se to opovažuje rušit noční klid. Za ložnicí bratra Pavla se ke kakofonii připojily dětské hlásky, dva nejmladší chlapci byli vytrženi ze spánku a zděšením kvíleli. Nebylo divu. Ještě nikdy nebylo jejich spaní tak surově přetrženo. Nejmenšímu bylo pouhých sedm let. Pavel už byl venku z cely a letěl je utěšit. Křik a nářek zatím pokračoval hlasitě a bolestně, střídavě zněl hrozivě a ohroženě. Světci rozmlouvají jazyky s Bohem. S kým rozmlouval ten prudký, divoký hlas, s kým zápasil, a v jakém jazyce bolesti, hněvu a vzdoru?

Cadfael s sebou vzal svíčku a zamířil k lampičce nad schody, aby si ji od ní rozsvítil. Dral se rušnou tmou a odstrkoval rozčilená bloudící těla, která se motala po chodbě a bránila mu v cestě. Stále mu do uší burácel křik, proklínání a bědování, stále v nesouvislé řeči spánku, a děti ve svém pokojíku žalostně naříkaly. Dostal se k lampičce, svíčka vzplála a zahořela rovným plamenem, ozářila vyjevené obličeje s otevřenými ústy a vytřeštěnýma očima a trámy vysoko nad nimi. Již věděl, kde hledat rušitele pokoje. Odstrkoval ty, kdo se mu pletli do cesty, a nesl svíčku do Merietovy cely. Méně odvážné dušičky šly bojácně za ním, zůstaly stát v kruhu a přihlížely; bály se přistoupit příliš blízko.

Bratr Meriet seděl vztyčen na posteli, třásl se a blábolil, ruce pod pokrývkou sevřené v pěst, hlavu zakloněnou, oči pevně zavřené. To bylo uklidňující, protože přes všechnu trýzeň stále spal, a kdyby se podařilo povahu jeho spánku změnit, mohl by se probudit nedotčen. Převor Robert už nebyl daleko za zevlouny a neváhal by uchopit strnulé rameno a rozhořčeně, velitelsky s ním zacloumat. Cadfael opatrně objal napjatá ramena paží a přidržel spáče k sobě. Meriet se zachvěl a rytmus jeho zmateného křiku se zadrhl a zakolísal. Cadfael postavil svíčku a položil mladému muži dlaň na čelo. Jemně ho tiskl dolů na opuštěný polštář. Divoký křik se ztišil v dětský nespokojený vzlykot, zajíkl se a zmlkl. Strnulé tělo se poddalo, změklo a sklouzlo zpátky na lůžko. Než se převor Robert dostal k pelesti, Meriet ležel bezvládně a nevinně a tvrdě spal, osvobozen od svého inkuba.

Nazítří ho bratr Pavel přivedl do kapituly s žádostí o radu, jak správně zacházet s někým, kdo je tak očividně ve strašném duševním neladu. Pavel sám by se byl spokojil s tím, že by dva tři dny věnoval mladíkovi zvláštní pozornost, snažil se z něj vytáhnout, jaké vnitřní trápení mohlo vyvolat takovou noční můru, a doprovázel by ho ve zvláštních modlitbách za pokoj mysli. Převor Robert však nestrpěl otálení. Jistě, novic prožil den předtím otřesnou a zneklidňující zkušenost, nehodu druha, ale tu zažili všichni, kdo pracovali v sadě, a nikdo kvůli tomu nevyburcoval celý dormitář řevem. Robert mínil, že takové projevy i ve spánku znamenají svévolné upozorňování na sebe sama, pocházející od nějakého vychytralého a úporného vnitřního démona, a na takového démona nejlépe platí výprask. V tomto případě se postavil bratr Pavel mezi mladíka a okamžité potrestání. Ať se věc řeší před opatem.

Meriet stál uprostřed shromáždění se sklopenýma očima a sepjatýma rukama, zatímco se kolem něho probíral jeho neúmyslný přestupek. Probudil se jako všichni ostatní, jimž se po tom rozruchu podařilo znovu usnout, když je zvon svolával na půlnoční, a dík předepsanému mlčení cestou po nočních schodech nevěděl, proč se k němu obrací tolik ostražitých pohledů, ani proč jeho druhové nechávají mezi sebou a jím tak úzkostlivě mezeru. To řekl, když ho konečně seznámili s jeho prohřeškem, a Cadfael mu věřil.

„Vedu ho před vás ne jako toho, kdo se vědomě prohřešil,“ pravil bratr Pavel, „ale jako někoho, kdo potřebuje pomoc, na niž já sám nestačím. Je pravda, jak nám sdělil bratr Cadfael – já totiž včera venku nebyl –, že nehoda bratra Wolstana všechny velmi polekala a bratr Meriet k tomu výjevu přišel nic netuše a utrpěl těžký otřes, protože se lekl, že je ten nebožák mrtev. Je možné, že mu v mysli hlodalo jen to a zjevilo se to v podobě snu, který mu narušil spánek, a nyní není třeba ničeho víc než klidu a modliteb. Prosím o vedení.“

„Říkáš, že to celé zaspal?“ řekl Radulfus a zamyšleně hleděl na pokornou postavu před sebou. „A přitom zburcoval celý dormitář?“

„Zaspal to,“ odvětil pevně Cadfael. „Kdybych ho v tom stavu vytrhl ze spaní, mohlo mu to velmi ublížit, ale neprobudil se. Když jsem ho opatrně položil, propadl se do hlubšího spánku a zbavil se rozčilení. Pochybuji, že si ze svého snu něco vybavuje, pokud vůbec nějaký sen měl. Jsem přesvědčen, že vůbec nevěděl, co se dělo a jaké rozčilení způsobil, dokud mu to ráno neřekli.“

„To je pravda, otče,“ krátce a úzkostně vzhlédl Meriet. „Řekli mi, co jsem dělal, a já tomu musím věřit, a Bůh ví, že mě to mrzí. Přísahám však, že jsem’o svém prohřešku vůbec nic nevěděl. Pokud se mi něco zdálo, něco zlého, na nic si nevzpomínám. Vůbec nevím, proč jsem tak vyrušil dormitář. Je to pro mě stejná záhada jako pro ostatní. Mohu jen doufat, že se to víckrát nestane.“

Opat se zachmuřil a zamyslel. „Je zvláštní, že by v tvé mysli vyvstalo takové rozrušení bez příčiny. Myslím spíš, že je opravdu vyvolal otřes z pohledu na bratra Wolstana ležícího v krvi. Avšak jestlipak to, že máš tak málo síly přijímat události a ovládat svého ducha, svědčí o vhodnosti volby tvého povolání?“

To byl jediný náznak hrozby, který zřejmě Merieta postrašil. Prudce a rozčileně, ale nikoli bez půvabu klesl na kolena, takže kutna okolo něho zavlála jako plášť, a zvedl k opatovi zaleknutou tvář a sepjaté ruce.

„Otče, pomozte mi, věřte mi! Mé jediné přání je vstoupit sem a být v pokoji, dělat vše, co ode mne řád vyžaduje, přetnout všechny svazky, které mě pojí s minulostí. Jestliže něco provedu, jestliže se dopustím přestupku, chtě nebo nechtě, vědomky nebo nevědomky, lečte mě, trestejte mě, uložte mi takové pokání, jaké uznáte za vhodné, jenom mě nevyhánějte!“

„Nezoufáme si tak snadno nad postulanty,“ řekl Radulfus, „ani se neobrátíme zády k někomu, kdo potřebuje čas a pomoc. Jsou léky na zkonejšení horečné mysli. Bratr Cadfael je má. Jsou to však pomůcky, jež by se měly používat jen v opravdové nouzi a přitom bys měl hledat lék v modlitbě a sebeovládání.“

„Lépe bych se se vším vyrovnal,“ vzplanul Meriet, „kdybyste mi jen zkrátil zkušební dobu a vpustil mě do plnosti tohoto života. Pak už by nebyly žádné pochyby ani strach…“

Ani naděje? napadlo Cadfaela, když se tak na něho díval, a pak ho napadlo, zda táž otázka nevyvstala i v opatově mysli.

„Plnost tohoto života,“ pravil ostře Radulfus, „si je nutno zasloužit. Ještě nejsi připraven složit sliby. Jak ty, tak my musíme být ještě nějaký čas trpěliví, než budeš způsobilý se k nám připojit. Čím horoucněji spěcháš, tím víc budeš zaostávat. Pamatuj na to a brzdi svou vznětlivost. Protentokrát počkáme. Uznávám, že ses neprohřešil vědomě, a doufám, že již víckrát nebudeš tak trpět a nezpůsobíš takový rozruch. Teď jdi, bratr Pavel ti poví, jak jsme se ohledně tebe rozhodli.“

Meriet přeběhl pohledem všechny zamyšlené tváře a odešel, aby mohli bratři prohovořit, co s ním. Popuzený převor Robert, který uměl pohotově rozpoznat pokoru, v níž se tajilo víc než trochu opovážlivosti, se domníval, že by zneklidněnému duchu mohla k soustředění a očistě přispět tvrdá práce, chléb a voda k jídlu, případně bičování. Několik bratrů bylo pro nejjednodušší řešení: chlapec neměl špatný úmysl, a přece ohrožuje jiné, takže si nezaslouží trest, ale v zájmu obecného klidu by se mohlo považovat za spravedlivé oddělit ho od jeho druhů. I to by mu však mohlo připadnout jako trest, zdůraznil bratr Pavel.

„Je možné,“ řekl nakonec opat, „že se zbytečně vzrušujeme. Kdo z nás nikdy nezažil zlou noc a noční můru? Přihodilo se to jen jednou. Nikomu, ani dětem, se nic nestalo. Proč nedoufat, že se to stalo prvně a naposled? Mezi dormitářem a dětmi můžeme zavřít dvoje dveře, kdyby bylo opět třeba. A kdyby opět bylo třeba, můžeme pak učinit další opatření.“

Tři noci prošly v klidu, ale čtvrtou došlo po půlnoci opět k rozruchu, méně bouřlivému než prvně, ale sotva méně znepokojivému. Tentokrát to nebyl žádný divoký křik, ale dvakrát nebo třikrát se s přestávkami ozvala nahlas a rozčileně pronesená slova, a ta, jimž se dalo porozumět, byla hluboce zneklidňující a přiměla ostatní novice, aby se od Merieta drželi stranou s ještě hlubším podezřením.

„Několikrát vykřikl: ne, ne, ne!“ hlásil jeho nejbližší soused, když si druhý den ráno stěžoval bratru Pavlovi. „A potom řekl: ano, ano, a něco o poslušnosti a povinnosti… Pak bylo chvíli ticho, a najednou vykřikl: krev! Šel jsem se na něj podívat, protože mě zase vzbudil, a on seděl na posteli a lomil rukama. Pak si zase lehl a už se nic nedělo. Ale s kým to mluvil? Já se bojím, že ho posedá ďábel. Co jiného to může být?“

Bratr Pavel krátce odbyl takové bláznivé nápady, nemohl však popřít slova, jež slyšel sám, ani znepokojení, které v něm vyvolala. Meriet opět žasl a byl nešťastný, že zase vyrušil dormitář, ale nepřipustil, že by si vzpomínal na nějaký zlý sen, ba ani na žádnou takovou maličkost jako bolení břicha, jež by mu narušila spánek.

„Tentokrát se nic nestalo,“ řekl bratr Pavel Cadfaelovi po velké mši, „protože to nebylo hlasité a dveře k dětem byly zavřené. A umlčel jsem jejich klevetění, jak jsem mohl. Ale stejně z něho mají strach. Také potřebují pokoj, a on jej ohrožuje. Tvrdí, že ho ve spánku posedá ďábel, že ho sem přivedl, a kdo ví, koho se zmocní příště? Slyšel jsem, že mu říkají ďáblův novic. To jsem zarazil, aspoň aby to neříkali nahlas. Ale myslí si to dál.“

Cadfael sám slyšel ten ztrýzněný hlas, přestože byl tentokrát tlumený, slyšel v něm bolest i zoufalství a byl nadevšechnu pochybnost přesvědčen, že to všechno má lidský důvod. Není ovšem divu, když se tihle lehkověrní a pověrčiví mladíčci, kteří nikdy nikde nebyli, děsí důvodu, který lidský není.

To se stalo někdy v říjnu. Téhož dne přijel do Shrewsbury cestou na jih z Chesteru winchesterský kanovník Eluard se svým tajemníkem a podkoním, aby si tu na pár dní odpočal. A nejen z důvodu náboženské politiky nebo zdvořilosti, ale právě proto, že ve zdech Svatého Petra a Pavla přebýval novic Meriet Aspley.

[ III ]

Eluard z Winchesteru byl černý kanovník, velmi učený a s několika tituly, některými z francouzských škol. Právě tato učenost a rozhled ho doporučily biskupu Jindřichovi z Blois a vynesly ho mezi tři nejvýše postavené a nejvyšší důvěrou obdařené duchovní z prelátovy domácnosti, a zatímco byl jeho nadřízený ve Francii, pověřil ho správou mnoha ze svých rozpracovaných záležitostí.

Bratr Cadfael měl příliš nízké postavení na to, aby byl pozván k opatovu stolu, když tu byli tak vysoce postavení hosté. To ho nijak netrápilo a také o nic nepřišel, protože se pokládalo za samozřejmé, že v nepřítomnosti šerifa se jakékoli politické schůzky zúčastní Hugh Beringar, a ten samozřejmě seznámil své druhé já se vším důležitým.

Zívající Hugh přišel do domku v bylinkové zahradě potom, co kanovníka doprovodil do jeho pokojů v domě pro hosty.

„Je to úctyhodný člověk, nedivím se, že si ho biskup Jindřich cení. Viděl jste ho, Cadfaele?“

„Viděl jsem ho přijíždět.“ Byl to mohutný, tělnatý muž, který přesto jezdil s lehkostí toho, kdo se od dětství účastnil honů a od jinošství se cvičil v boji; na kulaté pevné hlavě měl čupřinami ověnčenou tonzuru, a když vpodvečer sesedal z koně, na hladkých lících se mu černal stín. Bohaté, módní, ale přísné odění doplněné křížem a prstenem jako jedinými šperky. Obě ozdoby měly mimořádnou hodnotu. Pevná brada a autoritativní oko, bystré, ale tolerantní. „Co dělá v těchhle končinách, když je jeho biskup za mořem?“

„Totéž, co jeho biskup v Normandii: hledá pomoc u každého mocného muže, kterého zastihne, aby se pokusil vynajít nějaký plán, který by zachránil Anglii před úplným rozkouskováním. Zatímco se Jindřich uchází o podporu krále a vévody ve Francii, stejně naléhavě chce vědět, kde stojí hrabě Ranulf a jeho bratr. O letní setkání neprojevili žádný zájem, a tak to vypadá, že biskup Jindřich těsně před odjezdem do Francie poslal jednoho ze svých lidí na sever, aby oběma prokázal zdvořilost a ujistil se o jejich přízni – klerika ze své domácnosti, mladého nadějného muže jménem Petr Clemence. A Petr Clemence se nevrátil. To mohlo znamenat ledacos, ale jak plynul čas a nešly zprávy ani od něho, ani od žádného z těch dvou na severu o něm, kanovník Eluard zneklidněl. Na jihu a na západě je jakés takés příměří, zatímco se obě strany pozorují a vyčkávají, a tak Eluard usoudil, že se může vydat do Chesteru osobně, zjistit, co se tam děje a co se stalo s biskupovým poslem.“

„A co se s ním tedy stalo?“ zeptal se bystře Cadfael. „Vypadá to přece, že jeho lordstvo je teď na cestě k jihu, zpátky ke králi Štěpánovi. A jak ho v Chesteru uvítali?“

„Tak vřele a dvorně, jak jen si mohl přát. A jestli něčemu rozumím, kanovník Eluard přes všechnu loajalitu k mírovým snahám biskupa Jindřicha stojí spíš na Štěpánově straně než při císařovně, a míří do Winchesteru za Štěpánem s radou, aby kul železo, dokud je žhavé, vydal se osobně na sever a nabídl Chesterovi a Roumarovi nějaká cukrátka, aby si je udržel stejně nakloněné, jako jsou teď. Pár statků a příjemný titul – Roumare je vlastně v Lincolnu už stejně jakoby hrabětem, tak proč ho jím nejmenovat? – by mu tam mohly zabezpečit pozice. Zdá se aspoň, že Eluard dospěl k nějakému takovému závěru. Mnohonásobně přislíbili loajalitu, a přestože je Ranulfova manželka dcerou Roberta z Gloucesteru, hrabě se z domova ani nehnul, když sem Robert někdy před rokem přivezl svou sestru císařovnu, aby se dala do boje. Ano, zdá se, že se situace kanovníkovi velmi líbí, teď, když bylo všechno řečeno. Ale proč to nebylo řečeno už před několika týdny ústy Petra Clemence, když se vrátil? Jednoduše proto, že tam nikdy nedojel a oni jeho poselství nikdy nedostali.“

„To je docela dobrý důvod, proč neodpověděli,“ řekl bez úsměvu Cadfael a se zbystřenou pozorností si prohlížel přítelovu zachmuřenou tvář. „Jak daleko tedy dojel?“ V této rozvrácené Anglii bylo dost divokých končin, kde mohl člověk zmizet jen kvůli kabátu, který měl na sobě, nebo koni, na kterém se vezl. Byly okresy, kde byla šlechtická sídla prázdná a zpustlá, lesy zůstaly neošetřované a celé vsi, příliš vystavené nebezpečí, byly opuštěny a ponechány rozkladu. Sever však celkově utrpěl méně než jih a západ a páni jako Ranulf z Chesteru doposud drželi své země v poměrném klidu.

„To se právě Eluard snaží cestou zpátky postupně zjistit podle trasy, kterou se nejspíš dal. Do okolí Chesteru totiž rozhodně nedojel. A až do Shropshiru nenašel kanovník krok za krokem vůbec nic. Po celém Cheshiru není ani stopa po Clemenceovi ani jeho koni.“

„A až k Shrewsbury také nic?“ Hugh měl totiž ještě nějaké noviny, a zatím se zamyšleně mračil do poháru, jejž držel v štíhlých rukou šlechtice.

„Kousek za Shrewsbury, Cadfaele, ale jen kousek. Vrátil se k nám několik mil zpátky, a měl dobrý důvod. Poslední stopa po Clemenceovi, kterou objevil, je, že osmého září nocoval v domě, kde je vzdáleným příbuzným po přeslici. A kde to bylo – co myslíte? U Leorika Aspleyho na kraji Dlouhého hvozdu.“

„Nepovídejte!“ Cadfael zpozorněl. Osmého. Asi týden nato přijel správce Fremund se žádostí svého pána, aby byl do kláštera na vlastní horoucí přání přijat jeho mladší syn. Post hoc samozřejmě není propter hoc. A vůbec, jaká může být spojitost mezi tím, že někdo v sobě náhle ucítí povolání k duchovnímu životu, a tím, že u nich někdo jiný přenocoval a ráno odjel? „Kanovník Eluard věděl, že se tam zastaví? Bylo to příbuzenství známo?“

„Ano, jak o příbuzenství, tak o úmyslu zastavit se tam věděl biskup Jindřich i Eluard. Celé sídlo ho vidělo přijíždět a otevřeně vylíčili, jak ho tam pohostili. Ráno ho pak celé sídlo, nebo skoro celé, vyprovázelo. Aspley a jeho správce s ním jeli celou první míli a viděla je všechna čeleď a polovina sousedů. Není sporu, že odtamtud odjel zdráv, svěží a na dobrém koni.“

„Jak daleko měl k dalšímu noclehu? A byl tam očekáván?“ Pokud totiž ohlásil svůj příjezd, někdo se měl po něm už dávno ptát.

„Podle Aspleyho chtěl udělat ještě jednu zastávku ve Whitchurch, za polovinou cesty k cíli, ale věděl, že se tam nocleh najde snadno, a tak předem nevzkazoval. Tam se po něm nenašly žádné stopy, nikdo ho neviděl ani o něm neslyšel.“

„Takže se ztratil někde mezi námi a Whitchurch?“

„Ano, pokud nezměnil plány a trasu, k čemuž mohl mít, ví Bůh, důvody i tady na mém území,“ dodal Hugh lítostivě, „přestože doufám, že to tak nebylo. Udržujeme tu nejlepší pořádek z celé říše, aspoň to každému tvrdím, ale i tak pochybuji, že je tak dobrý, aby bylo cestování všude bezpečné. Třeba se doslechl o něčem, co ho přimělo odbočit. Ale holá pravda je, že se ztratil. A už je to příliš dlouho!“

„A kanovník Eluard chce, aby se našel?“

„Živý nebo mrtvý,“ řekl sveřepě Hugh. „Protože tak si ho bude přát najít Jindřich a bude chtít, aby za něho někdo zaplatil, protože si ho cenil.“

„A vy ho máte hledat?“

„Ne tak docela. Eluard je spravedlivý muž, bere na sebe svou část nákladu a nereptá. Tento kraj je ovšem pod mou správou, hned po šerifovi, a já na sebe svou část břemene vezmu. V místě, za něž jsem odpovědný, zmizel učený klerik. To se mi nelíbí,“ řekl Hugh nebezpečně mírným hlasem, který se stříbřitě leskl jako tasená ocel.

Cadfael došel k otázce, která mu nejvíc ležela v hlavě. „A proč tedy kanovník Eduard, když má svědectví Aspleyho a celého jeho domu, považoval za nutné vrátit se těch několik mil do Shrewsbury?“ Odpověď však znal předem.

„Protože, příteli, tady máte jeho mladšího syna jako novice. Kanovník Eluard je důkladný, chce vyjádření od každého z rodiny. Kdo ví, kdo z celého sídla třeba postřehl to jediné, co je třeba?“

Byla to pronikavá myšlenka; uvízla Cadfaelovi v mysli a chvěla se jako zabodnutý šíp. Kdo ví, kdo ví? „Ještě se chlapce nevyptával?“

„Ne, nechtěl pro takovou záležitost rušit večerní bohoslužbu – ani svou dobrou večeři,“ pousmál se Hugh. „Ale zítra si ho zavolá do síně pro hosty a probere to s ním, než odjede na jih do Westminsteru za králem a pobídne ho, aby si přijel zajistit Chestera a Roumara, dokud to jde.“

„A vy u toho setkání budete,“ pravil s jistotou Cadfael.

„Budu. Potřebuji vědět všechno, co kdo může říct k věci, jestliže v mém pravomocném území nekalým způsobem zmizel člověk. Teď je to moje věc stejně jako Eluardova.“

„Povíte mi,“ zeptal se s důvěrou Cadfael, „co chlapec řekne a jak se bude chovat?“

„Povím,“ odvětil Hugh a rozloučil se.

Meriet se při rozhovoru v síni v přítomnosti opata Radulfa, kanovníka Eluarda a Hugha Beringara, zdejších církevních i světských mocných, choval vyrovnaně a klidně. Na otázky odpovídal prostě a přímo, bez viditelného váhání.

Ano, byl přítomen, když mistr Clemence přerušil jízdu v Aspley. Ne, nebyl očekáván, přijel bez ohlášení, ale dům příbuzných mu byl otevřen, kdykoli si přál. Ne, nebyl tam předtím jako host víc než jednou, a to před několika lety, byl to nyní zaměstnaný člověk a držel se při svém pánovi. Ano, hostova koně vedl do stáje a hřebelcoval sám Meriet, napojil ho a nakrmil, kdežto ženy hostily mistra Clemence v domě. Byl synem sestřenice Merietovy matky, jež asi přede dvěma lety zemřela – z normanské strany rodiny. A jak ho pohostili? Dali mu k jídlu i pití to nejlepší, co měli, po večeři hrála hudba a u stolu byla ještě jedna návštěva, dcera ze sousedního statku, jež je zasnoubena s Merietovým starším bratrem Nigelem. Meriet o té události hovořil s očima dokořán a jasným, klidným obličejem.

„Říkal mistr Clemence, jaké má poslání?“ zeptal se najednou Hugh. „Říkal, kam jede a za jakým účelem?“ „Říkal, že cestuje ve věci biskupa z Winchesteru. Nevzpomínám si, že by řekl něco víc, dokud jsem tam byl. Ale pak, když jsem odešel, ještě hrála hudba a všichni ještě seděli. Šel jsem se přesvědčit, jestli je ve stáji všechno v pořádku. Třeba toho mému otci řekl víc.“

„A ráno?“ zeptal se kanovník Eluard.

„Když vstal, měli jsme pro něho všechno připraveno, protože říkal, že musí vyjet časně. Můj otec a náš správce Fremund ho se dvěma podkoními doprovodili první míli cesty a já a služebnictvo a Isouda….“

„Isouda?“ zbystřil Hugh při novém jménu sluch. Meriet se o bratrově snoubence jménem nezmínil.

„To není má sestra, ale dědička Forietu, statku, který s námi po jižní straně sousedí. Můj otec je jejím poručníkem a spravuje její půdu a ona bydlí u nás.“ Bezvýznamná mladší sestřička, říkal jeho projednou zcela nestřežený tón. „Šla s námi vyprovodit mistra Clemence ze dveří, jak se sluší.“

„A víckrát jste ho neviděl?“

„Nejel jsem s nimi. Můj otec jel ovšem ze zdvořilosti o kus dál, než bylo třeba, a opustil ho na dobré cestě.“

Hugh měl ještě jednu otázku. „Staral jste se o jeho koně. Jak vypadal?“

„Pěkný kus, sotva tři roky starý a plný ohně.“ Merietův hlas oživl nadšením. „Vysoký tmavý ryzák s bílou lysinkou od čela k nozdrám a vpředu měl bílé punčošky.“

Takže dost nápadný, aby se dal poznat, kdyby se našel, a také mohl někomu stát za to. „Kdyby se chtěl někdo toho muže z nějakého důvodu zbavit,“ řekl potom Hugh Cadfaelovi v bylinkové zahradě, „takový kůň by s mu jistě hodil. A to zvíře musí být někde mezi námi a Whitchurch, a kde je kůň, tam budou stopy. Když dojde k nejhoršímu, mrtvý se dá schovat, ale živý kůň dříve nebo později přijde na oči někomu zvědavému a já se o tom dříve nebo později dovím.“

Cadfael věšel pod trámy ševelící svazečky bylin nasušených na konci léta, ale současně věnoval Hughově zprávě veškerou pozornost. Meriet byl propuštěn, a nezdálo se, že byl něco přidal k tomu, co se již kanovník Eluard dozvěděl od zbytku Aspleyovy domácnosti. Petr Clemence přijel a odjel zdráv, na dobrém koni a pod ochranou mocného jména biskupa z Winchesteru. Byl zdvořile vyprovozen na míli cesty a zmizel.

„Povězte mi, co chlapec odpovídal, pokud možno jeho vlastními slovy,“ požádal Cadfael. „Když není nic zajímavého na obsahu, je dobře blíže se podívat na způsob.“

Hugh měl výbornou paměť a reprodukoval Merietovy odpovědi i s intonací. „Ale není tam nic kromě velmi dobrého popisu toho koně. Žádná otázka, na kterou odpověděl, nám nic neřekla, protože nic neví.“

„On ale neodpověděl na každou otázku,“ upozornil Cadfael. „A já si myslím, že nám mohl říct několik pozoruhodných věcí. Zdá se ovšem nejisté, jestli mají něco společného se zmizením mistra Clemence. Kanovník Eluard se zeptal: ,A víckrát jste ho neviděl?‘ A chlapec řekl: ,Nejel jsem s nimi‘. Neřekl však, že už hosta po odjezdu neviděl. A pak, když mluvil o tom, že se k rozloučení shromáždili všichni sloužící a to děvče z Forietu, neřekl ,a můj bratr‘. A neříkal také, že by jeho bratr jel s doprovodem.“

„To je všechno pravda,“ souhlasil Hugh bez velkého zájmu. „Ale nic z toho přece nemusí mít žádný význam. Málokdo z nás dbá na každé slovíčko, aby nenechal žádnou podrobnost v nejistotě.“

„To uznávám. Ale není na škodu si takových maličkostí všímat a přemýšlet o nich. Člověk, který není zvyklý lhát, ale dostane se do úzkých, se tomu pokud možno vyhne. No, jestli toho koně najdete v nějaké stáji třicet mil odtud nebo dál, nebudeme muset zkoumat pozadí každého slova, které Meriet vyřkl, protože pátrání se dostane daleko za něho a jeho rodinu. A budou moci na Petra Clemence zapomenout – snad až na občasnou mši za duši příbuzného.“

Kanovník Eluard odjel s tajemníkem, podkoním, zavazadly a vším do Londýna, upnut k tomu, aby ještě před Vánoci přiměl krále Štěpána k diplomatické návštěvě severu a zabezpečení svých zájmů u dvou mocných bratrů, kteří tam panují téměř od moře k moři. Ranulf z Chesteru a Vilém z Roumare se rozhodli strávit svátky se svými paními v Lincolnu, a trochu uvážených lichotek a předání několika skromných dárků by mohlo přinést bohatou žeň. Kanovník již vydláždil cestu a hodlal se vrátit s královou družinou.

„A cestou zpátky,“ řekl, když se na nádvoří opatství loučil s Hughem, „odbočím od doprovodu Jeho Milosti sem a budu doufat, že pro mě budete mít nějaké zprávy. Biskup bude mít velkou starost.“

Odjel a Hughovi zůstalo hledání Petra Clemence, z čehož se teď vlastně stalo hledání jeho ryzáka. Věnoval se mu důkladně, rozeslal všechny muže, které mohl, na nejrušnější cesty k severu, aby navštěvovali panská sídla, vpadali do stájí, vyptávali se pocestných. Když známější místa nic nepřinesla, rozešli se po divočejších končinách. Na severu hrabství byla půda rovinatější, méně lesů a víc vřesovišť, blat a křovin, a několik rozsáhlých rašelinišť, pustých a neobdělávatelných, ačkoli místní lidé, kteří znali bezpečné pěšiny, si tam vyrývali a skladovali palivo na zimu.

Na kraji této divočiny s tmavohnědými tůněmi, třasovisky porostlými mechem a houštinami keřů, ležel pod bledou bezvýraznou oblohou statek Alkington. Byl žalostně sešlý, orná půda ztenčená, rozhodně ne místo, kde by člověk očekával v nájemcově ohradě urostlého, spokojeně se pasoucího plnokrevného ryzáka, na jakém by mohl jezdit kníže. Přesto ho tam Hugh našel, s bílou lysinou, bílými punčoškami a vším ostatním, trochu rozcuchaného a zanedbaného, ale jinak ve výborném stavu.

Pachtýř se s ničím netajil. Byl to svobodný muž, podnájemce lorda Wema, a ochotně sdělil, jak se v jeho stáji octl ten nečekaný host.

„A vidíte ho, pane, v lepším stavu, než když k nám přišel. Podle všeho nějaký čas volně běhal a nikdo u nás neměl potuchy, čí je a kde se tu vzal. Jeden můj člověk má na západ odtud pozemek, ostrůvek v rašeliništi, a tam kope rašelinu pro sebe i pro jiné. Právě to dělal, když zahlédl tohle zvíře, jak tam bloudí se sedlem, uzdou a se vším, a jezdec nikde. Chtěl ho chytit, ale kůň se nedal. Zkoušel to několikrát. Začal mu tam dávat krmení, ale zvíře bylo tak chytré, že se přišlo nažrat, ale chytit se nedalo. Než jsme se k němu dostali, byl zablácený až po plece, někde si utrhl velký kus uzdy a sedlo měl sesunuté pod břichem. Po nějakém čase byla moje klisna připravená, nastražili jsme ji a ona ho přivedla. Když jsme ho měli, byl docela klidný, rád se zbavil zbytku postroje a nechal se zase jednou vyhřebelcovat. Neměli jsme ovšem ponětí, čí je. Vzkázal jsem svému pánovi do Wemu, a dokud nebudeme vědět, co s ním, necháváme ho tady.“

Nebylo o čem pochybovat, všechno tu bylo naprosto otevřené. A bylo odtud jen půl míle k cestě do Whitchurch a právě tak daleko do města.

„Postroj jste schovali? Aspoň to, co z něj zbylo?“

„Je ve stáji, vyndáme jej, kdy budete chtít.“

„Ale člověka jste neviděli. Hledali jste ho potom?“ Rašeliniště nebylo místo, kudy by měl cizinec bloudit v noci, a pro ukvapeného cestovatele nebylo bezpečné ani ve dne. Na dně rašelinových jezírek leželo mnoho kostí.

„Ano, pane. Jsou tu lidé, kteří znají každou pěšinku a každý ostrůvek, na který se dá šlápnout. Počítali jsme, že ho kůň shodil, nebo se potopil i s koněm a vyprostilo se jen zvíře. To se stává. Ale nikde ani stopa. A zvíře sice bylo umazané, ale pochybuji, že se namočilo hlouběji než po holeně, a kdyby se tak hluboko ponořilo s jezdcem na hřbetě, větší šanci by měl člověk.“

„Myslíte,“ bystře na něho pohlédl Hugh, „že do rašeliniště přiběhl bez jezdce?“

„Ano. Několik mil na jih odtud je les. Jestli jsou tam lupiči a přepadli jezdce, s tímhle koněm by měli pěknou práci. Počítám, že sem přiběhl sám.“

„Ukážete mému seržantovi cestu k vašemu člověku na rašeliništi? Poví nám víc a ukáže nám, kde se kůň toulal. Ztratil se jeden klerik biskupa z Winchesteru,“ rozhodl se Hugh zjevně poctivému muži důvěřovat, „a možná, že je mrtev. Toto byl jeho kůň. Dozvíte-li se něco dalšího, vzkažte mně, Hughu Beringarovi, do shrewsburyského hradu, a neproděláte.“

„Takže si ho odvedete. Ví Bůh, jak se jmenoval. Já mu říkal Rezek.“ Svobodný pán toho chudého sídla se naklonil přes proutěný plot, luskl prsty a ryzák k němu s důvěrou přišel a položil mu tlamu do natažené dlaně. „Bude se mi po něm stýskat. Ještě nemá srst úplně vyblýskanou, ale to přijde. Aspoň jsme mu vyčesali bodláky a větvičky vřesu.“

„Zaplatíme vám za něj,“ řekl Hugh vřele. „Zasloužíte si to. A teď se podívám na to, co zbylo z jeho postroje, ale pochybuji, že nám poví víc.“

Byla to čirá náhoda, že novicové přecházeli nádvoří na odpolední lekci v křížové chodbě, právě když Hugh Beringar vjel branou opatství s koněm, kterému také říkal Rezek, aby ho svěřil do péče opatské stáji. Raději sem než na hrad, protože kůň patří biskupovi z Winchesteru a časem by se mu měl předat.

Cadfael právě vycházel z křížové chodby a mířil k zahradě, takže se potkal s vcházejícími novici tváří v tvář. Ke konci řady přicházel bratr Meriet, právě včas, aby viděl vysokého ryzáka, jak kluše na oprati do nádvoří, v neznámém prostředí vzpíná měděnou šíji, pohazuje dlouhou úzkou bílou lysinou a zlehka si vykračuje v bílých punčoškách po dláždění.

Cadfael viděl to setkání jasně. Kůň pohodil úzkou, krásnou hlavou, natáhl krk a nozdry a jemně zaržál. Mladý muž zesinal, až byl bílý jako ta lysina, prudce sebou trhl a slunce na okamžik nalezlo v jeho očích zeleň. Pak se vzpamatoval a rychle spěchal za svými druhy do křížové chodby.

V noci, hodinu před půlnocí, otřásl dormitářem silný, divoký výkřik: „Barbare…! Barbare…!“ a pak jeden dlouhý, pronikavý hvizd, než bratr Cadfael stačil doběhnout do Merietovy cely, naléhavě přejet čelo, tvář a našpulené rty rukou a uložit ho, stále spícího, zpátky na polštář. Živý sen, byl-li to vůbec sen, se rozplynul a zvuky utichly. Cadfael byl připraven, aby zamračeně odehnal vyplašené bratry, když se sběhli, a dokonce i převor Robert váhal přetrhnout tak nebezpečný spánek, zejména když by tím mohl zkomplikovat život všem ostatním a také sobě. Cadfael seděl u lůžka ještě dlouho poté, co byla zase všude tma a ticho. Neviděl, na co vlastně od večera čekal, ale byl rád, že byl připraven. A zítra? To se uvidí.

[ IV ]

Meriet vstal na ranní s těžkýma očima a zasmušilou tváří, ale zdálo se, že netuší, co se v noci dělo, a před bezprostředním dopadem strachu, neklidu a nelibosti bratří ho uchránila výzva, aby se hned po obřadu dostavil k zástupci šerifa do stáje. Hugh měl na lavici na dvoře rozložen potrhaný a zašlý postroj a podkoní prováděl po dláždění koně nazývaného Rezek, aby si ho mohli v měkkém ranním světle dobře prohlédnout.

„Ani se nemusím ptát,“ řekl přívětivě Hugh a usmál se na to, jak se bílé čelo zvedlo a nozdry rozšířily při pohledu na blížící se postavu i přes její nepovědomé oblečení. „Není sporu, že vás poznává, takže musím dojít k závěru, že vy ho znáte také.“ A protože Meriet nic neříkal, ale čekal, až bude tázán, pokračoval: „Je to kůň, na kterém Petr Clemence odjel z domu vašeho otce?“

„Ano, pane, je.“ Olízl si rty a oči držel sklopené, jen jednou šlehl pohledem po koni. Na nic se neptal.

„Setkal jste se s ním jen tenkrát? Má se k vám. Pohlaďte ho, prosím, vždyť se dožaduje vaší pozornosti.“

„Byl jsem to já, kdo ho ustájil, hřebelcoval a staral se o něho ten večer,“ řekl tiše a zdráhavě Meriet. „A ráno jsem ho sedlal. Do té doby jsem žádného takového na starost neměl. Já… já to s koňmi umím.“

„To vidím. Takže jste měl v ruce i tenhle postroj.“ Býval bohatý a pěkný; sedlo vykládané barevnými kůžemi, uzda zdobená stříbrem, nyní zprohýbaným a začernalým. „Poznáváte to všechno?“

Meriet přitakal. „Ano, bylo to jeho.“ A konečně se skoro s obavami zeptal: „Kde jste Barbara našel?“

„Tak se jmenuje? Jeho pán vám to řekl? Asi dvacet mil na sever odtud, na rašeliništi u Whitchurch. Výborně, mladý pane, to je vše, co jsem od vás potřeboval. Můžete se vrátit ke svým povinnostem.“

Merietovi druhové využili jeho nepřítomnosti u koryt lavatoria, jak mohli. Ti, kteří se ho báli jako posedlého, ti, jimž vadilo, jak se drží stranou, i ti, kdo měli pocit, že jeho mlčenlivost vyplývá z pohrdání, všichni hlučně vyjadřovali svou nespokojenost. Převor Robert nebyl přítomen, zato tam byl jeho písař a stín, bratr Jeroným, a ochotně natahoval uši.

„Bratře, vždyť jste ho sám slyšel! Zas v noci křičel a všechny nás vzbudil.“

„Volal svého zlého ducha. Nazýval někoho barbarem! A jeho démon na něj na oplátku hvízdal… Vždyť víme, že ďáblíci syčí a hvízdají!“

„Přivedl mezi nás zlého ducha, musíme se bát o život. A v noci si vůbec neodpočineme… Bratře, my opravdu máme strach!“

Cadfael, který si projížděl hřebenem hustou prošedivělou kštici kolem ořechově hnědé tonzury, váhal, zda nemá zakročit, ale rozmyslel si to. Jen ať vychrlí všechno, co proti tomu chlapci mají, a tím jasněji vysvitne, jak je toho málo. Jistě prožili trochu nefalšovaného pověrčivého strachu, takové noční poplachy prostou myslí opravdu otřesou. Kdyby je teď umlčel, jen by se v nich střádalo tajné pobouření. Tak jen ven s tím, ať se pročistí vzduch. Mlčel, ale uši měl natažené.

„Bude to opět předneseno při kapitule,“ ujistil je bratr Jeroným, který se vyžíval v tom, že je převorovým hlavním zpravodajem. „Jistě budou učiněny kroky k zajištění nočního klidu. Bude-li třeba, rušitel klidu bude oddělen.“

„Ale bratře,“ zabečel Merietův soused z dormitáře, „když bude v oddělené cele a nikdo ho nebude hlídat, kdoví jakou nadělá neplechu! Bude tam mít větší svobodu a bojím se, že jeho ďábel se ještě posílí a zmocní se jiných. Mohl by nám strhnout střechu nad hlavou nebo pod námi zapálit sklepy…“

„To je nedostatek důvěry v božskou prozřetelnost,“ pokáral ho bratr Jeroným a dotkl se přitom kříže na prsou. „Bratr Meriet způsobil velké nepříjemnosti, to jistě, ale říkat, že je posedlý ďáblem –“

„Ale bratře, vždyť je to pravda! Má od svého démona talisman a schovává ho v posteli. Já to vím! Když jsem jednou nakoukl do jeho cely, viděl jsem, jak schovává něco malého pod pokrývku. Chtěl jsem se ha jen zeptat na jeden verš ze žalmu, protože víte, jak je učený, a on měl něco v ruce a honem to schoval, stoupl si mezi mě a lůžko a nepustil mě dál. Mračil se na mě jako čert, až jsem se bál! A od té doby jsem dával pozor. Přísahám, že tam má schovaný nějaký talisman a v noci si ho bere do postele. Určitě je to odznak jeho zlého ducha – s jeho pomocí na nás přivede zlo!“

„Nemohu věřit…“ začal bratr Jeroným a pak se zarazil, aby přehodnotil rozsah své důvěry. „Viděl jsi to? Říkáš v jeho posteli? Nějaká neznámá věc, kterou schovává? To je proti předpisům.“ Vždyť co má obsahovat cela v dormitáři? Jen lůžko, stoličku, stolek na čtení a knihy ke studiu. Jen to a soukromí a klid, jež mohou existovat jen při vzájemné ohleduplnosti, protože celu od cely odděluje pouhá dřevěná přepážka. „Novic, který sem přichází, se musí vzdát všeho světského majetku,“ pravil Jeroným a napřímil hubená ramínka, protože větřil opravdové narušení schváleného řádu věcí. To byla voda na jeho mlýn! Nic neměl raději než příležitost někoho pokárat. „Já o tom s bratrem Merietem promluvím.“

Půltuctu povzbuzených hlasů ho vybídlo k okamžitému zákroku. „Bratře, běžte hned, dokud je pryč, a uvidíte, že jsem mluvil pravdu! Když mu vezmete talisman, ďábel už nad ním nebude mít moc.“

„.A my zase budeme mít klid…“

„Pojďte se mnou!“ rozhodl se hrdinsky bratr Jeroným. A než se Cadfael stačil pohnout, nesl se z lavatoria ke schodům dormitáře s hejnem noviců v patách.

Cadfael šel s nimi, shrben rezignovaným znechucením, ač nepředpokládal žádný bouřlivý vývoj. Chlapec je bezpečně pryč, povídá si s Hughem ve stáji; v jeho cele určitě nenajdou nic, co by jim dalo další argument proti němu. Zášť je velká rozněcovatelka fantazie. Třeba je zklamání vrátí zpátky na zem. Aspoň doufal. Přesto si na schodech přispíšil.

Avšak kdosi jiný spěchal ještě víc. Lehké nohy zabubnovaly na dřevěných stupních za Cadfaelovými zády a čísi chvátající tělo ho dohonilo ve dveřích dlouhého dormitáře a strhlo ho s sebou několik kroků po dlaždicové chodbě mezi celami. Pak se Meriet dlouhými, rozhořčenými kroky protlačil kolem. Kutna za ním jen vlála.

„Já vás slyšel! Já vás slyšel! Nesahejte mi na věci!“

Kde je ten tichý, pokorný hlas, ty skromně sklopené oči a sepjaté ruce? Najednou je tu rozlícený mladý šlechtic, pánovitě nařizující, aby se nedotýkali jeho majetku, a žene se na troufalce se zaťatými pěstmi a planoucíma očima. Cadfael, který na okamžik ztratil rovnováhu, hmátl po letícím rukávu, ale byl jen vlečen za Merietem.

Houf zaražených, zvědavých noviců, který se shlukl u vchodu Merietovy cely s hlavami opatrně strčenými dovnitř a vyrudle černými zadnicemi trčícími ven, zavířil úlekem, když zaslechl to rozzlobené zjevení, které se na ně řítilo, a rozutekl se s poplašeným kdákáním jako hejno zmatených slepic. Přímo na prahu své malé říše se Meriet srazil s vycházejícím bratrem Jeronýmem.

Na první pohled to bylo velmi nerovné střetnutí: pouhý měsíc starý postulant, který už měl mrzutosti a byl kárán, proti muži obdařenému autoritou, převorově pravé ruce, kleriku a zpovědnikovi, jednomu ze dvou určených pro novice. Srážka Merieta na okamžik zarazila a Cadfael se naklonil k jeho uchu a hlesl: „Zpátky, blázne! Ten si na tobě smlsne!“ Měl šetřit dechem, kterého se mu nedostávalo, protože Meriet ho stejně neslyšel. Okamžik, kdy by se byl mohl vzpamatovat, již minul, protože oko mu padlo na malou lesklou věcičku, kterou před ním Jeroným pohoršeně pohupoval v prstech, jako by byla nečistá. Chlapcova tvář zbělela, ne bledostí strachu, ale oslnivou bělostí čirého vzteku, a každý rys jeho kostnatého obličeje byl jako vytesaný z ledu.

„To je moje,“ řekl s tichou, vražednou autoritou a nastavil ruku. „Dejte mi to!“

Když bratr Jeroným slyšel ten tón, stoupl si na špičky a nadul se jako krocan. Tenký nos se mu zachvěl uraženou zlostí. „Tak ty se otevřeně přiznáváš? Copak nevíš, ty nestoudníku, že když jsi požádal o vstup, zřekl ses všeho svého a nesmíš vlastnit žádný majetek? Přinést si bez povolení otce opata nějaké osobní věci je porušením předpisů. Je to hřích! Ale přinést si sem svévolně tohle – tohle! – je hanebný přečin proti samotným slibům, které prý chceš složit. A chovat to na lůžku se vlastně rovná smilstvu. Jak se opovažuješ? Budeš se z toho zodpovídat!“

Všechny oči kromě Merietových se upíraly na nevinný předmět pohoršení; Meriet upíral planoucí zrak na tvář svého protivníka. A tajný talisman, jak se ukázalo, byla pouhá lněná stužka vyšívaná modrými, zlatými a červenými kvítky, jakou si dívky svazují vlasy, a v ní zavázaná kadeř narezle zlatých vlasů.

„Znáš vůbec smysl slibů, které chceš složit?“ běsnil Jeroným. „Celibát, chudoba, poslušnost, stálost – je v tobě vůbec něco z nich? Zamysli se, dokud můžeš, zřekni se každého pomyšlení na takové pošetilosti a nečistotu, o jakých svědčí tato marnost, nebo sem nemůžeš být přijat. Pokání za tento přestupek neujdeš, máš ale čas se napravit, pokud je v tobě nějaká milost.“

„Nevím, jestli milost,“ zajiskřil nijak nepokořený Meriet, „ale určitě aspoň tolik slušnosti, abych se nehrabal v posteli někoho jiného a nekradl jeho věci. Dejte mi, co mi patří!“ procedil tiše skrze zuby.

„Uvidíme, co na tvé chování řekne pan opat, ty drzoune. Takovou marnou trofej si ponechat nesmíš. A o tvé neposlušnosti bude podána přesná zpráva. Teď mě nech projít!“ nařídil Jeroným, stále s naprostou jistotou, že je pánem a v právu.

Cadfael se nikdy nedozvěděl, zda mu Meriet špatně porozuměl a domníval se, že půjde prostě o přednesení celé záležitosti při kapitule, aby ji opat posoudil. Snad si uchoval tolik zdravého rozumu, aby to přijal, i když to znamenalo nakonec ztratit svůj malý poklad; přišel sem konečně z vlastní vůle a při každé příležitosti opakoval, že tu z celého srdce chce zůstat a složit sliby. Ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, ustoupil, ač zamračeně a s pochybností, a nechal Jeronýma vyjít na chodbu.

Jeroným zamířil k nočním schodům, kde stále hořela lampička, a všichni jeho němí přisluhovači uctivě následovali. Lampička stála v mělké misce na svícnu ve zdi a pomalu skomírala. Jeroným k ní došel, a než si Cadfael a Meriet uvědomili, co má v úmyslu, protáhl tenoučkou stužku plamenem. Kadeř zasyčela a zmizela v zlatém zášlehu, stužka se rozpadla na dvě seškvařené poloviny a spadla do misky. A Meriet se bez jediného zvuku vrhl bratru Jeronýmovi po krku jako vlkodav. Cadfael za ním skočil, ale příliš pozdě na to, aby ho chytil za kápi a pokusil se ho zbrzdit.

Nebylo sporu, že Meriet hodlá zabít. Nebyla to žádná hlučná rvačka, štěkání bez kousání; rukama sevřel hubený krk, srazil Jeronýma na dlaždice pod sebe a držel ho, věren svému záměru, přestože se ho půl tuctu noviců pokoušelo chytat a bít, a všehovšudy překáželo Cadfaelovi. Jer9ným fialověl, zmítal se a tloukl sebou jako ryba na suchu a bezmocně pohyboval rukama na dlaždicích. Cadfael se prodíral dopředu, až se mohl sehnout k Merietovu jinak neslyšícímu uchu a křiknout do něj náhle vnuknutá slova:

„Styď se, synu! Zabít starého člověka!“

Jeronýmovi popravdě scházelo do Cadfaelovy šedesátky dvacet let, ale nouze ospravedlňovala mírné přehánění. Merieta bodlo do žeber jeho vychování. Ruce uvolnily stisk. Jeroným hlučně vdechl a jeho barva přešla od fialové v ohnivě rudou. Tucet rukou zvedl provinilce a držel ho, stále rozohněného a němého, právě když po dlážděné chodbě připlouval převor Robert, vysoký a strašný, jako by již nosil mitru, a plál jako blesk Božího hněvu.

V misce lampy žířily dva kousky květované stužky, nepříjemně čmoudily a ve vzduchu dosud páchla spálená kadeř.

Dva laičtí služebníci přinesli na příkaz převora Roberta okovy, které se zřídka používaly, spoutali Merietovi zápěstí a odvedli ho do jedné trestní cely oddělené od všech společných prostor domu. Šel s nimi, stále beze slova, příliš dbalý své důstojnosti, než aby kladl odpor nebo v nich vyvolával nějaké obavy. Cadfael se za ním díval se zvláštním zájmem. Bylo mu, jako když ho vidí prvně. Kutna mu už nepřekážela, rázoval opovržlivě, hlavu lehce vztyčenou, a pokud to nebyl doslova pohrdavý úsměšek, který mu rozechvíval rty a dosud vzrušené chřípí, neměl k tomu daleko. Kapitula ho potrestá, a přísně, ale bylo mu to jedno. Svým způsobem dosáhl satisfakce.

Bratra Jeronýma zvedli, uložili do postele, běhali kolem něho, přinesli mu utišující nápoj, který Cadfael ochotně dodal, ovázali mu pošramocené hrdlo a natřeli hojivými oleji, a spořádaně naslouchali slabým krákoravým zvukům, o něž se však brzy přestal pokoušet, protože to bolelo. Nedošel žádné velké úhony, ale nějakou chvíli bude chraptět, a možná si dá nějaký čas pozor a bude s ještě nezkrocenými šlechtickými synky, kteří si zvolili klášter, zacházet zdvořile. Kteří si zvolili… mylně? Cadfael dumal nad nevyzpytatelným rozmarem Merieta Aspleyho. Pokud je nějaký mladík zrozen pro správu statků a pole cti, koně a zbroj, pak je to Meriet.

„Styď se, synu! Zabít starého člověka!“ A on uvolnil stisk a pustil svého nepřítele a odešel z pole jako vězeň, ale s nezlomenou ctí.

Dohra při kapitule byla nevyhnutelná, s tím se nedalo nic dělat. Napadení kněze a zpovědníka ho mohlo stát exkomunikaci, avšak to bylo milosrdně oddáleno. Jeho přestupek však byl velký a neexistoval žádný jiný vhodný trest než zbičování. Tento druh ukáznění, na který docházelo jen v krajních případech, se přesto někdy používal, a Merieta neminul. Cadfael nic menšího neočekával. Když provinilci dovolili mluvit, omezil se na to, že nic z obvinění nepopřel. Když byl vyzván, aby uvedl polehčující okolnosti, odmítl s nepřístupnou důstojností. A důtky strpěl beze slova.

Večer před poslední bohoslužbou zašel Cadfael do opatova bytu požádat o svolení k návštěvě vězně, který byl zavřen ve své osamělé cele k několikadennímu pokání.

„Vzhledem k tomu, že se bratr Meriet nechtěl hájit,“ pravil Cadfael, „a převor Robert, který ho předvedl, přišel na scénu pozdě, bylo by dobře, abyste věděl všechno, co se stalo, protože se to možná vztahuje ke způsobu, jímž k nám ten chlapec přišel.“ A vylíčil smutný příběh upomínky, kterou Meriet schovával ve své cele a v noci laskal. „Otče, neříkám, že to vím jistě, ale starší bratr našeho postulanta, který nám dělá starosti, je zasnouben, a jak jsem vyrozuměl, brzy se má ženit.“

„Rozumím ti,“ řekl Radulfus těžce a položil sepjaté ruce na stůl, „a také mě to napadlo. Jeho otec je dobrodincem našeho domu a svatba se má konat v prosinci. Zajímalo mě, zda touha mladšího syna stáhnout se ze světa… To by myslím všechno vysvětlovalo.“ A pousmál se nade všemi ztrápenými mladými, kteří jsou přesvědčeni, že zklamání v lásce je konec jejich světa a nezbývá jim, než hledat jiný. „Už víc než týden jsem přemýšlel,“ pokračoval, „jestli bych neměl poslat někoho znalého věci, aby promluvil s jeho otcem a vyzkoumal, zda neprokážeme tomu mládenci špatnou službu, když mu dovolíme složit sliby tak nevhodné pro jeho povahu, přestože po nich teď tolik touží.“

„Otče,“ pravil srdečně Cadfael, „myslím, že byste učinil dobře.“

„Ten chlapec má vlastnosti, které jsou samy o sobě obdivuhodné i zde,“ řekl Radulfus napůl lítostivě, „ale žel, není tu doma, a nebude ještě třicet let, dokud se nenabaží světa, neožení, nezplodí a nevychová děti a nepředá dál rodové jméno a hrdost. My máme svého ducha, ale lidé jsou tím, čím jsou, i tím, co je můžeme naučit. Ty tomu rozumíš jako málokterý z nás, kdo tu zakotvili a unikli bouřím. Půjdeš za mne k Aspleyovi?“

„Ze srdce rád, otče,“ opáčil Cadfael.

„Zítra?“

„S radostí, přejete-li si. Smím se ale nyní dojít podívat na bratra Merieta, jestli by se dal nějak ukonejšit na duchu i na těle, a také jestli by se od něho dalo něco vyzvědět?“

„Jen jdi, s mou dobrou vůlí,“ řekl opat.

Ve své malé kamenné trestní cele, kde nebylo nic než tvrdé lože, stolička, kříž na stěně a nutná kamenná nádoba na vězňovy tělesné potřeby, vypadal bratr Meriet kupodivu otevřeněji, uvolněněji a spokojeněji, než jak ho Cadfael dosud viděl. Sám, nesledován a potmě byl aspoň zproštěn nutnosti hlídat každé své slovo a pohyb a odrážet každého, kdo by se přiblížil. Když se náhle odemkly dveře a vešel kdosi s lampičkou v ruce, na okamžik ztuhl a zvedl hlavu položenou na pažích, aby se podíval, a Cadfael přijal jako poklonu a povzbuzení, že jakmile ho mládenec poznal, spontánně vzdychl, uvolnil se a položil si tvář zpátky na předloktí, ovšem tak, aby mohl pozorovat příchozího. Ležel na břiše na slamníku, bez košile, kutnu shozenou až k pasu, aby k naběhlým ranám mohl vzduch. Byl vzpurně klidný, protože ještě nevychladl. Přiznal sice zcela poctivě všechno, z čeho byl obviněn, ale ničeho nelitoval.

„Co ode mě ještě chtějí?“ zeptal se přímo, ale bez patrných obav.

„Nic. Lež klidně a nech mě postavit lampičku. Tak. Slyšíš? Jsme tu spolu zamčení. Budu muset zabouchat na dveře, než se mě zase zbavíš.“ Cadfael postavil světlo do výklenku pod křížem, odkud svítilo na lůžko. „Přinesl jsem něco navenek a něco dovnitř, co ti pomůže v noci spát, pokud máš důvěru k mým lékům. Mám s sebou sirup, který tlumí bolest a uspí tě, jestli chceš.“

„Nechci,“ řekl lhostejně Meriet a ležel nastraženě s bradou na zkřížených pažích. Tělo měl opálené, štíhlé a statné, a modré pruhy na zádech je příliš nehyzdily. Pacholek nešlehal ze vší síly; třeba si také příliš nepotrpěl na bratra Jeronýma.

„Chci být vzhůru. Je tu klid.“

„Tak se nevrť a já ti aspoň namažu ten tvůj bronz. Já tě varoval, že si na tobě smlsne!“ Cadfael se posadil na kraj nízkého lůžka, otevřel nádobu a začal natírat štíhlá ramena, která se pod jeho dotekem zavlnila a zaškubala. „Kluku hloupá,“ pokáral ho, „mohl sis to ušetřit.“

„Ach to!“ řekl Meriet lhostejně, ale přesto se poddával konejšícím prstům. „Už jsem dostal víc,“ řekl, uvolněně spočívaje na položených pažích. „Když se můj otec rozzlobí, mohl by je tu leccos naučit.“

„Ale rozumu tě nenaučil. I když nepopírám,“ ctně přiznal Cadfael, „že jsem sám někdy míval chuť bratra Jeronýma zaškrtit. Ale na druhé straně konal jen svou povinnost, i když nešikovně. Je zpovědník noviců, a slyšel jsem – je to vůbec pravda? –, že ty jsi jeden z nich. A máš-li takové cíle, příteli, předpokládá se, že ses zřekl všech styků se ženami a všeho osobního vlastnictví. Buď k němu spravedlivý, měl důvod si na tebe stěžovat.“

„Neměl důvod mi krást věci,“ vzplanul Meriet.

„Měl právo zabavit, co je tu zakázáno držet.“

„Přesto trvám na tom, že mi to ukradl. A neměl právo to zničit mně před očima – ani mluvit tak, jako by ženy byly něco nečistého!“

„Budiž, ty jsi zaplatil za svůj prohřešek a on také,“ řekl Cadfael smířlivě. „Má bolavý krk, takže bude muset aspoň týden mlčet, a to je pěkná pomsta na člověku, který se rád poslouchá. Ale ty, chlapče, máš před sebou ještě dlouhou cestu, než z tebe bude mnich, a chceš-li se toho záměru držet, měl by sis tu během pokání pořádně zapřemýšlet.“

„Další kázání?“ řekl Meriet do složených paží a poprvé byl v jeho hlase náznak úsměvu, ač posmutnělého.

„Chytrému napověz.“

Meriet strnul, chviličku ležel zcela nehybně a pak otočil hlavu a upřel jedno lesklé, úzkostné oko na Cadfaela. Tmavohnědé vlasy se mu pěkně kudrnatily na letně opálené šíji a šíje sama měla ještě ladný, něžně chlapecký tvar. Ještě ho zraňuje všechno, co se snad dotýká jeho, ale jistě všechno, co se dotýká těch, které tak prudce miluje. Té dívky s rudozlatými vlasy?

„Snad něco neříkali?“ zeptal se napjatě a zaleknutě. „Nechtějí mě přece vyhodit? To by přece neudělal – myslím opat? Byl by mi to řekl otevřeně!“ Otočil se prudkým, hbitým pohybem, skrčil nohy, zvedl se na bok, naléhavě uchopil Cadfaela za zápěstí a zadíval se mu do očí: „Co víte? Co má se mnou v úmyslu? Já se teď nemohu, nechci vzdát.“

„Sám jsi zpochybnil svou povolanost,“ řekl bez obalu Cadfael, „nikdo jiný v tom prsty nemá. Kdyby bylo na mně, vrazil bych ti do ruky tu tvou pěknou trofej a poslal tě pryč, ať si najdeš buď tu, nebo nějakou jinou dívku, která je stejně mladá a pěkná, a přestal soužit nás, kteří toužíme jen po klidném životě. Ale jestli chceš dál zapírat svou přirozenost, máš možnost. Buď se skloň, nebo se narovnej a zmiz!“

Bylo to složitější a on to věděl. Chlapec seděl vzpřímeně, bylo mu jedno, že je ve studené cele polonahý, a držel ho silnými, naléhajícími prsty za zápěstí, upřeně mu hleděl do očí, snažil se nahlédnout do mysli za nimi a nebál se ho, ani se před ním nechránil.

„Já se skloním,“ řekl. „Vy o tom pochybujete, ale já to dokážu, já chci. Bratře Cadfaele, jestli na vás opat dá, pomozte mi, povězte mu, že jsem si nic nerozmyslel, povězte mu, že chci být přijat. Povězte mu, že budu čekat, když to musí být, budu se učit a budu trpělivý, ale dokážu to! Nakonec si na mě nebude moci stěžovat. Povězte mu to! Nezavrhne mě.“

„A ta zlatovláska?“ řekl Cadfael úmyslně drsně.

Meriet se odtrhl a hodil sebou zpátky na lůžko. „Je zadaná,“ řekl stejně drsně a nehodlal dodat ani slovo.

„Jsou jiné,“ řekl Cadfael. „Rozmysli se teď, nebo nikdy. Dovol mi, chlapče, abych tě jako člověk dost starý na to, aby měl syna staršího než ty, a který by měl v životě taky čeho litovat, kdyby měl čas o tom přemýšlet, upozornil, že nejeden mladý muž dostal to, po čem jeho srdce prahlo, a proklínal den, kdy po tom zatoužil. Z milosti a rozumnosti našeho opata budeš mít čas získat jistotu, než se neodvratně zavážeš. Využij ten čas dobře. Až slíbíš, už se ti nevrátí.“

Byla svým způsobem škoda takhle strašit mladého člověka, který byl už tolik rozervaný, čekalo ho však deset dní a nocí samoty, hubená strava a čas na modlitby a přemýšlení. Samota ho tížit nebude, tížila ho jen přítomnost nespřízněných duší. Tady bude spát beze snů, nebude v noci vykřikovat. A kdyby, nikdo ho neuslyší a nepřidá mu starostí.

„Ráno přijdu s mastí,“ řekl Cadfael a uchopil lampičku. „Ale počkej!“ zase ji postavil. „Budeš-li ležet takhle, v noci ti bude zima. Natáhni si košili, plátno tě moc dřít nebude, a přes ni uneseš přikrývku.“

„Mně je dobře tak,“ řekl Meriet, téměř stydlivě se poddal a pak s povzdechem opět ulehl na zkřížené paže.

„Já… já vám moc děkuji – bratře!“ připojil jako nestrávený dodatek a velmi nejistě, jako by to oslovení neodpovídalo tomu, co má v mysli, přestože věděl, že se to zde patří.

„Nějak ti to nejde z pusy,“ prohodil uvážlivě Cadfael. „Jako když koušeš na bolavý zub. Existují i jiné vztahy. Jsi si pořád jistý, že chceš být zrovna bratrem?“

„Musím,“ vyhrkl Meriet a mrzutě se odvrátil.

Proč jen, říkal si Cadfael, když bouchal na dveře, aby mu vrátný přišel otevřít a vypustil ho, proč musí říct to jediné, co má smysl, až na sám konec, když se uložil a uvelebil a nehodilo by se ho zase rušit? Ne „ano“ nebo „chci“, ale „musím“. Musím znamená vnucené rozhodnutí, buď z vůle někoho jiného, nebo z nezvratné nutnosti. Kdo tedy chtěl, aby ten mladíček odešel do kláštera, anebo jaká síla okolností ho přiměla zvolit si tuhle cestu jako nejlepší, jako jedinou, která je pro něho otevřená?

Po večerní zastihl Cadfael Hugha, jak ho čeká u brány.

„Pojďte se mnou k mostu. Jdu domů, ale slyšel jsem od vrátného, že budete mít zítra pochůzku pro pana opata, takže vás celý den neuvidím. O tom koni jste už jistě slyšel?“

„Jenom, že jste ho našel. Měl jsme dnes co dělat s vlastními zločinci a zločiny, takže jsme neměli čas ani myšlenky na jiné,“ povzdechl s lítostí Cadfael. „Jistě vám o tom vypravovali.“ Vrátný, bratr Albín, byl největší drbna v celém klášteře. „Zdá se, že naše starosti jdou bok po boku a drží spolu krok, ale nikdy se navzájem nedotknou. To samo je zvláštní. A teď jste našel koně daleko odtud na severu, jestli jsem správně slyšel.“

Společně prošli branou a zabočili doleva k mostu pod studenou šerou oblohou, na níž se honily mraky, ačkoli u země byl jen slabý vánek, který stěží rozvál vlhké, sladké, hnilobné pachy podzimu. Napravo od silnice se černaly stromy, nalevo se kovově leskl mlýnský rybník a vpředu voněla a šplouchala řeka.

„Jen pár mil před Whitchurch,“ řekl Hugh, „kde hodlal nocovat, aby měl druhý den snadnou cestu do Chesteru.“ Všechno mu vylíčil; Cadfaelovy myšlenky byly vždy vítaným osvětlením z jiného úhlu. Tady se však jejich myšlenky pohybovaly souběžně.

„Kousek odtamtud je divoký les,“ řekl pochmurně Cadfael, „a po ruce je rašeliniště. Pokud se to, co se stalo, stalo tam, a kůň, který je mladý a bujný, se vytrhl a nedal se chytit, může být ten člověk kolik sáhů hluboko a k nenalezení. Ani hrob mít nebude.“

„Také jsem si to říkal,“ souhlasil zamračeně Hugh. „Mám-li ovšem v kraji takové lupiče, jak to, že jsem o nich dodnes neslyšel?“

„Že by výlet na jih z Cheshiru? Víte, jak rychle se dovedou pohybovat. A i pod vaší správou, Hughu, čas přináší změny. Pokud to tedy byli muži bez pána, s koňmi to moc neumějí. Každý psanec hodný toho jména by si raději vytrhl ruku z ramene, než by si nechal utéct takového koně. Byl jsem se na něho podívat ve stáji,“ přiznal Cadfael, „když jsem měl volno. A to stříbro na postroji… Jen zázrakem by se dostal z jejich rukou, jakmile by to jednou zahlédli. To, co měl na sobě jezdec, sotva stálo tolik, co kůň s postrojem.“

„Jestli tam lapají pocestné,“ řekl Hugh, „budou vědět přesně, kam hodit do rašeliny zatížené tělo tam, kde je bažina nejhladovější. Přesto jsem je nechal hledat. Mezi místními lidmi jsou takoví, kteří poznají, jestli do jezírka nedávno někdo spadl – věřil byste tomu? Ale pochybuji, silně pochybuji, že z Petra Clemence někdy uvidíme jedinou kůstku.“

Došli ke kraji mostu. V polotmě kolem nich rychle a tiše klouzal Severn jako veliký had, jehož šupiny občas zachytí světlo hvězdy a zablyští se stříbrem, než křivka uletí dolů po proudu a zmizí do nedohledna. Zastavili se, aby se rozloučili.

„A vy máte namířeno do Aspley,“ řekl Hugh, „kde ten člověk poslední den před smrtí bezpečně přenocoval u příbuzných. Pokud je opravdu mrtev. Zapomínám, že jen hádáme. Co když měl dobrý důvod se ztratit a nechat se prohlásit za mrtvého? Strany se dnes mění jako košile a na každého, kdo je na prodej, se najdou kupci. Dobře, používejte v Aspley oči i hlavu pro toho svého mládence – já už přece poznám, když přes nějaké to housátko natáhnete křídlo –, ale přineste mi také všechno, co zjistíte o Petru Clemenceovi, a nač asi myslel, když od nich odjížděl na sever. Třeba tam někdo nic netuše ví o stopě, kterou potřebujeme.“

„Spolehněte se,“ řekl Cadfael a obrátil se v šeru k bráně a k dormitáři.

[ V ]

S opatovým zplnomocněním a s vyhlídkou na víc než čtyři míle cesty si bratr Cadfael posloužil mulou ze stáje, místo aby do Aspley putoval pěšky. Bývaly časy, kdy by nad takovou jízdou ohrnul nos, ale už mu bylo přes šedesát a projednou si chtěl dopřát pohodlí. Mimoto měl poslední dobou málo příležitostí se svézt, což kdysi bývalo jeho velkým potěšením, a nemohl si dovolit propást příležitost, když se naskytla.

Odjel po ranní, sotva se nakvap nasnídal. Ráno bylo zamžené a přívětivé, plné těžké, sladké, vlhké podzimní melancholie, a veliké vlídné slunce prosvítalo hustým závojem par. A cesta byla příjemná. První část vedla po silnici.

Dlouhý hvozd jižně a jihozápadně od Shrewsbury zůstal nevypleněn déle než jiné podobné, usedlostí v něm bylo málo a daleko od sebe, porosty husté, na vřesnatých lukách sídlili nejrůznější čtvernožci i létající tvorové. Šerif Prestcote sledoval změny, které tam probíhaly, ale nebránil tomu, co pořádek nenarušovalo, ale spíš utvrzovalo, a dovolil, aby se usedlosti na kraji lesa rozšiřovaly a vylepšovaly si svá pole, pokud tam dostatečně pevnou rukou udržovaly mír. Po okrajích hvozdu se prostíraly starobylé državy, které kdysi bývaly usedlostmi v hlubokém lese a nyní si vykácely na starých chlumech dobrou ornou půdu a oplotily své zábory. Východní okraj střežila tři stará sousedící sídla: Linde, Aspley a Foriet, napůl v lese, napůl na louce. Muž, který by odtud jel do Chesteru, nemusel přes Shrewsbury, ale nechal by je na západ od sebe. Petr Clemence to právě tak udělal a rozhodl se raději navštívit příbuzné, když se naskytla příležitost, než zamířit do bezpečného přístavu shrewsburyského opatství. Býval by jeho osud jiný, kdyby se rozhodl přespat za hradbami Svatého Petra a Pavla? Třeba by ani nejel do Chesteru přes Whitchurch a vyhnul se rašeliništím. Pozdě se ptát!

Cadfael si uvědomil, že vjel na pozemky lindeského sídla, když se octl na vyčištěných polích se stopami dávno sklizeného obilí, kde se na strništi popásaly ovce. Obloha se už trochu projasnila a mírné mléčné slunce zahřívalo zemi, aniž zcela rozptýlilo mlhu, a mladý muž, který se blížil procházkou po mezi s loveckým psem v patách a napůl vycvičeným sokolem na zápěstí, měl rosou ztmavlé boty a na nepokrytých světlehnědých vlasech spršku kapiček setřesenou z listí nějakého houští, jímž prošel. Mladý pán s velmi lehkým krokem a lehkým srdcem si vesele pohvizdoval, zatímco smotával řemí,nek a konejšil rozčepýřeného ptáka. Mohlo mu být tak jedenadvacet, dvaadvacet. Když zahlédl Cadfaela, seběhl skokem z meze dolů na pěšinu, a protože neměl čapku, kterou by sňal, velmi půvabně sklonil světlou hlavu a vesele pozdravil:

„Dobrý den, bratře! Máte namířeno k nám?“

„Pokud se náhodou jmenujete Nigel Aspley,“ zastavil se Cadfael, aby oplatil lehký pozdrav, „pak ano.“ Stěží to ovšem mohl být Merietův o pět šest let starší bratr, byl příliš mladý a příliš zřetelně jiné pleti a stavby těla, dlouhý, útlý a modrooký, s oblou tváří a pohotovým úsměvem. Trochu víc červeně ve světlých vlasech, jež měly prchavý zelenozlatý odstín čerstvě rozvitých dubových lístků, nebo listů právě dotčených podzimem, a mohl být dárcem kadeře, kterou Meriet schovával ve svém loži.

„Tak máme smůlu,“ prohodil mladý muž s půvabem a nasadil příjemně zklamaný výraz. „Přesto budete vítán, když se u nás zastavíte na skleničku a malý oddech, jestli máte chvilku čas. Jsem totiž pouhý Linde, ne Aspley, a jmenuji se Janyn.“

Cadfael si vybavil, co mu Hugh říkal o Merietových odpovědích kanovníku Eluardovi. Starší bratr je zasnouben s dcerou ze sousedního statku, a to mohla být jedině Lindeová, protože o schovance Forietové, dědičce sídla, které hraničilo s Aspley na jižní straně, se Meriet zmínil bez velkého zájmu. Takže tento hezký a přátelský mladík musí být bratr Nigelovy budoucí nevěsty.

„Je to od vás velmi milé,“ odvětil vlídně Cadfael, „a děkuji vám za dobrou vůli, ale musím si pospíšit za svou záležitostí. Myslím, že mám před sebou ještě dobrou míli cesty.“

„Ani ne, pane, dáte-li se po pěšině nalevo tam, kde se větví. Přes lesík, a hned jste na jejich polích. Pěšina vás dovede přímo k bráně. Jestli nespěcháte, půjdu s vámi a ukážu vám cestu.“

Cadfael byl rozhodně pro. I kdyby se od svého společníka mnoho nedozvěděl o této skupince sídel, kde mají syny a dcery skoro stejného věku, a tedy vychovávané prakticky jako sourozence, sama jeho společnost byla příjemná. A třeba utrousí pár zrníček informací a ta se ujmou. Nechal mulu, ať se loudá, a Janyn Linde rázoval vedle něho dlouhým pohodlným krokem.

„Budete asi ze Shrewsbury, bratře?“ Zjevně mu nechyběla dávka lidské zvědavosti. „Jdete kvůli Merietovi? Musím vám říct, že jsme byli otřeseni, když se rozhodl jít do kláštera, ale jak o tom tak uvažuji, on si vždycky šel svou cestou a uměl si to prosadit. Jak se mu vedlo, když jste odjížděl? Dobře?“

„Vcelku ano,“ opatrně odpověděl Cadfael. „Určitě ho znáte mnohem líp, než ho zatím známe my, jste sousedé a skoro stejného věku.“

„To víte, všechny nás vychovávali pohromadě už od štěněcích let, Nigela, Merieta, mou sestru a mne – zejména když nám zemřely matky – a taky Isoudu, když osiřela. Ovšem ta je mladší. Meriet je první z našeho klanu, koho jsme ztratili, a schází nám.“

„Slyšel jsem, že brzy přijde svatba, která všechno změní ještě víc,“ nadhodil zlehka Cadfael.

„Roswita a Nigel?“ Janyn lehce pokrčil rameny. „Ten sňatek otcové dávno naplánovali – ale i kdyby ne, museli by se s ním smířit, protože ti dva se rozhodli málem už v dětství. Když máte namířeno do Aspley, najdete tam někde i mou sestru. Je tam teď víc než doma. Mají se hrozně rádi!“ Znělo to shovívavě a pobaveně. Tak se dosud nezasažení bratři často baví výstřednostmi zamilovaných. Hrozně rádi! Jestliže tedy rudozlatá kadeř opravdu pocházela z Roswitiny hlavy, jistě nebyla ženichovu poblázněnému mladšímu bratru darována? Spíš byla tajně ustřižena a stužka ukradena. Anebo přece jen pochází od nějaké jiné dívky.

„Meriet je jiného zaměření,“ hodil udičku Cadfael. „Jak to přijal jeho otec, když se rozhodl pro klášter? Kdybych byl otcem a měl jen dva syny, myslím, že bych se nerad jednoho vzdával.“

Janyn se krátce pobaveně zasmál. „Merietovu otci se nelíbilo skoro nic, co kdy Meriet udělal, a Meriet se moc málo namáhal se mu zavděčit. Vedli spolu stálý nekonečný boj. Přesto bych přísahal, že se mají stejně rádi jako většina otců a synů. Občas to tak vyjde, olej a voda, a nedá se s tím nic dělat.“

Došli k místu pod mezí, kde pole ustupovala háji a trochu stranou mezi stromy odbočovala široká jezdecká stezka.

„Tady máte nejlepší cestu,“ řekl Janyn, „přímo k plotu jejich sídla. A kdybyste měl cestou zpátky čas se u nás zastavit, bratře, otec vás rád přivítá.“

Cadfael mu s vážností poděkoval a odbočil na zelenou stezku. V zatáčce se ohlédl. Janyn svižně kráčel zpátky k mezi a do pole, kde bude moci cvičit upoutaného sokola a řemínek se mu nezaplete do větví. Zase si cestou pohvizdoval, velmi melodicky, a jeho světlá hlava měla lesk a vzácnou barvu mladého dubového listí. Merietův vrstevník, ale jak jiná povaha! Tenhle by neměl potíže s tím, aby se zalíbil i nejnáročnějšímu otci, a jistě ho nikdy nepopudí tím, že se rozhodne odejít do ústraní ze světa, který se mu očividně velmi líbil.

Hájek byl řídký a vzdušný, stromy už poshazovaly polovinu listí a propouštěly světlo na dosud zelený a svěží koberec. Z kmenů vyrážely oranžové choroše a z trávy čněly křehké namodralé muchomůrky. Stezka Cadfaela vyvedla, jak Janyn slíbil, k širokým pruhům polí aspleyského statku, jež byla dávno vymýcena z hvozdu a od té doby se stále rozšiřovala jak na západ do lesního terénu, tak na východ do úrodnější, zkrocené krajiny. I tady byly ovce vypuštěny na strniště, teď už ve větším počtu, aby sesbíraly po žních, co mohou, a pohnojily svým trusem půdu pro příští setbu. A na vyvýšené stezce mezi poli se v dálce předstíralo zraku sídlo obehnané zdí, ale tak vysoké, že čnělo nad jejím temenem. Dlouhý kamenný dům, který měl nad přičaplým přízemím obytné patro a pravděpodobně ještě nějaké komůrky na straně obrácené k slunci. Dobře postavený a dobře udržovaný. Pěkné dědictví, stejně jako půda, která jej obklopuje. Do přízemku vedla široká nízká vrata pro kolesky a vozy a ke dveřím síně nahoře příkré schody. Hradbu lemovaly zevnitř po obou stranách ohrady a stáje. Měli tu hodně dobytka.

Když Cadfael vjel do brány, kolem ohrad se pohybovalo pár mužů a ze stáje pohotově a uctivě vyšel podkoní, aby mu podržel uzdu, jakmile spatřil benediktinský hábit. Z otevřených dveří síně vyšel starší, podsaditý, vousatý muž. Cadfael správně předpokládal, že to bude správce Fremund, který Merieta ohlásil v opatství. Dobře spravovaná domácnost. I Petra Clemence jistě obřadně uvítali na prahu, když nečekaně přijel. Nebylo by snadné překvapit tyto sloužící.

Cadfael se dotázal po Leorikovi a dozvěděl se, že vzadu v polích dohlíží na vytahování stromu, který se z ujíždějícího břehu skácel do potoka a brání odtoku, ihned však pro něho pošlou, pokud by bratr Cadfael laskavě čtvrt hodinky počkal v síni a vypil si zatím pohár vína nebo piva, aby mu uběhl čas. Cadfael pozvání ochotně přijal. Mulu již odvedli, jistě k stejně svědomitému pohostinství jako jeho. Aspley udržoval velkorysé způsoby svých předků. Tady je host posvátný.

Když Leorik Aspley vešel, zaplnil celé úzké dveře a jeho hustá prošedivělá kštice se dotýkala nadpraží. Než zestárl, musel ji mít světlehnědou. Meriet se mu nepodobal vzrůstem ani vybarvením, ale ve tváři byla silná podoba. Bylo to tím, že si byli příliš neústupně podobní, že spolu válčili a nemohli se shodnout, jak naznačil Janyn? Aspley uvítal hosta s chladnou nenapadnutelnou zdvořilostí, obsloužil ho vlastní rukou a důrazně zavřel dveře před ostatními členy domácnosti.

„Posílá mě opat Radulfus,“ řekl Cadfael, když se proti sobě posadili do hlubokého okenního výklenku s poháry na kameni vedle, „abych se s vámi poradil o vašem synu Merietovi.“

„Co je s mým synem Merietem? Nyní je z vlastní vůle víc spřízněn s vámi, bratře, než se mnou, a přijal v panu opatovi nového otce. Proč se radit se mnou?“

Jeho hlas byl ovládaný a tichý, takže studená slova zněla spíš mírně a rozumně než neoblomně, ale Cadfael poznal, že tady pomoc nedostane. Přesto se chtěl pokusit.

„Vy jste ho však zplodil. Nechcete-li, aby se vám to připomínalo,“ hledal Cadfael skulinu v jeho neprůstřelném brnění, „radím vám, nedívejte se do zrcadla. Rodiče, kteří své děti obětují Bohu, je proto nepřestávají milovat. Jsem přesvědčen, že ani vy ne.“

„Chcete mi říct, že už lituje své volby?“ ohrnul Aspley pohrdlivě ret. „Tak brzy chce utéct ze řádu? Posílají vás, abyste zvěstoval jeho návrat domů se sklopenýma ušima?“

„Kdepak! Každým dechem naléhá na jediné: aby byl přijat. Dělá co může, aby svůj vstup urychlil, až trochu příliš horlivě. Každou hodinu bdění věnuje dosažení toho cíle. Ale ve spaní je to jiné. Tehdy, jak se mi zdá, jeho mysl a duch s hrůzou uhýbají. Po čem v bdění touží, od toho se v noci na lůžku s křikem odvrací. Sluší se, abyste to věděl.“

Aspley se na něho mlčky mračil a podle své strnulé zahleděnosti měl zřejmě starost. Cadfael využil příležitosti a vylíčil mu poplachy v dormitáři, ale z důvodu, který sám plně nechápal, nevylíčil útok na bratra Jeronýma, jeho důvod ani trest. Jestliže tu vládne vzájemná nelibost, proč přilévat oleje do ohně? „Když se vzbudí,“ pokračoval Cadfael, „neví, co ve spaní dělal. Nenese žádnou vinu. Jsou však vážné pochyby o jeho duchovním povolání. Otec opat vás žádá, abyste se vážně zamyslel nad tím, zda Merietovi společně nekřivdíme, když mu dovolujeme pokračovat, i když nyní si to rozhodně přeje.“

„Docela chápu,“ nabyl Aspley opět svého neproniknutelného klidu, „že se ho chcete zbavit. Vždycky to byl paličatý, vzteklý kluk.“

„Opatovi Radulfovi ani mně tak nepřipadá,“ opáčil popíchnutý Cadfael.

„Pak je mu přes všechny potíže, které se snad vyskytly, lépe u vás než u mne, protože mně takový připadal odmalička. A nemohl bych já stejně dobře dokazovat, že mu velmi křivdíme, když ho odháníme od jeho dobrého předsevzetí? On se rozhodl, jedině on to může změnit. Líp aby přetrpěl tyto počáteční strasti, než aby se vzdal svého záměru.“

Od takového muže, tvrdého a stálého ve vlastním jednání, přísně dbalého slova a dovádějícího věci do konce pro svou tvrdošíjnost stejně jako čest, to příliš nepřekvapovalo. Přesto se Cadfael dál snažil najít škvírku v jeho brnění. Je to přece podivně trpké rozhořčení, jež dokáže odepřít ztrápenému chlapci jediné gesto náklonnosti.

„Nebudu na něho vyvíjet tlak tím ani oním směrem,“ řekl nakonec Aspley, „ani ho nebudu zneklidňovat tím, že bych ho navštívil nebo to dovolil někomu z rodiny. Přiložil ruku k pluhu, musí tedy doorat brázdu. Jestli ucukne, zpátky ho nepřijmu.“

Vstal, aby bylo zřejmé, že rozhovor skončil, a když dal jasně najevo, že z něho nikdo víc nedostane, začal se s klidným půvabem opět chovat jako hostitel, nabídl oběd, který byl stejně zdvořile odmítnut, a vyprovodil hosta na nádvoří.

„Máte příjemný den na cestu,“ poznamenal, „i když bych byl raději, kdybyste s námi pojedl.“

„Rád bych, a děkuji vám,“ odvětil Cadfael, „ale slíbil jsem, že se vrátím a vyřídím vaši odpověď opatovi. Je to snadná cesta.“

Podkoní vyvedl mulu. Cadfael nasedl, zdvořile se odporoučel a vyjel z brány v nízké kamenné hradbě.

Sotva ujel nějakých dvě stě kroků a byl z dohledu těch, které nechal na dvoře, všiml si dvou postav neuspěchaně kráčejících k téže bráně. Šly ruku v ruce a nevšimly si jezdce, který se k nim blížil cestou mezi poli, protože měly oči jen jedna pro druhou. Rozmlouvaly útržkovitě, jako ve sdíleném snu, kde není třeba přesného vyjadřování, a jejich hlasy, měkce mužný a stříbřitě ženský, i na dálku zněly jako krátké výtrysky smíchu. Nebo jako rolničky na postroji, jenomže kráčeli pěšky. V patách jim šli dva trpěliví, dobře vycvičení hafani, nabírali pachy z obou stran, ale bez rozptylování drželi směr k domovu.

Tak to jsou určitě naši zamilovaní, kteří se vracejí kekrmení. I milenci musejí jíst. Cadfael si je se zájmem prohlížel, zatímco se k nim pomalu blížil. Stáli za pohled. Čím byli blíž, tím byli pozoruhodnější, ač jej zatím nezaznamenali. Oba byli urostlí. Mladý muž měl ušlechtilý vzrůst svého otce, ale k tomu ohebnost a lehkonohost mládí a světlehnědé vlasy a ruměnou pleť Sasa, který hodně pobývá venku. Z takového syna musel mít radost každý otec. Od narození jistě zdravý jako buk, rostl a vzkvétal jako zdravá rostlina slibující pěknou úrodu. Sporý, tmavovlasý druhorozenec, který se dostaví o několik let později, sotva vyvolá takový příval spokojené hrdosti. Jedno princátko stačí, zejména když se mu jen stěží někdo vyrovná. A když se bez jediné chybičky či zaváhání ubírá k mužnosti, k čemu je zapotřebí druhého?

A děvče se mu vyrovnalo. Dosahovala mu k rameni, útlá a vzpřímená jako on. Byla věrným obrazem svého bratra, ale vše, co na něm bylo pěkné a přitažlivé, bylo u ní vybroušeno do krásy. Měla stejnou mírně zaoblenou oválnou tvář, avšak zjemněnou téměř do průsvitna, a stejné jasně modré oči, avšak o odstín tmavší a ověnčené kaštanovými řasami. A zde jsou ty nezaměnitelné rudozlaté vlasy v silném pletenci, z něhož na obou spáncích utíkají kadeře.

Je tedy vysvětlení Merietova počínání zde? Zoufalý útěk před zmarněnou láskou do světa bez žen, snad také ve snaze nevrhat na bratrovo štěstí ani stín zármutku nebo výčitky – vysvětluje tohle jeho jednání? Přesto si vzal s sebou do kláštera symbol svého trápení. Bylo to rozumné?

Tichý klapot drobných kopýtek muly na suché trávě stezky a na kamíncích konečně dolehl k dívčiným uším. Vzhlédla a spatřila blížícího se jezdce a tiše cosi řekla do ucha svému společníkovi. Mladý muž se na okamžik zarazil v chůzi a se vztyčenou hlavou se zadíval na benediktinského mnicha odjíždějícího od brány Aspley. Rychle si to dal dohromady a podivil se. Z tváře mu okamžitě zmizel lehký úsměv, vyprostil ruku z dívčiny a zrychlil krok se zřejmým úmyslem oslovit odjíždějícího návštěvníka.

Přiblížili se k sobě a svorně zůstali stát. Starší syn se zblízka zdál ještě vyšší než otec a v našem nedokonalém světě až nepravděpodobně hezký na pohled. Velkou, ale pěknou ruku pozvedl k uzdě muly a vzhlédl ke Cadfaelovi čirýma hnědýma očima, rozšířenýma starostí, a ve svém spěchu krátce pozdravil.

„Ze Shrewsbury, bratře? Promiňte, že jsem tak smělý, ale byl jste u otce? Nějaké zprávy? Můj bratr – snad se mu něco…“ Zarazil se, aby opožděně projevil úctu a představil se. „Promiňte mi mou nezdvořilost, vždyť mě ani neznáte, ale jsem Nigel Aspley, Merietův bratr. Stalo se mu něco? Snad neudělal – nějakou hloupost?“

Co na to říci? Cadfael si přece nebyl jist, zda považuje Merietovo vědomé jednání za hloupé nebo ne. Konečně tu však byl někdo, komu, jak se zdá, záleží na tom, co se s ním děje, a podle úzkosti a ustaraného výrazu kvůli němu trpí obavami, které se zatím neuskutečnily.

„Není se čeho lekat,“ uklidnil ho Cadfael. „Je mu celkem dobře a nic se mu nestalo. Nemusíte mít strach.“

„A pořád je rozhodnutý – nerozmyslel si to?“

„Nerozmyslel. Je pořád stejně odhodlán složit sliby.“

„Přesto jste byl u otce. Co jste s ním mohl projednávat?

Jste si jistý, že Meriet…“ zmlkl a s pochybností zkoumal Cadfaelovu tvář. Dívka zatím pomalu došla až k nim a stála trochu stranou, pozorovala oba s nedotčeným klidem a v tak přirozeně půvabném postoji, že se Cadfael neubránil a s potěšením k ní zabloudil pohledem.

„Opustil jsem vašeho bratra pevně odhodlaného,“ řekl s opatrnou pravdomluvností, „a se stejným názorem, jako když k nám přišel. Opat mě poslal, abych promluvil s vaším otcem o jistých pochybnostech, které vyvstaly v mysli spíš panu opatovi než bratru Merietovi. Je ještě velmi mladý na to, aby ukvapeně učinil takový krok, a jeho horlivost se zdá starším přehnaná. Vy jste mu věkem bližší než otec i než naši hodnostáři,“ řekl vemlouvavě Cadfael. „Nemohl byste mi povědět, proč se pro ten krok rozhodl? Z jakého důvodu, který byl pro něho dobrý a postačující, se rozhodl tak časně opustit svět?“

„Já nevím,“ zakoktal Nigel a zavrtěl nad tím hlavou. „Proč to vůbec někdo dělá? Nikdy jsem to nechápal.“ A proč také, když má všechny důvody zůstat v tomto světě a být jeho částí? „Říkal, že chce,“ dodal.

„To říká pořád. Trvá na tom dnes a denně.“

„Budete při něm? Pomůžete mu, aby se stalo podle jeho vůle? Pokud si to doopravdy přeje?“

„Všichni jsme odhodláni,“ děl důstojně Cadfael, „pomoci mu k vytouženému cíli. Ne všichni mladí muži usilují o totéž, to jistě víte.“ Oči upíral na dívku. Věděla o tom a on věděl, že to ví. Ze stuhy, která jí přidržovala vlasy, se vymanil další rudozlatý pramen, spočíval jí na hladkém líčku a vrhal hluboký zlatý stín.

„Vyřídíte mu můj vřelý pozdrav, bratře? Řekněte, že se za něho modlím a mám ho rád.“ Nigel pustil uzdu a ustoupil, aby mohl jezdec pokračovat.

„A ujistěte ho i o mé lásce,“ řekla dívka medově sladkým hlasem. Zvedla ke Cadfaelovi modré oči. „Mnoho let jsme si všichni spolu hráli,“ řekla jistě podle pravdy. „Smím mluvit o lásce, vždyť budu brzy jeho sestrou.“

„Roswita a já se budeme v prosinci brát v opatství,“ vysvětlil Nigel a opět ji vzal za ruku.

„Rád vaše pozdravy vyřídím,“ řekl Cadfael, „a přeji vám k tomu dni všemožná požehnání.“

Když třepl uzdou, mula se rezignovaně pohnula. Cadfael je minul s pohledem stále upřeným na Roswitu, jejíž nezměrný modrý pohled se před ním otvíral jako letní nebe. Když jel kolem ní, ústa jí zvlnil ten nejnepatrnější úsměv a oči jí zasvitly spokojeným jasem. Věděla, že ji nemůže neobdivovat, a uspokojoval ji dokonce i obdiv obstarožního mnicha. Každý pohyb, který udělala v jeho přítomnosti, vyplýval z vědomí, že si jej všímá; byla to pavoučí vlákénka k polapení další nepravděpodobné mušky.

Dal si pozor, aby se neohlédl, protože mu svitlo, že to od něho bude s jistotou očekávat.

Na samém kraji lesíka na konci polí byl kousek od cesty kamenný ovčinec a na hrubé zdi kdosi seděl, komíhal zkříženými kotníky a bosýma nožkama, v klíně hrst pozdních lískových ořechů, jež praskaly v mladých zubech, a kousky skořápek padaly do vysoké trávy. Z dálky si Cadfael nebyl jistý, zda je to chlapec nebo děvče, protože to mělo suknici vykasanou ke kolenům a vlasy přistřižené nakrátko tak, že nedosahovaly ani k ramenům, a šaty byly z obyčejného hnědého domácího sukna. Když přijel blíž, bylo zřejmé, že je to dívka, a navíc právě horlivě dorůstající v ženu. Pod přiléhavým živůtkem se rýsovala vysoká pevná ňadra a přes všechnu štíhlost měla vyklenuté boky, díky nimž bude jednou přirozeně a snadno rodit děti. Její věk odhadoval na šestnáct. Nejzvláštnější bylo, že ho zřejmě vyhlížela a očekávala, protože se k němu na svém bidýlku otočila s pomalým, sebejistým úsměvem, jako když ho čeká a vítá, a když dojel až k ní, sklouzla ze zdi, smetla poslední skořápky a setřásla sukni k zemi rychlými pohyby někoho, kdo se chystá k činu.

„Pane, musím s vámi mluvit,“ řekla pevně a položila drobnou opálenou ručku mule na šíji. „Sestoupil byste a sedl si ke mně?“ Měla ještě dětský obličej, ale už v něm prosvítala žena a za štěněcí baculatostí se začínaly rýsovat elegantní linie lícních kostí a brady. Byla skoro stejně hnědá jako její oříšky, pod hladkou opálenou kůží svítila teple růžová barva a ústa měla červená jako růžičky a zvlněná jako plátky pootevřené růže. Krátké, husté kudrnaté vlasy měly sytě rudohnědou barvu a oči měla o odstín tmavší, s černými řasami. Nebyla to žádná vesničanka, přestože se jí zlíbilo chodit poprostu a pohrdat parádou. Věděla, že je dědičkou a že se s ní musí počítat.

„Rád,“ pohotově odpověděl Cadfael a poslechl. Udělala krok zpátky s hlavou na stranu; asi nečekala tak ochotné přijetí bez žádosti o vysvětlení, a když stanul na její úrovni, sotva o půl hlavy větší než ona, najednou se rozhodla a zářivě se na něho usmála.

„Teď věřím, že si spolu můžeme pořádně popovídat. Na nic se neptáte, a přitom mě ani neznáte.“

„Myslím, že znám,“ řekl Cadfael a uvázal mulu ke skobě trčící ze zdi ovčince. „Sotva můžete být někdo jiný než Isouda Forietová. Všechny ostatní jsem už viděl a slyšel jsem, že jste z celé té čeládky nejmladší.“

„On mi o vás řekl?“ vyhrkla s živým zájmem, ale bez patrné úzkosti.

„Zmínil se o vás jiným, ale doneslo se mi to.“

„Jak o mně mluvil?“ zeptala se rovnou a vystrčila pevnou bradu. „To se vám taky doneslo?“

„Vyrozuměl jsem, že jste jakási mladší sestřička.“ Z nějakého důvodu cítil, že téhle dívence nemůže lhát, a že ani nemá cenu pro ni změkčovat pravdu.

Rozmyslně se usmála jako sebejistý velitel hodnotící ohroženou pozici v bitvě. „Jako když mě nebere moc vážně. To nic. To se změní!“

„Kdybych měl nad ním moc,“ řekl s úctou Cadfael, „doporučil bych mu to. Nuže, Isoudo, tady mě máte, jak jste si přála. Pojďte se posadit a povězte mi, co jste ode mě chtěla.“

„Mniši se nemají stýkat se ženami,“ pravila Isouda a široce se na něho usmála, když vyskakovala zpátky na zídku. „Tím je aspoň v bezpečí před ní, ale tohle jeho bláznovství nesmí zajít příliš daleko. Směla bych vědět vaše jméno, když vy znáte moje?“

„Jmenuji se Cadfael a jsem Velšan z Trefriw.“

„Má první chůva byla Velšanka,“ řekla, shýbla se pro tenkou zelenou trávu mezi usychajícími stébly pod sebou a strčila si ji mezi silné bílé zuby. „Nevěřím, že jste byl odjakživa mnichem, Cadfaele, víte toho příliš mnoho.“

„Znal jsem mnichy, kteří byli v klášteře od dětství, od osmi let,“ řekl Cadfael vážně, „a věděli víc, než kdy budu vědět já, přestože jen Bůh ví, jak to věděli, protože jim to umožnil On. Ale ne, žil jsem čtyřicet let ve světě, než jsem přišel k tomuhle. Mé znalosti jsou omezené, ale na to, co vím, se mě můžete ptát. Myslím, že budete chtít slyšet o Merietovi.“

„Ne o bratru Merietovi?“ skočila po tom radostně jako kočka.

„Ještě ne. Ještě nějaký čas ne.“

„Nikdy!“ řekla pevně a s důvěrou. „K tomu nedojde. Nesmí.“ Otočila hlavu a pohlédla mu do očí vznešeným, panovačným pohledem. „Je můj,“ řekla prostě. „Meriet je můj, ať to ví nebo ještě neví. A nikdo jiný ho nedostane.“

[ VI ]

„Ptejte se mě, na co chcete,“ řekl Cadfael a hledal nejméně pichlavé místo na kamenné zídce. „A pak se vás na něco zeptám já.“

„A povíte mi poctivě, co potřebuji vědět? Všecko?“ zeptala se vyzývavě. Hlas měla dětsky přímočarý a vysoký, jasný, ale se šlechtickou autoritou.

„Povím.“ Měla totiž na to sílu a dokonce na to byla připravena. Kdo jiný zná líp toho zapeklitého Merieta?

„Jak daleko dospěl ke složení slibů? Jaké nepřátele si nadělal? Udělal ze sebe hodně velkého blázna s tou svou mučednickou touhou? Povězte mi všechno, co se s ním stalo od té doby, co mi utekl.“ Mi, ne nám.

Cadfael jí to pověděl. Přestože opatrně volil slova, pověděl jí pravdu. Naslouchala mlčky, soustředěně a obrněně, občas pokývla, kde se jí to zdálo nutné, zavrtěla hlavou, kde odsuzovala bláhovost, náhle a krátce se usmála, kde rozuměla počínání svého vyvoleného, jak Cadfael zatím rozumět nemohl. Nakonec jí bez obalu pověděl o trestu, který si Meriet vysloužil, a dokonce, což ho víc lákalo zamlčet, o spálené kadeři, jež se stala příčinou jeho pádu. Všiml si, že ji to nepřekvapilo a příliš nezarmoutilo. Nevěnovala tomu víc než okamžik.

„Kdybyste věděl, kolikrát si už sám přivodil výprask! Tím ho nikdy nikdo nezlomí. A váš bratr Jeroným spálil její lákadlo – to udělal dobře. Když nebude mít žádné vnadidlo, už se dlouho klamat nevydrží.“ Cadfael měl dojem, že postřehla jeho chvilkové podezření, že tu jde jen o ženskou žárlivost. Otočila se k němu a pobaveně se usmála. „Viděla jsem vás přece, jak jste je potkal! Dívala jsem se, i když to nevěděli a vy taky ne. Připadala vám hezká? Jistě, však taky je. A netvářila se na vás líbezně? Ovšem, na vás – proč by ještě lovila Nigela? Toho už má a je to jediná ryba, kterou doopravdy chce. Ale nemůže neházet udičku. To víte, že tu kadeř dala Merietovi sama! Nikdy nedokáže žádného muže docela pustit z drápů.“

Bylo to tak přesně to, co Cadfael tušil od okamžiku, kdy Roswitu spatřil, že byl umlčen.

„Jí se nebojím,“ řekla Isouda shovívavě. „Na to ji příliš dobře znám. On si jen začal vymýšlet, že ji miluje, protože patří Nigelovi. Musí toužit po všem, po čem touží Nigel, a musí žárlit na všechno, co Nigel má a on nemá. A přece, věřte mi, nikoho nemá tak rád jako Nigela. Nikoho. Zatím!“

„Myslím,“ řekl Cadfael, „že o tom chlapci, který mi dělá starosti a který se mi líbí, víte mnohem víc než já, a byl bych rád, kdybyste mi řekla, co mi neřekne on, všechno o jeho domově a o tom, jak tu vyrůstal. Potřebuje totiž vaši a moji pomoc a já vám budu ochotně dělat prostředníka, pokud to s ním myslíte dobře, protože já to s ním také myslím dobře.“

Skrčila kolena, objala je štíhlými pažemi a vyprávěla: „Jsem paní šlechtického statku, brzo jsem osiřela a stala se schovankou otcova souseda, strýčka Leorika, přestože to žádný můj strýc není. Je to dobrý člověk. Vím, že můj statek je spravován tak dobře, jak to jen v Anglii jde, a strýček si z něj nic nevezme. Pochopte, je to člověk ze staré školy, naprosto spravedlivý. Není snadné s ním žít, když jste jeho syn, ale já jsem děvče; ke mně byl vždycky shovívavý a hodný. Paní Avota, která před dvěma lety zemřela, ta byla především jeho manželkou a až pak Merietovou matkou. Viděl jste Nigela – kdo by si mohl přát lepšího dědice? Merieta nikdy nepotřebovali a ani po něm netoužili. Když se narodil, plnili vůči němu svou povinnost, ale přes Nigela toho druhého prostě neviděli. A on byl docela jiný.“

Na okamžik se nad těmi dvěma zamyslela a pravděpodobně přesně vystihla, v čem se liší.

„Myslíte,“ zeptala se nejistě, „že malé děti brzy poznají, že jsou až na druhém místě? Já myslím, že Meriet to poznal brzo. Byl jiný už na pohled, ale to je to nejmenší. Myslím, že vždycky šel proti, ať po něm chtěli co chtěli. Když otec řekl „bílé“, Meriet řekl „černé“, a kdykoli se s ním pokoušeli pohnout, zapíchl se do země a nehnul se. Nemohl se neučit, protože byl bystrý a zvědavý, takže zvládl čtení i psaní, ale když se dověděl, že z něho chtějí mít kněze, začal se spouštět s kdejakou špatnou společností a provokoval otce, jak mohl. Vždycky na Nigela žárlil,“ přemítala dívka, opřená o kolena, „ale vždycky ho zbožňoval. Otce provokuje schválně, protože ví, že je méně milován, a hrozně ho to žere, ale Nigela nedokáže nenávidět za to, že je milován víc. Jak by mohl, když ho sám tolik miluje?“

„A Nigel mu jeho náklonnost oplácí?“ zeptal se Cadfael při vzpomínce na ustaraný obličej staršího bratra.

„Ale ano, Nigel ho má taky rád. Vždycky ho hájil. Mockrát ho uchránil před trestem. Když si všichni spolu hráli, vždycky ho vodil s sebou, ať dělali co chtěli.“

„Oni?“ zeptal se Cadfael. „Ne ,my`?“

Isouda vyplivla rozžvýkaný stonek pozdní trávy a překvapeně a s úsměvem se k němu otočila. „Já jsem nejmladší, až tři roky po Merietovi, já byla mrně, které se za nimi batolilo. Aspoň nějakou chvilku. Málo mi toho ušlo. Ostatní už znáte? Ty dva kluky, šest let od sebe, a oba Lindeovy někde na půl cestě mezi nimi. A pak já, která přišla později a byla příliš mladá. Roswitu jste viděl. Nevím, jestli jste viděl Janyna.“

„Viděl, cestou sem. Ukázal mi cestu.“

„Jsou dvojčata. Uhodl jste to? Já si ovšem myslím, že on dostal všechen rozum připravený pro oba. Ona je chytrá jen na jedno,“ řekla Isouda uvážlivě, „aby k sobě poutala muže a udržela si je. Čekala, že se otočíte a ohlédnete za ní, a byla by vás odměnila bleskovým pohledem. A teď si určitě myslíte, že jsem hloupá holka, která žárlí na druhou, protože je hezčí,“ řekla a zasmála se, že ho vyvedla z míry. „Ráda bych byla krásná, proč ne? Ale Roswitě nezávidím. A jsme si tu po svém obhroublém způsobu všichni docela blízcí. Hodně blízcí! Ty dlouhé roky přece musely něco udělat“

„Připadá mi,“ ozval se Cadfael, „že toho mládence znáte ze všech nejlíp. Tak mi povězte, můžete-li, proč se najednou zbláznil do klášterního života? Vím až moc dobře, jak na tom záměru lpí, ale kdyby mě rozkrájeli, nechápu proč. Jste z toho moudřejší?“

Nebyla. Důrazně zavrtěla hlavou. „Je to v rozporu se vším, co o něm vím.“

„Tak mi povězte všechno, co si pamatujete z doby, kdy to rozhodnutí vzniklo. A začněte návštěvou toho biskupova posla, Petra Clemence, v Aspley. Určitě už víte – kdo by to také nevěděl? –, že k dalšímu noclehu nikdy nedojel. A nikdo ho od té doby neviděl.“

Prudce otočila hlavu a upřela na něj oči. „A slyšela jsem, že se teď našel jeho kůň. U hranic Cheshiru. Snad si nemyslíte, že má Merietův vrtoch něco společného s ním? Jak by mohl? Ale přitom…“ Myslelo jí to rychle a břitce a už docházela k znepokojivým závěrům. „V Aspley spal v noci osmého září. Nedělo se nic zvláštního, nic, co by stálo za pozornost. Přijel sám, časně zvečera. Strýček Leorik ho vyšel uvítat, já mu odnesla dovnitř plášť a přikázala služkám, aby mu ustlaly, Meriet se mu postaral o koně. Vždycky se s koňmi hned spřátelí. Uspořádali jsme pro hosta dobrou zábavu. Když jsem šla spát, v síni ještě hrála hudba. Druhý den ráno se nasnídal a strýček Leorik s Fremundem a dvěma podkoními ho vyprovodili první kousek cesty.“

„Co byl ten klerik zač?“

Usmála se trochu shovívavě a trochu opovržlivě. „Vypadal náramně a věděl to. Hádám, že nebyl o moc starší než Nigel, ale byl zcestovalý a sebejistý. Moc hezký, dvorný a vtipný, vůbec ne jako duchovní. Pro Nigela byl dvorný až moc! Viděl jste Roswitu, jaká je. Ten mladý pán byl stejně přesvědčený, že na něho letí všechny ženy. Padli si do noty a Nigelovi se to moc nelíbilo. Ale mlčel a dbal na své vychování, aspoň dokud jsem tam byla. Merietovi se jejich laškování taky nelíbilo, a brzo odešel do stáje. Kůň se mu zamlouval víc než jeho pán.“

„Roswita se také zdržela přes noc?“

„Kdepak, Nigel ji za setmění odvedl domů. Viděla jsem je odcházet.“

„Takže její bratr s ní ten večer nebyl?“

„Janyn? Ne, Janyn nestojí o společnost zamilovaných. Směje se jim. Ne, ten zůstal doma.“

„A druhý den… Nigel s odjíždějícím hostem nejel? Meriet také ne? Co to ráno dělali?“

Zamračila se a přemýšlela. „Myslím, že Nigel musel odejít hned poránu k Lindeovým. Žárlí na ni, i když na ní žádnou chybu nevidí. Myslím, že byl pryč celý den, a pokud vím, nepřišel ani na večeři. A Meriet? Určitě byl s námi, když mistr Clemence odjížděl, ale pak jsem ho viděla až pozdě odpoledne. Strýček Leorik byl po obědě venku se psy. Jeli s ním Fremund, kaplan a psář. Vzpomínám si, že se Meriet vrátil s nimi, přestože s nimi nevyjel. Měl s sebou luk – často si vycházel sám, zejména když jsme ho všichni rozladili. Všichni zašli dovnitř. Nevím proč, ale byl to velmi tichý večer. Myslela jsem, že je to tím, že odjel host a není třeba žádné obřadnosti. Myslím, že Meriet na večeři nepřišel. Vůbec jsem ho už ten večer neviděla.“

„A pak? Kdy jste prvně slyšela, že chce vstoupit k nám do Shrewsbury?“

„Řekl mi to Fremund druhý den večer. Celý den jsem Merieta neviděla, takže mi nemohl nic říct. Ale další den ano. Chodil zase po statku jako obvykle a nevypadal nijak změněný, aspoň ne nápadně. Přišel mi pomoci s husami na louce vzadu,“ objala si opět kolena, „a já mu řekla, co jsem slyšela, a že se podle mě zbláznil, a ptala jsem se, proč zatoužil po takovém neplodném životě…“ Natáhla ruku, dotkla se Cadfaelovy paže a s úsměvem a docela klidně se ujistila, že chápe. „Vy jste jiný, vy jste už jeden život prožil, a nový, začatý v půli, je pro vás novým požehnáním. Ale co prožil on? Provrtal mě pohledem a řekl, že ví, co dělá, a že to udělat chce. V posledním čase mě přerostl a vzdálil se mi, takže nebyl žádný důvod, aby mi něco předstíral nebo se mi zdráhal odpovědět. Vůbec nepochybuji o tom, co mi řekl. Chtěl to. Pořád to ještě chce. Ale proč? To mi nikdy neřekl.“

„To neřekl nikomu,“ posteskl si bratr Cadfael, „a pokud se tomu bude moci vyhnout, také to nikomu neřekne. Co uděláme, slečno, s tím mládencem, který se chce zničit, zavřít se jako lesní pták do klece?“

„No, ještě není ztracený,“ řekla Isouda rozhodně. „A až v prosinci přijde na Nigelovu svatbu, zase ho uvidím, a pak bude Roswita úplně mimo jeho dosah, protože Nigel si ji odveze na sever na statek u Newarku, který jim dá strýček Leorik, aby ho spravovali. Nigel tam byl začátkem léta, obhlédl si své panství a připravil si to tam. Janyn mu na té cestě dělal společnost. Čím budou dál, tím líp. Až přijedeme, poohlédnu se po vás, bratře Cadfaele. Teď když jsem s vámi mluvila, už se nebojím. Meriet je můj a já ho nakonec dostanu. Teď se možná v jeho snech neobjevuji, ale jeho sny jsou ďábelské a v těch bych ani vystupovat nechtěla. Chci ho mít pěkně probuzeného. Jestli ho máte rád, uchraňte ho před tonzurou a o ostatní se postarám!“

Jestli ho mám rád – a jestli mám rád tebe, ty divoženko, říkal si Cadfael a velmi zamyšleně se vracel domů. Ty jsi pro něho asi opravdu ta pravá. A já musím důkladně prosít to, co jsi mi vyprávěla, kvůli Merietovi i kvůli tobě.

Po návratu snědl kousek chleba a sýra a zapil to pivem, když si odepřel oběd v domácnosti, s níž necítil žádnou spřízněnost. Pak vyhledal opata Radulfa při klidné odpolední práci, kdy bylo velké nádvoří prázdné a většina domácích byla zaměstnána v křížové chodbě, na zahradách nebo na polích.

Opat už čekal a velmi pozorně vyslechl celé jeho vyprávění.

„Takže je nám svěřena starost o toho mladého muže, který se ve své volbě možná mýlí, ale přesto na ní trvá. Nemáme na vybranou, musíme ho u nás nechat a dát mu každou možnost, aby mezi nás pronikl. Máme ovšem na starost i jeho vrstevníky a ti se ho skutečně bojí, zejména jeho neklidného spánku. Ještě devět dní bude ve vězení, což zřejmě vítá. Ale co s ním uděláme pak, abychom mu umožnili přístup ke spáse a dormitář zbavili strachu?“

„Také jsem o tom přemýšlel,“ řekl Cadfael. „Když ho z dormitáře odstěhujeme, může mu to prospět stejně jako těm, kdo tam zůstanou. Je samotář, a pokud jednou zcela přijme cestu odchodu do ústraní, myslím, že bude spíš poustevníkem než mnichem. Nepřekvapilo by mě, kdybychom zjistili, že mu trestní cela vyhovuje. Má tam malý prostor a velké ticho sám pro sebe a může je naplnit vlastním rozjímáním a modlitbami, což ve větším prostoru sdíleném s mnoha jinými nedokázal. Nemáme všichni stejnou představu o bratrství.“

„To je pravda. Jsme ovšem domem bratří, kteří jej spolu sdílejí, a ne společenstvím otců poustevníků rozptýlených v osamění,“ řekl suše opat. „Nemůžeme také mládence nechat natrvalo v trestní cele, pokud si to nezajistí tím, že bude škrtit jednoho zpovědníka a obedenciáře po druhém. Co navrhuješ?“

„Poslat ho, aby sloužil s bratrem Markem ve špitále svatého Jiljí,“ řekl Cadfael. „Nebude tam mít víc soukromí, ale bude ve společnosti tvorů očividně mnohem méně šťastných než on sám, malomocných a žebráků, churavých a mrzáků, a bude jim sloužit. Může to pro něho být zdravé. Třeba mezi nimi zapomene na vlastní trápení. A má to i další výhody. Takové období nepřítomnosti ho zpozdí v učení a v pokroku ke složení slibů, ale to může být jedině k dobrému, protože zjevně ještě není myslí připraven. A také, protože bratr Marek je ten nejpokornější a nejprostší z nás, má dar mnoha takových nevinných světců – umí proniknout k srdci. Třeba se mu bratr Meriet časem otevře a bude mu pomoženo od jeho trápení. A kdyby nic, aspoň nám to všem poskytne chvíli oddechu.“

Uchraňte ho před tonzurou, uslyšel v duchu Isoudin hlas, a o ostatní se postarám.

„Máš pravdu,“ souhlasil zamyšleně Radulfus. „Chlapci budou mít čas zapomenout na své obavy, a jak říkáš, služba lidem méně požehnaným, než je sám, pro něho může být tím nejlepším lékem. Promluvím s bratrem Pavlem, a až bratr Meriet odslouží své pokání, bude tam poslán.“

A pokud budou někteří z nás chápat jeho zapuzení do špitálu jako další trest, pomyslel si vcelku spokojeně odcházející Cadfael, ať z toho mají zadostiučinění. Bratr Jeroným totiž není z těch, kdo zapomínají křivdy, a každé cukrátko pro jeho pomstychtivost může zmenšit jeho zášť k provinilci. A období služby ve špitále na druhém konci města by mohlo posloužit nejen Merietovi, vždyť bratr Marek, který tam pečuje o nemocné, býval ještě před rokem Cadfaelovým nejcennějším pomocníkem a nedávno přišel o svého oblíbeného a notně rozmazlovaného sirotka, malého Brana, kterého k sobě v den svatby vzali Joscelin a Iveta Lucyovi, a je asi celý nesvůj, když nemá žádné chromé kačátko, o které by se staral. Stačí slůvko do ucha o trápení ďáblova novice, a hned pocítí k Merietovi sympatii. Nepronikne-li k němu Marek, nepronikne k němu nikdo. Současně by však mohl i on hodně udělat pro Marka. Další výhodou bylo, že bratr Cadfael jako dodavatel spousty léků, vodiček a mastí, jež potřebují nemocní, docházel ke Svatému Jiljí každý třetí týden, někdy i častěji, doplňovat lékárnu, a mohl by tak sledovat Merietovy pokroky.

Bratr Pavel vyšel před nešporami z opatova pokoje se zjevnou úlevou při vyhlídce na prodloužené příměří, až bude Meriet propuštěn z vězení.

„Otec opat mi říkal, že jsi to navrhl ty. Byl to dobrý nápad, je zapotřebí dlouhé přestávky a nového začátku. I když děti na svůj úlek zapomenou snadno, ale na tu násilnost se jen tak nezapomene.“

„Jak se tvému kajícníkovi vede?“ zeptal se Cadfael. „Navštívil jsi ho od té doby, co jsem u něho byl časně zrána já?“

„Ano. Nejsem si dvakrát jistý jeho povoláním,“ řekl s pochybností bratr Pavel, „ale je velmi klidný a poslušný a trpělivě naslouchá nabádání. Nezkoušel jsem příliš jeho trpělivost. Jestliže je mu lépe v cele než s námi, žalostně jsme selhali. Myslím, že ho rozčiluje jedině to, že nemá nic na práci, tak jsem mu tam odnesl kázání svatého Augustina, dal jsem mu lepší lampu na čtení a pultík, který si může postavit na postel. Mnohem lepší bude zaměstnat jeho mysl, a on se učí rychle. Ty bys mu asi dal spíš Palladiovu studii o zemědělství,“ lehce zažertoval Pavel. „Pak bys mohl požádat, aby ti ho dali do herbária, až Oswin postoupí dál.“

Bratra Cadfaela už to napadlo, ale bude líp, když chlapec půjde načisto pryč, pod vlídnou správu Markovu. „Nepožádal jsem o povolení,“ řekl, „ale kdybych ho mohl navštívit, než půjdu spát, byl bych rád. Neříkal jsem mu, proč mě poslali k jeho otci, a neřeknu mu to ani teď, ale dva lidé mu odtamtud posílají pozdravy, které jsem slíbil vyřídit.“ A jedna je neposílá a asi ví nejlíp, proč to dělá.

„To víš, že tam před večerní můžeš zajít,“ odpověděl Pavel. „Je po právu uvězněn, ale ne zavržen. Úplně se mu vyhýbat, to by ho rozhodně do naši rodiny nepřivedlo, a o to nám přece koneckonců jde.“

Cadfaelovi o to příliš nešlo, ale nezdálo se mu nutné ani příhodné to říkat. Pro každou duši pod sluncem existuje pravé místo, ale jemu už bylo jasné, že klášter to pro Merieta Aspleyho není, přestože se tak horečně dožaduje vpuštění.

Meriet měl lampu rozsvícenou a postavenou tak, aby svítila na listy svatého Augustina v hlavách jeho lůžka. Když se otevřely dveře, rychle, ale klidně se ohlédl, a když poznal příchozího, dokonce se usmál. V cele bylo velmi chladno, vězeň měl na sobě kvůli teplu kutnu i plášť a podle toho, jak opatrně pohyboval tělem a jak sebou trhl, když se záhyb košile dotkl citlivého místa, mu naběhliny při hojení tuhly.

„Jsem rád, že tě vidím tak zdravě zaměstnaného,“ řekl Cadfael. „Když se budeš trochu namáhat na modlitbě, svatý Augustin ti může udělat dobře. Použil jsi od rána balzám? Pavel by tě byl ošetřil, kdyby sis mu řekl.“

„Je na mě hodný,“ řekl Meriet, zavřel knihu a naplno se obrátil k návštěvníkovi. A bylo jasné, že to myslí vážně.

„Ale ty by ses nesnížil k tomu, abys požádal o soucit nebo připustil, že něco potřebuješ – já vím! Tak sundáme plášť a shoď kutnu.“ Rozhodně pro něj ještě nebyla oblečením, v němž by se cítil doma. Pohyboval se v ní přirozeně, jen když se rozohnil a zapomněl na ni. „Lehni si a já s tebou něco udělám.“

Meriet poslušně nastavil záda a dovolil Cadfaelovi, aby mu vyhrnul košili a namazal tmavnoucí naběhlé pruhy, na nichž tu a tam vyvstávala tečka zaschlé krve. „Proč vlastně dělám, co mi řeknete?“ podivil se trošičku vzpurně. „Jako byste ani nebyl bratr, ale otec?“

„Podle toho, co jsem o tom slyšel,“ prohodil Cadfael a pilně natíral, „rozhodně nemáš pověst toho, kdo by dělal, co mu otec řekne.“

Meriet se otočil na složených pažích a upřel na svého společníka jedno zelenozlaté oko. „Jak to, že toho o mně tolik víte? Byl jste tam a mluvil jste s mým otcem?“ Byl připraven se nedůvěřivě naježit a zádové svaly se napjaly. „O co se pokoušejí? K čemu teď potřebují mého otce? Jsem tady! Když se proviním, zaplatím za to. Nikdo jiný mé dluhy nevyrovná.“

„Nikdo se také nenabídl,“ opáčil klidně Cadfael. „Jsi svým vlastním pánem, i když prašpatným. Nic se nezměnilo. Jen ti mám vyřídit vzkazy, které nijak neomezují svobodu vašeho lordstva zachránit se nebo se zničit. Tvůj bratr ti posílá vřelé pozdravy a mám ti vyřídit, že tě má pořád stejně rád.“

Meriet ležel velmi klidně, jen snědá kůže se mu lehce zachvívala pod Cadfaelovými prsty.

„A paní Roswita si také přeje, abys věděl, že tě miluje, jak se sluší na sestru.“

Cadfael promnul ztvrdlé záhyby košile tam, kde zaschly, a přetáhl plátno přes hojící se šrámy, po nichž nezůstane ani jizvička. V případě Roswity to může být horší. „Teď se obleč, a kdybych byl tebou, zhasnu, nechám čtení a budu spát.“ Meriet dál ležel obličejem dolů a neříkal ani slovo. Cadfael přes něj přetáhl pokrývku a vestoje shlížel na tu němou a strnulou postavu na lůžku. Už nebyla zcela strnulá, široká ramena se zvedala v potlačovaném a nenáviděném rytmu, zkřížená předloktí byla ztuhlá na obranu a zakrývala schovaný obličej. Meriet plakal. Pro Roswitu, nebo pro Nigela? Nebo snad nad vlastním osudem?

„Dítě,“ řekl trochu popudlivě, trochu shovívavě Cadfael, „je ti devatenáct let, ještě jsi ani nezačal žít, a při prvním trápení v životě si myslíš, že tě Bůh opustil. Zoufalství je smrtelný hřích, ale ještě horší je, že je to smrtelná bláhovost. Máš spoustu přátel a Bůh na tebe hledí stejně pozorně jako vždycky. Jediné, co je třeba, je trpělivě čekat a neztrácet odvahu.“

I ve svém záměrném odtažení a v zlostně potlačovaných slzách Meriet naslouchal. To bylo zřejmé z jeho napjatého klidu.

„A jestli tě to zajímá,“ řekl Cadfael skoro proti své vůli, a o to popudlivěji, „ano, z Boží milosti jsem otec. Mám syna. A ty jsi jediný kromě mne, kdo to ví.“

S tím uštípl knot lampy a potmě šel zabušit na dveře, aby ho pustili ven.

Když přišel ráno na návštěvu, bylo otázkou, kdo z nich je odtažitější a opatrnější, protože oba prozradili víc, než chtěli. Dál to zjevně pokračovat nebude. Meriet nasadil vážný, vyrovnaný výraz, nepřiznávající žádnou slabost, Cadfael byl bručlavě věcný a po obhlédnutí toho mála škod, které na jeho paličatém pacientovi ještě zbyly, prohlásil, že už další ošetřování nepotřebuje, ale může se soustředit na čtení a co nejlépe využít čas trestu pro dobro své duše.

„To znamená,“ zeptal se Meriet přímo, „že si nade mnou myjete ruce?“

„To znamená, že už nemám žádnou výmluvu, abych se domáhal vstupu, když máš o samotě přemítat o svých hříších.“

Meriet se krátce zamračil na kameny ve zdi a pak upjatě řekl: „Nebojíte se, doufám, že si budu něco dovolovat, protože jste byl tak hodný a projevil mi důvěru? Nikdy neřeknu ani slovo, pokud mě o to nepožádáte.“

„Něco takového mě ve snu nenapadlo,“ ujistil ho překvapeně a dojatě Cadfael. „Myslíš si, že bych to řekl nějakému žvanilovi, který nepozná, co je to důvěra, když mu ji někdo projeví? Ne, prostě nemám oprávnění sem chodit bez dobrého důvodu a musím dodržovat pravidla stejně jako ty.“

Křehký led již roztál. „To je škoda,“ uvolnil se Meriet s náhlým úsměvem, který, jak si Cadfael později vybavil, byl překvapivě milý a neobyčejně smutný. „Mnohem líp se mi přemítá o mých hříších, když jste tady a hubujete mě.

O samotě se každou chvíli přistihnu při představě, jak rád bych nacpal bratru Jeronýmovi do krku jeho sandály.“

„Budeme to brát jako zpověď,“ řekl Cadfael, „a takovou, jakou bude líp nikomu jinému neříkat. A jako pokání ti uložím, že mě neuvidíš, dokud neskončí tvých deset dnů umrtvování. Bojím se, že jsi nenapravitelný a je marné se za tebe modlit, ale nezbývá nám než to zkoušet.“

Už byl ve dveřích, když se Meriet úzkostně zeptal: „Bratře Cadfaele…?“ a když se otočil: „Víte, co se mnou udělají pak?“

„Rozhodně tě nevyženou,“ řekl Cadfael a neviděl důvod, proč by mu nemohl říci, co s ním zamýšlejí. Zdálo se, že se nic nezměnilo. Zpráva, že mu nehrozí vyhoštění ze zvoleného místa, Merieta uklidnila, ubezpečila a usmířila; bylo to jediné, co chtěl slyšet. Ale šťastný z toho nebyl.

Cadfael odešel celý skleslý a celý den se utrhoval na každého, kdo mu přišel do cesty.

[ VII ]

Hugh se vrátil z rašelinišť do svého domu v Shrewsbury s prázdnou a pozval Cadfaela, aby k němu ten den přišel na večeři. Na takové občasné návštěvy měl Cadfael zcela nenapadnutelný nárok, protože Giles Beringar, nyní asi deset měsíců starý, byl jeho kmotřenec, a správný kmotr musí dohlížet na blaho a pokroky svého svěřence. O Gilesově tělesném zdraví a nevyčerpatelné energii nebylo sporu, ale Hugh občas vyjadřoval pochybnosti o jeho morálních sklonech a jako většina otců líčil důmyslné nezbednosti svého syna s úctou a hrdostí.

Když Aline nakrmila a napojila své muže a zkušeným okem postřehla, že synkovi klesají víčka, okamžitě ho odnesla z místnosti, aby ho jeho oddaná otrokyně Constance mohla uložit. Bývala přece od dětství věrnou přítelkyní a služebnicí jeho matky. Hugh a Cadfael na chvíli osaměli, aby si vyměnili informace. Bylo jich však žalostně málo.

„Lidé z rašelinišť jsou přesvědčeni,“ pravil Hugh, „že nikdo z nich nezahlédl ani stín někoho cizího, oběti ani zločince. Přesto je fakt, že kůň se na rašeliniště dostal, a jezdec tedy nemůže být daleko. Pořád si myslím, že leží v některém rašelinovém jezírku a že už ho víckrát neuvidíme, ani o něm neuslyšíme. Vzkázal jsem kanovníku Eluardovi, aby se pokusil zjistit, co měl u sebe. Slyšel jsem, že byl velmi pěkně oblečený a potrpěl si na šperky. Snadné pokušení pro lupiče. Ale jestli to tak bylo; je to zřejmě první výpad z dalekého severu, a naše pátrání ty šibeničníky třeba na chvíli odradí. Žádní jiní cestovatelé v těch končinách napadeni nebyli. Navíc by neznalí lidé byli v těch rašeliništích sami v nebezpečí. Musí se vědět, kam se dá bezpečně šlápnout. Přesto se asi Petru Clemenceovi něco takového přihodilo. Nechal jsem tam seržanta a pár mužů a místní lidé také vyhlížejí.“

Cadfael nemohl než souhlasit, že je to nejpravděpodobnější odpověď na to, kam se ten muž ztratil. „Přesto… oba víme, že následuje-li jedna událost po druhé, nemusí být nutně jedna příčinou druhé, a přece má člověk hlavu uzpůsobenou tak, že je od sebe nedokáže oddělit. A tady se zběhly dvě značně neočekávané události: Clemence přijel a odjel – protože opravdu odjel a vyprovázeli ho ne dva, ale čtyři muži a pěkně se s ním rozloučili – a dva dny nato oznamuje mladší syn té rodiny, že hodlá vstoupit do kláštera. Žádné rozumné spojení neexistuje, ale já ty věci od sebe nedokážu odtrhnout.“

„Tím myslíte,“ řekl bez okolků Hugh, „že ten kluk mohl mít prsty v usmrcení člověka a hledá útočiště v klášteře?“

„Ne,“ řekl rozhodně Cadfael. „Neptejte se mě, co si myslím, protože je to mlhavé a zmatené, ale ať se za tou mlhou tají cokoli, jsem přesvědčen, že tohle ne. Neodvažuji se hádat, jaké měl pohnutky, ale nevěřím, že by to byly ruce potřísněné krví.“ A když to říkal, a myslel to vážně, vyvstal mu před očima bratr Wolstan, ležící v zakrvavené trávě, a Merietův obličej, ztuhlý v ledovou masku děsu.

„Přesto – a já uznávám, co říkáte – bych měl toho zvláštního mladého pána rád po ruce. Abych ho v té ruce mohl sevřít, kdybych si to někdy přál,“ poctivě přiznal Hugh. „Říkáte, že má jít ke Svatému Jiljí? Na samý kraj města, u lesa a volné krajiny!“

„Nemusíte se plašit,“ řekl Cadfael, „neuteče. Nemá kam. Ať je to jak chce, otec se mu naprosto odcizil a odmítl by ho přijmout. Ale on neuteče, protože nechce. Jediný spěch, který v sobě stále živí, je vrhnout se vstříc konečným slibům, mít to za sebou a nemoci se osvobodit.“

„Takže hledá trvalý žalář? Ne únik?“ naklonil Hugh tmavou hlavu na stranu s milým posmutnělým úsměvem.

„Ne, únik nehledá. Podle toho, co jsem vyrozuměl,“ řekl těžce Cadfael, „pro sebe žádnou únikovou cestu nevidí.“

Po vypršení trestu vyšel Meriet ze své cely. Po studeném šeru uvnitř mhouřil oči i v tlumeném světle listopadového rána. Byl přiveden do kapituly před zamračené, nic neříkající tváře, aby žádal za odpuštění svých prohřešků a uznal spravedlivost svého potrestání, což ke Cadfaelově úlevě a obdivu udělal s klidným a důstojným vzezřením a vyrovnaným hlasem. Vypadal po chlebu a vodě pohublý a letní opálení, které bylo bronzové, když přišel, vybledlo v tmavě smetanovou slonovinu. Opaloval se sice dobře, ale jinak neměl v obličeji mnoho barvy, leda když se rozzuřil. Byl nyní celkem poslušný, anebo objevil způsob, jak se stáhnout do sebe tak, že jím nedokáže pohnout ani zvědavost, ani pokárání, ani zášť.

„Přeji si znát,“ řekl, „co mi bude uloženo, a věrně to vykonat. Jsem zde, aby se mnou bylo naloženo, jak bude uznáno za vhodné.“

Výborně, aspoň umí držet jazyk za zuby, protože zjevně neprozradil ani bratru Pavlovi, že mu Cadfael řekl, jaké s ním mají záměry. Podle Isoudy musel být zvyklý myslet si své už od dospívání, snad ještě dřív, sotva se mu do dětského srdce vpálilo, že není milován tak jako jeho bratr, a to mu vnuklo návyk zlobit a být paličatý, aby si vynutil aspoň trochu pozornosti od těch, kdo ho podceňovali. Tím je proti sobě zatvrzoval čím dál víc. Tím víc se také vzdaloval jejich přízni.

A já si ho dovolil napadnout, že se poddává prvnímu trápení v životě, když polovinu života prožil ve velmi krutém trápení, pomyslel si s výčitkou Cadfael.

Opat byl vážně laskavý, mávl rukou nad minulými chybami, jež byly odpykány, a vysvětlil Merietovi, co se od něj nyní bude očekávat. „Dnes dopoledne zůstaneš s námi a poobědváš v refektáři mezi bratry. Odpoledne tě bratr Cadfael odvede do špitálu svatého Jiljí, protože tam půjde doplnit lékárnu.“ To byla pro Cadfaela novinka, protože to mělo ještě nejméně tři dny čas, a zároveň vítaný důkaz opatova osobního zájmu. Bratru, který projevil značný zájem o toho nepokojného a znepokojivého mladého novice, bylo jasně říkáno, že má svolení pokračovat v dohledu nad ním.

Časně odpoledne vyrazili bok po boku z brány do běžného všednodenního provozu v předklášteří. V tom měkkém, vlhkém zádumčivém listopadovém dni tam nebyl velký ruch, ale pořád tu bylo vidět lidskou činnost – nějaký chlapec klusal domů s brašnou na rameni a se psem v patách, vozka mířil do města s nákladem dříví, stařík se opíral o hůl, dvě statné ženštiny z předklášteří chvátaly z města s nákupem a jeden Hughův strážník se pomalu v sedle vracel z obhlídky. Po deseti dnech mezi těsnými kamennými zdmi a v chabém světle lampy Meriet očima hltal všechno kolem. Tvář měl vážnou a klidnou, ale oči se hladově chytaly barev a pohybu. Od brány to bylo ke špitálu jen půl míle, nejdřív podél klášterní zdi, pak přes travnatý koňský trh a po rovné silnici mezi domy předklášteří, až se začaly střídat se stromy a zahradami a pak ustoupily volné krajině. Tu se na kopečku vlevo od silnice, tam, kde se rozvětvovala, objevila v dohledu nízká střecha špitálu a sražená věž jeho kaple.

Meriet si dům cestou prohlížel s cílevědomým zaujetím, ale bez dychtivosti, prostě jako místo, kam byl přidělen.

„Kolik nemocných se tam může ubytovat?“

„Může jich tam být až pětadvacet, ale různí se to. Někteří se stěhují od špitálu ke špitálu a nikde se dlouho nezdrží. Někteří sem přijdou tak nemocní, že nemohou dál. Smrtí jejich řady řídnou a mezery zaplňují noví příchozí. Nebojíš se nákazy?“

Meriet řekl „ne“ tak lhostejně, že to znělo bezmála jako: „Proč bych se bál? Čím mě může nějaká nemoc ohrozit?“

„Váš bratr Marek to tu má všechno na starost?“

„Je tu laický šafář, který bydlí v předklášteří, slušný člověk a dobrý správce. A další dva pomocníci. Ale o pacienty se stará Marek. Kdybys chtěl, mohl bys mu být hodně ku pomoci,“ řekl Cadfael, „protože je skoro stejně starý jako ty a tvá společnost mu bude velmi vítaná. Marek byl má pravá ruka v herbáriu a mohl jsem se na něj spolehnout, jenže pak pocítil potřebu jít sem a starat se o chudé a zbloudilé, a teď pochybuji, že ho někdy získám zpátky, protože tu vždycky má nějakou duši, kterou nemůže opustit, a když o jednu přijde, hned si najde novou.“

Prozíravě se zdržel přílišné chvály svého nejcennějšího učedníka, ale přesto to bylo pro Merieta překvapení, když vystoupali do mírného svahu nad silnicí, na němž čněl špitál, prošli proutěným plotem a nízkým portálem a narazili na bratra Marka u stolečku. Vraštil vysoké čelo nad účty a jeho ústa si mlčky předříkávala číslice, jež zapisoval na pergamen. Jeho brk by potřeboval přiříznout, prsty měl zamazané od inkoustu, a jak se bezradně prohraboval v ježatých slámových vlasech, nadělal si šmouhy na čele i na vyholeném temeni. Byl malý, drobný, ve tváři nehezký. Za sebou měl dětství zanedbaného sirotka. Když hosté vešli do dveří, vzhlédl k nim s tak mile odzbrojujícím úsměvem, že Merietovy stisknuté rty povolily a rozevřely se stejně jako jeho ostražité oči, a zatímco ho Cadfael představoval, stál a zíral v čirém úžasu. Tenhle křehký drobeček, který vypadá sotva na šestnáct, a k tomu hladových šestnáct, obsluhuje dvacet i více přestárlých, nemocných, chromých, ubohých a zavšivených!

„Přivedl jsem ti bratra Merieta,“ říkal Cadfael, „a k tomu jsem ti přinesl tuhle brašnu léků. Načas u tebe zůstane a bude se učit tvé práci, a můžeš se spolehnout, že udělá všechno, oč ho požádáš. Najdi mu nějaký koutek a lůžko, než ti naskládám léky do skříně. Pak mi můžeš povědět, jestli ještě něco nepotřebuješ.“

Vyznal se tu. Nechal je, ať si jeden druhého prohlédnou a beze spěchu najdou slova, šel odemknout sklad léků a doplnit police. Nespěchal; v těch dvou, přestože byli každý odjinud, jeden syn pána dvou šlechtických sídel, druhý sirotek z chalupy, totiž najednou postřehl něco velmi příbuzného. Oba opomíjení a opovrhovaní, oba stejně staří, na jedné straně tolik vřelosti a pokory, na druhé tolik vášnivé a prudké šlechetnosti – jak by se mohli nesblížit?

Když vyprázdnil brašnu a zapamatoval si, kde ještě zůstalo na policích prázdno, šel za těmi dvěma a zpovzdálí sledoval, jak Marek provádí svého nového pomocníka po špitále, kapli a hřbitově i po chráněném sádku vzadu, kde ti tělesně schopnější přes den vysedávali, aby se nadýchali čerstvého vzduchu. Byla to domácnost nuzáků a bezmocných, mužů, žen i dětí, opuštěných nebo osiřelých, stíhaných kožními nemocemi, znetvořenými nehodou, malomocenstvím či zimnicí, a houf celkem zdravých žebráků, jimž scházela jen půda, řemeslo, místo ve společenském řádu a možnost vydělat si na živobytí. Ve Walesu se tyhle věci řeší líp, pomyslel si Cadfael, ne milosrdenstvím, ale pokrevním příbuzenstvím. Když někdo patří do rodu, kdo ho od něj může odloučit? Rod ho uznává a podporuje a nedovolí, aby byl vyvržen a zahynul v bídě. Ale cizinec bez příbuzných je i ve Walesu sám proti světu. Stejně jsou na tom tihle uprchlí nevolníci, vydědění chalupníci, zchromlí nádeníci, které vyhodili, když přestali mít cenu jako pracovní síla. A chudé, bezbranné, ponížené ženy, některé s dětmi, a otcové někde daleko v pohodlí, nepočestní nebo mrtví.

Nechal je spolu a tiše odešel s prázdnou brašnou a posílenou vírou. Markovi nebylo třeba říkat nic o minulosti jeho nového bratra, jen ať si jeden druhého přeberou v čistém bratrství, má-li ten pojem opravdu nějaký význam. Ať si Marek sám udělá názor, bez předsudků a bez ovlivňování, a za týden se možná o Merietovi dozvíme něco pozitivního, ne procezeného soucitem.

Naposled je zahlédl v sádku, kde se honily děti: čtyři, které mohly běhat, jedno, které hopsalo o berličce, a jedno, které v devíti letech lezlo po čtyřech jako štěně, protože mu kdysi v kruté zimě omrzly nohy a sněť je připravila o všechny prsty. Marek prováděl Merieta po prostorách špitálu a to nejmenší přitom držel za ruku. Meriet ještě nebyl obrněn proti hrůze, ale hrůza u něho naštěstí neznamenala odpor. Sklonil se, aby podal ruku chlapci-štěněti, který se mu motal u nohou, a když zjistil, že se nedokáže postavit, a proto se o to nechce ani pokusit, nezvedal dítě proti jeho vůli, ale sám si k němu hbitě přidřepl, schoulil se a napjatě mu naslouchal.

To Cadfaelovi stačilo. Spokojené odešel a nechal je spolu.

Několik dní je nechal být a pak si našel příležitost promluvit s bratrem Markem o samotě pod záminkou, že se jde jednomu žebrákovi podívat na vřed, který se nechce hojit. O Merietovi nepadlo ani slovo, dokud Marek nevyprovodil Cadfaela k bráně a ještě kousek po silnici ke klášterní zdi.

„A jak si vede tvůj nový pomocník?“ zeptal se pak Cadfael jako mimochodem – jako by se ptal na kteréhokoli jiného začátečníka ve zkušební době.

„Výborně,“ řekl nepodezřívavý Marek vesele. „Pracoval by do úpadu, kdybych ho nechal.“ To ano, je to přece také způsob, jak zapomenout na to, čemu nelze uniknout. „Moc to umí s dětmi, všude chodí za ním, a kdy mohou, berou ho za ruku.“ Ano, i to dává smysl. Děti mu nebudou klást otázky, na které se mu nechce odpovídat, a nebudou ho vážit na vahách jako dospělí, ale budou mu věřit, a když si ho oblíbí, přilnou k němu. Před nimi se nebude muset ustavičně hlídat. „A neuhýbá ani před nejhorším znetvořením nebo nejodpornějším úkolem,“ pokračoval Marek, „i když na to není zvyklý jako já a očividně ho to trápí.“

„To je třeba,“ odpověděl prostě Cadfael. „Kdyby netrpěl, neměl by tu být. Chladná laskavost je jen poloviční povinnost člověka, který pečuje o nemocné. A jak se chová k tobě – řekne vůbec někdy něco o sobě?“

„Nikdy,“ usmál se Marek, jehož to nepřekvapovalo. „Nemá touhu něco říkat. Zatím.“

„A ty by sis o něm nepřál něco vědět?“

„Rád si poslechnu všechno, co myslíte, že bych o něm měl vědět. Ale to nejdůležitější už o něm vím: že je od přírody poctivý a úplně čistý, bez ohledu na to, jak si pokazil život sám nebo mu ho pokazili jiní lidé či nešťastné okolnosti. Jen bych si přál, aby byl veselejší. Rád bych ho slyšel, jak se směje.“

„Takže ne proto, že bys to potřeboval ty, ale pro případ, že by to potřeboval on, bys měl o něm raději vědět všechno, co vím já.“ A pověděl mu to.

„Teď chápu,“ řekl nakonec Marek, „proč chodí spát na seník. Bál se, že by mohl ve spaní rušit a lekat ty, kdo toho musejí nést už tak dost. Váhal jsem, jestli se tam nemám přestěhovat s ním, ale pak jsem si to rozmyslel. Věděl jsem, že musí mít nějaké dobré důvody.“

„Dobré důvody pro všechno, co dělá?“ zeptal se Cadfael.

„Jemu se aspoň dobré zdají. Možná však, že nejsou vždycky moudré,“ připustil s velkou vážností Marek.

Bratr Marek neřekl Merietovi ani slovo o tom, co slyšel, a rozhodně se k němu nepokusil přistěhovat do jeho dobrovolného vyhnanství na seníku, ani se k tomu rozhodnutí nijak nevyjádřil. Po tři následující noci se však potichoučku vytratil z postele, jakmile byl všude klid, a šel po špičkách do stodoly, zda neuslyší shora nějaký zvuk. Slyšel však jen dlouhé, lehké výdechy klidného spáče a občasný povzdech a zašustění, když se ve spaní obracel. Chvílemi snad i jiné, hlubší vzdechy, jako když se snaží svalit ze srdce těžké závaží, ale žádný křik. U Svatého Jiljí chodil Meriet spát na smrt unavený a do jisté útěšné míry naplněný, a spal beze snů.

Jedním z největších dobrodinců špitálu pro malomocné byla koruna, a to prostřednictvím důchodů a půdy, udělených opatství. Také někteří šlechtici povolovali v jistých dnech sběr lesních plodů nebo mrtvého dříví, ale v nejbližších prostorách Dlouhého hvozdu měl lazaret právo podnikat čtyřikrát do roka výpravu pro dřevo na topení, ploty a jiné stavební účely: jednou v říjnu, jednou v listopadu, jednou v prosinci, podle počasí, a jednou v únoru nebo v březnu, na doplnění zásob spotřebovaných přes zimu.

Meriet byl ve špitále právě tři týdny, když se třetího prosince naskytl dostatečně pěkný den na výpravu do lesa. Brzy totiž vysvitlo slunce a půda pod nohama byla příjemně tvrdá a suchá. Již několik dní nepršelo a nemuselo to tak dlouho vydržet. Bylo to ideální počasí na sběr mrtvého dřiví bez zbytečné přítěže vody a za takových podmínek bylo vítanou kořistí i naskládané klestí. Bratr Marek zavětřil a vyhlásil, co bylo vlastně svátkem. Vzali dvě lehké ruční káry a hromadu tkaných popruhů na vázání otepí, naložili velké kožené vědro s jídlem a pobrali všechny obyvatele schopné zvládnout celkem pohodlnou cestu do lesa. I jiní by rádi šli, ale nedokázali by to, a tak museli počkat doma.

Od Svatého Jiljí vedla cesta na jih a nechávala stranou odbočku doleva, po níž jel Cadfael do Aspley. Ještě kousek za rozcestí se drželi na silnici a pak po dobré, široké jezdecké stezce, kam se s kárami snadno dostali, zajeli rovnou do roztroušených lesíků, jež vroubily hvozd. Jel s nimi i bezprstý chlapec, vezl se na jedné káře. Jeho váha byla zanedbatelná a jeho radost bezmezná. Když se zastavili na mýtině, aby nasbírali spadané větve, posadili ho na nejrovnější kousek a nechali ho, ať si zatím hraje.

Meriet vyšel vážný jako vždy, ale jak dopoledne ubíhalo, nořil se ze svého stínu do tlumeného slunečního světla stejně jako den. Vdechoval lesní vzduch, šlapal po trávě a zdálo se, že pučí jako vyschlá ratolest po dešti, jako by čerpal výživu z půdy, po níž kráčel. Nikdo nebyl neúnavnější ve sbírání silnějších spadaných větví, nikdo tak hbitý při svazování a nakládání. Když si ostatní udělali přestávku na jídlo a pití a vyprázdnili kožené vědro, byli už hluboko ve vlastním hvozdu, kde se nacházelo nejlepší dříví. Meriet snědl svůj chléb, sýr a cibuli, vypil své pivo a natáhl se pod stromy jako kus plazivého břečťanu s bezprstým chlapcem na jedné paži. Tak, hluboko zapadlý do poslední vybledlé trávy, vypadal jako něco, co vyrašilo ze země a napůl dřímá před zimou, napůl bdí s vyhlídkou na další rok růstu.

Sotva po přestávce zašli hlouběji do lesa, tak na deset minut chůze, zastavil se a zahleděl se na to, jak sem šikmo svítí zamžené slunce mezi stromy a na tvar nízkých skal porostlých lišejníkem, které tu po pravé straně čněly.

„Teď přesně vím, kde jsme. Když jsem dostal prvního poníka, nesměl jsem jezdit z domova na západ dál než k silnici, tím spíš jsem se nesměl opovážit takhle daleko na jihozápad do lesa, ale často jsem to dělal. Býval tu starý uhlíř a měl v těchhle místech milíře, nemůže to být daleko. Někdy před rokem ho našli v jeho chatrči mrtvého. Neměl žádného syna, který by to po něm převzal, a nikomu se nechtělo žít tak osaměle jako jemu. Třeba po něm zůstalo pár metrů chrastí, které nechával zrát a už je nestačil spálit. Co kdybychom se šli podívat, Marku? Mohli bychom si tam přilepšit.“

Bylo to prvně, kdy se zmínil o svém dětství, i tak nevinnou vzpomínkou, a prvně, kdy projevil nějakou dychtivost. Marek jeho návrh uvítal.

„Najdeš to? Už máme slušný náklad, ale můžeme odvézt nejlepší dříví k silnici a poslat pro ně, až vyložíme ostatní. Máme na to celý den.“

„Mělo by to být tímhle směrem,“ řekl Meriet a s jistotou vyrazil dlouhými kroky doleva mezi stromy, aby to prozkoumal před svými svěřenci. „Ať jedou pomaličku za mnou. Já to půjdu napřed najít. Byla to mýtina v dolíku – milíře musejí být chráněné.“ Jeho hlas i rázující postava se vzdálily mezi stromy. Chvilku ho nebylo vidět a pak ho zaslechli, jak je volá nejradostnějším hlasem, jaký od něho zatím Marek slyšel.

Když ho dohonil, Meriet stál na místě, kde stromy řídly a rozestupovaly se kolem mělké prohlubně s rovným dnem z ušlapané hlíny a starého popela, jež měřila napříč snad čtyřicet nebo padesát kroků. Na okraji, kousek od nich, stála polozbořená chatrč z větví, kapradí a hlíny se zejícím trámovým vchodem, a na druhé straně bylo naskládáno zbylé klestí, nyní odspodu zčásti prorostlé hrubou trávou a mechem. Na ploše bylo místo na dva milíře, každý o průměru asi pěti dlouhých kroků. Jejich stopy bylo dosud zřetelně vidět, přestože od krajů planiny se sem rozlézala tráva a plevel a troufalé zelené výhonky vpadaly i do vyhaslých kruhů popela. Bližší milíř byl po posledním pálení odklizen a nový tam postaven nebyl, ale ve vzdálenějším kruhu se pomalu propadala mohyla z narovnaných polen, způli vyhořelá a způli ještě držící tvar pod vrstvou trávy, listí a hlíny.

„Stačil postavit poslední milíř a zapálit,“ řekl Meriet s pohledem upřeným na ruiny, „a pak už neměl čas postavit druhý, zatímco tenhle hořel, a ani už nemohl hlídat ten, který zapálil. Vidíš, když umřel, musel přijít vítr a nebyl tu nikdo, aby zalepil díru, když to začalo prohořívat. Podívej, celá jedna strana je samý popel a druhá je sotva ožehnutá. Moc dřevěného uhlí tam nebude, ale vědro by se ho tam snad poshledalo. Aspoň nám však nechal notnou zásobu dřeva, a pěkně vyschlého.“

„O tomhle řemesle nemám ponětí,“ ozval se zvědavě Marek. „Jak se dá takový kopec dřeva spálit tak, aby nevzplanulo, ale dalo se pak ještě jednou použít jako palivo?“

„Nejdřív se doprostřed postaví kůl a kolem něho vyschlá rozpůlená polena, a pak celá polena, až je milíř hotový. Pak se musí přikrýt neprostupnou vrstvou, listím, trávou nebo kapradím, aby se dovnitř nedostala hlína s popelem, které se dávají navrch, aby milíř uzavřely. A když je hotový, zapálí se tak, že se prostřední kůl vytáhne, aby vznikl komín, dovnitř se hodí pár kousků rozžhaveného dřevěného uhlí a na ně pěkně suché klacíky, dokud se to nerozhoří. Pak se průduch zakryje a ono to doutná, pomaličku a s velkým žárem, někdy až deset dní. Když je vítr, musíš milíř pořád hlídat; kdyby totiž prohořel, celá hromada by vyšlehla plamenem. Jestliže hrozí takové nebezpečí, musíš propálené místo honem zaplácat. Tady to neměl kdo udělat.“

Jejich pomalejší druhové se blížili mezi stromy. Meriet vykročil napřed po mírném svahu k ohništi s Markem v patách.

„Zdá se, že se v tom řemesle nějak vyznáš,“ usmál se Marek. „Jak ses to tak naučil?“

„Uhlíř byl starý mrzout a lidé ho neměli rádi,“ vysvětlil Meriet cestou k naskládanému dříví, „ale na mě mrzutý nebyl. Jeden čas jsem tu býval často, až jsem mu pak jednou pomáhal rozhrabat dohořelý milíř a přišel jsem domů tak špinavý, že se to nedalo zamluvit. Dostal jsem pěkný nářez a nepustili mě k poníkovi, dokud jsem neslíbil, že se sem na západ víckrát nevypravím. Bylo mi tenkrát asi devět let už je to dávno.“ S pýchou a potěšením hleděl na dříví v hranici a svalil nejhořejší poleno, až se zpod něho rozběhla všelijaká vyplašená havěť.

Jednu káru, která už byla plně naložená, nechali na mýtině, kde v poledne odpočívali. S druhou se dva nejstatnější sběrači propletli mezi stromy a celá družina se radostně vrhla na polena a začala je nakládat.

„V milíři ještě bude nedohořelé dříví,“ řekl Meriet, „a jestli ho rozebereme, možná i nějaké dřevěné uhlí.“ A rovnou spěchal k pobořené chatrči a vynořil se s dřevěnými hráběmi, jimiž rázně zaútočil na křivou mohylu, jež zbyla po posledním neřízeném pálení. „To je divné,“ zvedl hlavu a pokrčil nos, „ještě to tu páchne spáleninou. Kdo by si pomyslel, že to vydrží tak dlouho?“

Opravdu, linul se odtud slabý zápach jako z ohníčku, který si někdo zapálil v lese, a pak jej skropil déšť a vysušil vítr. Cítil jej i Marek, a když široké hrábě začaly shrnovat příkrov hlíny a listí na návětrné straně milíře, přiloudal se k Merietovi. Do chřípí jim vnikl vlhký, zemitý pach humusu a s hráběmi se skutálela i ohořelá polena. Marek přešel na druhou stranu, kde se hromada rozpadla ve zvětralou kupu šedého popela a vítr roznesl jemný prášek až ke stromům na okraji. Tam byl pach vyhaslého ohně pronikavější a zvedal se ve vlnách, jak Marek nohama rozhraboval zbytky. A hle, listí, které ještě zbylo na nejbližších stromech, bylo na této straně zkroucené, jako ožehnuté.

„Meriete,“ zavolal Marek tiše, ale naléhavě, „pojď sem!“

Meriet se ohlédl, hrábě zaražené do hliněného příkrovu. Překvapeně, ale nevzrušeně obešel kruh popela, aby se dostal k Markovi, ale místo aby hrábě pustil, táhl je za sebou, až jimi strhl několik ohořelých polen, která se vesele rozkutálela do zapopelené trávy. Marka napadlo, že prvně vidí svého druha téměř šťastného, když energicky používá tělo, zabraný do práce, kterou dělá, a zapomíná na své starosti. „Co je? Cos viděl?“

Padající ožehlá a drolící se polena zůstala ležet v obláčku dusivého prachu. Merietovi se k nohám vykulilo cosi, co nebylo dřevo. Bylo to zčernalé, popraskané a vysušené, kožená věc, jež na první pohled jen málo připomínala špičatou jezdeckou botu se zčernalou sponou na nártu. A z ní trčelo cosi dlouhého a tvrdého, na čem mezi třepotavými zpráchnivělými cáry spálené látky prosvítala bělavá slonovina.

Nekonečný mžik stál Meriet a nechápavě zíral na zem, rty dosud utvářely poslední slovo veselé otázky, tvář měl dosud oživenou a bystrou. Pak spatřil Marek tutéž otřesnou a prudkou změnu, kterou před časem viděl Cadfael, kdy se jas oříškových očí jakoby propadl do hlubin naprosté tmy a křehká maska spokojenosti se smrštila a zkameněla zděšením. Z hrdla se mu vydral tichoučký zvuk, cosi jako smrtelný chropot, udělal jeden vratký krok nazpátek, klopýtl na nerovné půdě a padl do trávy.

[ VIII ]

Byl to jen okamžik ucouvnutí před tím, co se nedalo snést, ústup do objetí vlastních paží, jen aby neviděl to, co mu přesto zůstávalo před očima. Neomdlel. Když k němu Marek přiskočil, bez výkřiku, aby nepoplašil skupinu zaměstnanou rozebíráním hranice, už zvedal hlavu a opíral se pěstmi o hlínu, aby vstal. Marek ho objal paží kolem těla, protože se ještě třásl, i když stál na nohou.

„Viděls? Viděls to?“ zeptal se šeptem. Zbytek nedohořelého milíře byl mezi nimi a jejich svěřenci; nikdo se neobrátil a nepodíval jejich směrem.

„Ano, viděl jsem to. Já vím. Musíme je odtud dostat,“ řekl Marek. „Nech tu hromadu být, už se ničeho nedotýkej, zapomeň na dřevěné uhlí. Musíme naložit dříví a vypravit je domů. Můžeš jít? Dokážeš se před nimi tvářit jakoby nic?“

„Dokážu,“ řekl Meriet, narovnal se a otřel si rukávem čelo skropené studeným potem. „Půjdu. Jestli jsi ale viděl to, co já, Marku, musíme vědět…“

„Ale my víme,“ řekl Marek. „My oba. To není nic pro nás, to je záležitost zákona a my to musíme nechat tak, aby to viděli i oni. Už se tam ani nedívej. Možná že jsem viděl víc než ty. Vím, co tam je. Teď musíme dostat lidi domů a nezkazit jim den. Tak pojď, dohlédneme spolu na nakládání káry. Dokážeš to už?“

Meriet místo odpovědi narovnal ramena, zhluboka vdechl a odhodlaně se vysmekl z hubené paže, která ho dosud objímala. „Jsem připraven!“ řekl s úctyhodnou snahou o veselý, věcný hlas, jímž je k milířům přilákal, a rozběhl se přes mýtinu, aby se zhurta vrhl do práce při nakládání polen na káru.

Marek šel obezřetně za ním a navzdory všemu pokušení dodržel vlastní příkaz a ani jednou se nepodíval na to, co se ukázalo v popelu. Zatímco však pracovali, opatrně se rozhlédl po okraji prohlubně, kde si již předtím všiml jistých okolností, které ho přiměly k zamyšlení. To, co se chystal říci Merietovi, když hrábě spustily lavinu, zůstalo nevyřčeno.

Naložili svůj úlovek a dřeva byla taková kupa, že už na ni nemohli cestou zpátky vysadit bezprstého chlapce. Meriet ho nesl na zádech, dokud ručky, které ho držely kolem krku, neochably ospalostí, a pak si přehodil své břímě do náruče, aby mu chlapcova konopná hlavička mohla bezpečně spočinout na rameni. Břímě v náručí bylo lehoučké a hřálo ho na srdci. To neviditelné, co nese, tíží víc a mrazí jako led, ř‘kal si Marek, když ho pozoroval. Meriet však zůstával pevný jako skála. Okamžik couvnutí minul a on se takové chyby víckrát nedopustí.

U Svatého Jiljí odnesl chlapce dovnitř a vrátil se, aby pomohl vyvléct káry do krátkého svahu ke stodole, kde dřevo uloží pod nízký strop a později je budou řezat a štípat podle potřeby.

„Půjdu teď do Shrewsbury,“ řekl Marek, když spočítal všechna svá kuřátka a měl je v bezpečí v hnízdě, unavená a rozjařená po úspěšné výpravě.

„Ano,“ řekl Meriet. Ani se neotočil od úhledné hranice, kterou stavěl mezi dvěma dřevěnými opěrami. „Já vím, někdo tam musí.“

„Zůstaň tu s nimi. Vrátím se co nejdřív.“

„Já vím,“ řekl Meriet. „Zůstanu. Jsou celí blažení. Byl to pěkný den.“

Když bratr Marek došel k bráně opatství, zaváhal, protože jeho přirozeným impulsem bylo všechno nejdřív sdělit bratru Cadfaelovi. Bylo jasné, že jeho úkolem je nyní jít za služebníky královského zákona v hrabství, a rychle, ale na druhé straně to byl Cadfael, kdo mu Merieta svěřil, a Marek si byl v duchu jist, že strašný objev v milíři má s Merietem nějakou spojitost. Jeho otřes byl nelíčený, ale přehnaný, jeho prudké couvnutí bylo příliš silné na to, aby nešlo o něco osobního. Nevěděl, netušil, co najde, ale když to našel, nade všechnu pochybnost to poznal.

Zatímco nerozhodně postával v průchodu brány, zezadu k němu přistoupil Cadfael, který byl před nešporami vyslán do předklášteří k jednomu stařečkovi s těžkým plicním onemocněním, a bodře ho pleskl do ramene. Marek se otočil, a když shledal, že mu milostivé nebe zřejmě dává odpověď na jeho problém, radostně chytil bratra za rukáv a zaprosil: „Cadfaele, pojďte se mnou k Hughovi Beringarovi. V Dlouhém hvozdu jsme našli něco ošklivého. Určitě je to práce pro něho. Právě jsem si vás vymodlil. Meriet byl se mnou – nějak se ho to týká…“

Cadfael na něj upřel pronikavý pohled, vzal ho pod paží a svižně otočil k městu. „Tak pojď a šetři dechem. Stačí tu historii vyprávět jen jednou. Vracím se dřív, než mě čekají, a kvůli tobě a Merietovi mohu své volno o nějakou tu hodinku protáhnout.“

A tak do domu u mariánského kostela, kde Hugh usídlil svou rodinu, dorazili dva. Naštěstí byl již před večeří doma a měl pro ten den po práci. Vřele je uvedl dovnitř a byl dost pohotový, aby nenabízel bratru Markovi oddech ani osvěžení, dokud ze sebe nevypraví celou svou starost. Vylíčil ji velmi uvážlivě a uměřeně. Postupoval pečlivě od faktu k faktu jako po bezpečných kamenech v nebezpečném proudu.

„Zavolal jsem ho k sobě, protože jsem si všiml, že na té straně milíře, kde jsem byl a kde prohořel, roznesl vítr jemný popílek až do stromů a nejbližší větve byly sežehnuté, listy zhnědlé a scvrklé. Chtěl jsem ho na to upozornit, protože takový oheň nemohl být starý. Bylo to letošní listí a popel nebyl starší než několik týdnů, protože byl ještě šedý. Hned přišel, ale nepustil přitom hrábě a schválně je táhl za sebou, až strhl milíř v místě, kde neprohořel. Shodil celou kupu dřeva, hlíny a listí a mezi tím se nám k nohám vykutálela ta věc.“

„Viděl jsi ji jasně,“ řekl mírně Hugh, „tak nám to jasně vylič.“

„Je to módní jezdecká bota s dlouhou špičkou,“ řekl Marek vyrovnaně, „scvrklá, vysušená a zkroucená ohněm, ale nespálená. A v ní mužská holeň ve spálené nohavici.“

„Nemáš o tom žádné pochybnosti,“ pohlédl na něj soucitně Hugh.

„Ne. Viděl jsem z hromady trčet kolenní kloub, od něhož se ta holeň oddělila,“ řekl bratr Marek, bledý, ale klidný. „Stalo se, že jsem ji viděl odpadnout. Jsem si jistý, že ten mrtvý je uvnitř. Oheň prorazil na druhou stranu, hnal jej silný vítr, a tak z něho možná ponechal dost i na křesťanský pohřeb. Přinejmenším můžeme sesbírat kosti.“

„Jestli máš pravdu, uděláme to se vší úctou,“ řekl Hugh. „Mluv dál. Ještě máš co vyprávět. Bratr Meriet viděl to co ty. Co pak?“

„Byl naprosto omráčen a otřesen. Vypravoval předtím, jak tam chodil jako dítě a pomáhal starému uhlíři. Jsem si jist, že nevěděl nič horšího než to, nač vzpomínal. Nejdřív jsem mu řekl, že musíme dostat naše lidi domů bez poplachu a on statečně hrál svou úlohu,“ řekl bratr Marek. „Nechali jsme to tak, jak jsme to našli – nebo jak jsme to nevědomky narušili. Ráno vám to místo ukážu.“

„Myslím,“ řekl s rozmyslem Hugh, „že nám to raději ukáže Meriet Aspley. Teď jsi nám ale všechno řekl a můžeš se se mnou posadit a něco sníst a vypít, zatímco o tom budeme uvažovat.“

Bratr Marek si poslušně sedl a s povzdechem složil břímě svého poznání. Jako byl vděčný za nejskromnější pohoštění, nezalekl se ani nejvznešenějšího, a nemaje v sobě pýchu, nedovedl se ani chovat poníženě. Když mu Aline sama přinesla jídlo a pití a totéž i Cadfaelovi, přijal je ochotně a prostě, jako svatí přijímají almužnu, vždy s údivem a potěšením, vždy pokojně.

„Říkal jsi,“ jemně ho u vína pobídl Hugh, „že tě rozlétaný popel a ožehnuté stromy přivedly k názoru, že ten oheň byl letošní, a ne loňský. To beru. Měl jsi pro to ještě jiné důvody?“

„Ano,“ řekl prostě Marek, „protože jsme sice k své radosti odvezli domů celou hranici dobrého klestí, ale nedaleko té naší byly v trávě ještě dvě slehlé a vybělené plochy, zelenější než ta, která teď zbyla po nás, ale dosud jasně viditelné. Myslím, že musely vzniknout, když brali dříví na tenhle milíř. Meriet mi říkal, že se dřevo musí nechat zrát. Tohle zrálo víc než rok a možná bylo na ten účel přeschlé. Nikdo tam nezůstal, aby milíř hlídal, a přeschlé dřevo prohořelo a vzňalo se plamenem. Uvidíte místo, kde leželo. Posoudíte líp než já, jak je to dlouho, co s ním hýbali.“

„To sotva,“ usmál se Hugh, „protože sis vedl výborně. Zítra ale uvidíme. Jsou lidé, kteří to umějí určit přesně podle dřevokazů a pavouků a popela na povrchu dřeva. Poseď a odpočiň si chvilku, než půjdeš zpátky, protože do rána se už nedá nic dělat.“

Bratr Marek se s ulehčením uvelebil a s užaslým potěšením se zakousl do zvěřinové paštičky, kterou mu Aline přinesla. Zdál se jí podvyživený, a protože byl tak drobný, měla o něj starost; a skutečně možná podvyživený byl, protože zapomínal jíst, když měl starost o někoho jiného. V bratru Markovi byl velký kus dobré ženy a Aline to poznala.

Když se Marek zvedl k odchodu, aby se vrátil ke svým svěřencům, řekl Hugh: „Zítra ráno přijdu hned po ranní se svými lidmi ke Svatému Jiljí. Můžeš říct bratru Merietovi, že ho požádám, aby šel se mnou a ukázal mi to místo.“

To by samozřejmě nemělo nevinného nijak znepokojit, vždyť byl přece původcem toho objevu, ale mohlo to přinést velmi neklidnou noc někomu ne zcela nevinnému, nebo aspoň někomu, kdo ví víc, než je mu zdrávo. Marek nemohl proti té zastřené hrozbě nic namítat, protože jeho vlastní myšlenky se ubíraly víceméně stejným směrem, ale na odchodu znovu zdůraznil to, co podle něj nejsilněji svědčilo v Merietův prospěch.

„Dovedl nás na to místo z dobrých a rozumných důvodů, věděl, že potřebujeme palivo. Kdyby tušil, co tam najde, přece by nás tam nevodil.“

„Budu to mít na paměti,“ řekl vážně Hugh. „Přesto se domnívám, že ti jeho zděšení, když odhalil mrtvého, připadalo větší, než je přirozené. Jsi s ním přece skoro stejně starý a nemáš s vraždami a násilnostmi o nic větší zkušenosti než on. Vůbec nepochybuji, že to tebou otřáslo až do duše – ale ne jako jím. Věřím, že o tom nezákonném pohřbu nevěděl, ale přesto pro něho ten objev znamenal něco víc, něco horšího než pro tebe. Věřím, že nevěděl, že čísi tělo bylo takhle odstraněno, ale nevěděl snad přece jen, že nějaké tělo bylo třeba tajně odstranit, a nepoznal je, když je odkryl?“

„To je možné,“ řekl prostě Marek. „To všechno musíte prozkoumat vy.“ Rozloučil se a vykročil na osamělou procházku zpátky ke Svatému Jiljí.

„Ještě se nedá říct, co je ten mrtvý zač,“ pravil Cadfael, když Marek odešel. „Nemusí mít nic společného s Merietem, Petrem Clemencem ani koněm zatoulaným v rašeliništi. Nezvěstný živý a nalezený mrtvý nemusejí být jeden a tentýž. Je dost důvodů o tom pochybovat. Kůň se našel víc než dvacet mil na sever odtud, poslední nocleh jezdce byl čtyři míle na jihovýchod a milíř je další čtyři míle na jihozápad odtamtud. Dá vám hodně práce, abyste to všechno spojil dohromady a dávalo to smysl. Odjel z Aspley na sever a řada svědků dokazuje, že živ a zdráv. Co by teď dělal jižně od Aspley? A jeho kůň daleko na severu a na trase, jíž se chystal jet, až na to, že se na konci trochu zatoulal?“

„Nevím, ale budu raději,“ připustil Hugh, „když to bude nějaký jiný cestovatel, který někde padl do rukou zlodějů a nemá nic společného s Clemencem, který touhle dobou může ležet na dně nějakého rašelinového jezírka. Víte ale o někom jiném nezvěstném v těchhle končinách? A druhá věc, Cadfaele: nechali by mu sprostí zloději jezdecké boty? Nebo nohavice? Na nahém člověku není nic, co by mohlo posloužit jeho vrahům, a nic, podle čeho by se dal snadno poznat, což jsou dva dobré důvody ho svléknout. A dále, protože měl špičaté boty, určitě nešel nikam daleko pěšky. Člověk při zdravých smyslech by je na žádný pochod neobul.“

Jezdec bez koně, kůň bez jezdce, kdo se může divit, že si je mysl spojí?

„Zbytečně si lámeme hlavu,“ vzdychl Cadfael, „dokud si to tam neobhlédnete a nezjistíte, co se zjistit dá.“

„Neobhlédneme, starý příteli! Chci vás mít s sebou a myslím, že mi to opat Radulfus dovolí. V mrtvých se vyznáte líp než já – jak dlouho jsou po smrti a jak zemřeli. Navíc si bude přát, aby tam bylo bdělé oko, které by dohlédlo na vše, co souvisí se Svatým Jiljím, a kdo by se k tomu hodil líp než vy? Už jste v tom až po pás, tak se musíte buď potopit, nebo vylézt dočista ven.“

„To je trest za mé hříchy,“ děl poněkud pokrytecky Cadfael. „Ale půjdu s vámi rád. Ďábel, který sužuje Merieta, už nakazil i mě a já ho chci za každou cenu vypudit.“

Když druhého dne přišli Hugh a Cadfael, seržant a dva ozbrojenci vybavení krumpáči a lopatami a také sítem na prosévání popela, aby se našla každá stopa a každá kůstka, Meriet už na ně čekal. V lehké mlze klidného rána sledoval všechny přípravy s kamenně klidnou tváří, obrněn proti všemu, co se může stát, a bezbarvě řekl: „Nářadí tam ještě pořád je, pane, v chatě. Marek vám jistě říkal, že jsem odtamtud přinesl hrábě – starý jim říkal hrabáky.“ Pohlédl na Cadfaela a rty mu nepatrně změkly. „Bratr Marek říkal, že mě budete potřebovat. Jsem rád, že on už tam nemusí.“ Hlas ovládal stejně jako obličej; ať se dnes střetne s čímkoli, už ho to nezaskočí.

Přivedli pro něj koně, protože čas byl drahý. Obratně naskočil, nejspíš s jediným zákmitem radosti, který ho ten den čeká, a vedl je po silnici. Nepohlédl stranou, když míjel odbočku k domovu, ale zahnul na druhou stranu na širokou jezdeckou stezku a za půl hodiny je dovedl do mělkého dolíku s milíři. Když Hugh a Cadfael kráčeli po okraji a stanuli tam, kde mezi popelem leželo poleno, které polenem nebylo, nad rozsypaným milířem se vznášela namodralá podzimní mlha.

Zčernalá spona na zničeném koženém pásku byla stříbrná. Bota byla umně vypracovaná a drahá. Z kosti s nepatrnými zbytky masa vlály proužky spálené látky.

Hugh přejel pohledem po holeni ke kolenu a nahoru mezi odkryté dříví ke kloubu, od něhož se oddělila. „Tamhle by měl ležet, tímhle směrem. Ten, kdo ho tam dal, nerozebíral opuštěný milíř, ale postavil nový a mrtvolu strčil doprostřed. Někdo, kdo věděl, jak se to dělá, ale zřejmě ne dost dobře. Měli bychom to rozebírat opatrně. Můžete odhrabat hliněnou vrstvu a listí,“ řekl svým mužům, „ale až se dostanete k polenům, budeme je odebírat ručně jedno po druhém, pokud budou držet pohromadě. Pochybuji, že z něho zbylo o moc víc než kosti, ale chci všechno, co tu je.“

Dali se do práce, shrabovali obal z nespálené strany a Cadfael obešel milíř, aby se podíval na stranu, odkud musel vát vítr, který jej zničil. Nízko nad zemí se ve spodku milíře objevil malý okrouhlý otvor. Shýbl se, aby se podíval víc zblízka, a strčil ruku pod převislé listy, které jej zpola zakrývaly. Otvor pokračoval dovnitř a ruka mu v něm zmizela až po loket. Byl vytvořen při stavbě milíře. Cadfael se vrátil k přihlížejícímu Hughovi.

„Věděli, jak se to dělá, to je jisté. Na návětrné straně je průduch. Milíř měl shořet celý, ale přehnali to. Museli nechat průduch zavřený, dokud se milíř pěkně nerozhořel, potom jej otevřeli a šli. Foukalo příliš prudce a návětrná strana zůstala jen ožehnutá, kdežto zbytek vzplanul. Tohle se musí hlídat ve dne v noci.“

Meriet stál stranou, blízko místa, kde uvázali koně, a sledoval to cílevědomé počínání s neproniknutelnou tváří. Viděl Hugha, jak přechází na kraj kruhu, kde tři světlejší, slehlé obdélníky v trávě ukazovaly, kde bylo uloženo zrající dříví. Dva byly zelenější než třetí, protože nová tráva vyrazila mezi uschlou a drala se ke světlu. Třetí, který poskytl tak bohatou žeň obyvatelům Svatého Jiljí, byl vybělený a slehlý.

„Jak dlouho to trvá, než v tuhle dobu vyroste tolik nové trávy?“ zeptal se Hugh.

Cadfael se zamyslel a šťouchl nohou do měkkého podloží staré trávy vespod. „Snad osm nebo deset týdnů. Těžko říct. A rozvátý popel by mohlo být vidět asi stejně dlouho. Marek měl pravdu, žár dosáhl až ke stromům. Kdyby tu byla půda méně holá a tvrdá, mohl se k nim dostat i oheň, ale nebyla tu žádná silná vrstva kořenů a humusu, která by jej vedla po zemi.“

Vrátili se tam, kde již byl odhrnut kryt z hlíny a listí a ukázaly se obrysy narovnaných polen, zčernalých, ale držících tvar. Seržant a jeho zbrojnoši odložili nářadí a dali se do práce rukama, zvedali polena jedno po druhém a odkládali je stranou. Byla to pomalá práce a Meriet celou dobu stál a nehnutě, mlčky přihlížel.

Mrtvý se po dvou hodinách práce začal postupně nořit ze své trámové rakve. Ležel blízko středního komína na závětrné straně a oheň byl natolik prudký, že spálil z jeho oděvu vše až na pár zpopelněných vloček, ale dohořel příliš rychle na to, aby spálil všechno maso na kostech nebo vlasy na hlavě. Pracně z něho smetali drť dřevěného uhlí, popela a nedohořelého dřeva, ale nepodařilo se jim ho udržet pohromadě. Zhroucení části milíře mu porušilo klouby a rozlámalo ho na kusy. Museli posbírat kosti, jak se dalo, a rozložit je do trávy, dokud neměli celého člověka až na drobné kůstky prstů a zápěstí, jež budou muset prosít z popela. Lebka si nad zčernalými zbytky obličeje dosud zachovala vyholené temeno ověnčené několika pramínky a kadeřemi přistřižených hnědých vlasů.

Mohli však vedle něho naskládat jiné věci. Kov je velmi trvanlivý. Stříbrné spony na botách se sice zakalily, ale uchovaly si podobu, kterou jim dal dovedný řemeslník. Byla tu zkroucená polovina zdobeného koženého opasku s další stříbrnou sponou, velkou a vypracovanou, a se stopami stříbrného ornamentu v kůži. Byl tu kus přetrženého stříbrného řetězu, notně zčernalého, se stříbrným křížem posázeným čímsi, co určitě byly polodrahokamy, nyní ukoptěné a olepené špínou. A jeden muž prosévající jemný popel z okolí těla přinesl ukázat prstní kost a prsten, který na ní zůstal volně viset, když maso shořelo. Na prstenu byl velký černý kámen s rytou kresbou, zašpiněnou spečeným popelem, ale zdálo se, že je to ozdobný křížek. A bylo tam také něco, co leželo uvnitř zborcené klece žeber, ohněm vypáleno téměř do čista: hlavice šípu, který ho zabil.

Hugh dlouho stál nad pozůstatky člověka a jeho smrti a zachmuřeně shlížel dolů. Otočil se k Merietovi, jenž stále strnule a nehnutě stál na kraji dolíku.

„Pojďte sem a podívejte se, jestli nám nemůžete ještě trochu pomoci. Potřebujeme k tomu zavražděnému jméno. Podívejte se, jestli ho náhodou neznáte.“

Meriet přišel se slonovinovou tváří, přistoupil tak blízko, jak mu bylo nařízeno, a podíval se na to, co tu bylo vystaveno. Cadfael se držel stranou, ale ne daleko, pozoroval a poslouchal. Hugh dělal svou práci, ale byl také podrážděný a potřeboval se vybít, a jestli proto zacházel s Merietem poněkud drsně, nebylo to bezúčelné. Již bylo totiž pramálo pochyb o totožnosti mrtvého, kterého měli před sebou, a řetěz, který k němu připoutával Merieta, se stahoval.

„Vidíte,“ řekl Hugh docela mírně a nevzrušeně, „že měl tonzuru a hnědé vlasy a podle kostí to byl urostlý muž. Na jaký věk byste ho odhadl, Cadfaele?“

„Je rovný, beze všech znetvořenin stáří. Mladý člověk. Mohlo mu být třicet, pochybuji, že víc.“

„A kněz,“ pokračoval nemilosrdně Hugh.

„Podle prstenu, kříže a tonzury ano, kněz.“

„Vidíte, jak uvažujeme, bratře Meriete. Věděl byste o někom takovém, kdo se v okolí ztratil?“

Meriet dál zíral na němé ostatky, jež bývaly člověkem. Oči ve zbělelé slonovinové tváři měl obrovské. „Chápu vaše úvahy. Nepoznávám toho muže. Jak by ho mohl někdo poznat?“

„Podle obličeje jistě ne. Ale co třeba podle věcí? Kříž, prsten, dokonce i spony – ty by si bylo možné pamatovat, pokud kněz tohoto stáří a takto vyšňořený vešel ve vaši známost. Třeba jako host ve vašem domě.“

Meriet zvedl oči s krátkým, ovládnutým zábleskem zeleně a řekl: „Rozumím vám. Jeden kněz před několika týdny, ještě než jsem přišel do kláštera, přijel a zůstal přes noc v domě mého otce. Ten však cestoval na sever, ne tímto směrem. Jak by mohl být tady? A jak mohu já nebo vy poznat jednoho kněze od druhého, když je v tomhle stavu?“

„Ani podle kříže? Nebo podle prstenu? Můžete-li mi spolehlivě říct, že to ten muž není,“ řekl vemlouvavě Hugh, „velmi byste mi pomohl.“

„Byl jsem v otcově domě příliš malý pán,“ odvětil Meriet s chladnou hořkostí, „abych byl tak blízko ctěného hosta. Ustájil jsem mu koně – o tom jsem podal svědectví. Na tyto šperky přísahat nemohu.“

„Najdou se jiní,“ řekl drsně Hugh. „A viděl jsem, jak jste si rozuměli s jeho koněm. Řekl jste podle pravdy, že to s koňmi umíte. Jestliže bylo radno odvést koně nějakých dvacet mil od místa, kde jezdce potkala smrt, kdo by to dokázal lépe? Vám by se nevzpěčoval, ať byste na něm jel nebo ho vedl.“

„Nikdy jsem ho neměl v rukou kromě jednoho večera a následujícího rána,“ řekl Meriet, „a také jsem ho neviděl, dokud jste ho nepřivedl do opatství, můj pane.“ A přestože mu až k čelu prošlehl náhlý rozhněvaný ruměnec, hlas měl pohotový a pevný a své rozhořčení ovládal.

„Tak si pro svého mrtvého nejdřív najdeme jméno,“ obrátil se Hugh k rozebranému milíři a ještě jednou jej obešel, prohlížeje půdu posetou drtí a špínou, zda by se nenašla ještě nějaká významná drobnost. Zadumal se nad zbytky opasku, z něhož shořelo vše kromě kousku se sponou, který byl dlouhý právě tak k levému boku štíhlého muže. „Ať to byl kdo to byl, měl meč nebo dýku. Tady je smyčka řemínku, na němž to viselo – dýka, protože na meč by byl příliš lehký a elegantní. Ale po dýce tu není ani stopa. Měla by být někde v tom smetí.“

Přehrabovali zbytky ještě hodinu, ale žádný další kov ani oděv nenašli. Když měl Hugh jistotu, že se už nic nedá najít, odvolal své lidi. Uctivě zabalili nalezené kosti, prsten i kříž do kusu plátna a pokrývky a odvezli je ke Svatému Jiljí. Meriet tam sesedl, ale zůstal mlčky stát, dokud mu zástupce šerifa neřekne, co od něho bude chtít.

„Zůstanete tady ve špitále?“ zeptal se Hugh s chladným pohledem. „Tuto službu vám přidělil váš opat?“

„Ano, pane. Dokud a pokud nebudu odvolán do opatství, zůstanu zde.“ Řekl to důrazně; nejenže konstatoval fakt, ale také dával najevo, že se cítí vázán slibem, a zůstane tu nejen z povinnosti poslouchat, ale i z vlastní vůle.

„Dobře. Víme tedy, kde vás v případě potřeby najdeme. Výborně. Pokračujte tady v práci bez překážek, ale v rámci své podřízenosti opatovi buďte k dispozici i mně.“

„Budu, pane. Jsem k službám,“ řekl Meriet, otočil se s jistou zasmušilou důstojností na podpatku a odkráčel do svahu k bráně v proutěném plotě.

„A teď,“ vzdychl Hugh cestou k předklášteří po Cadfaelově boku, „se na mě asi budete zlobit, že jsem byl zlý na vaše kuřátko. Musím vám ovšem přiznat, že jste velmi šlechetně držel jazyk za zuby.“

„Ne,“ řekl upřímně Cadfael, „popíchnutí mu neuškodí. A nedá se nijak zastřít, že podezření se kolem něj ovíjí jako pavučiny kolem podzimního křoví.“

„Mrtvý je ten, koho hledáme, a on to ví. Věděl to hned, když vyhrábl tu botu a holeň v ní. To, nejen ošklivá smrt někoho cizího, jím otřáslo až do morku kostí. Věděl – docela jistě věděl –, že Petr Clemence je mrtev, ale stejně jistě nevěděl, co udělali s tělem. V tom se mnou souhlasíte?“

„Tak daleko jsem už také dospěl,“ posteskl si Cadfael. „Je to ironie, že je dovedl přímo na to místo, když projednou nemyslel na nic jiného než na palivo pro své chudáky na zimu. A ta už je za dveřmi, jestli mě neklame můj nos na počasí.“

Vzduch rozhodně zchladl a zmrtvěl a obloha se přiklápěla na svět olověnými mraky. Zima se zdržela, ale už nebyla daleko.

Hugh se vrátil k věci. „Nejdřív musíme dát těm kostem jméno. Toho muže viděla celá domácnost v Aspley, strávili s ním večer, takže přes všechnu špínu musejí všichni znát jeho šperky. Kdybych poslal pro Leorika, aby se vyjádřil k prstenu a kříži svého hosta, pustil bych kočku mezi holuby. Když se ptáci vyplaší, dá se posbírat pár peříček.“

„Přesto bych to nedělal,“ pravil vážně Cadfael. „Neříkejte nikomu jediné zvídavé slůvko, nechte je, ať se ukonejší. Dejte na vědomost, že se našel zavražděný, ale nic víc. Prozradíte-li příliš mnoho, ten, kdo tají vinu, se dá na útěk a zmizí z dosahu. Jen ať si myslí, že je všechno v pořádku, a přestane si dávat pozor. Jistě jste nezapomněl, že na jedenadvacátého prosince je plánována svatba staršího syna, a dva dny předtím bude celý klan i se sousedy a přáteli u nás v domě pro hosty. Nechte je přijet, a máte je všechny v rukou. Do té doby třeba budeme mít prostředek k rozlišení pravdy od nepravdy. A pokud jde o důkaz, že je to opravdu Petr Clemence – ne že bych o tom pochyboval! – neříkal jste, že se k nám kanovník Eluard hodlá vrátit cestou na jih z Lincolnu a krále nechá pokračovat do Westminsteru samotného?“

„To je pravda. Dychtí po zprávách, které by donesl biskupovi do Winchesteru, ale my pro něj žádnou dobrou zprávu nemáme.“

„Pokud hodlá Štěpán strávit Vánoce v Londýně, může tu být kanovník Eluard dřív než svatebčané. Clemence znal velmi dobře, oba byli velmi blízko biskupa Jindřicha. Byl by to váš nejlepší svědek.“

„Dobrá, pár týdnů už Petru Clemenceovi neublíží,“ souhlasil se suchým humorem Hugh. „Všiml jste si ale, Cadfaele, co je na tom nejzvláštnější? Nic mu neukradli; všechno šlo do ohně s ním. Přesto tu hranici stavělo víc lidí, ne jeden. Nepřipadá vám, že tu působila nějaká autorita, která nepřipustila krádež, přestože byla nucena utajit vraždu? A ti, kdo plnili pokyny toho člověka, se ho báli – nebo ho poslouchali – víc, než toužili po prstenu a kříži.“

To byla pravda. Ten, kdo nařídil odklidit Petra Clemence, zcela vyloučil myšlenku, že by to mohlo být dílo sprostých zlodějů a lupičů. Jestliže doufal, že vzdáli veškeré podezření od sebe a od svých lidí, byla to chyba. Ta nesmlouvavá počestnost pro něho (ať to byl kdokoli) byla důležitější než bezpečnost. Dovedl pochopit, třebaže ne tolerovat, vraždu, ale ne okradení mrtvého.

[ IX ]

Tu noc přišel mráz a ohlásil týden drsného počasí. Nenapadl sníh, ale po kopcích se honil jedovatý východní vítr, divocí ptáci si troufali k lidským obydlím hledat obživu a dokonce i lišky se připlížily z lesa o míli blíž k městu. A s nimi neznámá lidská škodná, která tu a tam uchvátila nějakou slepici z odlehlého výběhu a někdy též bochník chleba z kuchyně. Rychtáři začaly chodit stížnosti na krádeže ze zahradních skladišť za hradbami a na hrad stížnosti na drůbež ukradenou u chalup na kraji předklášteří a ne liškami nebo jinými dravci. Jeden z lesníků z Dlouhého hvozdu přinesl před měsícem zprávu o ztraceném jelenu, kterého někdo vykuchal a dostatečně tím dokázal, že má k dispozici dobrý nůž. Teď hnaly mrazy toho někoho, živořícího v divočině, blíž k městu, kde se ve stáji nebo ve stodole dalo přespat tepleji než v nehostinném lese.

Král Štěpán ten podzim u sebe zdržel shropshirského šerifa dlouho po obvyklém svatomichalském vyúčtování a začlenil ho do své družiny, která právě v Lincolnu prokazovala vypočítavou čest hraběti z Chesteru a Vilémovi z Roumare, takže záležitost vykradače kurníků připadla spolu se všemi ostatními přestupky proti královskému míru a pořádku Hughovi. „Tím líp,“ řekl Hugh, „budu rád, když se mi teď nikdo nebude plést do té záležitosti s Clemencem, když už věci došly tak daleko.“

Dobře věděl, že mu mnoho času nezbývá, aby ji sám dovedl ke spravedlivému konci; vrátí-li se totiž král podle svého úmyslu na Vánoce do Westminsteru, šerif může být za pár dní zpátky ve svém hrabství. A činnost toho zdivočelého člověka byla zřejmě soustředěna právě na východním kraji hvozdu, který Hugha zajímal z docela jiného důvodu.

V zemi zmítané občanskou válkou, kde bylo těžké udržet obvyklý zákon a pořádek, se všechno nevysvětlitelné rádo připisovalo psancům žijícím v divočině; někdy se ovšem nejjednodušší vysvětlení prokáže jako pravdivé. Hugh to v tomto případě rozhodně neočekával, proto byl velmi překvapen, když jeden z jeho seržantů vítězoslavně přivedl na hrad zloděje, který se přiživoval na neopatrných obyvatelích předklášteří. Ne kvůli tomu člověku, ten byl takový, jak se dalo čekat, ale kvůli dýce a pochvě, které se u něho našly a byly předloženy jako důkaz jeho darebáctví. Ve žlábku ostří byly dokonce stopy zaschlé krve, bezpochyby čísi husy nebo slepice.

Byla to velmi elegantní dýka s nebroušenými drahokamy v jílci, tvarovaná tak, aby se dala pohodlně držet, a kovová pochva potažená vytlačovanou kůží byla zčernalá a očazená ohněm, takže se kůže od špičky do poloviny délky odchlípla. Dosud u ní zůstal kousek tenkého závěsního řemínku. Hugh znal smyčku, na níž visívala tato dýka nebo její družka.

Na mrazivém vnitřním nádvoří ukázal k předsálí a přikázal: „Odveďte ho dovnitř.“ Hořel tam oheň a byla tam lavice. „Sundejte mu řetězy,“ dodal po jediném pohledu na trosku urostlého chlapa, „a posaďte ho k ohni. Můžete u něho zůstat, ale pochybuji, že s ním budete mít starosti.“

Vězeň by měl opravdu velkolepou postavu, kdyby měl na dlouhých, mohutných kostech nějaké maso a svaly. Byl však scvrklý hladověním a teď, na počátku zimy, měl na sobě pouhých pár hadrů. Nemohl být starý, oči a houšť světlých vlasů patřily mladému muži, a kosti, přestože z něj trčely, se pohybovaly s mladistvou silou. Když se po těžkém prochlazení ohřál u ohně, zčervenal a nabyl z větší části své původní velikosti. Jeho modrooká tvář s vpadlými lícemi však zírala na Hugha v němém děsu. Byl jako divoké zvíře chycené do pasti, nastražené, číhající na možnost úniku. Nepřetržitě si mnul zápěstí, z nichž mu sňali těžké okovy.

„Jak se jmenuješ?“ zeptal se Hugh tak mírně, že tvor zůstal zírat, strnulý strachem, bojící se takovému tónu porozumět.

„Jak ti říkají?“ trpělivě zopakoval Hugh.

„Harald, pane, jmenuji se Harald.“ Z mohutné kostry vyšel strašidelný zvuk, hluboký, ale vyprahlý a jakoby z dálky. Mužovu řeč přerušoval bolestivý kašel. Jeho jméno kdysi patřilo králi, v čase, který ještě měl své pamětníky, starce stejně světlé pleti jako on.

„Pověz mi, jak jsi přišel k téhle věci, Haralde. Vždyť je to zbraň nějakého boháče, to musíš vidět sám. Podívej se na tu práci a na ty ozdoby. Kde jsi něco takového našel?“

„Neukradl jsem ji,“ zachvěl se nebožák. „Přísahám! Byla pohozená, nikdo ji nechtěl…“

„Kde jsi ji našel?“ zeptal se Hugh ostřeji.

„V lese, pane. Je tam místo, kde se pálilo dřevěné uhlí.“ Koktavě je popisoval, pomžikával, drmolil, jen aby se zprostil viny. „Byl tam vyhaslý oheň, někdy jsem si z něho bral topivo, ale bál jsem se zůstávat tak blízko u silnice. Nůž ležel v popelu, ztracený nebo zahozený. Nikdo ho nechtěl. A já nůž potřeboval…“ Zachvěl se a hleděl zděšenýma modrýma očima do Hughova neproniknutelného obličeje. „Nekradl jsem… Nikdy jsem nekradl, jen co bych si zachoval život, pane, přísahám.“

Ani tak nebyl moc úspěšným zlodějem, vždyť měl skoro na kahánku. Hugh si ho prohlížel s nestranným zájmem a bez zvláštní přísnosti.

„Jak dlouho žiješ v pustině?“

„Budou to tak čtyři měsíce, pane. Ale nikdy jsem se nedopustil žádného násilí a nekradl jsem nic jiného než jídlo. Nůž jsem potřeboval k lovu…“

Však on si král může dovolit ztrátu nějakého toho jelena, pomyslel si Hugh. Tenhle chudák ho potřebuje víc než Štěpán, a Štěpán by mu ho ve chvíli, kdy bývá nejvíc sám sebou, rád dopřál. Nahlas řekl: „Je to těžký život, zvlášť v zimě. Bude ti líp u nás pod střechou, Haralde, a dostaneš aspoň pravidelně najíst, i když ne zvěřinu.“ Otočil se k seržantovi, který stál opodál. „Zavři ho. Dej mu deky, ať se má čím přikrýt. A postarej se, aby se najedl – ale ze začátku ne moc najednou, nebo se přejí a umře nám.“ To znal z loňské zimy, kdy ubožáci prchající po dobytí Worcesteru cestou hladověli, a když se dostali do bezpečí, ujedli se k smrti. „A zacházej s ním dobře!“ dodal Hugh přísně, když seržant vězně zvedl. „Hrubé zacházení by nevydržel a já ho potřebuji. Rozumíš?“

Seržant to pochopil tak, že jde o hledaného vraha a že se musí dožít soudu a přijmout obřadnou smrt. Usmál se a povolil stisk kostnatého ramene, které držel. „Rozumím, pane.“

Odešli, vězeň a věznitel, k bezpečně zamčené cele, kde bude psanci Haraldovi, skoro jistě uprchlému nevolníkovi, jenž měl k útěku pravděpodobně dobrý důvod, rozhodně tepleji než v lese, a dostane jídlo, po kterém se nebude muset pídit, i když to nebudou žádné hody.

Hugh dokončil svou každodenní práci na hradě a pak se vydal do bylinkářské dílny, kde Cadfael vařil nějakou voňavou směs na ochranu stařeckých hrdel před prvním zimním nastuzením. Hugh se posadil na známou lavici u dřevěné stěny a přijal pohár jednoho z Cadfaelových lepších vín, schovávaných pro dobré známé.

„Tak máme vraha pěkně pod zámkem,“ ohlásil s nepohnutou tváří a vylíčil, co se zběhlo. Cadfael pozorně naslouchal, přestože se zdálo, že se plně věnuje bublajícími sirupu.

„Hloupost!“ řekl nakonec opovržlivě. Šťáva vřela příliš prudce, a tak ji odstavil na kraj ohřívadla.

„Samozřejmě,“ souhlasil bodře Hugh. „Chudák, který nemá co na sebe a ani kůrku chleba, zabije člověka a nechá mu všechny cennosti, neřku-li šaty? Musejí být asi stejně velcí. Byl by ho svlékl donaha a radoval se, že má takové oblečení. A strčit kněze do milíře? I kdyby věděl, jak se to dělá, a já o tom pochybuji… Ne, to je nepravděpodobné. Našel tu dýku přesně tak, jak říká. Je to nějaký chudák, kterého nemilosrdný pán trápil tak, až mu utekl. A příliš se bojí, nebo příliš dobře ví, že ho pán bude hledat, takže si netroufl jít hledat práci do města. Čtyři měsíce se potuloval a bral si obživu, jak mohl a kde mohl.“

„Zřejmě je vám všechno jasné,“ prohodil Cadfael, stále dohlížeje na svůj odvar, přestože se už v hrnci usazoval a jen lehce pobublával. „Co chcete ode mne?“

„Ten člověk má kašel a na předloktí zhnisanou ránu. Asi ho kousl pes, když někde kradl slepici. Pojďte mu to ošetřit a dostaňte z něho, co se dá – odkud je, kdo je jeho pán, jaké má řemeslo. Však víte, že ve městě je místo pro dobré řemeslníky všeho druhu, a už jsme jich přijali několik, k našemu i jejich užitku. Třeba bude také tak užitečný.“

„Rád,“ odpověděl Cadfael a vrhl na přítele bystrý pohled. „A co vám může nabídnout výměnou za stravu a nocleh? Případně za nějaké oblečení, kdybyste byl tak velký jako on, což podle vlastních slov nejste. Přísahal bych, že Petr Clemence byl o dlaň vyšší než vy.“

„Tenhle chlapík určitě také,“ připustil s ušklíbnutím Hugh. „I když na šířku jsem v tom stavu, v jakém je teď, i já dvakrát takový. Však uvidíte sám a určitě se poohlédnete mezi svými známými po někom, jehož odložené šatstvo by mu padlo. A k čemu ho mám, kromě toho, že ho nechci nechat umřít hladem? Seržant už teď roznáší novinu, že jsme chytili psance, a o té dýce určitě nepomlčí. Nemusíme toho ubožáka děsit tím, že bychom ho obžalovali, ale když okolní svět z povolaných úst uslyší, že už máme svého vraha bezpečně za mřížemi, tím líp. Všichni si oddechnou – a nejvíc vrah. A jak jste říkal, člověk, který si nedává pozor, může osudně uklouznout.“

Cadfael se zamyslil a souhlasil. Velmi žádoucí ukončení záležitosti: ze všeho zla, které se v místě napáchalo, je obviněn psanec a cizinec, na kterém nikomu nezáleží, a za týden se sem s klidnou myslí sjede celá svatební společnost.

„Protože ten váš paličatý mladíček u svatého Jiljí,,“ řekl velice vážně Hugh, „ví, co se Petru Clemenceovi stalo, ať už v tom měl prsty nebo ne.“

„Ví,“ opáčil stejně vážně bratr Cadfael, „nebo si myslí, že ví.“

Odpoledne prošel městem k hradu, protože Hugh si ho vyžádal od opata jako ošetřovatele i pro vězně a zločince. Vězně Haralda našel v cele, kde bylo aspoň sucho a kamenná lavice, na níž se dalo ležet, a přikrývky, které ji změkčovaly a chránily před chladem. To byla jistě Hughova práce. Když se do jeho samoty otevřely dveře, zmocnil se ho němý úlek, ale když spatřil benediktinskou kutnu, užasl a zároveň se uklidnil. Když ho návštěvník požádal, aby mu ukázal svá zranění, byl ještě zmatenější, ale uvolnil se údivem a nadějí. Po dlouhém osamění, kdy zvuk hlasu nemohl znamenat nic než hrozbu, se uprchlíkovi vracela řeč přerývaně, ale vděčně, a skončilo to přívalem slov, podobným záplavě slz, který ho vyprázdnil a vyčerpal. Po Cadfaelově odchodu se natáhl a upadl do hlubokého, klidného spánku.

Cadfael se před odchodem z hradu ohlásil u Hugha.

„Je podkovář a říká, že dobrý. Může to být pravda, je to jeho jediná pýcha. Máte pro něj použití? Dal jsem mu na to kousnutí vodičku z užanky a namazal jsem mu taky několik jiných šrámů a oděrek. Myslím, že se to bude hojit. Několik dní mu dávejte jíst často, ale po malých dávkách, jinak mu bude špatně. Je odněkud z jihu, od Grettonu. Říká, že správce jeho pána se zmocnil jeho sestry proti její vůli a on se ji pokoušel pomstít. Mord se mu moc nepovedl,“ pousmál se Cadfael, „a svůdce to odnesl jen škrábnutím. Kovařina mu asi jde líp. Jeho pán ho chtěl připravit o život, a tak utekl – kdo mu to může vyčítat?“

„Nevolník?“ řekl Hugh rezignovaně.

„Samozřejmě.“

„A hledaný, pravděpodobně velmi pomstychtivě. No, jestli ho vystopují na shrewsburyském hradě, vyjdou naprázdno. Můžeme ho tu držet celkem bezpečně. Myslíte, že mluví pravdu?“

„Na lhaní je příliš vyčerpaný, i kdyby uměl lhát, a já myslím, že je to prostá duše, která tíhne k pravdě. Mimoto věří mému rouchu. Pořád ještě máme dobrou pověst, Hughu. Dej Bůh, abychom si ji zasloužili.“

„I když je ve vězení, je v královském městě,“ řekl s uspokojením Hugh, „a musel by to být troufalý pán, aby se ho snažil vyrvat králi z ruky. Ať se těší z pomyšlení, že toho chudáka držíme pro vraždu, jestli mu to udělá dobře. Dáme tedy do oběhu, že máme vraha, a budeme sledovat, co se bude dít.“

Novina se roznesla, jak to bývá, od drbny k drbně, ti z města se pochlubili svými lepšími znalostmi venkovským, ti, kdo přišli na trh do předklášteří, odnesli svou novinu do okolních vesnic a šlechtických sídel. Stejně jako vítr přivál zvěst o zmizení Petra Clemence a pak o objevu jeho těla v lese, každý vánek teď roznášel do světa, že jeho vrah je již zajat, uvězněn na hradě, že měl u sebe dýku mrtvého a je obviněn z vraždy. Už nezbylo žádné tajemství, které by se probíralo v hostincích a na nárožích, žádná další senzace se nedala čekat. Město si muselo vystačit s tím, co mělo, a využilo to co nejlépe. Vzdálenější a odlehlá sídla musela čekat i týden a víc, než zpráva dolehla až k nim.

Bylo zvláštní, že trvalo celé tři dny, než došla ke Svatému Jiljí. Přestože byl špitál izolován, protože obyvatelé nesměli z obav před nákazou k městu, vždycky se nějak dozvěděli o všem, co se stalo, vzápětí poté, co se o tom začalo mluvit na ulicích, ale tentokrát to šlo nějak pomalu. Bratr Cadfael s úzkostí přemítal, jaký účinek bude mít ta zpráva na Merieta. Nemohl ale nic dělat, jen čekat. Není třeba nosit tu zprávu mladíkovi úmyslně, raději ať k němu dojde běžnými cestami jako ke všem jiným.

A tak se Meriet doslechl o zatčení uprchlého nevolníka Haralda, až když třetího dne přišli dva laičtí služebníci z opatské pekárny s obvyklým špitálním chlebem. Náhodou přebíral velký koš sám a vykládal chléb ve spíži s pomocí obou pekařských pomocníků, kteří jej přinesli. Ti jeho zamlklost vynahrazovali povídavostí.

„Jestli tahle zima začne doopravdy, bude u vás hledat přístřeší čím dál víc žebráků, bratře. Silný mráz a východní vítr, to není žádné počasí na toulání po silnicích.“

Meriet zdvořile, ač stručně, souhlasil, že zima je pro chudáky těžká.

„Ne že by byli všichni poctiví a slušní,“ pokrčil rameny druhý. „Kdo ví, koho někdy vezmete pod střechu? Darebáky a tuláky stejně jako jiné. Kdo to pozná?“

„Minulý týden jste mohli jednoho takového dostat, a buďte rádi, že nedostali,“ prohodil jeho společník, „protože by vás byl možná v noci podřezal a utekl se vším, co stojí za ukradení. Ale ten už vám nehrozí, protože je pod zámkem na shrewsburyském hradě, dokud ho nepostaví před soud pro vraždu.“

„A k tomu kněze! Určitě za ni zaplatí krkem, ale za zabití kněze je to jen chabá náhrada.“

Meriet strnul. Otočil se a zamračeně na ně upřel pozorný pohled. „Za zabití kněze? Jakého kněze? O kom to mluvíte?“

„Cože? Vy jste to ještě neslyšeli? Přece kaplana biskupa z Winchesteru, co ho našli v Dlouhém hvozdu. Zabil ho tulák, který vykrádal domy na kraji města. Proto jsem říkal, že k vám v té zimě mohl přijít prokřehlý s prosíkem, a přitom s knězovou vlastní dýkou pod hadry, aby vás s ní mohl pozabíjet.“

„Počkejte,“ řekl pomalu Meriet. „Rád bych vám dobře porozuměl. Říkáte, že za tu smrt byl někdo zatčen? Uvězněn a obžalován?“

„Zatčen, obviněn, zavřen do žaláře, a už jako by visel,“ vesele souhlasil zpravodaj. „O toho už nemusíš mít starost, bratře.“

„Co je to za člověka? Jak se to stalo?“ ptal se Meriet naléhavě.

Vylíčili mu to dvojhlasně, rádi, že našli někoho, kdo to ještě neslyšel.

„A marně by zapíral, protože měl u sebe dýku, která patřila zavražděnému. Prý ji našel u milířů. Pěkná pohádka.“

Meriet hleděl kamsi přes jejich hlavy a tichoučce se zeptal: „Co je to za člověka? Zdejší? Znáte jeho jméno?“

Nemohli posloužit, ale zato ho popsali. „Není odtud, je to nějaký utečenec žijící v divočině, vyhladovělý chudák. Přísahá, že nikdy neudělal nic horšího, než ukradl kus chleba nebo nějaké to vejce, aby neumřel hladem, ale hajní říkají, že lovil jeleny. Hubený jako lunt, v hadrech, beznadějný případ…“

Vzali koš a odešli, a Meriet šel po své práci. Celý den v mrtvém; studeném mlčení. Beznadějný případ, ano, tak to říkali. Jako by už visel! Vyhladovělý utečenec žijící v divočině, úplně vychrtlý…

Bratru Markovi neřekl ani slovo, ale jedno z nejbystřejších a nejzvídavějších dětí natahovalo uši u vchodu do kuchyně a vyslechlo, co si povídali, a s přirozenou rozkoší rozneslo novinu po celém domě. Život u Svatého Jiljí byl sice bezpečný, ale někdy nezáživný, a občasná senzace dovedla zpestřit všední dny. Historka se donesla i k bratru Markovi.,Když hleděl na studenou masku na Merietově tváři a na oříškové oči obrácené dovnitř, přemítal, má-li teď promluvit nebo ne. Nakonec se odvážil a promluvil.

„Slyšel jsi, že byl někdo zatčen za zabití Petra Clemence?“

„Ano,“ odvětil olověným hlasem Meriet a hleděl skrz něj kamsi do dálky.

„Jestli je nevinný,“ důrazně pravil Marek, „nic se mu nestane.“

Meriet na to nic neřekl a Markovi se nezdálo vhodné něco přidávat. Přesto od té chvíle přítele s nevtíravou starostlivosti pozoroval a trápilo ho, jak naprosto se stáhl do sebe s tím poznatkem, který na něho zjevně působil jako jed.

Když padla noc, Marek nemohl usnout. Už nějaký čas nechodil v noci ke stodole pozorně naslouchat pod žebřík vedoucí na seník a uklidňovat se tichem, jež znamenalo, že Meriet hluboce spí. Tuto noc však svoje pouti obnovil. Neznal pravou příčinu ani povahu Merietovy bolesti, ale věděl, že tryská z hloubi srdce a je velmi hořká. Opatrně a tiše vstal, aby nevzbudil ostatní, a vypravil se ke stodole.

Tu noc tolik nemrzlo, ve vzduchu vystřídal pronikavý třpyt hvězd z uplynulých nocí klid a lehký opar. Na seníku musí být dost teplo a domácí vůně dřeva, slámy a zrní, ale i veliká samota pro toho nepřístupného spáče, který utíkal před spolunocležníky z obavy, aby je nevyděsil. Marek v posledních dnech uvažoval, nemá-li Merieta poprosit, aby sestoupil ke svým bližním, nebylo by však snadné nevzbudit v tom uzavřeném duchu podezření, že ho někdo ve spánku špehoval, třebaže s dobrým úmyslem, a tak se k tomu Marek nikdy úplně neodhodlal.

Pod strmé schody, pouhý žebřík nechráněný zábradlím, trefil i v nejhlubší tmě. Stál tam se zatajeným dechem, chřípí plné žňových vůní ze stodoly. Ticho nad ním bylo neklidné, rušené drobnými pohyby. Nejdřív si myslel, že je to lehká dřímota, při níž se spáč obrací na lůžku a hledá polohu, ve které by se mohl ponořit do hlubokého spánku. Pak poznal, že slyší Merietův hlas, podivně vzdálený, avšak nezaměnitelný; slova se nedala rozeznat, bylo to pouhé mumlání, ale děsivé tím, jak se v něm urputně přely dvě touhy, každá z nich stejně neústupná. Jako když nějakou zatvrzelou duši rvou zapřažení koně úd od údu. Přesto to byl zvuk tak tichý a nezřetelný, že musel napínat sluch.

Stál celý ztrápený, nevěděl, zda má vylézt nahoru a spáče vzbudit, pokud opravdu spí, nebo si lehnout vedle něho a nedat se odehnat, jestliže je vzhůru. Je čas nevtírat se, a čas s vlajícím praporem a troubením pozounů vstoupit na zapovězenou půdu a žádat podrobení. Nevěděl však, zda už dospěli tak daleko. Modlil se – ne slovy, ale jako by v sobě zapálil svíci planoucí do neskonalé výše a vysílající dým jeho proseb, jež zcela patřily Merietovi.

Ve tmě nad ním se v drobném suchém prachu z plev a slámy ozval zvuk, jako když v noci rejdí myši. Nad hlavou se mu rozlehly tiché, pravidelné a pomalé kroky. Marek hleděl vzhůru ze šera nyní zbledlého prokmitávajícími hvězdami a spatřil ve tmě pohyb. V zejícím otvoru se objevilo cosi ohebného a světlého a natáhlo se k první příčce žebříku. Bosá noha. Následovala druhá a stoupla na další příčku. Hlas, stále vycházející z hloubi těla, které se tisklo k hornímu konci žebříku, pronesl vzdáleně, ale zřetelně: „Ne, to nestrpím!“

Lezl dolů, hledal pomoc. Bratr Marek vydechl vděčností a tiše řekl do šera nad sebou: „Meriete, jsem tady!“ Velmi tiše, ale stačilo to.

Noha hledající další příčku zakolísala a šlápla vedle. Ozval se tichý úzkostný výkřik jako od ptáčete, pak vyjeknutí někoho, kdo v zmatku a rozhořčení procitl. Merietovo tělo se zhroutilo do strany a nazdařbůh se zřítilo způli do natažených paží bratra Marka a způli mimo ně. Tupě, hluše narazilo na podlahu stodoly. Marek ho zoufale svíral, překonán tou vahou, a pouštěl ho tak jemně, jak mohl. Cítil, jak se údy kladou k sobě a zůstávají bezvládně a nehybně ležet. Kromě jeho přerývaného dechu bylo ticho.

S úzkostí ohmatával nehybné tělo, tiskl k němu ucho, aby uslyšel dech a tlukot srdce, dotkl se hladké tváře a husté kštice tmavých vlasů a pak odtáhl prsty ulepené teplou krví. „Meriete!“ naléhavě zašeptal do neslyšícího ucha, věděl však, že Meriet je daleko mimo dosah.

Rozběhl se pro světlo a pro pomoc, ale i v této situaci dbal, aby nevyrušil celý dormitář, ale jen opatrně vzbudil dva nejstatnější a nejochotnější ze svého stádečka, kteří spali kousek ode dveří a mohli se vyplížit ven, aniž by zburcovali ostatní. Vzali s sebou lucernu a ohledali Merieta, který ležel stále bez vědomí na podlaze stodoly. Marek sice jeho pád částečně ztlumil, ale Meriet narazil hlavou na ostrou hranu žebříku a přes pravý spánek se mu do vlasů táhl dlouhý šrám, který silně krvácel, a pravá noha mu po dopadu zůstala divně zkroucená pod tělem.

„To je moje vina! Moje vina!“ zdrceně šeptal Marek a ohledával bezvládné tělo, zda nemá nějaké zlomeniny. „Vytrhl jsem ho ze spaní. Nevěděl jsem, že spí, myslel jsem, že za mnou přichází z vlastní vůle…“

Meriet ležel, o ničem nevěděl a nechal se sebou zacházet, jak oni chtěli. Zdálo se, že nemá nic zlomeného, mohl však mít něco vymknutého a rána na hlavě znepokojivě krvácela. Aby s ním co nejméně hýbali, snesli ze seníku jeho lůžko a postavili je dole, kde ležel, aby ho ostatní nerušili. Omyli a zavázali mu hlavu a jemně ho zvedli na lůžko. Pro zahřátí mu přidali ještě jednu pokrývku, protože byl po zranění a šoku úplně ledový na omak. Celý ten čas zůstával jeho obličej pod obvazem vzdálený a pokojný a tak bledý, jak ho Marek ještě neviděl. Pro tu chvíli byl zproštěn všeho trápení.

„Teď si zas jděte lehnout,“ pošeptal Marek ustaraným pomocníkům. „Zatím se víc dělat nedá. Já u něho zůstanu. Kdyby bylo třeba, zavolám vás.“

Povytáhl knot, aby lampa hořela klidně, a do rána seděl u lůžka. Meriet ležel až do rozednění nehybně a němě, přestože se jeho dech znatelně prodloužil a zklidnil, když z bezvědomí přešel do spánku; tvář však zůstala bezkrevná. Teprve po ranní mši mu zaškubaly rty a oční víčka se zatřepetala, jako by je chtěl otevřít, ale neměl sílu. Marek mu omyl obličej a navlhčil pohybující se rty vodou s vínem.

„Lež klidně,“ řekl, ruku na Merietově tváři. „Já jsem tady - Marek. S ničím se netrap, tady u mě jsi v bezpečí.“ Nevěděl, že chce něco takového říci. Sliboval neskonalé požehnání, jaké však měl právo tvrdit, že má takovou moc? Přesto k němu ta slova přišla bez vyzvání.

Těžká víčka se pohnula, chviličku bojovala s neznámou tíhou, která je držela zavřená, a otevřela se. Plamen se odrazil v zoufalých zelených očích. Merietem projel záchvěv. Pohnul vyprahlými ústy a slabě ze sebe vypravil: „Musím jít – musím jim povědět… Nech mě vstát!“

Úsilí vstát, které vyvinul, snadno potlačila ruka položená na jeho prsa. Zůstal bezmocně ležet a třásl se.

„Musím jít! Pomoz mi!“

„Nepotřebuješ nikam chodit,“ sklonil se nad ním Marek. „Chceš-li někomu něco vzkázat, klidně lež a pověz mi to. Víš, že to věrně vyřídím. Spadl jsi, musíš klidně ležet a odpočívat.“

„Marku… jsi to ty?“ Poslepu zatápal pod pokrývkou a Marek uchopil hledající ruku a podržel ji. „Jsi to ty,“ vzdychl Meriet. „Marku, ten člověk, kterého zatkli… že zabil biskupova tajemníka… Musím jim říct… Musím k Hughovi Beringarovi…“

„Pověz to mně,“ naléhal Marek, „a všechno bude vyřízeno. Postarám se, aby se vykonalo, co si přeješ, a ty můžeš odpočívat. Co mám vyřídit Hughovi Beringarovi?“ V srdci to však již věděl.

„Řekni mu, že musí toho ubožáka pustit… Řekni, že se toho zabití nedopustil. Řekni mu, že to vím! Řekni mu,“ pravil Meriet a rozšířenýma, smaragdově zelenýma očima se hladově vpíjel do Markovy pozorné tváře, „že vyznávám svůj smrtelný hřích… že Petra Clemence jsem zabil já. Zastřelil jsem ho v lese asi tři míle od Aspley. Řekni mu, že je mi líto, že jsem tak zostudil dům svého otce.“

Byl slabý a přiomámený, třásl se v opožděném šoku a z očí mu vytryskly slzy, které ho překvapily svou nečekanou záplavou. Sevřel a stiskl ruku, kterou držel. „Slib mi to! Slib mi, že mu to řekneš…“

„Slibuji a vyřídím to já sám, nikdo jiný,“ odvětil Marek a sklonil se k hledajícím, oslepeným očím, aby ho Meriet viděl a uvěřil. „Vyřídím každé slovo, které mi povíš. Ale než odejdu, měl bys pro sebe i pro mne udělat jednu dobrou a potřebnou věc. Pak můžeš spát klidněji.“

Zelené oči zasvítily údivem a vzhlédly k němu. „Jakou věc?“

Marek mu to jemně a pevně sdělil. Než dořekl, Meriet mu vytrhl ruku, pozvedl pohmožděné tělo na lůžku a odvrátil se. „Ne,“ zakvílel tiše a úzkostně. „Ne, to ne! Ne…“

Marek mluvil dál, klidně vysvětloval, proč naléhá, avšak když byl znovu a s ještě silnějším odporem odmítnut, přestal. „Nemusíš se tak rozčilovat. Vyřídím tvůj vzkaz slovo od slova i bez toho. Nehýbej se a spi.“

Meriet mu okamžitě uvěřil. Tělo ztuhlé vzdorem změklo a uvolnilo se. Ovázaná hlava se opět otočila k němu. I příšeří ve stodole ho nutilo přivírat oči a stahovat obočí. Bratr Marek zhasil lampu a zabalil Merieta do pokrývek. Pak svého pacienta a kajícníka políbil a šel vyřídit jeho vzkaz.

Přešel celé předklášteří a kamenný most do města, cestou se zdravil s každým, koho potkal, zeptal se po Hughovi Beringarovi v jeho domě u Panny Marie a když mu řekli, že zástupce šerifa už je na hradě, neodrazen a neunaven kráčel dál. Jako dárek přijal to, že tam byl náhodou přítomen i bratr Cadfael, který právě vyšel od vězně, jemuž převazoval zhnisanou ránu na předloktí. Hlad a podchlazení nepřispívají k uzdravování, ale na Haraldových zraněních už bylo vidět, že se hojí. Na dlouhých vyčnělých kostech už měl o trošinku víc masa a v propadlých tvářích známky mladistvého zaoblení. Pevné kamenné zdi, spánek bez ustavičného strachu, teplé pokrývky a třikrát denně kus jídla byly pro něj hotové nebe.

Na pozadí kamenných zdí vnitřního nádvoří, kam nedopadalo ani tlumené světlo zimního rána, vypadala Markova postavička ještě menší, ale jeho vážná důstojnost se nijak nezmenšila. Hugh ho přivítal s úžasem, tak nečekaným hostem byl v tom prostředí, a vtáhl ho do předsálí strážných, kde hořel oheň a pochodně, protože jasné denní světlo sem zabloudilo jen zřídka.

„Jdu se vzkazem,“ pravil bratr Marek, „od bratra Merieta pro Hugha Beringara. Slíbil jsem, že jej věrně předám slovo od slova, protože to nemůže udělat sám, jak hodlal. Bratr Meriet se teprve včera – jako my všichni u Svatého Jiljí dověděl, že držíte nějakého muže ve vězení pro vraždu Petra Clemence. V noci, když si šel Meriet lehnout, měl velmi neklidné spaní. Vstal a začal chodit. Ve spaní spadl ze seníku, kde spí, a teď leží s rozbitou hlavou a mnoha pohmožděninami, ale už se probral, a myslím, že při dobré péči nepřijde k větší úhoně. Kdyby se však bratr Cadfael na něho přišel podívat, ulevilo by se mi.“

„Ze srdce rád, synku!“ ozval se znepokojený Cadfael. „Ale co ho to popadlo, že chodil ve spaní? Ve svých záchvatech ještě z postele nikdy nevstal. A ti, kdo chodí ve spánku, chodívají velmi obratně i tam, kam by se bdící neodvážil.“

„Asi by šel také tak,“ přiznal zkroušeně Marek, „kdybych na něj byl zdola nepromluvil. Myslel jsem totiž, že je vzhůru a jde za mnou pro pomoc, ale když jsem vyslovil jeho jméno, udělal chybný krok, vykřikl a spadl. A teď se probral. Vím, kam měl ve spaní namířeno a proč. To poslání totiž svěřil mně, když je teď bezvládný, a já jsem tady, abych je vyřídil.“

„Postaral ses, aby byl v bezpečí?“ zeptal se Cadfael úzkostně, přestože se trochu styděl pochybovat o čemkoli, co Marek považoval za dobré udělat.

„Dohlížejí na něho dvě dobré duše, myslím však, že bude spát. Ulevil přede mnou své mysli a já zde předávám to břímě,“ pravil bratr Marek, a jak tam stál, malý a obyčejný, mezi nimi a Merietem, měl v sobě přímočarou a prostou osamělost kněze. „Požádal mě, abych Hughovi Beringarovi vyřídil, že musí propustit svého vězně, protože se nedopustil zabití, z něhož je obviněn. Požádal mě, abych řekl, že mluví z osobní znalosti a vyznává svůj vlastní smrtelný hřích, neboť Petra Clemence zabil sám. Říká, že ho zastřelil v lese asi tři míle od Aspley. A požádal mě také, abych vyřídil, že je mu líto, že tak zostudil dům svého otce.“

Stál proti nim s očima dokořán, otevřeně, jak mu bylo přirozené, a oni na něho zírali s do sebe obráceným, zamyšleným výrazem. Tak jednoduché zakončení! Syn s vášnivou povahou a prudkými reakcemi zabije; otec, spravedlivý a přísný, avšak žárlivě dbalý své starobylé cti, nabídne hříšníkovi volbu mezi veřejnou hanbou, jež otcovský dům zničí, a doživotním pokáním v klášteře, a syn svého otce dá přednost osobnímu očistci před potupnou smrtí a ponížením své rodiny. A mohlo to tak být! Odpovídalo by to na všechny otázky.

„Ale samozřejmě,“ pokračoval bratr Marek s povznesenou jistotou andělů a archandělů a prostotou dítěte, „to není pravda.“

„Nechci se s tebou přít,“ mírně se ozval po dlouhém, hlubokém mlčení a přemýšlení Hugh, „ale rád bych věděl, zda z tebe mluví jen víra v bratra Merieta, pro kterou můžeš mít, jak se domníváš, dobrý důvod, nebo zda víš o nějakém důkazu. Jak víš, že lže?“

„Vím to podle toho, co vím o něm,“ opáčil pevně Marek, „ale to jsem se snažil dát stranou. Řeknu-li, že Meriet není ten, kdo by zastřelil člověka ze zálohy, ale naopak by se mu postavil přímo do cesty a vyzval ho k boji, řeknu to, čemu pevně věřím. Narodil jsem se ovšem mezi chudými, ne v tomto světě šlechtické cti, jak bych se tedy o něm mohl vyjadřovat s jistotou? Ne, vyzkoušel jsem si ho. Když mi řekl to, co mi řekl, odpověděl jsem, že by mi měl pro útěchu své duše dovolit, abych zavolal našeho kaplana, jemuž by se jako nemocný vyzpovídal a požádal o rozhřešení. Ale on nechtěl,“ usmál se na ně Marek. „Už při samotném tom pomyšlení se roztřásl a odvrátil. Když jsem na něho naléhal, velmi se rozčílil. Pro věc, která se mu zdá dobrá, totiž dokáže zalhat mně a vám, i samotnému královskému zákonu, ale nechce lhát svému zpovědníkovi a skrze zpovědníka Bohu.“

[ X ]

Po dlouhém zachmuřeném přemítání Hugh řekl: „Zdá se, že chlapec zatím počká, ať je pravda jaká chce. Leží v posteli s rozbitou hlavou a nějaký čas se asi nehne, tím spíš, jestli uvěří, že jsme přijali to, čemu z nějakého důvodu chce, abychom věřili. Dej na něho pozor, Marku, a nech ho, ať si myslí, že splnil, co si předsevzal. Řekni mu, že může být kvůli našemu vězni klidný, že nebyl obžalován a nic se mu nestane. Ale ať se nikdo nedozví, že tu držíme nevinného, který není nijak ohrožen na životě. Meriet to smí vědět, ale jinak ani živáček. Pro uši veřejnosti máme svého vraha bezpečně v rukou.“

Jedna lež se přidružila k druhé, obě dobře míněné, a pokud se bratru Markovi zdálo, že lež nemá mít na cestě za pravdou místo, přesto uznával, že Bůh při uskutečňování svých záměrů používá převelice nepravděpodobné nástroje, a viděl, že se pravda zrcadlí i ve lži. Nechá Merieta věřit, že jeho těžký úkol je vykonán a přiznání přijato, ať spí beze strachu a bez naděje, beze snů, ale s pravým uspokojením z dobrovolné oběti, a uzdraví se do lepšího, dosud nezjeveného světa.

„Postarám se,“ řekl, „aby to věděl jen on. A zaručuji se, že vám bude k dispozici, kdykoli ho budete potřebovat.“

„Dobrá, vrať se tedy ke svému pacientovi a my s Cadfaelem za vámi brzy přijdeme.“

Marek spokojeně odešel, aby zase přeputoval město a předklášteří. Když byl pryč, Hugh se dlouze a zamyšleně podíval do očí bratru Cadfaelovi. „Tak co?“

„Je to historka, která dává výborný smysl,“ řekl Cadfael, „a velká část je nejspíš pravdivá. Jsem stejného názoru jako Marek a nemyslím si, že ten hoch někoho zabil. Ale to ostatní? Muž, který nechal postavit a zapálit ten milíř, měl dost velkou moc, aby pacholci vykonali jeho vůli a zachovali jeho tajemství. Muž, kterému jeho lidé velmi dobře slouží, velmi se ho bojí a snad ho i velmi milují. Muž, který by mrtvému sám nic neukradl a nedovolil by to ani žádnému ze svých lidí. Vše propadlo ohni. Ti, kdo pro něho pracovali, ho uznávali a poslouchali. Leorik Aspley je takový muž a mohl by se tak zachovat, kdyby věřil, že jeho syn ze zálohy zavraždil muže, který byl hostem v jeho domě. Odpuštění by nepřicházelo v úvahu. Jestliže ochránil vraha před smrtí, která mu patří, mohlo to skutečně být kvůli rodovému jménu a jedině za cenu jeho doživotního pokání.“

Vzpomněl si na příjezd otce a syna v dešti, jednoho přísného, chladného a nepřátelského, odjíždějícího bez políbení, které je slušnosti mezi příbuznými, druhého poddajného a poslušného, avšak jistě proti své přirozenosti, která je současně vzpurná a smířená. Má horečnou touhu zkrátit svou zkušební dobu, aby byl uvězněn bez možnosti vysvobození, ale ve spánku bojuje jako ďábel o svobodu. Byl to věrohodný obraz. Ale Marek je naprosto přesvědčen, že Meriet lhal.

„Nic tomu neschází,“ potřásl hlavou Hugh. „Vytrvale říkal, že chce přijmout kutnu na vlastní přání – a také to tak mohlo být, a z dobrého důvodu, pokud se mu nenabízela jiná alternativa než šibenice. Ke smrti klerika došlo krátce po odjezdu z Aspley. Kůň byl odveden daleko na sever a vypuštěn, aby se tělo hledalo daleko od místa, kde byl ten muž zabit. Ať však chlapec ví cokoli, nevěděl, že vede sběrače dříví přímo na místo, kde najdou kosti, a otcova pečlivá práce bude zmařena. V tom Markovi věřím, a Bůh ví, že jsem nakloněn Markovi věřit i v ostatním. Ale pokud Meriet toho muže nezabil, proč by na sebe bral odsouzení a rozsudek? Z vlastní vůle!“

„Je jenom jedna možná odpověď,“ řekl Cadfael. „Aby ochránil někoho jiného.“

„Říkáte tedy, že ví, kdo je vrah.“

„Nebo si myslí, že ví,“ upřesnil Cadfael. „Ty lidi totiž mezi sebou halí husté závoje, a Aspley podle mne vůbec nepochybuje, že je chlapec vinen, když udělal svému synovi něco takového. A protože se Meriet obětoval životu, před nímž se celý jeho duch bouří, a nyní i potupné smrti, musí být stejně přesvědčen o vině té druhé osoby, kterou miluje a chce chránit. Jestliže se však tak neskonale mýlí Leorik, proč by se nemohl mýlit i Meriet?“

„Nebo my všichni?“ vzdychl Hugh. „Tak pojďte, nejdřív se podíváme na našeho náměsíčného kajícníka, a kdo ví? Jestli si umínil, že se přizná; a musí kvůli tomu lhát, třeba mu uklouzne něco, co se nám bude hodit. Musím uznat, že nenechá trpět jiného ubožáka za sebe ani za toho, kdo je mu dražší než vlastní kůže. Harald ho vyléčil z němoty velmi rychle.“

Když přišli ke Svatému Jiljí, Meriet spal. Cadfael stanul u lůžka ve stodole a shlížel na zvláštně poklidnou a dětskou tvář, odkud byl zažehnán ďábel. Meriet dýchal dlouze, hluboce a sladce. Dalo se věřit, že je to ztrápený hříšník, který se vyznal a očistil a od té chvíle je pro něj všechno snadné. Nechtěl však své přiznání opakovat knězi. V tom má Marek velmi silný argument.

„Nech ho odpočívat,“ řekl Hugh, když se Marek zdráhavě chystal spáče probudit. „Počkáme.“ A také čekali, skoro hodinu, než se Meriet pohnul a otevřel oči. I pak trval Hugh na tom, aby ho nejdřív ošetřili, dali mu najíst a napít, a teprve pak svolil, že si k němu sedne a vyslechne ho. Cadfael ho prohlédl a nenašel nic, co by se za pár dní nezahojilo, přestože si Meriet při pádu podvrtl kotník a nějaký čas na něj bude došlapovat ztěžka a s bolestí. Rána do hlavy mu způsobila otřes mozku a na poslední dny bude možná mít jen mlhavé vzpomínky, ovšem jednu vzdálenější vzpomínku, kterou tak dychtil oznámit, si podržel. Šrám na čele se brzy zahojí; už nekrvácel.

Jeho oči v šeru stodoly svítily tmavozeleně, hleděly vzhůru, rozšířené a soustředěné. Hlas měl slabý, ale odhodlaný, když s pomalým důrazem opakoval přiznání, které sdělil bratru Markovi. Chtěl přesvědčit, a tak velmi ochotně a trpělivě lovil podrobnosti. Když ho Cadfael poslouchal, musel si s úlekem přiznat, že mluví vskutku naprosto přesvědčivě. Hugh si to určitě myslí také.

Pomalu a bez výrazu se vyptával: „Sledoval jste ho, jak odjíždí v doprovodu vašeho otce, a nic jste nenamítal. Potom jste vyrazil s lukem – pěšky, nebo na koni?“

„Na koni,“ opáčil Meriet s ohnivou pohotovostí; kdyby byl šel pěšky, jak by se mohl pohybovat tak rychle, aby již mohl číhat na jezdce, když ho doprovod opustil a vrátil se domů? Cadfael si vzpomněl, že Isouda vyprávěla, že se Meriet pozdě odpoledne vrátil s otcovou skupinou, přestože s ní nevyjížděl. Neříkala, jestli se vracel na koni nebo pěšky; na to se bude nutno přeptat.

„S vražedným úmyslem?“ pokračoval vlídně Hugh. „Nebo to na vás přišlo zničeho nic? Vždyť co jste mohl mít proti mistru Clemenceovi, co by zasluhovalo smrt?“

„Choval se příliš troufale k bratrově nevěstě,“ odpověděl Meriet. „To jsem měl proti němu – kněz, který si hraje na dvořana a je si jistý, že stojí vysoko nad námi! Člověk, který nemá ani dům, a místo půdy a rodu má jen učenost a jméno svého dobrodince, a přitom se na nás dívá svrchu přes všechny naše prastaré kořeny. Z pocitu křivdy vůči mému bratrovi…“

„Přesto váš bratr žádné zadostiučinění nežádal,“ poznamenal Hugh.

„Odešel k Lindeům, k Roswitě… Večer předtím ji doprovodil domů a určitě se s ní pohádal. Odešel časně ráno, ani se s hostem nerozloučil, šel napravit, co se mezi nimi dvěma pokazilo… Domů se vůbec nevrátil,“ řekl Meriet jasně a pevně, „až pozdě večer, když už dávno bylo po všem.“

To je podle Isoudina vyprávění pravda, připomněl si Cadfael. Až pak, když bylo po všem a Meriet byl přiveden domů jako usvědčený vrah a směl se objevit až poté, co si dobrovolně zvolil klášter a byl ochoten na čestné slovo jít a prohlásit to v opatství s plným vědomím toho, co dělá. Tak to s klidným sebeovládáním řekl své bystré a vnímavé kamarádce. Dělal to, co si přál.

„Ale vy, Meriete, jste jel napřed, abyste mistra Clemence předjel. Měl jste na mysli vraždu?“

„Nepřemýšlel jsem,“ prvně zaváhal Meriet. „Jel jsem sám… ale měl jsem zlost.“

„Musel jste spěchat,“ naléhal na něho Hugh, „jestliže jste jel oklikou, a přitom jste odjíždějícího hosta dohonil, předjel a počkal si na něj, jak říkáte.“

Meriet se na lůžku napřímil a napjal, veliké oči upřeny na vyslýchajícího. Vystrčil bradu. „Ano, spěchal jsem, třebaže ne s nějakým určitým úmyslem. Byl jsem právě v houští, když jsem postřehl, že ke mně beze spěchu přijíždí. Napjal jsem luk a střelil po něm. Padl…“ Na bledém čele pod obvazem vyrazil pot. Zavřel oči.

„Nechte ho!“ řekl tiše Cadfael Hughovi do ucha. „Má dost.“

„Ne,“ ozval se důrazně Meriet. „Nechte mě to dokončit. Když jsem se nad ním sklonil, byl mrtvý. Zabil jsem ho. A tak mě otec přistihl přímo při činu. Psi – psi, které měl s sebou, mě zvětřili a přivedli ho ke mně. Kvůli mně to utajil, a kvůli váženému jménu, ale za všechno, co udělal, aby mě zachoval naživu, a co je snad proti zákonu, beru vinu na sebe, protože já jsem toho příčinou. Nechtěl však nad ničím přimhouřit oči. Slíbil, že zachrání můj propadlý život, přijmu-li vyhnanství ze světa a odeberu se do kláštera. Nikdo mi neřekl, co se dělo pak. Z vlastní vůle a s vlastním souhlasem jsem přijal svůj trest… Doufal jsem… a snažil se… Ale všechno, co bylo spácháno, připište na můj účet a dovolte mi to všechno zaplatit.“

Myslel, že to má za sebou, a zhluboka vzdychl. Hugh také vzdychl a pohnul se, jako když chce vstát, ale pak se jako mimochodem zeptal: „V kolik hodin se stalo, Meriete, že vás otec přistihl při vraždě?“

„Asi ve tři odpoledne,“ řekl Meriet lhostejně a střemhlav padl do pasti.

„A mistr Clemence vyjel chvíli po ranní? To mu ty tři míle trvaly hodně dlouho,“ pravil s klamavou mírností Hugh.

Merietovy oči, přivřené únavou a úlevou po napětí, se v úleku prudce otevřely. Stálo ho křečovité úsilí, aby ovládl hlas a obličej, ale dokázal to a ze studnice své odhodlanosti a překvapení vylovil věrohodnou odpověď: „Příliš jsem svůj příběh zestručnil, protože jsem to chtěl mít za sebou. Když se to stalo, bylo ještě brzy dopoledne. Ale utekl jsem od něho, nechal ho ležet a bloudil jsem po lese zděšený tím, co jsem udělal. Ale nakonec jsem se vrátil. Zdálo se mi lepší schovat ho do houští stranou od cest, kde by ho nemusel nikdo najít a já bych mohl v noci přijít a pohřbít ho. Byl jsem vyděšený, ale nakonec jsem se přece vrátil. Nemrzí mě to,“ řekl nakonec Meriet tak prostě, že kdesi v těch posledních slovech musela být pravda. On však nikoho nezastřelil. Náhodou přišel na mrtvého muže ležícího v krvi, právě tak, jako couvl a zůstal zděšeně stát při pohledu na bratra Wolstana krvácejícího pod jabloní. Dojel tři míle od Aspley, to ano, myslel si Cadfael, ale až odpoledne, když byl otec na lovu se sokolem a se psy. „Nemrzí mě to,“ opakoval Meriet docela klidně. „Je dobře, že jsem tak byl přistižen. Ještě lepší je, že jsem vám teď všechno řekl.“

Hugh vstal a shlížel na něho s nevyzpytatelným výrazem. „Výborně. Zatím by se s vámi nemělo hýbat a není důvod, proč byste nezůstal tady v péči bratra Marka. Bratr Cadfael mi říkal, že budete několik dní potřebovat berle, kdybyste se pokoušel chodit. Budete docela bezpečný tady, kde jste.“

„Dal bych vám čestné slovo,“ řekl smutně Meriet, „ale pochybuji, že byste je přijal. Dá vám je Marek, já se podřídím jemu. Ale ten druhý – určitě ho pustíte?“

„Nemusíte mít starost, je očištěn od každé viny kromě drobných krádeží pro zachování života, a na ty se zapomene. Radši myslete na vlastní případ,“ řekl vážně Hugh. „Přál bych si, abyste přijal kněze a vyzpovídal se mu.“

„Mými knězi můžete být vy a kat,“ odvětil Meriet a dokázal se i bolestně pousmát.

„Jedním dechem lže i mluví pravdu,“ řekl Hugh s rezignovaným popuzením. „To, co říká o otcově úloze, je skoro jistě pravda, byl tak přistižen, ochráněn i odsouzen. Tak k vám přišel – chtě i nechtě. To vysvětluje všechny potíže, které jste s ním měli ve spaní i bdění. Nedává nám to ovšem odpověď na to, kdo zabil Petra Clemence, protože je prakticky jisté, že Meriet to nebyl. Na ten hrozný rozpor v čase vůbec nepomyslel, dokud jsem ho nepobídl. A když uvážím, jaký to byl pro něj šok, docela dobře to vysvětlil. Ale příliš pozdě. Stačilo, že tu chybu udělal. Co teď? Mám dát rozhlásit, že se mladý Aspley přiznal k vraždě a dát mu oprátku na krk? Jestliže se opravdu pro někoho obětuje, myslíte, že ten někdo předstoupí, smyčku mu sundá a strčí do ní vlastní krk, jako to Meriet udělal pro něho?“

Cadfael nevesele, avšak s přesvědčením odpověděl: „Ne. Když ho nechal jít do jednoho pekla, aby si zachránil kůži, sotva by hnul prstem, aby mu pomohl ze šibenice. Bůh mi odpusť, soudím-li ho špatně, ale na tohle svědomí není žádné spolehnutí. A vy byste zapletl zákon i sebe do lži a přivedl toho chlapce do ještě hlubšího neštěstí. Ne, ještě máme trochu času. Nechme to být. Za dva dny přijedou do opatství svatebčané a Leorika Aspleyho můžete volat k odpovědnosti za jeho podíl. Protože je však přesvědčen o Merietově vině, stěží vám pomůže najít skutečného vraha. Nedělejte s ním nic, dokud nebude po svatbě, nechte ho do té doby mně. Mám s tímhle otcem a synem jisté úmysly.“

„Milerád vám ho přenechám,“ souhlasil Hugh, „protože v téhle situaci nemám potuchy, co s ním. Jeho přestupek je spíš proti církvi než proti zákonu, který zastupuji já. Připravit mrtvého o křesťanský pohřeb a patřičné obřady stěží náleží do mé pravomoci. Já chci vraha. Vím, že chcete tomu starému tyranovi vtlouct ho hlavy, že svého mladšího syna zná tak špatně, že lidé, kteří ho znají jen pár týdnů, mu věří víc a víc mu rozumějí než vlastní otec. Přeji vám hodně zdaru. Ale povím vám, Cadfaele, co mě na tom nejvíc trápí. Kdybyste mě zabil, nechápu, jaký důvod mohl mít někdo v těch končinách, ať Aspley, Linde, Foriet nebo kdokoli jiný, přát si, aby Petr Clemence zmizel ze světa. Zastřelit ho, protože byl příliš smělý a troufalý k té dívce? Hloupost! Vždyť odjížděl pryč, předtím ho nikdo málem neviděl a nikdo ho víckrát vidět nemusel, a ženichovi šlo zřejmě jen o to, aby se po rozmíšce udobřil s nevěstou. Zabíjet pro něco takového? To by se musel dočista zbláznit. Říkáte, že ta slečinka dělá oči na každého, kdo ji obdivuje, ale žádný ještě na to neumřel. Ne, je tam… musí tam být nějaký jiný důvod, ale kdybyste mě zabil, nevím jaký.“

Totéž trápilo Cadfaela. Malá večerní neshoda kvůli dívce a příliš horlivým poklonám, které jí někdo skládal, žádná urážka, pouhá bublina v doposud klidném životě jedné rodiny – ne, pro takové nepatrné věci se lidé nezabíjejí. A žádný vážnější spor s Petrem Clemencem dosud nikdo nenaznačil. Vzdálení příbuzní ho znali nepatrně, ostatní vůbec ne. Když nás nový známý dráždí, ale víme, že se zdrží jen přes noc, trpělivě ho snášíme, s úsměvem mu na prahu zamáváme a pak si oddechneme. Ale nečíháme v lese, kudy musí jet, a nezastřelíme ho.

Pokud však nešlo o člověka samotného, co jiného mohlo přivolat smrt? Jeho poslání? Neříkal, jaké je, aspoň dokud tam byla Isouda. A i kdyby, proč bylo tak nezbytné, aby nedojel? Zdvořilé diplomatické poselství ke dvěma pánům ze severu, aby se zajistila jejich podpora mírovým snahám biskupa Jindřicha. Poselství, které se poté zdařilo kanovníku Eluardovi tak šťastně, že tam právě doprovodil krále, aby zpečetil dohodu, a teď se s ním zas vrací na jih spokojeně slavit vánoce. Tam jistě není nic nekalého. Velcí páni mívají soukromé plány a někdy uvítají návštěvu, kterou jindy odmítnou, avšak je tu důkaz sblížení a rýsují se poměrně bezpečné svátky.

Vraťme se k tomu člověku. Byl to jen neškodný příbuzný, který má kolem cestu, trochu se předvádí a vytahuje pod rodinnou střechou a pak jede dál.

Takže osobní zášť nepřipadá v úvahu. Co potom zbývá než běžné nehody putujících? Plíživý zloděj a vrah, který se toulá krajem připraven strhnout muže z koně a rozmlátit mu hlavu pro šaty, které má na sobě, nemluvě o báječném koni a hrsti šperků? A to je vyloučeno, protože Petr Clemence oloupen nebyl, nevzali mu ani stříbrnou přezku, ani kříž s drahokamy. Nikdo si jeho smrtí nepomohl k věcem ani oblečení, i kůň byl vypuštěn do rašeliniště s nedotčeným postrojem.

„Přemýšlel jsem o tom koni,“ řekl Hugh, jako by sledoval tok Cadfaelových myšlenek.

„Já také. Tu noc, kdy jste ho přivedl do opatství, ho Meriet ze spaní volal. Řekli vám to vůbec? Volal Barbare, Barbare, a hvízdal na něho. Novici tvrdili, že to na něj hvízdal jeho ďábel. Rád bych věděl, jestli k němu tenkrát v lese přišel, nebo jestli za ním musel později Leorik poslat lidi. Myslím, že by k Merietovi přišel. Když chlapec našel mrtvého, nejdřív pomyslel na koně a začal ho volat.“

„Možná, že psi nejdřív zaslechli jeho hlas,“ řekl s lítostí Hugh, „ještě dřív, než ho zvětřili. A přivedli na něj otce.“

„Něco mě napadá, Hughu. Chlapec vám statečně odpověděl, když jste ho neočekávaně upozornil na rozpor v čase. Myslím však, že mu vůbec nedošlo, co to znamená. Pochopte, kdyby prostě narazil na osamělé mrtvé tělo v lese a nikde nic, co by obrátilo jeho podezření k určitému člověku, věděl by jen to, že Clemence ujel sotva kousek cesty, než byl zastřelen. Jak by mohl vědět nebo se dohadovat, kdo to spáchal? Jestli však náhodou přišel na nějakou jinou duši, která padla do léčky stejně jako on, a skláněla se nad mrtvým nebo se ho pokoušela odvléct do úkrytu – na někoho, kdo je mu blízký a drahý –, potom si až doteď neuvědomil, že ten někdo přišel na to místo v lese stejně jako on nejméně o šest hodin později, než aby mohl být vrahem!“

Osmnáctého prosince vjel do Shrewsbury s velkým sebeuspokojením kanovník Eluard, protože přemluvil krále k návštěvě, jež se mimořádně vydařila, a doprovodil ho cestou na jih k obvyklé vánoční oslavě v Londýně až sem, než se rozloučil a zabočil na západ pro zprávy o Petru Clemenceovi. Chester a Lincoln, oba nyní hrabata podle jména stejně jako ve skutečnosti, Štěpánovi všemožně podkuřovali a slibovali neotřesitelnou věrnost, což oplatil darem půdy a titulu. Lincolnský hrad se silnou posádkou si ponechal, ale město a hrabství nyní patřily novému hraběti. Ovzduší v Lincolnu bylo sváteční a uvolněné, k čemuž přispělo i mírné prosincové počasí.

Poměry na severovýchodě slibovaly bezstarostné vánoční svátky.

Hugh přišel za kanovníkem z hradu a vyměnil si s ním novinky, ač to byla velmi nerovná výměna. Přinesl s sebou památky po Petru Clemenceovi, šperky a postroj, očištěné od nabaleného popela a hlíny, ale začernalé ohněm. Kosti mrtvého nyní odpočívaly v pohřební kapli opatství v olověné rakví, ale ta ještě nebyla zapečetěna. Kanovník Eluard si ji dal otevřít a zíral na pozůstatky uvnitř se zachmuřenou tváří, ale neuhýbavě.

„Přikryjte ho,“ odvrátil se. Nebylo tam nic, podle čeho by se dal ještě někdo poznat. Kříž a prsten však byly něco jiného.

„Ten znám, běžně jsem jej na něm vídával,“ řekl Eluard s křížem v dlani. Na stříbrném povrchu se tměly stopy po ohni, ale drahokamy zářily jasně. „Je to jistě Clemence,“ pokračoval Eluard těžce. „Bude to pro mého biskupa rána. A vy máte pro ten zločin někoho ve vězení?“

„Máme někoho ve vězení, to je pravda,“ přisvědčil Hugh, „a vypustili jsme zprávu, že je to vrah, ale musím vám říci podle pravdy, že obžalován není a skoro jistě ani nebude. Nejhorší, co na něj víme, jsou drobné krádeže z hladu, kvůli těm ho držím ve vězení. Jsem si však jist, že vrahem není.“ Vylíčil své pátrání, ale o Merietově přiznání neřekl ani slovo. „Máte-li v úmyslu si tady dva tři dny odpočinout, než budete pokračovat v cestě, dočkáte se možná dalších zpráv, které byste mohl vzít s sebou.“

Napadlo ho, že je bláhový, když něco takového slibuje, přesto měl své tušení, a tak mu ta slova vyklouzla. Až přijede Leorik Aspley, bude s ním Cadfael jednat, a blížící se příjezd všech, kteří měli nejblíž k posledním hodinám Petra Clemence, připadal Hughovi jako houstnoucí a černající mrak před bouří a lijavcem. A pokud se déšť nespustí, po svatbě přinutí Aspleyho, aby řekl vše, co ví, a bude pátrat po tom, co neví – například po takových drobnostech jako oněch šest nezbádaných hodin nebo to, že Clemence ujel pouhé tři míle, než ho potkala smrt.

„Život mu nikdo nevrátí,“ řekl zasmušile kanovník Eluard, „je však pouze spravedlivé a správné, aby byl jeho vrah povolán k odpovědnosti. Věřím, že se to ještě může podařit.“

„A zdržíte se těch pár dní? Nespěcháte za králern?“

„Jedu do Winchesteru, ne do Westminsteru. A počkat několik dní mi za to stojí, abych mohl sdělit biskupovi víc o té bolestné ztrátě. Přiznávám se, že si také potřebuji trochu odpočinout. Už nejsem žádný mladík. Mimochodem, váš šerif vám nechává dál na bedrech starosti s hrabstvím. Král Štěpán si přeje strávit svátky v jeho společnosti a bere ho s sebou do Londýna.“

To nebyla pro Hugha nijak nevítaná zpráva. Velmi si přál dokončit dílo, které začal, a když se do takového úkolu pustí dva, jeden netrpělivější než druhý, nemívá to nejlepší výsledky. „Takže vy jste se svou návštěvou spokojen,“ ozval se. „Aspoň něco se zdařilo.“

„Stálo to za to cestování,“ řekl s uspokojením Eluard. „Král může mít ohledně severu klidnou mysl. Ranulf a Vilém jej mají celý v rukách a musel by to být smělý člověk, aby si troufl vystoupit proti jejich vládě. Kastelán Jeho Milosti w Lincolnu má s hrabaty a jejich paními ty nejlepší vztahy. A poselství, která vezu biskupovi, jsou opravdu přívětivá. Ano, stálo to za ty míle, které jsem kvůli tomu najezdil.“

Nazítří přijela svatební společnost ve skromné šlechtické nádheře do pokojů, jež měli připraveny v opatském domě pro hosty: Aspleyovi, Lindeovi, dědička Forietu a velký průvod pozvaných hostů ze všech sousedních sídel na krajích hvozdu. Svatebčané zabrali vše kromě společné síně a dormitáře pro pocestné obchodníky a hosty na jednu noc. Opatův host, kanovník Eluard, projevil ze své privilegované vzdálenosti vlídný zájem o veselý ruch. Novici a chlapci s dychtivou zvědavostí přihlíželi, potěšeni každým rozptýlením ve svém spořádaném životě. Převor Robert se dal vidět na nádvoří a v křížové chodbě ve své nejpřívětivější a nejdůstojnější podobě. Vždy vypadal nejlépe, když bylo třeba dohlédnout na nějaké obřady a měl k tomu patricijské obecenstvo, jež ho oceňovalo a obdivovalo; bratr Jeroným se ještě víc pletl a rozkazoval mezi novici a laickými služebníky. Na nádvoří se stájemi bylo velmi rušno a všechna stání byla plná. Bratři, kteří měli mezi hosty příbuzné, je směli přijmout v hovorně. Nádvořími a zahradami se valila vlna obdivu a zájmu, tím veseleji, že počasí bylo sice štiplavé a velmi chladné, ale jasné a pěkné, a denní světlo trvalo dlouho do podvečera.

Cadfael stál s bratrem Pavlem v rohu křížové chodby a díval se, jak přijíždějí ve svých nejlepších cestovních šatech, s nákladními poníky, kteří vezli jejich svatební parádu. První přijeli Lindeovi. Wulfrik Linde byl tlustý, ochablý muž středních let s přívětivou ospalou tváří, a Cadfael se v duchu neubránil otázce, jak asi vypadala jeho zesnulá choť, když spolu měli párek tak krásných dětí. Jeho dcera se vezla na pěkném krémovém mimochodníku, usmívala se s vědomím, že se všechny oči upírají právě na ni, a svůdně klopila své vlastní v hrané cudnosti, aby měl rychlý postranní pohled o to větší moc. Přestože byla až na oválnou zrůžovělou tvář celá zachumlaná do pěkného modrého pláště, dovedla zářit krásou a věděla, ach, jak dobře věděla, že se na ni upírá nejméně čtyřicet párů nevinných mužských očí a klade si otázku, jaké zvláštní rozkoše jsou jim odepřeny. Ženy každého věku procházely těmito vraty věcně a cílevědomě tam a zpět se stížnostmi, prosbami, žádostmi a dary, a nebudily žádný rozruch a nedožadovaly se žádného holdu. Roswita přijížděla obrněna vědomím své moci; blažil ji neklid, který s sebou přinášela. Pavlovi novici budou mít možná dnes prazvláštní sny.

Těsně za ní a na okamžik sotva k poznání přijížděla na vysokém bujném oři Isouda Forietová. Upravená, obutá a na pěkném koni, s vlasy pod síťkou vystavenými světlu, jasně rudohnědými jako podzimní listí, s kápí shozenou na ramena a zády rovnými a pružnými jako břízka, jela bez veškeré vyumělkovanosti, a žádnou také nepotřebovala. Jako kluk! Právě jako mladý muž, který jel vedle ní, ruku nataženou k ruce, v níž držela uzdu, a lehce se jí dotýkal. Sousedé, z nichž každý může nabídnout statek. Bylo by to divné, kdyby Janynův otec a Isoudin poručník plánovali, že je oba spojí? Výborně se k sobě hodili věkem, postavením i tím, že se od dětství znali; co by mohlo být příhodnější? Avšak ti, jichž se to nejvíc týkalo, dosud klábosili a hašteřili se jako bratr se sestrou a cítili se spolu docela volně a důvěrně. Mimoto měla Isouda jiné plány.

Janyn s sebou jako všude jinde nesl svou lehkou, přitažlivou bezelstnost a s potěšením se usmíval na všechno, co viděl kolem sebe. Bystrým pohledem přejel přihlížející, poznal bratra Cadfaela a obličej se mu mile rozzářil, když se mu zřetelně uklonil světlou hlavou.

„On tě zná,“ postřehl to gesto bratr Pavel.

„Je to bratr nevěsty – dvojče. Potkal jsem ho, když jsem jel promluvit s Merietovým otcem. Ty dvě rodiny jsou nejbližší sousedé.“

„Velká škoda,“ řekl soustrastně Pavel, „že bratru Merietovi není dobře a nemůže tu být. Určitě by byl rád při tom, když se jeho bratr bude ženit, a popřál jim Boží požehnání. Ještě pořád nemůže chodit?“

Mezi těmi, kdo to s Merietem mysleli nejlépe, se vědělo jen to, že spadl a ještě je zesláblý a leží s vymknutou nohou.

„Pajdá o holi,“ vysvětlil Cadfael. „Byl bych nerad, kdyby si v tom stavu troufal tak daleko. Za den za dva uvidíme, jestli mu budu moci dovolit, aby vyzkoušel své síly.“

Janyn byl skokem dole ze sedla a pozorně stál Isoudě u třmene, když se chystala sestoupit. Položila mu ruku pevně na rameno a snesla se jako pírko. Společně se zasmáli a připojili se ke shromážděné společnosti. Za nimi přijížděli Aspleyovi, Leorik tak, jak si ho Cadfael představoval a jak ho již viděl, duší i tělem rovný jako svíce a v sedle se tyčící jako kostelní věž; popudlivý, nesnášenlivý, počestný muž, přesně plnící své závazky, absolutně trvající na svých výsadách. Pro služebnictvo polobůh, jemuž se dá důvěřovat, pokud jsou sloužící sami důvěryhodní, a pro své syny bůh. Těžko hádat, čím byl pro svou zesnulou manželku, nebo co vlastně cítila ke svému druhorozenému ona. Obdivuhodný prvorozený po otcově boku seskočil z vysokého sedla a přistál na zemi jako pták, velký, silný a krásný. Každým hnutím dělal Nigel čest svým rodičům a svému jménu. Mladí mniši, kteří ho pozorovali, zaševelili obdivem a měli proč.

„Je to těžké,“ zašeptal bratr Pavel, vždy citlivý k mládí a jeho tajným strastem, „být druhý po někom takovém.“

„To ano,“ s lítostí přitakal Cadfael.

Následovali příbuzní a sousedé, drobní páni a jejich dámy, sebejistí lidé vládnoucí sice nevelkým říším, ale zato absolutně; a že si uměli svoje ohlídat! Seskakovali, jejich podkoní odváděli koně a poníky, nádvoří se po náhlém přívalu barev a života postupně prázdnilo a pevný a ctěný řád pokračoval bez narušení. Blížily se nešpory.

Po večeři zašel bratr Cadfael do herbária pro nějaké sušené byliny, jež potřeboval opatův kuchař, bratr Petrus, na zítřejší oběd, kdy měli Aspleyovi a Lindeovi obědvat s kanovníkem Eluardem u opatova stolu. Noc asi bude mrazivá; vzduch byl štiplavý a nehybný, obloha plná hvězd. I ten nejslabší zvuk zněl v čiré tmě jako zvon. Kroky, jež za ním šly po udupané pěšině mezi živými ploty, byly velmi tiché, ale on je slyšel; někdo malý a lehkonohý se držel v povzdálí, jedním bystrým uchem naslouchal Cadfaelovým vůdčím krokům před sebou, druhým se ujišťoval, že za nimi nikdo nejde. Když Cadfael otevřel dveře své chýše a vešel, pronásledovatel se zastavil a dopřál mu čas, aby vykřesal jiskru a rozsvítil lampičku. Pak vešla do otevřených dveří, zachumlaná v tmavém plášti, vlasy rozpuštěné na šíji, jak je viděl prvně, tvář poštípanou mrazem do růžova, a plamínek lampy měnil její oči v hvězdy.

„Pojďte dál, Isoudo,“ řekl Cadfael klidně a šustil svazečky bylin, které se houpaly z trámů nahoře. „Doufal jsem, že najdu způsob, jak s vámi promluvit. Měl jsem vědět, že se o to postaráte sama.“

„Nesmím se dlouho zdržet,“ řekla vcházejíc a zavřela za sebou. „Údajně rozsvěcím svíčku a modlím se v kostele za duši svého otce.“

„Neměla byste to tedy dělat?“ usmál se Cadfael. „Tak se na tu chvilku, co máte, posaďte a žádejte ode mě, co chcete.“

„Svíčku jsem rozsvítila,“ ujistila ho, když si sedala na lavici u stěny, „je ji vidět, ale můj otec byl skvělý člověk a Bůh se o jeho duši dobře postará i bez mého zasahování. A já potřebuji vědět, co se opravdu děje s Merietem.“

„Takže vám řekli, že spadl a zatím nemůže chodit?“

„Řekl nám to bratr Pavel. Prý neutrpěl žádné trvalé škody. Je to tak? Určitě se uzdraví?“

„Určitě. Při pádu si udělal šrám na čele, ale ten se už zahojil, a jeho podvrtnutá noha jen potřebuje trochu odpočinku a bude ho nosit stejně dobře jako předtím. Je v dobrých rukou, stará se o něho bratr Marek, a to je věrný přítel. Povězte mi, jak přijal jeho otec zprávu o jeho pádu?“

„Zachoval si nehnutou tvář, ačkoli vyjádřil, že ho to trápí, ale tak chladně, že by mu to nikdo nevěřil. Přesto se doopravdy trápí.“

„Nepožádal, aby ho směl navštívit?“

Opovržlivě se ušklíbla nad mužskou umíněností. „Ten! Dal ho Bohu, tak ať se o něj stará Bůh. Ani se u něj neukáže. Ale já vás jdu prosit, abyste k němu vzal mě.“

Cadfael stál, vážně si ji prohlédl, a pak si vedle ní sedl a vyložil jí všechno, co se stalo, všechno, co věděl nebo tušil. Byla chytrá, statečná a odhodlaná, věděla, co chce, a byla ochotná o to bojovat. Když slyšela, že se Meriet přiznal k vraždě, přemýšlivě se zakousla do rtu a hrdě se rozzářila, když Cadfael zdůraznil, že ona je jediná kromě něho, Marka a zástupce zákona, kdo má přednost se s tím seznámit a pro svou útěchu vědět, že tomu nikdo nevěří.

„Úplná pitomost!“ smetla to ze stolu. „Díky Bohu skrz něj vidíte jako přes závoj. A ten jeho nemožný otec tomu věří? Ale kdepak, ten ho nikdy neznal, nikdy ho nedokázal ocenit ani se k němu nepřiblížil ode dne, kdy se Meriet narodil. Přesto uznávám, že je to spravedlivý člověk a vědomě by nikomu neukřivdil. Musí mít závažný důvod, proč tomu věří. A Meriet musí mít stejně závažný důvod, proč ho nechává v omylu – přestože mu má určitě za zlé, že tak ochotně uvěřil zlému o vlastní krvi. Řeknu vám, bratře Cadfaele, že jsem ještě nikdy tak jasně neviděla, jak jsou si podobní: pyšní, paličatí, samotářští; vezmou na sebe každé břímě, které jim padne do cesty, a nepustí k sobě ani příbuzné, ani poddané, nikoho: Nejradši bych jim ty tvrdé palice otloukla o sebe. K čemu by to ale prospělo, když neznám odpověď, která by jim zavřela ústa – leda aby se káli?“

„Odpověď se najde,“ řekl Cadfael, „a jestli jim někdy budete ty palice o sebe otloukat, slibuji vám, že žádná nebude vyholená. Ano, zítra vás s sebou vezmu, abyste si to na jednom z nich vyzkoušela, ale až po obědě – předtím totiž hodlám strýčka Leorika přivést na návštěvu k synovi, ať chce nebo nechce. Povězte mi, jestli to víte, jaké mají na zítřek plány? Do svatby zbývá ještě den.“

„Chystají se na velkou mši,“ rozzářila se nadějí, „pak si budou ženy zkoušet šaty a vybírat ozdoby a tu a tam se bude něco zapošívat na svatebních šatech. Nigel u toho nesmí být, dokud nepůjdeme na oběd k panu opatovi, a myslím, že chce jít s Janynem do města pro nějaké poslední maličkosti. Strýček Leorik asi bude po mši sám. Pak byste ho mohl lapit, jestli vystihnete správnou chvíli.“

„Budu ji vyhlížet,“ ujistil ji Cadfael. „A po obědě u opata vás vezmu k Merietovi, budete-li se moci uvolnit.“

Když si uvědomila, že je nejvyšší čas odejít, radostně vstala a statečně odkráčela. Byla si jista sama sebou, svými hvězdami i svým postavením u nebeských mocností. A Cadfael šel s vybranými bylinami k bratru Petrusovi, který hloubal nad mistrovskými díly, jež připraví na zítřejší poledne.

Po velké dopolední mši dvacátého prosince se ženy odebraly do svých pokojů, aby si pečlivě vybraly vhodné roucho na oběd u opata. Leorikův syn a jeho nejlepší přítel odešli pěšky do města, hosté se rozešli po návštěvách u místních známých, k nimž mívali zřídka příležitost, nakoupit si zásoby pro svá venkovská sídla, když už se jednou dostali až k městu, nebo si čistili peříčka na zítřejší slávu. Leorik se v mrazivém povětří svižně prošel po zahradách, kolem rybníků a polí, k potoku Meole, ověnčenému křehkým jíním jako jemnými krajkami, a pak stejně rozhodně zmizel. Cadfael vyčkával, aby mu dopřál trochu času o samotě, po které zjevně toužil, a tak ho ztratil, ale opět ho našel v pohřební kapli, kde rakev Petra Clemence, nyní uzavřená a zahalená bohatým příkrovem, čekala na zprávu od biskupa Jindřicha, jak se s ní má naložit. Na rozvětveném svícnu hořely dvě nové ozdobné svíčky a Leorik klečel u nohou rakve na dlažbě. Rty se mu pohybovaly tichými, svědomitými modlitbami, otevřené oči upíral neuhýbavě na máry. Tehdy Cadfael věděl, že je na pevné půdě. Svíčky mohly být pouhým darem zdvořilého muže zemřelému příbuznému, třebaže vzdálenému, ale zachmuřená, bolestná tvář, mlčky uznávající dosud nevyznanou a neusmířenou vinu, potvrzovala, jakou úlohu sehrál, když mrtvému upřel pohřeb, a jasně svědčila o důvodu.

Cadfael se mlčky stáhl a počkal, až vyjde. Když se Leorik mžikaje vynořil do denního světla, narazil na malého, podsaditého, do hněda osmahlého bratra, jenž se mu postavil do cesty a zlověstně ho oslovil jako varující anděl, který zahrazuje přístup:

„Můj pane, mám k vám naléhavý vzkaz. Prosím, pojďte se mnou. Váš syn je smrtelně nemocen:.“

Přišlo to tak náhle a stručně, že to zasáhlo jako kopí. Ti dva mládenci byli už půl hodiny pryč, bylo tedy dost času na vražedný útok, nůž nějakého zloděje nebo pohromu jinakého druhu. Leorik vztyčil hlavu, zděšeně se nadechl a nahlas zasípal: „Můj syn…?“

Teprve tehdy poznal bratra, který přišel do Aspley s opatovým vzkazem. Cadfael viděl v zapadlých, pánovitých očích vzplát nepřátelské podezření a předešel vše, co by mohl jeho protivník říci.

„Je nejvyšší čas,“ řekl, „abyste se upamatoval, že máte dva syny. Necháte jednoho z nich zemřít bez útěchy?“

[ XI ]

Leorik s ním šel; netrpělivě, podezíravě, nesnášenlivě, ale přece jen šel. Cestou se vyptával, ale nedostával odpovědi. Když Cadfael prostě opáčil: „Tak se obraťte zpátky, je-li to vaše vůle, a smiřte se s Bohem i s ním podle svého!“ Leorik zaťal zuby, vystrčil bradu a rázoval dál.

Na pěšině stoupající do travnatého svahu ke Svatému Jiljí se zastavil, ale spíš aby si udělal představu o místě, kde jeho syn slouží a trpí, než ze strachu před některou z mnoha nákaz, s nimiž by se mohl uvnitř setkat. Cadfael ho přivedl do stodoly, kde dosud stálo Merietovo lůžko, a Meriet na něm právě seděl; silnou hůl, o kterou se opíral při pochůzkách po špitále, v pravé ruce, hlavu opřenou o rukojeť. Určitě od ranní mše běhal, jak mohl, a Marek ho musel zahnat, aby si před obědem chvíli odpočinul. Jejich přítomnost si ihned neuvědomil, protože světlo ve stodole bylo mdlé a rozptýlené a přelétaly v něm stíny. Vypadal o několik let starší než ten mlčenlivý a poddaný jinoch, kterého Leorik před necelými třemi měsíci přivedl do opatství.

Jeho otec vstoupil a světlo na něho dopadalo ze strany. Zůstal hledět. Tvář měl nepřístupnou a rozhněvanou, ale oči v ní byly plné zármutku a údivu, a také pohoršení, že byl takto přiveden, když trpící nejeví žádné známky blížící se smrti, ale rezignovaně a klidně odpočívá jako člověk smířený s osudem.

„Jděte dovnitř,“ řekl Cadfael Leorikovi po boku, „promluvte na něj.“

Hrozilo nebezpečí, že se Leorik obrátí, odstrčí proradného vůdce a odkráčí zpátky, odkud přišel. Vrhl přes rameno černý pohled a zdálo se, že chce ode dveří couvnout, avšak buď Cadfaelův tichý hlas, nebo náznak pohybu dolehly k Merietovi a vyrušily ho. Zvedl hlavu a spatřil otce. Tvář mu zkřivila prazvláštní křeč úžasu, bolesti a zdráhavé, nechtěné náklonnosti. Pokusil se uctivě vstát a ve spěchu to pokazil. Berla mu vyklouzla z ruky a žuchla na podlahu. S bolestnou grimasou po ní sáhl.

Leorik ho předešel. Třemi dlouhými netrpělivými kroky překročil mezeru mezi nimi, drsnou rukou zatlačil syna zpátky na lůžko a vrátil mu hůl do ruky, spíš jako když se zlobí na jeho nešikovnost než projevuje ohled postiženému. „Seď!“ zabručel. „Není důvod vyskakovat. Slyšel jsem, že jsi spadl a nemůžeš ještě dobře chodit.“

„Nic moc se mi nestalo,“ opáčil Meriet a upřeně k němu vzhlížel. „Za chvilku budu chodit docela dobře. Je od vás laskavé, že jste se na mě přišel podívat, nečekal jsem návštěvu. Posadíte se, pane?“

Ne, Leorik byl příliš rozčilený a neklidný, rozhlížel se po stodole a jen tu a tam mžikl na svého syna. „Tenhle život cesta, se kterou jsi souhlasil – říkali mi, že se s ním těžko vyrovnáváš. Ale přiložil jsi ruku k pluhu a musíš doorat brázdu. Nečekej, že tě vezmu zpátky.“ Hlas měl drsný, ale tvář zmučenou.

„Má brázda bude nejspíš hodně krátká a troufám si říct, že vydržím jít rovně až do konce,“ odsekl Meriet. „Nebo vám ještě neřekli, že jsem se přiznal k tomu, co jsem udělal, a že mě už nemusíte chránit?“

„Ty ses přiznal…“ Leorik najednou nevěděl, co říci. Přejel si štíhlou rukou přes oči a jen na syna hleděl a chvěl se. Chlapcův smrtelný klid ho zaskočil víc než jakýkoli zlostný výbuch.

„Mrzí mě, že jsem vám způsobil tolik námahy a bolesti pronic zanic,“ pokračoval Meriet. „Bylo však nutné promluvit. Udělali velkou chybu, obvinili jiného, nějakého chudáka, který žil v lesích a sem tam sebral něco k snědku. O tom jste neslyšel? Aspoň jeho jsem mohl zachránit. Hugh Beringar mě ujistil, že se mu nic nestane. Přece byste nechtěl, abych ho nechal v nebezpečí? Dejte své požehnání aspoň tomuhle činu.“

Leorik chvíli stál oněmělý, jeho vysoké tělo se třáslo a zmítalo, jako by zápasil se svým vlastním ďáblem, a pak najednou dosedl vedle syna na rozvrzané lůžko a sevřel mu ruku, třebaže tvář měl dál jako z mramoru a pohyb jeho ruky byl spíš jako úder. Když konečně našel slova, jeho hlas byl stále přísný a drsný, Cadfael se však tiše vzdálil a zavřel za sebou dveře. Odešel stranou a posadil se pod přístřešek, tak daleko, že slyšel tón jejich hlasů, ale ne slova, a viděl na dveře. Nemyslel, že ho ještě budou potřebovat, přestože otcův hlas se občas zvedl v bezmocném vzteku a Merietův jednou či dvakrát zazvonil jasnou a tvrdošíjnou příkrostí. To nevadilo; byli by bezradní, kdyby mezi nimi nesršely jiskry.

Ať se jen dál tváří ledovatě a lhostejně, pomyslel si Cadfael, po tomhle už budu vědět svoje.

Když usoudil, že je čas, vrátil se, protože měl sám ještě Leorikovi mnoho co povědět, než bude čas k obědu u opata. Jakmile vstoupil, jejich rychlá, hlasitá výměna slov umlkla a posledních pár slůvek, která si ještě chtěli říci, zaznělo tiše a neobratně.

„Vyřiďte můj pozdrav Nigelovi a Roswitě. Řekněte, že se stále modlím za jejich štěstí. Byl bych rád viděl jejich svatbu,“ řekl Meriet vyrovnaně, „ale to teď nemohu očekávat.“

Leorik na něj shlédl a zeptal se rozpačitě: „Starají se tu o tebe? O tělo i o duši?“

Merietova vyčerpaná tvář se usmála. Byl to úsměv pobledlý, ale vroucí a sladký. „Nikdy v životě se o mě nepečovalo líp. Mám velmi dobré přátele, tady, mezi sobě rovnými. Vždyť bratr Cadfael ví!“

Tentokrát loučení neskončilo jako minule. Cadfael byl zvědav. Leorik se obrátil k odchodu, pak se otočil zpět, chviličku zápasil se svou neoblomnou pýchou a pak se téměř neobratně a kratičce shýbl a vtiskl na Merietovu zdviženou tvář polibek. I ten připomínal úder. Zasažená lícní kost se prudce zarděla a Leorik se narovnal, odvrátil a odkráčel ze stodoly.

K bráně došel němě a strnule, s očima obrácenýma do vlastního nitra, takže se ramenem a bokem udeřil o veřej a náraz si snad ani neuvědomil.

„Počkejte!“ řekl Cadfael. „Pojďte se mnou do kostela a povíte mi, co mi chcete povědět, a já zase vám. Máme ještě čas.“

V jednolodním špitálním kostelíku pod zavalitou věží bylo šero a chladno a velmi ticho. Leorik sepjal žilnaté ruce a zalomil jimi, a pak se s hrozivě klidným hněvem obrátil na svého průvodce. „Bylo to správné, bratře? Přivedl jste mě pod falešnou záminkou! Řekl jste mi, že můj syn je smrtelně nemocen.“

„To také je,“ odvětil Cadfael. „Copak jste neslyšel sám, jak blízký smrti se cítí? Stejně jako vy, stejně jako my všichni. Choroba smrtelnosti je v nás již od početí, a ode dne narození jsme na cestě k smrti. Co na tom záleží, jak konáme tu pouť? Slyšel jste ho. Doznal se k vraždě Petra Clemence. Proč vám to nikdo neřekl a musel jste to slyšet od Merieta? Protože vám to nikdo jiný říct nemohl, jedině bratr Marek, Hugh Beringar nebo já. Nikdo jiný o tom neví. Meriet věří, že je sledován jako usvědčený zločinec a ta stodola je jeho žalář. Ale já vám říkám, Aspley, že to tak není. Ani jeden z nás tří, kdo jsme slyšeli jeho přiznání, v svém srdci nepochybuje, že lhal. Vy, jeho otec, jste čtvrtý, a jediný, kdo v jeho vinu věří.“

Leorik prudce a nešťastně zavrtěl hlavou. „Kéž by to tak bylo! Ale já to vím nejlíp. Proč říkáte, že lhal? Jaký důkaz můžete mít pro svou důvěru, aby se vyrovnal tomu, který mám já pro svou jistotu?“

„Předložím vám jeden důkaz pro svou nedůvěru výměnou za všechny vaše důkazy pro vaši jistotu. Jakmile se Meriet doslechl, že byl obviněn někdo jiný, vyznal svou vinu před zákonem, který může zahubit jeho tělo. Ale rozhodně odmítl a stále odmítá zopakovat to vyznání knězi a požádat o pokání a rozhřešení za hřích, který nespáchal. Proto věřím, že není vinen. A teď mi ukažte stejně silný důvod, proč věříte, že vinen je, můžete-li.“

Vznešená, ztrýzněná šedá hlava dál bolestně opakovala odmítavý pohyb. „Bůh ví, jak bych si přál, abyste měl pravdu a já se mýlil, ale vím, co jsem viděl a slyšel. Nikdy na to nezapomenu. Teď, když to musím povědět veřejně, neboť jde o nevinného člověka, a Meriet už ke své cti šel s pravdou ven, proč bych to nejdřív neřekl vám? Můj host se bezpečně vypravil na cestu. Byl to den jako každý jiný. Vyjel jsem si se sokolem a se psy a měl jsem s sebou tři muže: svého kaplana, lovčího a jednoho podkoního, samé počestné lidi, kteří má slova potvrdí. Tři míle na sever od nás je široký pruh hustého lesa. Psi zaslechli Merietův hlas. Pro mě to byl jen vzdálený křik, dokud jsme nepřijeli blíž a já ho nepoznal po hlase. Volal Barbara a hvízdal na něho – koně, na němž jel Clemence. Možná, že psi nejdřív zaslechli hvízdání a dychtivě, ale mlčky se rozběhli k Merietovi. Když jsme ho dostihli, měl už koně na oprati – asi jste slyšel, že na to má nadání. Vpadli jsme na něho, právě když držel mrtvého pod rameny a vlekl ho z cesty do houští. Z Petrových prsou trčel šíp a na Merietově rameni byl luk a toulec. Co chcete víc? Když jsem na něho křikl, co to udělal, ani slůvkem to nepopřel. Když jsem mu nařídil, aby se s námi vrátil, a zamkl jsem ho, dokud si nerozmyslím, co s tou hanbou a hrůzou, neřekl ne, ale všemu se podrobil. Když jsem mu řekl, že mu zachráním život a zakryji jeho smrtelný hřích, ale pod jednou podmínkou, přijal svůj odchod do ústraní. Věřím, že to dělal stejně tak pro naše jméno jako pro svůj život, ale udělal to dobrovolně.“

„Opravdu to udělal dobrovolně, udělal mnohem víc, než že to jednoduše vzal na sebe,“ přisvědčil Cadfael, „protože Isoudě řekl, co později řekl i nám, že k nám přichází z vlastní vůle a na vlastní přání. Nikdy neřekl, že byl nucen. Ale pokračujte, povězte mi, co jste udělal vy.“

„Udělal jsem, co jsem mu slíbil. Nechal jsem koně odvést daleko na sever po cestě, kterou měl Clemence jet, a pak ho vypustit mezi rašelinisky, kde by se dalo soudit, že jeho pán utonul. A tělo jsme tajně vzali, se vším, co mu patřilo, můj kaplan nad ním ve vší vážnosti přečetl pohřební obřad, a pak jsme ho uložili do čerstvého milíře na uhlířově starém ohništi a zapálili jej. Bylo to nesprávné a proti mému svědomí, ale udělal jsem to. Teď se z toho budu odpovídat. Nebudu litovat, že zaplatím, jak mi náleží.“

„Váš syn si dal tu práci,“ řekl tvrdě Cadfael, „aby na sebe spolu se smrtí vzal i všechno, co jste udělal vy, abyste ji zakryl. Ale odmítá vyznat lži svému zpovědníkovi, protože je to stejně smrtelný hřích jako tajit pravdu.“

„Ale proč?“ ptal se zoufale Leorik. „Proč by se tak podrobil a všechno přijal, kdyby měl pro mě odpověď? Proč?“

„Protože odpověď, kterou pro vás měl, byste příliš těžko nesl a pro něho byla také nesnesitelná. Samozřejmě z lásky,“ vysvětlil bratr Cadfael. „Pochybuji, že se mu v životě věnovalo dost lásky, ale ti, kdo po ní nejvíc hladovějí, se nejvíc snaží ji projevovat.“

„Ale já jsem ho miloval,“ namítl zuřivě Leorik a trhl sebou, „přestože odjakživa dělal potíže a věčně dělal všechno navzdory.“

„Dělat všechno navzdory je také způsob, jak upoutat pozornost,“ řekl s lítostí Cadfael, „když slušnost a ctnost zůstávají nepovšimnuty. Ale to nechme. Chcete důkazy. Místo, kde jste ho našel, je pouhé tři míle od vašeho sídla – tak čtyřicet minut jízdy, viďte? A vy jste tam přijel odpoledne. Kolik hodin tam Clemence ležel mrtvý? A najednou se tu Meriet lopotí se schováváním mrtvoly a hvízdá na zaběhlého koně bez jezdce. I kdyby byl v hrůze uprchl a toulal se lesem v horečném děsu nad svým činem, nebyl by se před svým útěkem postaral o koně? Buď by ho pobídl, aby utekl, nebo ho chytil a ujel na něm co nejdál. Co tam dělal? Proč přivolával a uvazoval koně a schovával tělo dlouhé hodiny potom, co ten člověk musel zemřít? Na to jste nikdy nepomyslel?“

„Myslel jsem,“ řekl pomalu Leorik s očima upřenýma na Cadfaelovu tvář, „jak jste vy říkal, že utekl v hrůze nad tím, co spáchal, a později se vrátil, aby to ukryl před očima všech.“

„Také nám to nyní řekl, ale musel se hodně namáhat, aby tu výmluvu vymyslel.“

„Co tedy,“ zašeptal Leorik, který se nyní celý třásl nadějí smíšenou se zmatkem, „co ho pohnulo k tomu, aby přijal tak hroznou křivdu? Jak mohl tak ublížit mně i sobě?“

„Snad ze strachu, aby vám neublížil víc. Snad z lásky k někomu, o němž měl důvod pochybovat, jako jste vy dokázal pochybovat o něm. Meriet má v sobě na rozdávání hodně lásky, a vy jste mu nedovolil, aby jí mnoho věnoval vám. Dal ji jinam, kde nebyla odmrštěna, přestože byla asi hodně podceňována. Copak vám musím znovu říkat, že máte dva syny?“

„Ne!“ zdušeně zaúpěl Leorik v nesouhlasu a rozhořčení, a ve svém hněvu se vztyčil nad Cadfaelem jako věž, hranatý, statný a o ramena a hlavu vyšší. „To nebudu poslouchat! Co si to dovolujete? To je nemožné!“

„U vašeho dědice a miláčka je to nemožné a u jeho bratra okamžitě uvěřitelné? Na tomhle světě není nikoho, kdo by nechyboval, a možné je všechno.“

„Ale vždyť vám říkám, že jsem ho viděl, jak celý zbrocený potem schovává toho mrtvého. Kdyby ho čistě náhodou a ve vší nevinnosti našel, neměl by důvod tu smrt tajit, ale přišel by a vykřičel to.“

„Ledaže by ve vší nevinnosti náhodou přišel na někoho, kdo je mu drahý jako bratr nebo přítel, jak se sklání nad stejným hrůzným úkolem. Vy věříte tomu, co jste viděl; proč by tomu neměl uvěřit i Meriet? Vy jste ohrozil vlastní duši, abyste zakryl, co podle vás udělal. Proč by on neudělal totéž pro jiného? Vy jste slíbil mlčení a utajení za jistou cenu a ochrana nabídnutá jemu byla stejně spolehlivou ochranou pro někoho jiného. Ovšem cenu měl opět zaplatit Meriet. A Meriet se nevzepřel. Z vlastní vůle ji zaplatil – to nebyl jen souhlas s vašimi podmínkami; přál si to a chtěl se radovat, že to tak dopadlo, protože vykoupil svobodu pro někoho, koho miloval. Víte o někom jiném na světě, koho by miloval tolik, jako miluje svého bratra?“

„To je šílenství,“ řekl Leorik a lapal po dechu jako ten, kdo je uštván téměř k smrti. „Nigel byl celý den u Lindeů, to vám řekne Roswita i Janyn. Pohádal se s ní a šel se udobřit, odešel za ní hned časně ráno a vrátil se domů až pozdě večer. Nevěděl nic o tom, co se ten den stalo, a zděsil se, když to uslyšel.“

„Od Lindeových není k tomu místu pro jezdce na koni daleko,“ pokračoval Cadfael nelítostně. „Co když ho Meriet našel zkrvaveného nad Clemenceovým tělem a řekl mu: Běž, ztrať se odtud a přenech ho mně – jdi, postarej se, aby tě celý den viděli někde jinde. Já udělám, co je třeba. – Co pak?“

„Vy opravdu říkáte,“ zachraptěl Leorik, „že toho člověka zabil Nigel? Takový zločin proti pohostinnosti, proti příbuzenství, proti vlastní přirozenosti?“

„Ne,“ opáčil Cadfael. „Ale říkám, že ho tak Meriet opravdu mohl přistihnout, stejně jako jste vy přistihl Merieta. Proč by to, co bylo důkazem pro vás, nebylo stejně přesvědčivé i pro Merieta? Neměl snad mocný důvod věřit, že je jeho bratr vinen, nebo se toho bát, anebo stejně hrozný strach, že by mohl být nevinně odsouzen? Nezapomínejte přece: když jste se mohl zmýlit vy a okamžitě uvěřit tomu, co jste viděl, stejně mohl i Meriet. Pořád totiž nemohu strávit těch šest hodin, a zatím nevím, jak je vysvětlit.“

„Je to možné?“ zašeptal Leorik, otřesen a udiven. „To jsem mu tolik křivdil? A co můj podíl – nemusím snad okamžitě jít za Beringarem a nechat ho, aby to posoudil? Proboha, co máme dělat, abychom napravili, co se dá?“

„Teď musíte na oběd k opatu Radulfovi,“ řekl Cadfael, „a být tak bodrým hostem, jakého očekává, a zítra musíte oženit syna, jak jste měl v úmyslu. Stále tápeme ve tmě a nemůžeme než čekat na světlo. Myslete na to, co jsem vám řekl, ale nikomu ani slovo. Zatím. Ať prožijí svůj svatební den v pokoji.“

Přesto si byl v nitru jist, že to pokojně neprojde.

Isouda si pro něho došla do dílny v herbáriu. Jakmile se na ni podíval, zapomněl na pochmurné úvahy a usmál se. Přišla v přísném, ale krásném šatu, který považovala za vhodný k obědu u opata, a když postřehla úsměv a světélka v Cadfaelových očích, ulevila si svým uličnickým úšklebkem, rozevřela plášť, shodila kápi a nechala se obdivovat.

„Myslíte, že to půjde?“

Vlasy, příliš krátké, aby se daly splést, měla svázány vyšívanou páskou přes čelo, právě takovou, jakou ukrýval Meriet v dormitáři, a pod ní se jí v husté hřívě kadeřily na šíji. Na sobě měla svrchní tuniku z tmavomodré látky, těsně přiléhající k bokům a odtud splývající lehkými záhyby přes kamizolu s dlouhými rukávy a vysokým límcem ze světlerůžové vlny. Neobyčejně dospělé oblečení, rozhodně ne střih ani barvy, jakých by se chopilo nevycválané mládě, kterému jednou dovolili obědvat s dospělými. Její držení těla, vždy vzpřímené a sebejisté, nabylo šlechtické důstojnosti, jaká se hodila k šatům, a krok, jímž vcházela, byl krokem kněžny. Těsný nákrčník z těžkých neopracovaných kamenů, leštěných, ale nebroušených, důmyslně přitahoval pozornost k vysoko nesené hlavě. Jiné ozdoby neměla.

„Mně by to stačilo,“ řekl prostě Cadfael, „kdybych byl zelenáč, očekávající neposedu, kterou zná odmalička. Rád bych věděl, jestli jste na něj stejně nepřipravená jako on na vás.“

Zavrtěla hlavou, až se jí hnědé kudrny rozlétly a usadily v nové, zneklidňující tvary na ramenou. „Ne. Přemýšlela jsem o tom, co jste mi řekl, a znám přece Merieta. Nemusíte se bát, ani vy, ani on. Já to zvládnu.“

„Než půjdeme,“ připomněl Cadfael, „měla byste být vyzbrojena vším, co jsem mezitím posbíral.“ Posadili se a on jí to vylíčil. Vyslechla ho s vážnou, ale klidnou, neotřesenou tváří.

„Poslyšte, bratře Cadfaele, proč by vlastně neměl přijít bratrovi na svatbu, když je to tak, jak říkáte? Vím, že by nebylo laskavé, aspoň zatím, říci mu, že se ví, že je nevinen, že nikoho neoklamal, protože by se trápil kvůli tomu, koho skrývá. Ale znáte ho přece. Když dal čestné slovo, neporuší je, a Bůh ví, že je dost velké neviňátko na to, aby věřil, že ostatní jsou stejně poctiví jako on, a přijme slib stejně prostě, jako jej dává. Věřil by, kdyby Hugh Beringar dovolil i zatčenému zločinci, aby se přišel podívat bratrovi na svatbu.“

„Ještě by takovou dálku nedošel,“ povzdechl Cadfael, přestože ho ta myšlenka lákala.

„Nemusí. Poslala bych pro něj podkoního s koněm. Bratr Marek by mohl přijet s ním. Proč ne? Mohl by přijít časně, v plášti, a tajně zaujmout místo, odkud se bude moci dívat. Ať se pak stane co chce,“ řekla Isouda velmi odhodlaně, „protože nejsem tak hloupá, abych nevěděla, že na jejich dům nějaké hoře přijde – ať se pak stane cokoliv, já chci, aby byl on vyveden na světlo, kam patří. Je jedno, čí tváře budou pošpiněny. Jeho je čistá a já chci, aby se to ukázalo.“

„Já také,“ srdečně přitakal Cadfael, „já také!“

„Tak se zeptejte Hugha Beringara, jestli pro něj mohu poslat. Nevím – mám pocit, že ho tam možná bude zapotřebí, že má právo tam být a že by tam být měl.“

„Promluvím s Hughem,“ souhlasil Cadfael. „A teď honem ke Svatému Jiljí, než se setmí!“

Šli spolu po předklášteří, na trojúhelníku vybledlé trávy, koňském trhu, zahnuli doprava a pokračovali mezi roztroušenými domy a zelenými lukami ke špitálu. Stínové kostry stromů tvořily krajku proti zelenavě bledé obloze, jež začínala mrazit.

„Tady mohou hledat útočiště i malomocní?“ zeptala se stoupajíc po mírném travnatém svahu k plotu. „Oni jim tu dávají léky a snaží se je uzdravit? To je šlechetné!“

„Dokonce se to občas i zdaří,“ pravil Cadfael. „Nikdy nescházejí dobrovolníci, kteří by tu sloužili, i když někdo zemře. Marek už možná hodně pokročil v uzdravování vašeho Merieta na duši i na těle.“

„Až dokončím, co on začal,“ rozzářila se, „půjdu mu náležitě poděkovat. Kam teď?“

Cadfael ji odvedl přímo ke stodole, ta však byla v tu hodinu prázdná. Ještě nebyl čas večeře, ale světla na práci venku už bylo příliš málo. Osamělé nízké lůžko stálo úhledně přikryto nahnědlou pokrývkou.

„To je jeho lůžko?“ zeptala se a zamyšleně na ně hleděla.

„Ano. Měl je nahoře na seníku, aby nerušil spolunocležníky, kdyby měl zlé sny, a odtamtud spadl. Podle Marka měl ve snu namířeno za Beringarem, aby se mu přiznal a přiměl ho k propuštění vězně. Počkáte tu na něj? Najdu ho a přivedu ho k vám.“

Meriet seděl u Markova stolečku v předpokoji společné síně a proužkem kůže spravoval vazbu misálu. Tvář měl vážnou, soustředěnou na daný úkol, prsty trpělivé a obratné. Teprve když mu Cadfael sdělil, že na něj ve stodole čeká návštěva, roztřásl se rozčilením. Na Cadfaela byl zvyklý a nevadil mu, ale jiným se bál ukazovat, jako by šířil nákazu.

„Byl bych raději, kdyby nikdo nechodil,“ přiznal, rozpolcen mezi vděčností za dobře míněnou laskavost a nechutí nést břímě bolesti, která ze setkání vyplyne. „K čemu je to teď dobré? O čem ještě mluvit? Byl jsem rád, že tu mám klid.“ Kousl se do rtu a pak se rezignovaně zeptal: „Kdo to je?“

„Nikdo, koho by ses musel obávat,“ ujistil ho Cadfael a pomyslel na Nigela, jehož bratrská pozornost by mohla být příliš velkým břemenem, kdyby byla nabídnuta. Ale nebyla. Jistě, ženich má jistou omluvu, když odsouvá všechno ostatní stranou, ale měl se na bratra alespoň zeptat. „Jenom Isouda.“

Jenom Isouda! Meriet ulehčeně vydechl. „Isouda si na mě vzpomněla? To je laskavé. Ale – ví to? Že jsem se přiznal ke zločinu. Nerad bych ji nechával na omylu…“

„Ví. Nemusíš o tom říkat ani slovo a ona také ne. Chtěla, abych ji přivedl, protože k tobě má věrnou náklonnost. Nebude tě to mnoho stát, když jí věnuješ několik minut, a pochybuji, že budeš muset moc mluvit. Obstará to sama.“

Meriet šel s ním, ještě trochu zdráhavě, ale ne příliš rozčilen pomyšlením na to, že bude muset snášet zájem, soucítění, možná i paličatou podporu kamarádky z dětství. S dětmi žebráků mu bylo dobře: byly prosté, nenáročné, přijímaly ho bez otázek. S Isoudinou sesterskou náklonností to bude stejné, aspoň jak se domníval.

Posloužila si mezitím křesadlem a hubkou z krabice u postele, vykřísla jiskry a zažehla knot malé lampičky, opatrně ji postavila na plochý kámen, který tam byl pro ni připraven, aby nepřišla do styku s žádnou povívající slámou, a lampa svým měkkým, přívětivým světlem zalévala dolní polovinu lůžka, kam se posadila. Rozhalila si plášť, aby jí spočíval jen na ramenou a rámoval strohou nádheru jejího šatu, vyšívaný pás a ruce složené v klíně. Když Meriet vcházel, uvítala ho vědoucím, věkovitým úsměvem Panny z některého světštějšího obrazu Zvěstování, kde anděl přináší své poselství úplně zbytečně, protože dáma už všechno dávno ví.

Meriet se zajíkl a zůstal zírat, když spatřil tu dospělou slečnu klidně a vyčkávavě sedící na jeho lůžku. Jak mohlo pouhých pár měsíců někoho takhle proměnit? Chystal se mírně, ale bez obalu říci: „Neměla jsi chodit“, ale už to neřekl. Seděla tam jako vládkyně nad sebou, nad místem i časem, a on se jí skoro lekal, a také smutných změn, které snad shledá ona na něm, vyhublém, kulhavém vyvrženci, jenž se pranic nepodobá chlapci, který s ní ještě nedávno skotačil. Isouda však vstala, přistoupila k němu s rukama zdviženýma, aby si mohla přitáhnout jeho hlavu, a srdečně ho políbila.

„Víš, že jsi vyrostl málem do krásy? Mrzí mě, že sis rozbil hlavu,“ dotkla se rukou zahojené rány, „ale to zmizí, nezůstane po tom ani stopa. Někdo odvedl při ošetřování dobrou práci. Jistě mě můžeš taky políbit, ještě přece nejsi mnich.“

Merietovy rty, nehybné a chladné na její líci, se náhle pohnuly, zachvěly a stáhly bezmocnou vášní. Ne po ní jako po ženě, to ještě ne, prostě po teple, laskavosti, proto, že někdo přišel s otevřenou náručí a na nic se neptá, nic nevyčítá. Neobratně ji objal, váhaje mezi bezprostředností a ostychem před tou proměněnou bytostí, a při doteku se zachvěl.

„Ještě kulháš,“ řekla starostlivě. „Pojď si ke mně sednout. Moc se nezdržím, abych tě neunavila, ale nemohla jsem být tak blízko a nejít se na tebe podívat. Pověz mi, jaké to tu je,“ nařídila a stáhla ho dolů vedle sebe. „Jsou tu i děti, slyšela jsem jejich hlásky. Docela malé děti.“

Jako očarovaný jí začal přerývaně a klopýtavě vyprávět o bratru Markovi, malém, křehkém a nezničitelném, jenž má na sobě Boží pečeť a touží se stát knězem. Nebylo těžké mluvit o příteli a o nešťastnicích, kteří měli přece jen štěstí, když padli do takových rukou. Nikdy ani slovo o sobě nebo o ní; zatímco seděli bok po boku, natočení k sobě, a očima ustavičně měřili a zjišťovali změny způsobené tím obdobím zkoušek. Zapomněl, že sám sebe odsoudil na smrt a zbývá mu jen krátký, ale zvláštně pokojný kousek života, a ona je mladá dědička se statkem dvakrát cennějším než Aspley, jež najednou dorostla do krásy. Seděli obrněni před časem a neohrožováni světem, a Cadfael spokojeně vyklouzl na kus řeči s bratrem Markem, dokud má volnou chvilku. Isouda držela prst na tepu času, nezdrží se přespříliš dlouho. Uměním bylo ohromit, zahřát, oživit nemožnou, ale naprosto uvěřitelnou naději, a pak odejít.

Když to považovala za vhodné, Meriet ji vyvedl ze stodoly za ruku. Oba byli zrůžovělí, oči jim zářily a podle toho, jak se vedle sebe pohybovali, už prolomili počáteční ostych a přeli se jako zastara, a to bylo dobře. Když se loučili, shýbl se, aby ho mohla políbit, ona to udělala a na oplátku nastavila tvář, prohlásila, že je paličák, jako býval, a přece ho zanechala povzneseného téměř ke spokojenosti a sama odcházela střízlivě povzbuzená.

„Více méně jsem mu slíbila, že pro něj ráno pošlu svého koně,“ řekla, když docházeli k prvním roztroušeným domům předklášteří.

„Já více méně slíbil Markovi totéž,“ přisvědčil Cadfael. „Ale raději ať přijde zahalen do pláště a potichoučku. Bůh ví, mám-li pro to dobrý důvod, ale svrbí mě nos, a chtěl bych ho tam mít, ale tak, aby to jeho nejbližší příbuzní nevěděli.“

„Děláme si až moc velké starosti,“ řekla rozjařeně dívka, povznesená svým úspěchem. „Dávno jsem vám říkala, že je můj a nikdo jiný ho nedostane. Jestli je kvůli tomu nutné najít vraha Petra Clemence, nemusíme se bát, bude dopaden.“

„Děvče,“ nadechl se Cadfael, „děsíte mě jako Boží ruka. A opravdu věřím, že přivoláte z nebe blesk.“

V teple a měkkém světle pokojíku v domě pro hosty seděly po večeři dvě dívky, jež se spolu dělily o lůžko, a dumaly nad svými plány na zítřek. Nechtělo se jim spát, měly toho příliš mnoho v hlavě, než aby toužily po spánku. Roswitina služebná, která obě obsluhovala, si šla už před hodinou lehnout. Byla to neotrkaná venkovská husička a výběr šperků, ozdob a voňavek pro nevěstu se jí nedal svěřit. Vlasy upraví své přítelkyni Isouda, pomůže jí i s oblékáním a doprovodí ji z domu pro hosty do kostela a zpátky, a až v chrámových dveřích jí v tomto prosincovém chladu sejme z ramen plášť. Vrátí jí ho, až se bude vracet jako čerstvá novomanželka zavěšená do manžela.

Roswita prostřela na postel své svatební šaty, hloubala nad každým skladem, zkoumala vsazení. rukávů a přiléhavost živůtku, a přemýšlela, zda by zlatý pás neměl být zapnut těsněji.

Isouda neklidně přecházela po pokoji a nedbale odpovídala na Roswitiny zasněné poznámky a otázky. U jedné stěny stály jejich dřevěné, kůží potažené truhly s oblečením, a drobnosti, které vyndaly, se povalovaly všude kolem – na posteli, polici i na prádelníku. Skřínka s Roswitinými šperky stála na prádelníku vedle poblikávající svíce. Isouda do ní bezmyšlenkovitě hrábla a vytahovala kousek po kousku. Takové ozdůbky ji příliš nezajímaly.

„Vzala by sis na sebe ty žluté kameny?“ zeptala se Roswita, „aby šly k té zlaté nitce v pásu?“

Isouda podržela jantarové oblázky na světle a propouštěla si je mezi prsty. „Hodily by se. Ale dovol, já se podívám, co tu všechno máš. Nikdy jsi mi neukázala ani půlku.“ Zvědavě sahala na šperky, až zahlédla vespod záblesk barevných smaltů a ze dna skřínky vyhrábla velkou starobylou kruhovitou sponu s jehlicí. Kruh měl široká zploštělá zakončení, složitě zdobená filigránovými zlatými útvary, rámujícími smalt, kde se vlnila zvířata, jež se vzápětí proměňovala v propletené listy a při dalším pohledu se svíjela v hady. Jehlice byla stříbrná, s osmibokou hlavičkou, na níž byl ve smaltu rytý stylizovaný květ, a hrot o délku jejího malíčku přesahoval kruh, jehož měla plnou dlaň. Knížecí ozdoba, vyrobená pro spínání těžkých záhybů mužského pláště. Začala říkat: „Tohle jsem nikdy neviděla…“, a pak sponu vyprostila a spatřila ji jasně. Řeč se jí přetrhla a náhlé ticho přimělo Roswitu, aby vzhlédla. Rychle vstala, sáhla do truhličky a sponu zastrčila zpátky na dno, aby ji nebylo vidět.

„Ale to ne!“ ohrnula nos. „Je moc těžká a hrozně staromódní. Dej to všechno zpátky. Budu potřebovat jen ten žlutý náhrdelník a stříbrné hřebeny.“ Rázně přiklapla víko a odtáhla Isoudu zpátky k postel.i, kde ležely pečlivě rozložené šaty. „Podívej, tady je vypáraných pár stehů ve výšivce. Nemohla bys mi je chytit? Jsi s jehlou šikovnější než já.“

Isouda s klidnou tváří a pevnou rukou usedla a udělala, oč byla požádána, a dala si pozor, aby víckrát nepohlédla na skřínku se sponou. Ale když přišla hodina večerní bohoslužby, utrhla nit za posledním stehem, odložila práci a ohlásila, že půjde na mši. Roswita se už umdleně odstrojovala a nijak jí to nerozmlouvala, ale rozhodně se k ní nehodlala připojit.

Cadfael vyšel po večerní z kostela jižním portálem s úmyslem jen krátce navštívit dílnu a ujistit se, že je ohřívadlo, které kvečeru používal bratr Oswin, uhašeno, všechno bezpečně zazátkováno a dveře náležitě zavřené, aby se udrželo zbylé teplo. Noc byla mrazivá a plná hvězd; Cadfael nepotřeboval světlo, aby trefil po známých pěšinkách. Sotva však došel k průchodu do nádvoří, někdo ho naléhavě zatahal za rukáv a udýchaný hlas mu šeptl do ucha: „Bratře Cadfaele, musím s vámi mluvit!“

„Isoudo! Co je? Stalo se něco?“ Vtáhl ji do jednoho z výklenků skriptoria, kde teď nikdo nebude, a oni dva budou ve tmě, zasoukaní do nejchráněnějšího koutku, neviditelní. Její tvář u jeho ramene byla napjatá, bledý ovál plující nad temnotou jejího pláště.

„To víte, že ano. Vy jste říkal, že možná přivolám blesk. Něco jsem našla,“ chrlila tiše do jeho ucha, „v Roswitině šperkovnici, schované na dně. Velikou kruhovou sponu, velmi starou a krásnou, ze zlata, stříbra a smaltu, jako se dělaly dávno před příchodem Normanů. Velkou jako má dlaň a s dlouhou jehlicí. Když viděla, co držím, přišla, zastrčila ji zpátky do skřínky a zaklapla víko. Prý je na nošení moc těžká a staromódní. Nechala jsem to být a neřekla ani slovo. Pochybuji, že ví, co to je, a jak k tomu ten, kdo jí to dal, přišel, i když ji myslím musel varovat, aby to nenosila a neukazovala. Zatím… Proč by ji jinak přede mnou tak schovávala? Nebo se jí prostě nelíbí… Asi by to mohlo být i tím. Ale já vím, co to je a odkud to pochází, a až vám to povím, taky to budete vědět…“ V chvatu se zajíkla, a jak se tak k němu nakláněla, teple a rychle mu dýchala na tvář. „Už jsem to viděla, a ona možná ne. Já jsem přece od něho brala plášť a nesla jej dovnitř, do pokoje, který mu připravili. Fremund přinesl jeho sedlové vaky, plášť jsem nesla já… a ta spona byla zapíchnutá v límci.“

Cadfael položil ruku na tu, jíž mu svírala rukáv, a zeptal se jí napůl nedůvěřivě, napůl již s přesvědčením: „Čí plášť? Říkáte, že ta věc patřila Petru Clemenceovi?“

„Říkám to. A odpřísáhnu to.“

„Jste si jistá, že je to ona?“

„Jsem. Říkám vám, nesla jsem ji dovnitř, dotýkala jsem se jí, obdivovala jsem ji.“

„Ne, těžko by mohly být dvě takové,“ přisvědčil a zhluboka se nadechl. „Pochybuji, že by u takových vzácností mohly být vyrobeny dvě úplně stejné.“

„I kdyby byly, proč by se měly obě zatoulat do našeho kraje? Ale ne, každá byla určitě vyrobená pro nějakého velmože nebo náčelníka a nikdy se neopakovala. Můj dědeček takovou měl a říkal, že pochází z dávných dob, z Irska. Mimoto si pamatuji i barvy a ta zvláštní zvířata. Je to ona. A Roswita ji má!“ Dostala nový nápad a dychtivě jej vyslovila. „Ještě je tu kanovník Eluard. Poznal kříž a prsten, jistě pozná i tohle. Bude to moci odpřísáhnout. A pokud se to nepodaří, mohu to odpřísáhnout i já a udělám to. Zítra – co uděláme zítra? Hugh Beringar tu není, abychom mu to řekli, a čas je hrozně krátký. Je to na nás. Povězte mi, co bude nejlepší? Co mám udělat?“

„Povím vám to,“ řekl Cadfael pomalu a nepouštěl její ruku, „až mi povíte to nejdůležitější. Ta spona – je celá a čistá? Nikde není skvrna ani změněná barva, na kovu ani na smaltování? Ani tenké odřeniny, kde by mohly být takové skvrny vydrhnuty?“

„Ne,“ řekla Isouda po krátké odmlce a nadechla se. Porozuměla. „Na to jsem nepomyslela! Ne, je taková, jak ji vyrobili, lesklá, dokonalá. Ne jako to ostatní… Kdepak, ta ohněm neprošla.“

[ XII ]

Svatební den se rozbřeskl, jasný, slunečný a velmi chladný. Isoudu cestou na ranní uvítalo na nádvoří pár krupiček zmrzlého sněhu, tak droboučkých, že je stěží bylo vidět, ale štípaly do tváří. Obloha však byla tak vysoká a čistá, že to na sněžení nevypadalo. Isouda se modlila vážně a bez okolků, spíš se pomoci nebes domáhala, než že o ni úpěnlivě prosila. Z kostela šla ke stájím nařídit svému podkonímu, aby odvedl jejího koně Merietovi a v pravý čas ho i s Markem přivezl, aby viděl bratrovu svatbu. Pak šla obléci Roswitu, splést jí vlasy a vysoko je vyčesat stříbrnými hřebeny a zlatou síťkou, zapnout jí kolem krku žlutý náhrdelník, obejít ji a urovnat každý záhyb. Strýček Leorik se buď vyhýbal klášternímu příbytku žen, nebo se zachmuřeně obíral různými osudy svých synů a ani se neukázal, dokud nepřišel čas zaujmout místo v kostele, zato Wulfrik Linde tu postával ve spokojeném obdivu nad krásou své dcery a ovzduší ženskosti se mu zřejmě nedýchalo nijak špatně. Isouda ho vlídně snášela – toho přihlouplého, hodného muže, který uměl vydobýt slušný zisk ze svého statku a byl uznalý k nájemcům i nevolníkům, ale málokdy dohlédl dál a vždy byl tím posledním, kdo se dozvěděl, co tropí jeho děti nebo sousedé.

V touž dobu se Janyn a Nigel někde věnovali témuž pradávnému tanci, jenž připravoval ženicha k tomu, co bylo současně triumfem a obětováním.

Wulfrik zkoumal, jak Roswitě padne kamizola, a točil se kolem ní s otcovskou pýchou, aby ji mohl obdivovat ze všech stran. Isouda poodešla k prádelníku a nechala je, ať se spolu těší, zcela zabráni do sebe, zatímco po hmatu vylovila ze dna šperkovnice starobylou kruhovou sponu, jež patřívala Petru Clemenceovi, a jehlicí si ji zevnitř zapíchla do širokého svrchního rukávce.

Mladý podkoní Edred dorazil ke Svatému Jiljí se dvěma koňmi pěkně včas, aby dovezl Merieta a bratra Marka do stinného úkrytu v kostele, než se shromáždí pozvaná společnost. Přestože si Meriet přirozeně přál bratrovu svatbu vidět, bál se, aby ho tam nespatřili – obžalovaného zločince a hanbu otcovského domu. To řekl, když mu Isouda slíbila, že ho tam dopraví, a ujistila ho, že mu to Hugh Beringar dovolí a přijme vězňovu přísahu, že této laskavosti nezneužije; to zdráhání se Isoudě hodilo už tehdy a nyní bylo o to vítanější. Nemusí se nikomu ukazovat a nikdo by ho neměl poznat ani si ho všimnout. Edred ho přiveze časně, a ještě než se hosté začnou scházet, bude se moci bezpečně schovat v šerém koutě chóru, odkud bude vidět, ale sám viděn nebude. Až novomanželé odejdou a hosté za nimi, může je nepovšimnut následovat a vrátit se do svého vězení se svým mírným žalářníkem, kterého je zde zapotřebí jako přítele, opory a v případě potřeby i svědka, přestože Meriet netuší, že by mohlo být zapotřebí poučených svědků.

„Paní z Forietu mí nakázala,“ vesele vysvětloval Edred, „abych koně uvázal před klášterem, aby byli připravení, až se budete chtít vrátit. Uvážu je před branou, než ostatní vejdou, jestli vám to vyhovuje. Nebude vám, bratři, vadit, když si na hodinku vezmu volno, až budete vevnitř? Sestra bydlí kousek dál v předklášteří, má tam malou chaloupku jen pro sebe a pro svého muže.“ V sousední chatrči bydlelo děvče, které se mu líbilo, ale o tom se nehodlal zmiňovat.

Meriet vyšel ze stodoly napjatý jako příliš vysoko naladěná loutna, kápi staženou, aby mu nebylo vidět do obličeje.

Hůl již odložil, bral si ji jen navečer, zmožen celodenní prací, ale ještě trochu napadal na vymknutou nohu. Marek se držel těsně po jeho boku a pozoroval ostrý, vyhublý profil, vybroušený do ještě jemnější linie tmavým pozadím kápě, přecitlivělou tvář s vysokým čelem a výrazným nosem.

„Mám se mu takhle vtírat?“ zeptal se Meriet hlasem sevřeným bolestí. „Neptal se po mně,“ řekl rozbolavěle a odvrátil obličej. Zastyděl se za své postesknutí.

„Máš a musíš,“ řekl Marek pevně. „Slíbil jsi to dámě a ona si dala práci, aby ti tu návštěvu usnadnila. Nech se teď od podkoního vysadit, skákat ještě nemůžeš, nemáš v noze plnou sílu.“

Meriet ustoupil a dal si při nasedání pomoci. „Je to její vlastní kůň, na kterém jezdí sama,“ vysvětlil Edred a hrdě vzhlédl k vysokému mladému valáškovi. „Je dobrá jezdkyně a nedala by ho za celý svět. To vám řeknu, že by do jeho sedla hned tak někoho nepustila.“

Merieta trochu opožděně napadlo, jestli bratra Marka příliš neobtěžuje, když ho nutí lézt na hřbet neznámého zvířete, jehož se možná bojí. Věděl o tom drobném neúnavném bratrovi tak málo, jen to, čím je, a vůbec ne, čím býval, ani jak dlouho vlastně nosí kutnu. Byly tu přece i klášterní děti, které ji oblékaly odjakživa. Bratr Marek však strčil nohu do třmene docela svižně a vyhoupl své lehké tělo do sedla bez elegance, ale bez potíží.

„Vyrostl jsem na statku,“ řekl, když postřehl Merietův údiv. „S koňmi jsem měl co dělat odmalička, ne s těmi vašimi, šlechtěnými, ale s tahouny. Hrabu se jako oni, ale v sedle se udržím a dostanu svého koně tam, kam potřebuji. Začínal jsem hodně brzo,“ vzpomněl si, jak dlouhé hodiny v polospánku se svěšenou hlavou jezdíval po polích, ručičkou svíraje v pytlíku kameny na vrány v brázdě.

Vyjeli po předklášteří jako dva benediktinští bratři s podkoním poklusávajícím vedle. Bylo časné zimní ráno, ale lidí už bylo venku dost, hospodáři krmili dobytek, který si nechali přes zimu, hospodyně nakupovaly, opozdilí podomní obchodníci s pytli na zádech spěchali, děti se honily, každý ochotně využíval pěkného jitra, když denní světlo bylo tak krátké a pěkných jiter už možná bude málo. Jako bratři z opatství celou cestu zdravili a přijímali projevy úcty.

Před branou sesedli a nechali koně Edredovi, aby je uvázal, kde říkal. Zde, na prahu území, kam se kdysi dožadoval vstupu, ať už k tomu měl on nebo jeho otec jakýkoli důvod, zůstal Meriet nerozhodně stát a chvěl se, dokud ho Marek neuchopil za paži a nevtáhl ho dovnitř. Prošli rušným, činorodým velkým nádvořím do posvátného šera a chladu kostela, a pokud si jich někdo všiml, jistě se nedivil, že dva bratři v takovém mrazivém ránu chodí v kápi a spěchají.

Edred s pohvizdováním uvázal koně, jak slíbil, a šel navštívit svou sestru a děvče odvedle.

Hugh Beringar nebyl svatebním hostem, přesto byl na scéně stejně časně jako Meriet a Marek, a nepřišel sám. Dva z jeho důstojníků nenápadně postávali v hemžícím se davu na velkém nádvoří, kde se k laickým sluhům, chlapcům a novicům i různým stěhovavým ptákům, ubytovaným ve společné síni, připojila řada zvědavců z předklášteří. Přestože bylo chladno, hodlali vidět všechno, co mohli. Hugh se držel z dohledu ve strážnici, kde mohl pozorovat a nebýt pozorován. Měl tu teď všechny, kdo byli nejblíže smrti Petra Clemence. Pokud dnešní vření nevynese na povrch nic nového, bude nutné povolat k odpovědnosti Leorika a Nigela, a budou muset říci, co vědí.

Z úcty k štědrému příznivci opatství se opat Radulfus rozhodl oddat snoubence osobně, a to zajistilo, že se svatby zúčastní i jeho host, kanovník Eluard. Navíc obřad proběhne u hlavního oltáře, ne u farního, protože sloužit bude sám opat, a kůroví mniši budou všichni na svých místech. Tím Hugh přišel o možnost předem si promluvit s Cadfaelem. Škoda. Znali se už ale tak dobře, že mohli jednat jako spojenci i bez předběžné domluvy.

Postupné shromažďování už začalo, hosté přicházeli z domu do kostela po dvou, po třech, v plné parádě. Byla to venkovská, ne dvorská sešlost, avšak stejně pyšná a s rodokmeny stejně starými, ne-li staršími. Roswita Lindeová půjde na svatbu s velkým oblakem svědků, saských i normanských. Shrewsbury získal velký hrabě Roger hned poté, co se stal vévoda Vilém králem, ale mnoho sídel na odlehlejším venkově zůstalo starým pánům a mnohý nově příchozí normanský šlechtic měl dobrý nápad vzít si saskou manželku a utvrdit si dědičné území krví starší, než byla jeho, a věrností, jež nepatřila jemu.

Zvědavý dav se přeléval a mumlal, všichni natahovali krk, aby zahlédli přicházející svatebčany. Zde přicházel Leorik Aspley a tam jeho syn Nigel, ten skvělý mladý muž, vyšňořený jak se patří, a vedle něho lehkovážný Janyn Linde s pobaveným a shovívavým úsměvem, jaký se hodil pro vlídného nezadaného mládence, jenž asistuje při ztrátě svobody jiného mladého muže. To by již tedy měli být na místě všichni hosté. Mladí muži se zastavili u kostelních dveří a zůstali tam stát.

Roswita přicházela z domu pro hosty zahalena do svého nejlepšího modrého pláště, protože její šaty byly příliš tenké na zimní ráno. Nesporně je krásná, pomyslel si Hugh, když se díval, jak se nese dolů po kamenném schodišti, zavěšena do baculaté paže spokojeného Wulfrika. Cadfael o ní říkal, že neodolá a musí k sobě lákat všechny muže, i obstarožní mnichy, kteří se nevyznačují ani krásou, ani dvorným vystupováním. Teď měla obecenstvo, jaké ještě nezažila, natlačené po obou stranách cesty, kudy šla do kostela, s očima vypoulenýma obdivem. Zdálo se to u ní stejně nevinné a pošetilé jako nenasytně si libovat v medu. Žárlit na ni byl nesmysl.

Isouda Forietová kráčela za nevěstou s její modlitební knihou skromně, ve stínu takové záře, připravena posloužit jí u dveří kostela, kde Wulfrik sňal ruku své dcery z vlastní paže a podal ji dychtivě vztažené ruce Nigelově. Nevěsta a ženich vstoupili do portálu kostela společně a tam Isouda sňala Roswitě teplý plášť z ramen, přehodila si jej přes ruku a následovala snoubence do šeré kostelní lodi.

Ne u farního oltáře svatého kříže, ale u velkého oltáře svatého Petra a Pavla byli Nigel Aspley a Roswita Lindeová spolu oddáni jako muž a žena.

Nigel konal svou triumfální cestu z kostela velkými západními dveřmi, jež stály těsně za hranicí klášterní enklávy, blízko brány. Držel Roswitu obřadně za ruku a byl tak oslněný a opilý vlastnickou pýchou, že si snad ani neuvědomil, že v portále stojí Isouda, tím méně, že roztahuje plášť a přehazuje jej Roswitě přes ramena, když ženich s nevěstou dospěli do chladného poledního jasu venku. Za nimi kráčeli pyšní otcové a uspokojení hosté, a pokud byl Leorikův obličej při takové příležitosti neobvykle šedý a zachmuřený, nikdo si toho zřejmé nepovšiml; vždyť býval strohý odjakživa.

Ani Roswita nepostřehla, že jí na levém rameni přibyla nevelká váha ozdoby, zamýšlené pro muže. Oči měla upřené jen na zástup obdivovatelů, který se při pohledu na ni vzdouval a vzdychal. Tady za hradbou se dav rozrostl; protože každý, kdo obchodoval nebo bydlel v předklášteří, se přišel podívat. Tady ne, pomyslela si Isouda pozorně je následujíc, tady žádná reakce nepřijde, protože všichni, kdo by mohli sponu poznat, jsou vzadu, a Nigel nevnímá o nic víc než ona. Teprve až se předvedou u dveří farnosti a pak zase vejdou do brány, bude si moci někdo všimnout. A jestli mě kanovník Eluard zklame, promluvím já, mé slovo proti jejímu a proti slovu kohokoli.

Roswita nespěchala a její sestup ze schodů i cesta přes dlažební kostky předního nádvoří k bráně a dovnitř na velké nádvoří byly pomalé a slavnostní, aby se každý muž mohl dosyta vynadívat. To byla šťastná náhoda, protože opat Radulfus a kanovník Eluard odešli z kostela přes příčnou loď a křížovou chodbu a nyní vlídně přihlíželi u schodiště domu pro hosty. Mniši je následovali, rozptýlili se a promísili s první řadou zástupu, odtažití, a přece zaujatí.

Bratr Cadfael se nenápadně protáhl kousek od místa, kde stál opat se svým hostem, aby se mohl na přicházející dvojici podívat stejně jako oni. Na pozadí těžkého modrého sukna Roswitina pláště jasně zářila vyzývavě mužská veliká spona. Kanovník Eluard se zarazil v půli jakési poznámky, šeptané do opatova ucha, jeho dobrotivý úsměv pohasl a ustoupil uvážlivému a soustředěnému zachmuření, jako by se ptal, zda jej na tu krátkou vzdálenost nešálí zrak.

„Ale to přece…“ zamumlal spíš sám pro sebe než k někomu jinému. „Ne, jak by mohla?“

Nevěsta a ženich přistoupili a náležitě vzdali poctu hodnostářům církve. Za nimi přicházela Isouda, Leorik, Wulfrik a celá společnost jejich hostů. V průchodu brány spatřil Cadfael Janynovu světlou hlavu a blyštivé modré oči. Pozdržel se tam zřejmě, aby prohodil slůvko s někým známým z předklášteří, a pak šel usměvavě dál svým lehkým, pružným krokem.

Nigel právě pomáhal manželce na první stupeň kamenného schodiště, když kanovník Eluard vykročil vpřed, postavil se před ně a pohybem ruky je zastavil. Teprve tehdy, sledujíc jeho pohled, se Roswita podívala na límec svého pláště, který jí volně ležel na rameni, a spatřila lesk smaltu a tenoučké zlaté obrysy bájných zvířat propletených se svinutými listy.

„Dítě,“ pravil Eluard, „mohu se podívat zblízka?“ Dotkl se vypouklých zlatých vláken a stříbrné hlavičky jehlice. Pozorovala ho ostražitě a mlčky, poplašená a nesvá, ale zatím ne se strachem ani v sebeobraně. „To máte krásnou a vzácnou věc,“ pravil kanovník a nejistě na ni hleděl se staženým obočím. „Odkud ji máte?“

Hugh mezitím vyšel ze strážnice a ze zadní řady zástupu sledoval a naslouchal. Z křížové chodby přihlíželi dva bratři v kutně. Uvězněn mezi diváky u západních dveří a svatebčany, kteří se nyní nevysvětlitelně zastavili na velkém nádvoří, stál Meriet s bratrem Markem po boku strnule a nehybně v příšeří, aby si ho nikdo nevšiml, a čekal, až se bude moci neviděn vrátit do svého žaláře a útočiště.

Roswita si olízla rty a řekla s mdlým úsměvem: „Je to dárek od příbuzného.“

„Zvláštní!“ pravil Eluard a s vážnou tváří se obrátil k opatovi. „Pane opate, tu sponu znám příliš dobře na to, abych se mohl mýlit. Patřila biskupovi z Winchesteru, a ten ji dal Petru Clemenceovi, svému oblíbenému klerikovi, jehož ostatky leží u vás v kapli.“

Bratr Cadfael si mezitím všiml jedné pozoruhodné okolnosti. Nespustil z Nigela oči od okamžiku, kdy prvně pohlédl na ozdobu, jež vzbudila tolik zájmu, a mladík až doposud nedal nijak najevo, že by mu spona něco říkala. Hleděl z kanovníka Eluarda na Roswitu a zase zpátky, široké čelo mu vlnily vrásky údivu a na rtech měl slabý tázavý úsměv; očekával, až mu to někdo vysvětlí. Avšak nyní, když byl pojmenován majitel, rázem to pro něho dostalo smysl, strašný a děsivý. Zbledl a ztuhl, zíral na kanovníka, přestože však pohyboval rty a polykal, buď nenacházel slova, nebo ta, která našel, potlačil a zůstal němý. Z jedné strany přistoupil opat Radulfus, z druhé Hugh Beringar.

„Co se děje? Vy tento šperk poznáváte jako majetek mistra Clemence? Jste si jistý?“

„Stejně jako věcmi, které jste mi již ukázal, křížem, prstenem a dýkou, které prošly ohněm s ním. Této spony si zvlášť cenil jako daru od biskupa. Nemohu říci, zda ji měl při své poslední cestě na sobě, ale obvykle ji nosil, protože si jí považoval.“

„Smím-li něco poznamenat,“ zřetelně se zezadu ozvala Isouda, „já vím, že ji měl, když přijel do Aspley. Měl ji na plášti, když jsem mu jej ve dveřích odebrala a odnesla do komnaty, kterou měl připravenou, a měl ji tam stále, když jsem mu plášť ráno před odjezdem podávala. Na cestu jej nepotřeboval, bylo teplé a slunečné ráno. Když odjížděl, měl plášť přehozený přes hrušku sedla.“

„Tedy pěkně na očích,“ řekl ostře Hugh. Kříž a prsten totiž mrtvému zůstaly a šly s ním do ohně. Buď bylo málo času a vrah se musel dát na útěk, nebo mu snad nějaký pověrčivý strach zabránil svléci knězi odznaky jeho řádu přímo z těla, kdežto sebrat tu jednu pěknou věc, která se volně nabízela, se nerozpakoval. „Vidíte, pánové,“ upozornil Hugh, „že na šperku nejsou žádné stopy poškození. Dovolíte, abych jej vzal do ruky a ohledal?“

Výborně, uklidnil se Cadfael, měl jsem vědět, že Hugh ode mě žádné pobízení nepotřebuje. Mohu mu to s klidem přenechat.

Roswita se ani nepohnula, když Hugh odpínal velkou sponu. Přihlížela zbledlá a zaleklá, neřekla však ani slovo. Ne, Roswita v té věci není úplně nevinná. Bucť ví, co to je za dar a odkud póchází, nebo ne; ale rozhodně chápe, že je nebezpečný a neměl se ukazovat - zatím a ne zde. Po svatbě přece odjedou na Nigelovo sídlo na severu. Kdo by ji tam mohl poznat?

„Tohle ohněm neprošlo,“ řekl Hugh a podal sponu kanovníku Eluardovi, aby to potvrdil. „VŠe ostatní, co ten muž měl, bylo spáleno s ním. Jen tahle jedna věc mu byla vzata, než se k němu ďostali ti, kdo ho ukryli do milíře. A z jeho pláště ji mohla séjmout jen jediná osoba, ten, kdo ho poslední viděl živého a první mrtvého, jeho vrah.“ Otočil se k Roswitě, jež stála až průzračně zbělelá jako figurka z ledu a zírala na něj rozšířenýma zděšenýma očima.

„Kdo vám to dal?“

Vrhla jeden rychlý pohled okolo, pak se najednou vzchopila, zhluboka se nadechla a jasně odpověděla: „Meriet!“

Cadfael si rázem uvědomil, že ví něco, co ještě Hughovi nestačil sdělit, a bude-li čekat, než toto troufalé prohlášení zpochybní někdo jiný, může čekat marně. Pro většinu shromážděných nebylo na té velké lži, kterou právě vyřkla, nic neuvěřitelného, dokonce ani překvapujícího, když se uváží okolnosti Merietova vstupu do kláštera a osudy ďáblova novice v posledních týdnech. Roswita přijala krátké ticho jako povzbuzení a troufale svůj výrok dokreslila: „Pořád po mně koukal psíma očima. Já o jeho dary nestála, ale z laskavosti jsem ho přijala. Jak jsem mohla vědět, kde to sebral?“

„Kdy?“ rázně a hlasitě se s plnou autoritou otázal Cadfael. „Kdy vám ten dárek dal?“

„Kdy?“ rozhlédla se. Snad ani nevěděla, odkud otázka zazněla, ale pospíšila si s odpovědí, aby jednoznačně dokonala usvědčení. „Den po odjezdu mistra Clemence z Aspley – den potom, co byl zabit – odpoledne. Přišel ke mně v našem koňském výběhu v Linde. Tolik mě nutil, abych si to vzala… Nechtěla jsem ho ranit…“ Cadfael koutkem oka zahlédl, že Meriet vystoupil ze stínu a trochu se přiblížil, a Marek ho úzkostně následuje, ale nepokouší se ho zastavit. V následujícím okamžiku se však všechny oči upnuly k vysoké postavě Leorika Aspleyho, který vykročil vpřed a razil si cestu, aby stanul jako věž nad svým synem a jeho nevěstou.

„Děvče,“ zvolal, „vzpamatuj se! Je dobré lhát? Já vím, že to nemůže být pravda.“ Důrazně se otočil a bolestnýma, sveřepýma očima pohlédl postupně na opata, kanovníka a zástupce šerifa. „Vážení pánové, to, co říká, je lež. Přiznávám svůj podíl na té věci a ochotně přijmu každý trest, který mi patří. Vím totiž, že jsem svého syna Merieta přivedl domů týž den, kdy jsem přivezl domů mrtvé tělo svého hosta a příbuzného, a protože jsem se domníval, že mám důvod věřit, že můj syn je vrahem, v touž hodinu jsem ho zamkl na zámek, dokud jsem věc neuvážil a on nepřijal úděl, který jsem mu určil. Od pozdního odpoledne v den, kdy Petr Clemence zemřel, celý příští den a až do poledne třetího dne byl můj syn Meriet bezpečně uvězněn v mém domě. Nikdy tuto dívku nenavštívil. Nikdy jí tento dar nedal, protože jej nikdy nevlastnil. Nikdy také nepozvedl ruku proti mému hostu a svému příbuznému. Nyní to vyšlo najevo. Bůh mi odpusť, že jsem tomu někdy věřil!“

„Já nelžu!“ vyjekla Roswita, bojující, aby si udržela důvěru, kterou cítila kolem sebe. „Jen jsem se spletla – spletla jsem si den! Byl to třetí den, kdy přišel…“

Meriet se pomaličku přiblížil. Ze stínu kápě zkoumavě hleděl velikýma, žasnoucíma a bolestnýma očima na svého otce, svého zbožňovaného bratra a na svou první lásku, kteří mu všichni tak horlivě zarývali do srdce nože. Roswitiny bloudící, prosebné oči se setkaly s jeho. Zmlkla jako skřivan sestřelený v letu a se zoufalým zaúpěním se schoulila do Nigelovy náruče.

Meriet zůstal dlouhý okamžik nehnutě stát, pak se otočil na patě a rychle odkulhal. Vypadalo to, jako když při každém kroku setřásá prach.

„Kdo vám to dal?“ zeptal se s důraznou a neúprosnou trpělivostí Hugh.

Dav se stáhl blíž. Pozorovali a naslouchali, a neunikl jim logický závěr. Sto párů očí se postupně a nemilosrdně upřelo na Nigela. Věděl to a ona také.

„Ne, ne, ne!“ vykřikla a prudce objala manžela pažemi. „Můj pán to nebyl – Nigel ne! To bratr mi dal tu sponu!“

Vzápětí se všichni přítomní začali rozhlížet, pátrat v nádvoří po světlé hlavě, modrých očích a bezstarostném úsměvu, a Hughovi důstojníci se už prodírali tlačenicí ven z brány. Marně. Janyn Linde totiž zmizel tiše a opatrně, pravděpodobně klidným, neuspěchaným krokem, hned potom, co si kanovník Eluard všiml lesklého smaltu na Roswitině rameni. Nakonec se seržanti dozvěděli pravdu od bystrookého, všímavého chlapce z předklášteří: jeden mladý pán vyšel nejmíň před čtvrt hodinou z brány, odvázal svého koně a odjel podél předklášteří, ne směrem k městu. Ze začátku jen poklusával, dodal chytrý uličník, ale na rohu koňského trhu už jel tryskem a zmizel.

Hugh nechal zmatek na hlavním nádvoří, ať se vyřeší bez jeho účasti, rozběhl se ke stájím, aby opatřil koně sobě i důstojníkům, které měl s sebou, poslal pro další a vyrazil za uprchlíkem, pokud se vůbec takové slovo hodilo pro tak veselého a zdatného zločince jako Janyn.

„Ale proč, panebože, proč?“ bědoval Hugh, když upevňoval pásy sedla a prosebně se obracel k bratru Cadfaelovi, který se vedle něj zaměstnával stejnou činností. „Proč ho zabíjel? Co proti němu mohl mít? Vždyť ho ani neviděl, ten večer v Aspley nebyl. Jak kčertu vůbec věděl, jak muž, na kterého číhá, vypadá?“

„Někdo mu ho popsal – a znal čas odjezdu i cestu, kterou se dá. To je jasné.“ Ostatní však bylo Cadfaelovi stejně nejasné jako Hughovi.

Janyn byl pryč; jemně a se slušným předstihem se vyvinul z ruky zákona, protože předvídal, že vše vyjde najevo. Útěkem se ke svému činu přiznal, ale čin sám zůstával nevysvětlitelný.

„Kvůli němu jako člověku to nebylo,“ stýskal si Cadfael, zatímco s funěním pospíchal za Hughem a klusem vedl svého osedlaného koně na nádvoří a k bráně. „Kvůli člověku to nebylo, takže to přece muselo být kvůli jeho poslání. Jak jinak? Ale proč mu chtěl někdo zabránit v dobře míněné cestě do Chesteru v biskupově záležitosti? Co na tom komu mohlo vadit?“

Svatebčané se nerozhodně rozptýlili po nádvoří, rodiny, jichž se to týkalo, se uchýlily do domu pro hosty a jejich nejbližší přátelé je věrně doprovodili do ústraní, kde je možno ovázat rány a usmířit rozepře beze svědků z prostého lidu. Hosté z větší dálky se radili a někteří diskrétně odjížděli; lépe být doma. Potěšení a pobavení obyvatelé předklášteří si předávali nezaručené zprávy, dál je vylepšovali a bděle postávali kolem brány.

Hugh už měl své muže pohromadě a nohu ve třmenu, když se ozval zuřivý klapot cválajících kopyt, jaký v předklášteří často neslyšeli, ozvěnou se odrazil od klášterní zdi a zaduněl na kamenech v bráně. Vyčerpaný, zpocený muž na zpěněném koni klouzavě a skřípavě zabrzdil na namrzlé dlažbě a spíš spadl než seskočil Hughovi do náruče, protože se mu podlomila kolena. Všichni, kdo zůstali na nádvoří, mezi nimi opat Radulfus a převor Robert, chvátali k příchozímu, předvídajíce naléhavou novinu.

„Šerifu Prestcoteovi,“ sípal potácející se posel, „nebo tomu, kdo ho zastupuje, od pana biskupa z Lincolnu spěšně a s prosbou o spěch…“

„Šerifa zastupuji já,“ řekl Hugh. „Mluv, co nám chce biskup tak naléhavě sdělit?“

„Abyste povolal do zbraně celé královo rytířstvo z hrabství,“ namáhavě se vzpřímil posel, „neboť na severovýchodě došlo k černé zradě proti Jeho Milosti. Dva dny poté, co král opustil Lincoln, Ranulf z Chesteru a Vilém z Roumare lstí vnikli do králova hradu a násilím se ho zmocnili. Občané Lincolnu volají k Jeho Milosti, aby je osvobodil od ohavné tyranie, a panu biskupovi se podařilo přes přísnou ostrahu poslat varování, aby se Jeho Milost dozvěděla, co se děje. Je nás už mnoho a jezdíme všemi směry. Do večera bude zpráva i v Londýně.“

„Král Štěpán tam byl teprve před týdnem,“ zvolal kanovník Eluard, „a oni mu přísahali věrnost. Jak je to možné? Slíbili mu silný řetěz pevností na severu.“

„A také ho mají,“ zasípal posel, „ale ne pro Štěpána ani pro císařovnu, ale pro svoje vlastní zvrhlé království na severu. Plánovali to už dávno, když se v září sešli a pozvali do Chesteru všechny své kastelány. Stopy vedou až sem na jih a pro každý hrad měli připravené posádky i konstábly. Všude získávali mladé muže pro své záměry…“

Tak takhle to bylo! Dávno naplánované, v září v Chesteru, kam měl se vzkazem od Jindřicha z Blois namířeno Petr Clemence, mimořádně nepohodlný návštěvník, kdyby se měl připlést k takové ozbrojené sešlosti a rodícímu se spiknuti. Není divu, že jej nenechali nerušeně dokončit poslání. A stopy vedou sem na jih!

Cadfael uchopil Hugha za paži. „Byli v tom oba, Hughu. Zítra měli ti novomanželé odcestovat na sever, přímo na hranici lincolnského hrabství – statek tam má Aspley, ne Linde. Zajistěte Nigela, dokud můžete, jestli ještě není pozdě!“

Hugh se otočil a jen okamžik zíral. Pak pochopil, pustil uzdu a rozběhl se, gestem povolávaje své seržanty k domu pro hosty. Když vtrhli ke sklíčené svatební společnosti, jež bez veselí, bez chuti k jídlu a bez nálady seděla kolem netknuté tabule v těžkém hovoru, vhodném spíš pro zádušní hostinu než svatbu, Cadfael se hnal Hughovi v patách. Nevěsta zoufale plakala v náručí statné dámy a kolem ní kvokaly a vrkaly další tři čtyři ženy. Ženicha nebylo nikde vidět.

„Je pryč!“ ozval se Cadfael. „Zatímco jsme byli ve stáji, jinak to není možné. A bez ní! Lincolnský biskup dostal zprávu ven z uzavřeného města nejmíň o den dřív, než potřebovali.“

Před branou už nebyl uvázán žádný, kůň, když na to vzpomněli a doběhli se přesvědčit. Nigel využil nejbližší příležitosti a následoval svého spoluspiklence za statky, úřady a velením, jež jim slíbil Vilém z Roumare, tam, kde si schopní, vojensky zdatní mladí muži bez skrupulí mohou vydobýt blahobytnější budoucnost než na dvou skromných shropshirských sídlech na kraji Dlouhého hvozdu.

[ XIII ]

Teď tu byla nová senzace; zvědavci v předklášteří pochytili vše, co stačily obsáhnout natažené uši a bystré oči, a šli šířit dál, že na severu se plánovalo povstání, hrabata z Chesteru a Lincolnu se pokusila vytvořit vlastní království, a ti dva skvělí mladí páni ze svatební společnosti byli v tom spiknutí a uprchli, protože vše vyšlo najevo dřív, než se mohli vzdálit v klidu, jak zamýšleli. Lincolnskému biskupovi, jenž není žádným zvláštním přítelem krále Štěpána, se Chester a Roumare líbí ještě míň, a tak vynaložil úsilí, aby propašoval vzkaz ke králi, a prosí o pomoc za sebe i za město.

Pohyb okolo mostu a opatství byl bedlivě sledován. Hugh Beringar, rozpolcený mezi dvěma povinnostmi, svěřil pronásledování zrádců svým seržantům a sám se okamžitě rozjel na hrad, aby vzkázal rytířstvu z hrabství, že se má připravit a připojit k vojsku, jež král Štěpán jistě sebere k obléhání Lincolnu, a aby okamžitě posháněli dostatek vojenských koní a postarali se, aby všechna potřebná výzbroj byla v pořádku. Biskupova posla ubytovali v opatství a s jeho zprávou odspěchal jiný jezdec k hradům na jihu hrabství. V domě pro hosty zůstaly trosky smutné svatební společnosti a opuštěná nevěsta, schovaní, zavření s pozůstatky své slavnosti.

Tolik se toho zběhlo, a jedenadvacátý prosinec dospěl teprve ke druhé odpolední! Kdo může tušit, co se ještě do večera stane, když se všechno tak o překot řítí kupředu?

Opat Radulfus obnovil klášterní pořádek a bratři se na jeho výslovný příkaz spořádaně odebrali na oběd do refektáře, třebaže o něco později než obvykle. Modlitby nebylo možno hodit za hlavu ani pro tak zhoubné věci jako vražda, zrada a lov na lidi. Mimoto, dumal bratr Cadfael, ti, kdo tento zvrat přežili k svému prospěchu a nikoli ztrátě, si mohou v klidu vydechnout a rozmyslit se, než se budou muset začít vyrovnávat s novými podmínkami. A ti, které postihla ztráta, potřebují čas na lízání ran. Z uprchlíků má jeden pěkný náskok a druhému pomohl příchod ještě otřesnější noviny získat alespoň malý prostor, ale psi jsou jim na stopě a dobře vědí, kudy se dát, vždyť Aspleyovo severní sídlo leží kousek na jih od Newarku a každý; kdo tam má namířeno, musí jet cestou na Stafford. Někde ve vřesovištích před tím městem zastihne prchající noc. Třeba jim připadne bezpečné nocovat ve městě. Ještě mohou být dostiženi a přivedeni zpět.

Po odchodu z refektáře zamířil Cadfael na své obvyklé místo v odpoledních pracovních hodinách, do své chaty v bylinkové zahradě, kde vařil svá tajemství. A oni tam byli, ti dva mladíci v benediktinském rouše, tiše seděli na lavici u zadní stěny. Ohníček v ohřívadle je slabě hřál do tváří. Meriet se opíral o dřevěnou stěnu v naprostém vyčerpání, kápi shozenou na ramena, tvář plnou stínů. Prošel nejzazšími hlubinami hněvu, zármutku a hořkosti, a když se zas vynořil, nalezl po svém boku stále trpělivě čekajícího Marka. Ted byl v klidu, bez myšlenky a citu, připraven znovu se narodit do změněného světa, ne však příliš rychle. Marek vypadal jako vždy, mírně, téměř omluvně, jako když má jen vratké právo být tam, kde je, a přece na něm bude trvat až do smrti.

„Myslel jsem si, že vás tu najdu,“ prohodil Cadfael, vzal malé dmychadlo a rozfoukal ohřívadlo do růžového jasu, protože uvnitř nebylo nijak teplo. „Asi jste nejedli.“ Sáhl na polici za dveřmi.

„Jsou tu ovesné placky a pár jablek, a myslím, že tu mám kousek sýra. Když něco zakousnete, udělá vám to dobře. Víno vám také neuškodí.“

A vida, ten chlapec měl hlad! Tak prosté to bylo. Bylo mu teprve devatenáct, tělesně byl zdravý a od svítání neměl v ústech. Začal lhostejně, jen z poslušnosti, ale po prvním soustě oživl a jídlo jen hltal, oči mu zjasněly, zář rozdmýchaného ohřívadla mu pozlatila a změkčila propadlé líce. Víno mu také prospělo, jak Cadfael předpokládal. Znovu v něm horce a naléhavě rozproudilo krev.

O bratrovi, otci ani o ztracené lásce neřekl ani slovo. Na to bylo ještě brzy. Jedna ho falešně obvinila, druhý ho falešně podezříval, a třetí? Nechal ho jít cestou oddaného, bláhového sebeobětování, neřekl ani slovo, aby ho zprostil viny. Meriet ze sebe musí setřást ještě velký náklad hořkosti, ale chvála Bohu už aspoň začal jíst, a jí jako vyhládlý školák. Bratra Cadfaela to velmi povzbudilo.

V pohřební kapli, kde v zapečetěné rakvi na přikrytých marách odpočíval Petr Clemence, se Leorik Aspley rozhodl pronést svou zpověď, a požádal opata Radulfa, aby ji jako kněz přijal. Z vlastního rozhodnutí vkleče na dlažbě vylíčil příběh, jak jej znal, strašný objev mladšího syna, který namáhavě vlekl mrtvého muže do úkrytu před lidskými zraky, Merietovo mlčenlivé přijetí viny a vlastní neochotu vydat syna na smrt nebo ho nechat na svobodě.

„Slíbil jsem mu, že se o jeho mrtvého postarám i s nasazením vlastní duše a že ho nechám žít, ale ve věčném pokání stranou od světa. Souhlasil s tím a rád přijal trest, jak nyní vím a bojím se přiznat, z lásky k bratrovi, jehož měl lepší důvod považovat za vraha, než já měl pro připsání téže viny Merietovi. Bojím se, otče, že přijal svůj osud stejnou měrou kvůli mně jako kvůli bratrovi, protože měl k mé hanbě důvod věřit – ne, vědět! –, že do Nigela vkládám všechno a do něj skoro nic, a že dokážu žít, když ho odepíšu ze svého života, kdežto ztráta Nigela by byla má smrt. A nyní ztracen je, a já žiji a chci žít. Proto mým těžkým hříchem proti mému synu Merietovi není jen to, že jsem mu nedůvěřoval, že jsem tak snadno uvěřil v jeho zločin a zapudil ho do kláštera, ale táhne se to již od jeho narození, protože jsem ho celý život nedoceňoval.

A vyznávám také svůj hřích proti vám, otče, a proti opatství, a lituji ho, protože takto se zbavit podezřelého z vraždy a takto znásilnit mladého muže bez opravdového duchovního povolání bylo podlé vůči němu i vůči tomuto domu. Připočítejte mi i toto, neboť bych se rád zprostil všech dluhů.

Pokud jde o můj hřích proti Petru Clemenceovi, mému hostu a příbuznému, že jsem mu upřel křesťanský pohřeb, abych ochránil dobré jméno vlastního domu, jsem nyní rád, že Boží ruka použila mého vlastního zneuctěného syna, aby odhalila a napravila zlo, které jsem spáchal. Ať mi v této věci uložíte jakékoli pokání, přidám k němu prostředky na mše za jeho duši až do konce mého života…“

Stejně pyšný a neúhybný ve vyznávání vin jako v jejich trestání u vlastni’ho syna, dovedl příběh až do konce. Radulfus mu až do konce trpělivě a vážně naslouchal, stanovil umírněné podmínky narovnání a vynesl rozhřešení.

Leorik ztuhle vstal z kleku a vyšel s nezvyklou pokorou a bázní hledat jediného syna, který mu zůstal.

Klepání na dveře Cadfaelovy dílny, zapřené závorou, se ozvalo, když Cadfaelovo tříleté víno začínalo Merieta rozehřívat k váhavému smíření se světem a zamžilo ostré vzpomínky na zradu. Cadfael otevřel a do vlídného osvětleného kruhu vstoupila Isouda ve své dospělé svatební parádě, karmínová, růžová a slonovinová, vlasy sepnuté stříbrným páskem, tvář slavnostní a důležitou. Za ní stála ve dveřích vyšší postava, jen stín ve venkovním šeru.

„Myslela jsem, že tě tu najdeme,“ konstatovala a světlo pozlatilo její lehký, sebejistý úsměv. „Jsem jen poslíček. Byl jsi hledán po všech koutech. Tvůj otec tě prosí, abys ho k sobě vpustil a dovolil mu s tebou promluvit.“

Meriet na místě ztuhl, protože věděl, kdo za ní stojí. „Takhle jsem před otce nikdy nebyl povoláván,“ řekl s výšlehem skomírající zášti a bolesti. „V jeho domě se to tak nedělalo.“

„Tak dobře,“ pokračovala klidně Isouda. „Tvůj otec ti nařizuje, abys ho sem vpustil, nebo to za něho nařizuji já, a laskavě si pospěš a chovej se uctivě.“ Ustoupila stranou a očima panovačně pokynula bratru Cadfaelovi a bratru Markovi, zatímco Leorik vstoupil do chatrče a při své výšce zavadil hlavou o visící svazečky sušených bylin na trámech.

Meriet vstal z lavice a učinil pomalou, nepřátelskou, ale svědomitou poklonu, záda neohebná jako vtělená pýcha, oči planoucí. Jeho hlas však zazněl klidně a jistě: „Račte vejít. Posadíte se, pane?“

Cadfael a Marek ucouvli každý na jednu stranu a následovali Isoudu do mrazivého šera. Za sebou slyšeli Leorika, jak velmi tiše a pokorně říká: „Přece mi teď neodepřeš políbení?“

Nastalo krátké, nebezpečné ticho. Pak Meriet chraptivě řekl: „Otče…“ a Cadfael zavřel dveře.

Tou dobou na náhorním kopcovitém vřesovišti jihozápadně od města Staffordu vjel Nigel Aspley po bujné trávě střemhlav do hustého lesíka a málem přejel svého přítele, souseda a spoluspiklence Janyna Lindea, který klel a potil se nad koněm, jenž beznadějně zchroml na zadní nohu, když na nerovné půdě špatně šlápl a upadl. Nigel vykřikl úlevou, když ho poznal, protože měl pramálo chuti do osamělého dobrodružství, a seskočil, aby se podíval, k jakému úrazu to došlo. Isoudin kůň kulhal tak, že neudržel rovnováhu, a zjevně dál nemohl.

„Ty?“ zvolal Janyn. „Tak tys utekl? Bůh zatrať toho prokletého koně, shodil mě a sám se zmrzačil.“ Chytil přítele za paži. „Co jsi udělal s mou sestrou? Nechal jsi všechno na ní? Ta se zblázní!“

„Je jí docela dobře a je v bezpečí. Pošleme pro ni, jakmile to půjde… Ty máš na mne co křičet!“ vzplanul Nigel. „Ty sis utekl pěkně včas a nechal nás dva v blátě až po krk. Kdo nás do toho první dostal? Říkal jsem ti já, abys toho chlapa zabíjel? Žádal jsem jen, abys poslal napřed jezdce s výstrahou, aby všechno rychle poschovávali, než přijede. Mohlo se to udělat! Jak jsem mohl vzkázat já? Ten člověk u nás nocoval, neměl jsem koho poslat, aby ho nepostrádali… Ale ty – ty jsi ho musel zastřelit…“

„Měl jsem odvahu všechno zabezpečit, kdežto ty bys cukl,“ odsekl Janyn a opovržlivě zkřivil rty. „Jezdec by se tam dostal příliš pozdě. Postaral jsem se, aby tam ten biskupův lokaj vůbec nedojel.“

„A nechal jsi ho ležet! Ležet uprostřed cesty!“

„A tys tam musel jako blázen honem běžet, sotva jsem ti to řekl!“ zasyčel Janyn s výsměšným opovržením nad takovou slabostí vůle a nervů. „Kdybys ho byl nechal ležet, kdo se kdy mohl dozvědět, kdo ho zastřelil? Ale ty ses musel rozklepat a běžet schovat to, co bylo mnohem lepší nechat být. A přivolat na sebe svého slabomyslného bratříčka a po něm otce! Že jsem vůbec svěřil takovou závažnou věc takové nalomené třtině!“

„A že já vůbec naslouchal takovému slizkému pokušiteli!“ zlobil se usoužený Nigel. „Teď jsme bezmocní. Tohle zvíře nemůže chodit – to vidíš sám –, město je přes míli odtud, padá noc…“

„A to jsem měl náskok,“ vztekal se Janyn a dupal po husté vybledlé trávě, „a před sebou štěstí, a tahle mrcha musí upadnout! A ty si pojedeš pro cenu, která patřila nám oběma – ty, který se zhroutíš při první výhrůžce! Boží kletbu na ten den!“

„Mlč!“ Nigel se k němu beznadějně obrátil zády a hladil zchromlého koně po zpoceném boku. „Ví Bůh, že bych tě byl raději v životě nepoznal, než abychom došli k těmhle koncům, ale neopustím tě. Jestli budeš muset být odveden zpátky – myslíš, že jsou daleko za námi? –, půjdeme zpátky spolu. Ale aspoň se pokusme dostat do Staffordu. Tohohle uvážeme, ať si ho najdou, a na tom druhém se budeme střídat…“

Stále byl obrácen zády, když mu mezi žebra zezadu vjela dýka. Poklesl v kolenou a zhroutil se, udiveně, protože ještě necítil žádnou bolest, jen ztrátu života a síly, která ho téměř jemně složila do trávy. Z rány mu prýštila krev, rozlévala se kolem a barvila půdu. Chtěl se zvednout, nedokázal však ani pohnout rukou.

Janyn chviličku stál a nevzrušeně na něho shlížel. Pochyboval, že je rána sama o sobě smrtelná, ale odhadoval, že jeho bývalý přítel tak do půl hodiny vykrvácí, a to bude stačit. Bezstarostně kopl do ležícího těla, otřel si dýku o trávu, obrátil se a skočil na koně, na kterém přijel Nigel. Ani se neohlédl, zabodl zvířeti paty do slabin a rychlým klusem vyrazil mezi temnícími stromy ke Staffordu.

Hughovi důstojníci se přihnali asi deset minut nato, našli polomrtvého muže a zchromlého koně, rozdělili se, takže dva jeli dál a pokoušeli se dohnat Janyna, kdežto druhý pár se postaral o člověka a o zvíře. Isoudina koně nechali na nejbližším statku a Nigela odvezli do Shrewsbury, bledého, ovázaného a v bezvědomí, ale živého.

„…sliboval nám povýšení, hrady a velení – Vilém z Roumare. To když se mnou Janyn jel v létě na sever podívat se na můj statek – to Janyn mě přemluvil.“ Nigel pronášel své žalostné, zdrcené, přerývané doznání pozdě za soumraku příštího dne, opět při vědomí, což by ale raději ani nebyl. Tolik očí okolo jeho lůžka, otec, vzpřímený, se zbrázděnou tváří, stál v nohách a hleděl na svého dědice bolestnýma očima, Roswita po pravé straně, už bez slz, ale opuchlá pláčem, bratr Cadfael a správce nemocnice, bratr Edmund, přihlíželi ze stínu a dbali, aby pacient příliš brzy nepřepínal své síly, a nalevo Meriet, už zase v kalhotách a kabátci, svlečen z hábitu, který mu nikdy nepadl ani neslušel, vypadal až kupodivu vyšší, hubenější a starší, než když jej prvně oblékl. Jeho oči, vzdálené a přísné jako otcovy, byly první, s nimiž se Nigelův bloudící pohled po probuzení setkal. Nedalo se říci, co se odehrává v mysli za nimi.

„Od té doby jsme byli jeho… Znali jsme stanovený čas úderu na Lincoln. Měli jsme v úmyslu jet po svatbě na sever, Janyn s námi – ale Roswita nic nevěděla! A teď jsme prohráli. Zpráva přišla příliš brzy…“

„Přistupte ke dni vraždy!“ řekl Hugh stojící vedle Leorika.

„Ano – Clemence. U večeře prozradil, jaké má poslání.

A oni tam právě v Chesteru byli, všichni jejich konstáblové a kasteláni… Právě v nejlepším! Když jsem odvedl Roswitu domů, pověděl jsem to Janynovi a prosil ho, ať okamžitě ještě v noci pošle jezdce, aby je varoval. Přísahal mi to… Druhý den brzo ráno jsem tam šel, ale nebyl doma, přišel až po poledni, a když jsem se zeptal, jestli je všechno v pořádku, řekl, že výborně, protože Petr Clemence leží mrtvý v lese a schůzka v Chesteru je bezpečná. Když jsem se zděsil, vysmál se mi. Ať si tam leží, prohlásil, kdo co zjistí? Všude je plno lupičů… Ale já jsem měl strach. Šel jsem ho hledat, abych ho schoval; než přijde noc…“

„A Meriet vás přistihl při činu,“ napověděl mu tiše Hugh. „Odřízl jsem násadu šípu, aby se mi s ním lépe hýbalo. Na rukou jsem měl krev – co si mohl myslet? Přísahal jsem, že to není moje práce, ale nevěřil mi. Řekl: honem běž, smyj si krev, jdi zpátky za Roswitou, zůstaň tam celý den a já udělám, co je třeba. Kvůli otci, říkal… tolik si na tobě zakládá, říkal, zlomilo by mu to srdce… A já ho poslechl! Musel si myslet, že jsem ho zabil ze žárlivosti… nevěděl přece, co musím – co musíme – tajit. Odešel jsem a nechal jsem ho, aby byl přistižen s vinou, která mu nepatřila…“

Nigelovi vytryskly slzy. Slepě zatápal po nějaké ruce, jež by ho utěšila stiskem, a byl to Meriet, který náhle padl na kolena a uchopil ji. Jeho tvář zůstala neoblomně tvrdá a stále podobnější otcově, ale přesto uchopil hledající ruku a pevně ji sevřel.

„Až pozdě večer, když jsem přišel domů, slyšel jsem… Jak jsem mohl promluvit? Bylo by se prozradilo všechno… všechno… Když Merieta zase pustili mezi nás potom, co složil slib, že půjde do kláštera, šel jsem za ním,“ chabě se omlouval Nigel. „Opravdu jsem nabízel… Nedovolil mi, abych se do toho pletl. Řekl, že je rozhodnut a ochoten a že to musím nechat tak…“

„Je to pravda,“ potvrdil Meriet. „Přesvědčil jsem ho. Proč to ještě zhoršovat?“

„Ale o zradě nevěděl… Lituji toho,“ pokračoval Nigel, svíraje ruku, kterou držel ve své, a bořil se do své vítané slabosti, útočiště před okamžitým pronásledováním. „Opravdu lituji toho, co jsem způsobil domu svého otce… a nejvíc Merietovi… Budu-li žít, chci to vynahradit…“

„Bude žít,“ řekl Cadfael a rád prchl od toho žalostného lože na mráz ve velkém nádvoří, zhluboka se nadechoval a vydechoval zpět stříbřitou mlhu. „Ano, a vynahradí si své současné ztráty tím, že půjde bojovat za krále Štěpána, až Jeho milost potáhne na sever. Dříve než po svátcích to nebude, musí se shromáždit vojsko. A přestože jsem přesvědčen, že ho mladý pán Janyn chtěl zavraždit, protože mu to jde stejně snadno jako usmívání, dýka mu trochu sklouzla a nezpůsobila Nigelovi žádnou smrtelnou škodu. Až ho vykrmíme a necháme odpočinout, aby se doplnila krev, kterou ztratil, bude zas jako rybička a splní svou povinnost k tomu, kdo mu nabídne největší výhody. Nebo ho chcete uvěznit za zradu?“

„Co je v tomhle bláznivém světě zrada?“ povzdechl si Hugh. „Dva monarchové spolu válčí a tucet králků jako Chester se na tom přiživuje, a dokonce i takoví jako biskup Jindřich váhají mezi dvěma nebo i třemi stranami. Ne, ať si leží, je to malá ryba, polovičatý zrádce a žádný vrah – na to by podle mě neměl žaludek.“

Za nimi se z nemocnice vynořila Roswita, proti chladu zachumlaná do pláště, a chvatným krokem přešla do domu pro hosty. Přes ponížení, opuštění a zármutek dokázala vypadat krásně, ale tyto dva muže alespoň dovedla minout rychle a s odvráceným zrakem.

„Všechna sláva – polní tráva,“ pravil dost nevrle bratr Cadfael a hleděl za ní. „No co, ti dva si jeden druhého zaslouží. Ať si to mezi sebou zařídí, jak umějí.“

Po nešporách si Leorik Aspley vyžádal slyšení u opata.

„Otče, rád bych s vámi projednal ještě dvě věci. U Svatého Jiljí je jeden váš mladý bratr, který byl vskutku bratrem mému synu Merietovi, víc než jeho pokrevný bratr. Můj syn mi říká, že bratr Marek ze srdce touží být knězem. Jistě je toho hoden. Otče, nabízím vám všechny peníze, jichž bude zapotřebí, aby mohl podstoupit roky studia, které ho dovedou k jeho cíli. Jestliže to vy zařídíte, já všechno zaplatím, a ještě mu budu dlužen.“

„Sám jsem si všiml, k čemu bratr Marek tíhne,“ přisvědčil opat, „a schvaluji to. Má v sobě ten pravý základ. Postarám se, aby se k tomu dostal a rád přijmu vaši nabídku.“

„A druhá věc,“ pokračoval Leorik, „se týká mých synů, neboť jsem se skrze dobré a zlé poučil, že mám dva, jak mi jistý bratr z tohoto domu neváhal dvakrát připomenout, a odůvodněně. Můj syn Nigel je ženat s dcerou ze sídla, které nyní nemá jiného dědice, a proto bude dědit přes manželku, jestliže vskutku napraví chyby, k nimž se přiznal. Proto hodlám připsat své sídlo Aspley svému mladšímu synu Merietovi. Zamýšlím ten záměr oznámit listinou, a prosím vás, abyste byl jedním z mých svědků.“

„Velmi rád,“ vážně se usmál Radulfus, „a rád se s ním rozloučím, abych se s ním setkával jinak, vně těchto zdí, jimž nikdy nebylo souzeno, aby si ho podržely.“

Bratr Cadfael se ten večer odebral před večerní mší do své dílny, aby jako obvykle na noc zkontroloval, zda je tam všechno v pořádku, oheň v ohřívadle buď uhašený, nebo zdušený tak, aby nepředstavoval žádné nebezpečí, všechno nepoužívané nádobí je sklizené, zrající vína spokojeně bublají, na všech hrncích jsou pokličky a ve všech lahvích a lahvičkách jsou zátky. Byl unavený, ale klidný, svět okolo jen o trochu zmatenější než přede dvěma dny, a nevinný je za tu dobu osvobozen, ale stálo to hodně. Vždyť ten chlapec zbožňoval toho přívětivého, vřelého, hodného bratra, který byl na pohled o tolik příjemnější, o tolik více obdařený půvabem a tělesnou zdatností, než někdy mohl být on sám, o tolik milovanější, a kdyby bylo možné vidět duši, o tolik křehčí a zranitelnější. Zbožňování už bylo minulostí, avšak soucit, věrnost, ba i slitovnost mohou být stejně přitažlivé. Meriet odcházel z Nigelova pokoje jako poslední. Zvláštní pomyšlení, že Leorika jistě stálo velký záchvěv žárlivosti, aby ho tam nechal tak dlouho, připoutaného k bratrovi a nechávajícího otce jít. Ještě se budou muset hodně a bolestně přizpůsobovat, než se to mezi všemi třemi vyřeší.

Cadfael s povzdechem usedl ve své tmavé chatce a společnost mu dělala jen žhavá jiskérka v ohřívadle. Do večerní zbývalo ještě čtvrt hodiny. Hugh se konečně dostal domů a pro ten den skončil s verbováním mužů do králových služeb. Vánoce přijdou a odejdou a Štěpán přijede hned po nich – ta mírná, obdivuhodná, letargická duše se šlechetnými sklony, pobodnutá k násilnému zásahu nestoudně proradným skutkem. Když chce, umí se pohybovat rychle. Jeho problém je ten, že jeho zášť tak rychle hyne. Neumí doopravdy nenávidět: A někde na severu si nyní daleko na cestě za svým cílem ujíždí Janyn Linde, bezpochyby se dál usmívá a s lehkým srdcem si pohvizduje se svými dvěma mrtvými neodlučně v patách; sestru, která mu byla bližší než který jiný lidský tvor, odhodil klidně jako děravou rukavici. Hugh bude Janyna Lindea vyhlížet, až pojede se Štěpánem do Lincolnu. Lehkovážný mladý pán s těžkými hříchy, z nichž se musí zodpovídat a zaplatit za ně buď tady, nebo na onom světě. Raději tady.

Pokud jde o nevolníka Haralda, u Západního mostu je ve městě podkovář, ochotný ho přijmout, a až na něj vrtkavá mysl veřejnosti pozapomene, bude tam tiše poslán, aby konal poctivou práci. Rok a den v královském městě, a bude svobodný.

Cadfael bezděčně zavřel oči a chviličku si zdříml opřen o dřevěnou stěnu, s nohama nataženýma před sebou a pohodlně zkříženými kotníky. Z polospánku ho však vytrhl kratičký studený závan a přiměl ho otevřít oči. A hle, stáli tu před ním ruku v ruce s velice vážnými úsměvy, shovívaví k jeho stáří a starostem, chlapec, z něhož se stal muž, a dívka, jež se stala tím, čím byla od poupěte – ženou, se kterou se musí počítat. Osvětlovala je pouze skomírající jiskřička v ohřívadle jako světluška, zářili však velmi uspokojivě.

Isouda pustila kamarádovu ruku, pokročila kupředu, shýbla se a políbila Cadfaela na zbrázděnou zarudlou tvář.

„Zítra ráno odjíždíme domů a možná už nebude příležitost pořádně se rozloučit. Ale nebudeme daleko. Roswita tu zůstane u Nigela, a až mu bude dobře, odveze si ho k sobě domů.“

Tajné světlo si zahrálo na povrchu jejího oblého, měkkého a silného obličeje a zdůraznilo šarlatové pramínky v její hřívě. Roswita nikdy nebyla tak krásná; scházelo horoucí srdce.

„Máme vás rádi!“ vyhrkla – jako obvykle mluvila s jistotou za oba, „vás i bratra Marka!“ Shýbla se, na chviličku vzala do rukou jeho ospalý obličej a rychle couvla, aby ho šlechetně přenechala Merietovi.

Jak s ní šel mrazem, chlad mu poštípal tváře, až zčervenaly. V teplejším vzduchu uvnitř se mu na čelo lepily roztávající tmavé husté vlasy, díky Bohu stále bez tonzury, a vypadal trochu jako tenkrát, když ho Cadfael viděl poprvé, jak v dešti seskakuje, aby otci podržel třmen, zatvrzelý a poslušný, když se ještě oba, tak nebezpečně podobní jeden druhému, svářili o cosi smrtelně vážného. Avšak obličej pod vlhkými kadeřemi byl nyní vyzrálý a klidný, dokonce rezignovaný, beroucí na sebe břímě slabšího bratra, který potřebuje vedle sebe někoho věrného. Ne pro své neblahé činy, ale pro své ubohé chybující tělo a ducha.

„Tak jsme o tebe přišli,“ pravil Cadfael. „Kdybys někdy přišel z vlastní volby, měl bych z tebe radost, muž činu by se nám tady pro trochu oživení hodil. Bratr Jeroným by čas od času potřeboval trochu přiškrtit svůj příliš výmluvný krk.“

Meriet měl tolik slušnosti, aby se začervenal, a vyrovnanosti, aby se usmál. „S bratrem Jeronýmem jsem se usmířil velmi zdvořile a pokorně. Byl byste mě pochválil. Aspoň doufám! Popřál mi všechno dobré a slíbil, že se za mě bude modlit.“

„Opravdu?“ Od člověka, který dokázal, ač nerad, odpustit újmu na své osobě, ale málokdy na své důstojnosti, to bylo hezké, a mělo by se mu to připočítat k dobru. Nebo se prostě tak těší, až tomu ďáblovu novici uvidí záda, že vzdává díky po svém?

„Byl jsem mladý a hloupý,“ řekl Meriet se shovívavostí mudrce k zelenáči, jímž byl, když choval v truchlícím srdci památku na dívku, od níž se potom dočkal toho, že na něj nestydatě hodila vinu za vraždu a krádež. „Vzpomínáte, jak jsem se tak urputně snažil přivyknout na to, abych vám říkal ,bratře‘? Ale cítil jsem a chtěl jsem říci něco jiného: ,otče‘. A teď to vypadá, že tak budu muset říkat Markovi, přestože na něj budu vždycky myslet jako na bratra. Potřeboval jsem otce ve více ohledech než v jednom. Dovolíte mi, abych si vás jen projedenkrát takhle přivlastnil a říkal vám… jak se mi chtělo tenkrát…?“

„Synu Meriete,“ pravil Cadfael, vstal, srdečně ho objal a vlepil mu na prochladlou, hladkou tvář hlučný obřadný příbuzenský polibek, „jsi z mé rodiny a můžeš mít všechno, co mám, kdykoli to budeš potřebovat. A pamatuj si, že jsem Velšan, a to je pouto na celý život. Spokojen?“

Jeho polibek slavnostně a vřele oplatily studené rty, které se při doteku rozhořely žárem. Avšak Meriet měl ještě jednu prosbu, a když ji pronášel, úpěnlivě svíral Cadfaelovu ruku.

„A budete, prosím vás, také tak hodný k mému bratrovi, dokud tu bude? Vždyť on je ve větší nouzi, než jsem byl za celý svůj život já.“

Cadfael měl dojem, že ze stínu slyší, jak Isouda krátce, tiše vyprskla smíchem a pak si smířeně povzdechla; jestliže to tak bylo, Meriet obojí přeslechl.

„Dítě,“ zavrtěl Cadfael hlavou nad tak tvrdošíjnou oddaností, ale spokojeně, „buď jsi blázen, nebo světec, a já v tuhle chvíli nemám velkou trpělivost s jedním ani s druhým. Ale ať mám pokoj, ano, ano, ano, udělám, co budu moci. A teď pryč! Odveď si ho, děvče, a nechte mě uhasit ohřívadlo a zavřít dílnu, nebo přijdu pozdě na večerní!“

Jednoho slunného podzimního dne L. P. 1140 dorazí do Shrewsbury novina, že nedaleko města se beze stopy ztratil Petr Clemence, vyslanec biskupa z Winchesteru. V téže době vstoupí do shrewsburského kláštera mladík jménem Meriet Aspley a od začátku dělá jen potíže. V noci naříká ze spaní, ve dne se straní ostatních bratří a pak pří prudké rozmíšce málem zardousí převorova důvěrníka Jeronýma. O ďáblem posedlého novice se začne zajímat Cadfael a brzy se zástupcem šerifa Hughem Beringarem vypátrá, že mezi nezdárným mnichem a tajemným zmizením významného klerika existuje souvislost. Vše se zdá vyřešeno, když je v milíři poblíž aspleyského sídla nalezena ohořelá mrtvola se zlatým křížem na prsou. Cadfael však zjistí, že motiv vraždy je ještě spletitější, než by si kdo dovedl představit: hlavní roli v něm hraje podlé spiknutí proti králi Štěpánovi.