Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 09. Výkupné za mrtvého

[ I ]

Toho dne, totiž sedmého února léta Páně 1141, předkládali při každé bohoslužbě zvláštní modlitby nejen za vítězství jedné strany a za porážku druhé na bitevním poli, ale za zdravý rozum, usmíření, za ukončení krveprolití a úctu k životu mezi muži z téže země. Jsou to samé žádoucí věci, povzdechl si při modlení v duchu bratr Cadfael, ale v téhle rozervané a rozkouskované zemi budou jen stěží vyslyšeny. I Bůh potřebuje jistou ohleduplnost a podporu od svého materiálu, má-li z lidí udělat rozumné a užitečné tvory.

Shrewsbury poskytlo králi Štěpánovi úctyhodný zástup bojovníků, který se připojil k vojsku shromažďovanému na severu, kde hrabata z Chesteru a Lincolnu, dva ctižádostiví nevlastní bratři znevážili královu milost a rozhodli se zřídit si vlastní palatinát. A štěstí jim zatím přálo. Farní část kostela byla plnější než obvykle, dokonce i při řádových bohoslužbách, protože manželky, matky a dědové se úzkostně a horlivě modlili za muže ze svých rodin. Ne každý, kdo vytáhl do boje spolu s šerifem Gilbertem Prestcotem a jeho zástupcem Hughem Beringarem, se vrátí do Shrewsbury bez úhony. Pověstí bylo plno, ale zprávy skoro žádné. Přesto se proslechlo, že Chester a Lincoln, kteří dlouho vyčkávali v neutralitě mezi soupeři o korunu, protože měli své vlastní ctižádostivé plány v rozporu s oběma, se při hrozbě Štěpánova brzkého příchodu narychlo rozhodli a horempádem poslali pro pomoc k zastáncům císařovny Matyldy. Tím se do budoucna zavázali tak hluboce, že toho možná ještě budou litovat.

Cadfael se vracel z nešpor s chmurnými pochybnostmi o účinnosti a dokonce i o upřímnosti svých modliteb, přestože se tak usilovně snažil cele se do nich vložit. Muži opilí ctižádostí neskládají zbraně ani se nezamýšlejí nad tím, že ti, které se chystají zabít, jsou jejich bližní. Ne zde – aspoň zatím. Štěpán rozlíceně vyrazil na sever se svým vojskem, ta velká, šlechetná, prostá a snadno ovlivnitelná duše, rozzuřená Chesterovým nevděkem a zradou, a strhl s sebou mnohé, i moudřejší a vyrovnanější muže, kteří by mu byli napravili hlavu, jen mít trochu víc času na rozmyšlenou. Výsledek byl nejistý, ale shropshirští byli zavázáni svému pánu věrností. To byl i Cadfaelův blízký přítel Hugh Beringar z Maesbury, zástupce šerifa hrabství. Jeho paní ve městě už jistě s úzkostí čeká na zprávy. Hughův roční syn byl Cadfaelův kmotřenec a kmotr měl povolení navštěvovat ho, kdy se mu zlíbilo, protože kmotrovské povinnosti jsou důležité a svaté. Cadfael se tedy obrátil zády k večeři v refektáři a vydal se z bran opatství po silnici. Po levé ruce měl opatský mlýn a mlýnský rybník a po pravé pruh lesa, chránící hlavní opatské zahrady Gaye. Přešel most klenoucí se nad řekou Severn, jež se třpytila v mrazivém svitu hvězd, a velkou branou vstoupil do města.

U dveří Hughova domu vedle kostela Panny Marie hořely pochodně a Cadfaelovi se zdálo, že dál, u Vysokého kříže, je venku víc lidí, než je v tuto zimní večerní hodinu zvykem. Ve vzduchu se chvělo slabounké napětí, a sotva se jeho noha dotkla prahu, Aline přispěchala ke vchodu s rozevřenou náručí. Když ho poznala, zůstala její tvář radostná a přívětivá, ale přece jen okamžitě ztratila svůj zvláštní horoucí jas.

„Ještě to není Hugh,“ řekl Cadfael posmutněle, protože věděl, pro koho se dveře rozlétly dokořán. „Ještě ne. Takže přišly zprávy? Už se vracejí?“

„Před hodinou, ještě než se docela setmělo, vzkázal Will Warden. Zahlédli z věží lesk oceli, ještě v dálce, ale teď už musejí být v podhradí. Brána je pro ně otevřená. Pojďte si sednout k ohni, Cadfaele, a počkejte na něho.“ Vtáhla ho za ruce dovnitř a rázně zabouchla dveře před nocí a svou vlastní trýznivou netrpělivostí. „Je tam,“ řekla, když postřehla v Cadfaelově obličeji odraz vlastní lásky a úzkosti. „Zahlédli jeho barvy. A vojsko jde uspořádaně. Ale určitě není takové, jaké vycházelo.“

To nikdy nebývá. Ti, kdo jdou do boje, se nikdy nevracejí bez mezer ve svých řadách, podobných zejícím ranám. Škoda přeškoda, že se vůdcové nikdy nepoučí, a těch pár moudrých, kteří jim jsou nablízku, je nikdy poučit nedokáže. Avšak víra a slíbená věrnost jsou silnější než strach, a to snad je ctnost i tváří v tvář smrti, přemítal Cadfael. Smrt nás konečně všechny čeká hned od narození. Neutečou jí hrdinové ani zbabělci.

„Vzkázal něco o tom, jak se jim vedlo?“

„Ani slovo. Ale povídá se, že to nedopadlo dobře.“ Řekla to pevně a bez rozpaků a malou ručkou si odhrnula z čela zlatě plavé vlasy. Byla to křehká dívka, teprve jedenadvacetiletá matka ročního syna, a byla stejně světlá jako její manžel počerný. Plachost dívčích let u ní vyzrála v ušlechtilou důstojnost. „Všichni se tu v Anglii dáváme unášet jednou hrozně pošetilou představou,“ dodala. „Pořád přece nemůže být příliv. Jednou musí přijít odliv.“ Řekla to rázně a věcně, třebaže ji ta nepohnutost určitě něco stála. „Určitě jste nic nejedl, vždyť jste se nemohl zdržet na večeři,“ ozvala se v ní dokonalá hospodyně. „Poseďte tu chvíli se svým kmotřencem a já vám přinesu jídlo a pití.“

Malý Giles, na ročního kloučka až nebezpečně veliký, když se díky lavici, trnoži a truhlici vztyčil, opatrně, ale překvapivě rychle přešel pokoj ke stoličce u ohně a bez pomoci se vyškrábal na vybledle černý klín návštěvníka. Měl spoustu slov, většinou vlastní tvorby, přestože tu a tam nějaký zvuk dával smysl i pro dospělé. Matka s ním hodně mluvila, jeho oddaná otrokyně, služebná Constance, také, a tento zárodek šlechtice naslouchal a plynně odpovídal. Vzdělaných šlechticů nebudeme mít nikdy dost, říkal si Cadfael, když natahoval paži, aby tu nemalou váhu pohodlně usadil. Ať už si vybere meč nebo kříž, bystrá, vnímavá mysl mu nikdy neuškodí. Hughův dědic příjemně hřál a dětsky voněl jako čerstvý bochníček chleba.

„Nechce spát,“ poznamenala Aline, když se vrátila s dřevěným podnosem a postavila jej na truhlu u ohně, „poznal, že se něco chystá. Neptejte se mě jak, já mu neřekla ani slovo, ale ví to. Tak už mi ho dejte a najezte se. Možná si ještě počkáme, vždyť než bude Hugh moci domů, musí zařídit spoustu věcí na hradě.“

Trvalo to ještě dobrou hodinu, než Hugh přišel. Mezitím už Constance sklidila zbytky Cadfaelovy večeře a odnesla zvadlé princátko, které přes všechno úsilí neudrželo oči otevřené, a když je zvedala, rozvalovalo se v bezstarostném spánku. Přestože Cadfael měl bystrý sluch, první zvedla hlavu Aline a vstala, protože zaslechla v domovních dveřích lehké kroky. Její zářivý úsměv náhle pohasl, protože kroky byly nestejnoměrné.

„Je raněn!“

„Je jenom ztuhlý po dlouhé jízdě,“ upokojil ji rychle Cadfael. „Nohy mu slouží. Jen běžte, všechno se spraví.“ Rozběhla se a Hugh jí vkročil rovnou do náruče. Jakmile si ho od hlavy k patě prohlédla, celého umdleného a ošlehaného větrem, a zjistila, že je celý, možná až na pár šrámů, okamžitě se zklidnila a nedávala najevo žádnou mimořádnou úzkost, přestože z něho za maskou vzorné manželky nespustila oka. Byl to muž drobný, jen o málo vyšší než jeho žena, černovlasý a černobrvý. Jeho pohybům scházela obvyklá pružná lehkost, a po tak dlouhé době strávené v sedle nebylo divu. Krátce se usmál, když políbil manželku, přátelsky šťouchl Cadfaela do ramene a s mocným, chraptivým vzdechem se svalil na čalouněnou lavici u ohně. Opatrně natáhl nohy ve vysokých botách, pravou s očividnou bolestí. Cadfael si klekl a obezřetně mu stáhl ztvrdlé, zledovatělé boty, z nichž teď do sítiny na podlaze stékaly stružky.

„To je mi křesťanská duše!“ pochválil přítele Hugh a natáhl se, aby ho poplácal po tonzuře. „Já bych se prostě neohnul. Panebože, jak já jsem utahaný! Ale to nejdůležitější mám za sebou. Jsou doma a já také.“

Vplula Constance s jídlem a svařeným vínem, za ní Aline s domácím oblečením, aby muže zprostila koženého kabátce. Poslední kus cesty jel nalehko, bez brnění. Oběma rukama si přetřel tváře ztuhlé mrazem, s požitkem zakroutil rameny v teple ohně a zhluboka, úlevně se nadechl. Takřka beze slova ho sledovali, jak jí a pije. Po dlouhé námaze a těžké únavě se zadrhne i hlas a neposlouchá. Až se na to bude cítit, hlasivky se mu uvolní a rozehřejí a slova si najdou průchod bez chraptění.

„Malý držel víčka otevřená,“ vesele prohodila Aline, jež po očku sledovala každý jeho pohyb, jak jedl a vyhříval se, „dokud se mu sama nezavřela, přestože jim to prstíčky nechtěl dovolit. Je zdráv a za tu chvilku, cos byl pryč, stačil vyrůst – Cadfael ti to potvrdí. Už chodí po dvou a z nějakého toho pádu si nic nedělá.“ Nenabídla se, že ho vzbudí a přinese. Na dětské záležitosti dnes není čas, i když jim jsou drahé.

Hugh dojedl, narovnal se, zeširoka zívl, náhle se usmál vzhůru na manželku a stáhl ji k sobě. Constance odnesla podnos, dolila pohár a tiše zavřela dveře do pokoje, kde spal chlapec.

„Neměj o mě starost, má milá,“ řekl Hugh a přitiskl Aline k sobě. „Jsem celý bolavý od sedla a pohmožděný, ale nic horšího. Ale párkrát jsme se vyváleli, to ano. A vstávat nebyla žádná hračka. Ano, přivezl jsem zpátky většinu mužů, které jsme s sebou odvedli na sever, ale ne všechny – všechny ne! Ani toho hlavního – Gilbert Prestcote je pryč. Zajat, ne mrtev, aspoň myslím a doufám, ale jestli je v rukou Roberta z Gloucesteru nebo Velšanů, to kdybych věděl!“

„U Velšanů?“ zbystřil pozornost Cadfael. „Jak to? Owain Gwynedd přece nestrčil ruku do ohně pro císařovnu? Po tom, co se tak opatrně držel stranou a po všem, co tím získal? Takový blázen přece není! Proč by měl pomáhat jednomu nebo druhému ze svých nepřátel? Víc by se mu podobalo, kdyby je nechal, ať si navzájem podřežou krk.“

„To bylo pěkně křesťansky řečeno,“ pousmál se Hugh trochu pobledle. Potěšilo ho, že z Cadfaela vyloudil zabručení a ruměnec. „Ne, Owain má rozum a soudnost, ale naneštěstí má taky bratra. Objevil se tam Cadwaladr s houfem lučištníků a s ním přišel Madog ap Meredith z Powysu, celý žhavý po kořisti, a napásli se v Lincolnu a vymetli z pole každého zajatce, který sliboval možnost výkupného, i když měl smrt na jazyku. Hádám, že je mezi nimi i Gilbert.“ Pohnul se a udělal svému ztuhlému, rozbolavělému tělu větší pohodlí na polštářích. „Největší kořist ale nezískali Velšané,“ dodal zachmuřeně. „Robert z Gloucesteru je touhle dobou na cestě do svého města se zajatcem, který stojí za celé království, a chystá se ho předat císařovně Matyldě. Ví Bůh, co se bude dít dál, ale já vím, co čeká mne. Šerif je mimo hru a není tu nikdo s pověřením jmenovat nástupce. Hrabství mám teď na starost já a musím je chránit, jak umím, což budu, dokud se štěstěna neobrátí. U Lincolnu byl zajat král Štěpán a jako vězeň odveden do Gloucesteru.“

Jak se jednou rozmluvil, musel to ze sebe dostat všechno, aby to ujasnil nejen jim, ale i sobě. Byl teď jediným pánem hrabství, držel je i s vojenskou posádkou pro bezmocného krále a jeho úkolem bylo pečovat o ně a uchránit jeho hranice, dokud je nebude moci překročit ve službě opět obsazenému trůnu.

„Ranulf z Chesteru vyklouzl z lincolnského hradu a podařilo se mu uniknout z nepřátelského města, ještě než jsme přišli, a pospíšil za Robertem z Gloucesteru, aby slíbil věrnost císařovně výměnou za to, že mu pomůže proti nám. Chesterova choť je přece Robertova dcera, a on ji nechal zavřenou na hradě s lincolnským hrabětem a jeho ženou, v rozbouřeném městě ve zbrani! Když tam Štěpán přišel se svým vojskem, čekalo ho vřelé uvítání, všichni se k němu lísali. Chudáci, už za to zaplatili. Nicméně byli jsme tam město naše, hrad obklíčený, a každý by řekl, že zima přeje nám, když Gloucester musel překonávat takovou dálku a zdržovaly ho rozvodněné řeky a sníh. Ale toho jen tak něco nezdrží.“

„Nikdy jsem tam na severu nebyl,“ řekl Cadfael se zábleskem v oku; měl co dělat, aby uklidnil vzkypělou krev. Dny válčení měl už dávno za sebou a zřekl se jich, ale když šli do boje jeho přátelé, přece jen se neubránil svrbění. „Slyšel jsem, že Lincoln je na kopci. A posádka zavřená uvnitř. Mělo být snadné město udržet, i kdyby se Robert stavěl na hlavu. Co se semlelo?“

„Jistě, Roberta jsme jako obyčejně podcenili, ale to nemuselo být osudné. Pršelo tam, řeka na jih i na západ od města byla rozvodněná, most střežený a brod neschůdný. Ale Robert se přes něj přece dostal! Vrhl se do záplavy, a co měli dělat, než jít za ním? Cesta vede jen kupředu, zpátky ne! Tak to řekl, jak nám vypravoval jeden zajatec. Udělali živou zeď a dostali se přes vodu skoro beze ztrát. Jistě, ještě se museli z té zatopené pláně dostat k nám na kopec – ale to by tam nesměl být náš Štěpán! Má je tam utábořené dole na mokrých lukách, všechna znamení při mši mluví proti němu – a víte, že na takové výstrahy trochu dá – a co myslíte, že udělá? V té své bláznivé rytířskosti, za kterou ho – ví Bůh – mám rád, i když ho proklínám, nařídí svému vojsku, aby sestoupilo z návrší na pláň a střetlo se s nepřítelem za rovných podmínek!“

Hugh opřený o pevnou zeď pokrčil rameny, zvedl své pohyblivé obočí a ušklíbl se, rozpolcen mezi obdivem a zlostí.

„Seřadili se na nejvyšším a nejsušším kusu půdy, jaký se jim v té napolo zmrzlé bažině podařilo najít. Robert postavil do první linie všechny vyděděnce, Matyldiny leníky, kteří kvůli ní na východě ztratili země, na koních. Neměli co ztratit a získat mohli všechno, především pomstu. A naši rytíři nemohli získat nic, ale ztratit mohli všechno, a cítili se daleko od domova a od svých zemí, táhlo je to zpátky, posílit vlastní obranu. A k tomu tam byly tlupy Velšanů hladových po kořisti, jejich vlastní majetek bezpečný jako svátost doma na západě, kde nic nehrozí. Co jsme mohli čekat? Když vyděděnci narazili na naši jízdu, pět hrabat se leklo a dalo se na útěk. Nalevo Štěpánovi Vlámové zatlačili Velšany zpátky: Ale znáte je: šli jen tak daleko, aby se mohli zase beze ztrát srazit dohromady, a pak se vrátili. Samí lučištníci. Uměli si vybrat terén i oběti, a když se dali vlámští pěšáci na útěk, utekli i jejich velitelé – Vilém z Ypres, Ten Eyck a všichni ostatní. Štěpán zůstal mezi námi, bez koně, a kolem zbytky jeho jízdy a pěchoty. Převalili se přes nás. V tu chvíli jsem ztratil z očí Gilberta. Není divu, byl to zmatek, muž proti muži, nikdo neviděl dál než na špičku svého meče nebo dýky a snažil se zachránit si kůži. Štěpán měl pořád ještě meč. Přísahám, Cadfaele, že jste v životě neviděl takového bojovníka, když se rozohní, přestože se při své dobromyslnosti nerozohní snadno. Bylo to spíš jako obléhání hradu než boj s jedním mužem. Měl kolem sebe hradbu z vojáků, které pobil, takže další přes ni museli lézt a ještě ji zvyšovali. Vrhl se na něj Chester – musím uznat, že Ranulf se hned tak něčeho nelekne – a mohl se stát dalším kamenem v hradbě, jenomže králi se zlomil meč. Někdo mu místo něj strčil do ruky dánskou sekeru, ale Chester už stačil uskočit. A pak někdo stranou od té vřavy vyhrabal ze země veliký kámen a hodil jej z boku po Štěpánovi. Svalil se bez ducha, a oni se k němu nahrnuli a svázali ho, dokud byl v bezvědomí. Mě zavalila další vlna,“ posteskl si Hugh, „a zašlapali mě pod těla větších hrdinů. Vzpamatoval jsem se v pravý čas, abych mohl využít chvíli, kdy už krále odvlekli a hrnuli se k městu, aby je vyplenili, a než se vrátili zpátky pročesat bojiště a posbírat, co se dá. Shromáždil jsem tedy všechny, kteří zbyli z našich – bylo jich víc, než jsem se odvážil doufat – a poslal je kus dál, aby byli z dosahu, zatímco jsem ještě s několika jinými hledal Gilberta. Nenašli jsme ho, a když se začali ukojení nepřátelé vracet z města a obírat padlé, odtáhli jsme, abychom přivedli domů ty, kdo zbyli. Co jiného jsme mohli dělat?“

„Nic, co by mělo smysl,“ opáčil pevně Cadfael. „A díky Bohu, že jste to přežil a vykonal tolik. Jestli vás teď Štěpán někde potřebuje, tak tady, abyste pro něj držel tohle hrabství.“

Nemusel to říkat, Hugh to přece věděl, jinak by od Lincolnu nikdy neodtáhl. O tamním vraždění nemluvili. Lepší bylo přivést bezpečně zpátky skoro všechny poctivé shrewsburyské měšťany, které měl na starost především, a to také udělal.

„Štěpánova královna je v Kentu a vládne tam, se silným vojskem, drží celý jih a východ,“ pokračoval Hugh. „Nedá si pokoj, dokud Štěpána nějak neosvobodí. Kdepak, ještě to neskončilo. Po jednom zvratu může přijít další. Vězeň může být z vězení propuštěn.“

„Nebo za někoho vyměněn,“ řekl Cadfael, ale dost pochybovačně. „Králova strana žádného významného zajatce nezískala? Jenže já pochybuji, že by císařovna takovou kořist, jako je Štěpán, pustila byť i za tři ze svých nejlepších pánů, Roberta nevyjímaje, přestože by bez něho byla bezmocná. Kdepak, ta si svého vězně podrží a požene se rovnou za trůnem. A umíte si představit, že by jí církevní knížata dlouho stála v cestě?“

„No,“ protáhl Hugh své drobné tělo a škubl sebou, jak se hlásily ke slovu další pohmožděniny, „vím aspoň, co musím dělat já. Ve Shropshiru jsem teď správcem na místě krále, a postarám se, aby aspoň tohle hrabství králi zůstalo.“

Za dva dny přišel do opatství, aby se zúčastnil mše, kterou dal opat Radulfus sloužit za duše padlých u Lincolnu na obou stranách a za zhojení rozedřených a zhnisaných ran Anglie. Zvláště se měli modlit za nešťastné obyvatele onoho města na severu, kteří padli za oběť pomstychtivým armádám a přišli o všechno, co měli, mnozí i o život, a mnozí jiní se rozprchli do pusté zimní krajiny. Shropshire teď bylo blíž bojům než po celé tři minulé roky, vždyť mělo za souseda hraběte z Chesteru, který byl rozjařen úspěchem a hladověl po dalších územích. Jeden každý z Hughovy zdecimované posádky byl ve zbrani, připraven bránit ohrožené hrabství.

Už bylo po mši a Hugh se zdržel v hovoru s opatem na velkém nádvoří, když se od brány ozval halas a z předklášteří vstoupil malý průvod. Sebevědomě přikráčeli čtyři statní vesničané v domácím sukně, dva s napjatými luky připravenými ke střelbě, jeden s halapartnou a čtvrtý s vidlemi na dlouhé násadě. Uprostřed nich se vezla na maličkém mezkovi buclatá starší žena v černé kutně benediktinské jeptišky. Bílé pruhy šlojíře rámovaly kulatý růžový obličej, pěkně plný a s pěknými kostmi, osvětlený párem bystrých hnědých očí. Měla vysoké boty jako muž a sukni při jízdě podkasanou, ale při sesedání ji jediným pohybem ruky uvolnila a stála tam, bdělá a diskrétní, a klidně se rozhlížela po někom, kdo by měl nějakou autoritu.

„Vida, navštívila nás sestra,“ řekl vlídně opat a se zájmem si ji prohlížel, „ale já jí neznám.“

Bratr Cadfael, který beze spěchu přecházel nádvoří směrem k zahradě a herbáriu, si také všiml ruchu u brány a při pohledu na dobře známou postavu zůstal stát. S touhle dámou se už jednou setkal a stála za zapamatování. Zdálo se, že i ona si na jejich setkání vzpomíná s potěšením. Jakmile jí totiž na něj padly oči, rozsvítila se v nich jiskřička poznání, a okamžitě mu vykročila vstříc. Ochotně k ní zamířil. Její venkovská stráž, spokojená s tím, že ji bezpečně dopravila, kam si přála, stála klidně rozkročená u brány, nijak nezastrašená prostředím, v němž se octla.

„Hned mi ta chůze přišla povědomá,“ spokojeně pravila dáma. „Vy jste bratr Cadfael, který jednou úředně přišel do naší cely. To jsem ráda, že jsem vás potkala, vždyť tu nikoho jiného neznám. Seznámíte mě se svým opatem?“

„S hrdostí,“ odvětil Cadfael. „Právě si vás prohlíží z nároží křížové chodby. Už to jsou dva roky… Mám mu říct, že ho svou návštěvou poctila sestra Avice?“

„Sestra Magdalena,“ řekla cudně a lehoučce se pousmála, a když se usmála, třebaže jen kratičce a způsobně, v ošlehané tváři jí náhle jako hvězda zasvítil dolíček, na který si vzpomínal. Přemýšlel, zda by jej neměla ve svém novém povolání raději nějak odstranit, anebo zda dosud nezůstává tou nejhrozivější zbraní v její zbrojnici. Uvědomil si, že zamžikal a že si toho všimla. Avice z Thornbury v sobě měla něco spikleneckého, co nutilo každého muže myslet si, že on je ten jediný, komu se svěřuje. „A můj vzkaz,“ řekla věcně, „je vlastně pro Hugha Beringara. Slyšela jsem totiž, že se Gilbert Prestcote z bitvy u Lincolnu nevrátil. V předklášteří nám řekli, že jeho zástupce najdeme tady, jinak jsme za ním mířili na hrad.“

„Je tu, právě vyšel ze mše a hovoří s opatem Radulfem. Když se mi podíváte přes rameno, uvidíte je oba.“

Podívala se a podle výrazu obličeje se jí líbili. Opat Radulfus byl mimořádně vysoký, vzpřímený jako kopí, šlachovitý, s hubenou jestřábí tváří a klidným, hodnotícím okem. Hugh byl sice dobře o hlavu menší a spíš lehká váha, ale i když mluvil tiše a nijak na sebe neupozorňoval, zřídka zůstal nepovšimnut. Sestra Magdalena ho jediným pohledem hnědých očí prozkoumala od hlavy až k patě. Uměla posoudit muže, a opravdového poznala na první pohled.

„Výborně,“ přikývla. „Pojďte, složím jim poklonu.“

Radulfus postřehl první krok, který udělali směrem k němu, a vyšel jim vstříc s Hughem po boku.

„Otče opate,“ promluvil Cadfael, „tohle je sestra Magdalena z našeho řádu a přijela za vámi z Polesworthu, který leží kousek na jihozápad v lese u Godrikova Brodu. Má také nějaké jednání s Hughem Beringarem jako šerifem našeho hrabství.“

Velmi půvabně se uklonila a shýbla se k opatově ruce. „Opravdu, to, co jsem vám přijela sdělit, se týká všech, kdo mají na starost pořádek a mír, otče. Bratr Cadfael naši celu navštívil a ví, jak jsme na tom v těchhle těžkých dobách, na samotě u hranice s Walesem. Bude moci poradit a vysvětlit, když to já nedokážu.“

„Vítám vás, sestro,“ opáčil Radulfus a měřil si ji stejně bystře jako ona předtím jeho. „Bratr Cadfael se zúčastní naší porady. Doufám, že budete mým hostem u oběda. Pokud jde o vaše strážné – vidím, že jsou vám oddaní –, dám pokyn, aby se o ně postarali. A pokud se ještě neznáte, tady po mém boku je Hugh Beringar, kterého hledáte.“

Přestože jí neviděl do tváře, byl si Cadfael jist, že jí dolíček zazářil, když se otočila k Hughovi a formálně ho vzala na vědomí. „Můj pane, zatím jsem neměla to štěstí,“ řekla, a nebylo zřejmé, zda to byla zdvořilost nebo zlomyslnost, „abych se s vámi setkala. Jednou jsem ale mluvila s vaším šerifem. Slyšela jsem, že se s vámi nevrátil a je asi zajat. Je mi to líto.“

„Mně také,“ odvětil Hugh. „A doufám, že se mi ho podaří vykoupit, pokud se naskytne možnost. Podle vašeho doprovodu soudím, že jste měla důvod cestovat lesem opatrně. Myslím, že i to je moje věc, teď když jsem zpátky.“

„Pojďme ke mně do pokoje,“ vložil se do toho opat, „a poslechněme si, co nám chce sestra Magdalena říci. Bratře Cadfaele, vyřídil bys bratru Denisovi, že má sestřiným průvodcům nabídnout to nejlepší, co poskytuje náš dům? Pak přijď za námi, protože může být zapotřebí tvých znalostí.“

Když Cadfael po několika minutách vešel do opatova pokoje, sestra seděla trochu stranou od ohně, nohy způsobně zatažené pod lem roucha, záda vzpřímeně opřená o obložení stěny. Čím pozorněji a déle si ji prohlížel, tím vřeleji si ji vybavoval. Od mládí, kdy byla krasavicí, byla baronovou milenkou a brala to postavení jako poctivý obchod, řádnou oplátku za své tělo. Tím unikla chudobě a zušlechtila si mysl. A věrně dodržovala smlouvu, dokonce i s náklonností, dokud byl její pán naživu. Když ztratila jedno zaměstnání, jež dávalo prostor jejímu značnému nadání, poohlédla se se svou obvyklou rozhodností po jiném stejně hodnotném, ve věku, kdy se takových příležitostí mnoho nenabízí. Představená v Godrikově Brodu a po ní i převorka v Polesworthu musely být značně překvapené, kdo to žádá o vstup, ale musely v Avici z Thornbury postřehnout něco, co bude přínosem pro řád. Žena, která bez reptání stála v slovu svému prvnímu pánu, bude stejně věrná své nové příslušnosti. Je velmi pochybné, zda se to na počátku dá označit jako duchovní povolání, ale při troše snahy a trpělivosti toho docílí.

„Když se v lednu zběhla ta věc v Lincolnu,“ vyprávěla, „doneslo se nám, že se někteří Velšané chápou zbraně. Sotva proto, že přáli některé straně, ale aby naloupili, co se dá, až se obě strany střetnou. Kníže Cadwaladr z Gwyneddu svolával vojsko a Velšané z Powysu se k němu chystali připojit a vydat se prý na pomoc hraběti z Chesteru. Dostaly jsme tedy výstrahu ještě před bitvou.“

Ten, kdo ji vzal na vědomí, byla jistě ona. Kdo jiný v tom hnízdečku svatých žen mohl vycítit, odkud vane vítr mezi soupeři o korunu, mezi Velšany a Angličany, mezi ctižádostivým hrabětem a chamtivými kmenovými bojovníky?

„Proto nás, otče, příliš nepřekvapilo, když asi před čtyřmi dny přiběhl mladík z jednoho statku západně od nás se zprávou, že otcovu chalupu a majetek zpustošili, rodina utekla na východ, velšská zbojnická tlupa se opíjí tím, co zůstalo u nich doma, a vychloubá se, jak vyřídí ženský klášter v Godrikově Brodu. Lovci na cestě domů nepohrdnou náhodnou kořistí, kterou by obohatili lup. O porážce u Lincolnu jsme ještě nevěděly,“ pohlédla na pozorně naslouchajícího Hugha, „ale udělaly jsme si úsudek a daly jsme si pozor. Nejkratší cesta pro Cadwaladra do jeho hradu v Aberystwyth jde těsně kolem Shrewsbury. Zřejmě se přece jen bál táhnout příliš blízko města, i když věděl, že posádka musí být prořídlá. U nás v lese se ale cítil bezpečnější.

A když měl proti sobě jen pár žen, stálo mu to za jednodenní zdržení, aby se pobavil a obral nás dohola.“

„A to bylo před čtyřmi dny?“ zeptal se soustředěný Hugh. „Před čtyřmi dny přišel ten chlapec. Zachránil se a jeho otec také, ale dobytek jim odehnali na západ. Před třemi dny přitáhli k nám. Měly jsme den na přípravu.“

„To byl opovrženíhodný podnik,“ řekl rozhněvaně a znechuceně Radulfus, „zaměřit se jako zbabělci na domov bezbranných žen. Je to veliká hanba pro Velšany a pro každého jiného, kdo se o takovou hanebnost pokusí. A my o vaší nouzi vůbec nic nevěděli!“

„Nemějte starost, otče, přestály jsme tu bouři docela dobře. Náš dům stojí, nevydrancovali nás ani žádná z našich žen nepřišla k úhoně, a lidé z lesa vyvázli jen sem tam s nějakým škrábnutím. A úplně bezbranné jsme nebyly. Přišli od západu, takže byl mezi námi potok. Bratr Cadfael to tam zná.“

„Potok musí být po většinu roku velmi chabá obrana,“ řekl s pochybností Cadfael, „ale tuhle zimu jsme měli velké deště. Musí se ovšem střežit jak most, tak brod.“

„To je pravda, ale naši dobří sousedé se dovedou shromáždit okamžitě. Lidé z lesa o nás mají dobré mínění a jsou to statní muži.“ Čtyři statní muži z jejího doprovodu si právě ve strážnici pochutnávali na mase, chlebě a pivu, hrdí a spokojení, se sebevědomím právem posíleným vlastní statečností. „Potok už byl rozvodněný, ale podařilo se nám nadělat v brodu díry pro případ, že by si na něj troufli, a mlynář John pak otevřel všechna stavidla, aby bylo vody ještě víc. U mostu jsme přeřezali dřevěné pilíře až na maličký kousek a natáhli jsme od nich provazy do houští. Vzpomínáte si, břehy jsou tam hustě zarostlé. Tak jsme mohli pilíře z úkrytu skácet, kdy to uznáme za vhodné. A všichni muži z lesa se s háky, vidlemi a luky seřadili na náš břeh, aby se vypořádali s každým, kdo by se přece jen dostal na naši stranu.“

Nebylo sporu o tom, kdo řídil to úctyhodné přijetí. Seděla tam klidná a pohledná jako požehnaná vesnická matrona vykládající o skotačení svých dětí a vnoučat, pyšná na jejich dětské výkony, ale dost moudrá, aby jim to nedala najevo.

„Lesáci jsou výborní lukostřelci,“ vyprávěla. „Rozestavili jsme je mezi stromy po celé délce našeho břehu a muži z druhého břehu byli schovaní, aby nepřítele trochu popohnali, až bude utíkat.“

Opat na ni hleděl s opatrně uctivým výrazem a jeho zdvižené obočí dávalo najevo mírný údiv. „Vzpomínám si,“ prohodil, „že matka Mariana je stará a křehká. Tento útok jí musel způsobit velké rozčilení a strach. Bylo to štěstí, že tam měla vás a mohla svěřit svou odpovědnost tak statečné a schopné zástupkyni.“

Vlídný úsměv sestry Magdaleny možná diskrétně zakrývá vzpomínku na matku Marianu, celou rozrušenou a bezmocnou zděšením nad tou hrozbou, pomyslel si Cadfael. Nahlas však řekla jen: „Naší představené nebylo tou dobou dobře, ale teď už je, chvála Bohu, zase v pořádku, Poprosily jsme ji, aby se zavřela v kapli se staršími sestrami a se všemi posvátnými drahocennostmi, jaké máme, a tam aby se modlily za naši záchranu. Určitě nám to pomohlo víc než naše háky a luky, protože všechno proběhlo, aniž bychom byly došly úhony.“

„Přesto zřejmě modlitby Velšany od zamýšleného útoku neodvrátily,“ řekl Hugh a s úsměvem plným porozumění pohlédl do jejích bezelstných očí. „Vidím, že tam budu muset pospravit pár plotů. Co pak? Říkáte, že všechno dobře dopadlo. Použili jste ty provazy?“

„Ano. Přihnali se v jednom houfu. Pustili jsme je na most skoro až k naší straně řeky a pak jsme podtrhli pilíře. Jejich první vlnu vzala voda a pár těch, kteří zkusili brod, zapadlo do děr, které jsme tam nadělali, a odneslo je to. A když naši lučištníci vystřelili první salvu, Velšané se dali na ústup. Naši hoši, kteří byli schovaní na druhém břehu, se pustili za nimi a pěkně je prohnali. Mlynář John už zavřel stavidla. Stačí pár týdnů sucha a postavíme most znovu. Velšané za sebou nechali tři mrtvé, utopené v potoce, ostatní vytáhli promáčené a odvlekli s sebou, když utíkali. Až na jednoho, a kvůli tomu sem jedu. Je to moc pěkný mládeneček, kterého to odneslo kus po proudu, vytáhli jsme ho plného vody, a kdybychom ho nevyprázdnili a pořádně nevymačkali, bylo po něm. Až se vám to bude hodit, můžete si pro něj poslat a zbavit nás jeho společnosti. Jestli se věci mají tak, jak se to jeví, mohl by se vám hodit.“

„Jako každý velšský zajatec!“ rozzářil se Hugh. „Kam jste ho strčili?“

„Mlynář John ho má pod zámkem a hlídá ho. Nepokoušela jsem se ho přivést, a mám dobré důvody. Je hbitý jako ledňáček a kluzký jako ryba, a kdybychom mu nesvázali ruce i nohy, sotva bychom ho byli udrželi.“

„My se ho pokusíme dopravit bezpečně,“ ujistil ji bodře Hugh. „Co myslíte, co je zač? A řekl vám nějaké jméno?“

„Odmítá mluvit jinak než velšsky, a já tím jazykem nemluvím, ani nikdo jiný z nás. Je ale mladý, vystrojený jako kníže a chová se tak vznešeně, jako by byl z knížecího rodu, žádný obyčejný chudák. Jestli dojde k výměně, možná bude mít slušnou cenu.“

„Přijedu si pro něj hned zítra,“ slíbil Hugh, „a ze srdce vám za něj děkuji. Ráno budu mít připravenou družinu. Bude tak jako tak dobře, když se tam ke hranici podívám, a zdržíte-li se přes noc, sestro, můžeme vás bezpečně doprovodit domů.“

„To by bylo opravdu moudré,“ řekl opat. „Naše síň pro hosty a všechno, co máme, je vám k dispozici, a stejně vítáni jsou vaši sousedé, kteří vám tak dobře posloužili. Bude mnohem lepší, když se vrátíte se zajištěním početného ozbrojeného průvodu. Kdo ví, jestli se v lese ještě neskrývají nějaké záškodnické tlupy, když se tak osmělili?“

„Pochybuji,“ odpověděla. „Nezahlédli jsme cestou sem ani stopu po něčem takovém. To muži mě nechtěli nechat jet samotnou. Ale ráda přijmu vaše pohostinství, otče, a na cestě domů budu právě tak vděčná za vaši společnost, pane,“ usmála se přemýšlivě na Hugha.

„I když bych řekl,“ prohodil Hugh ke Cadfaelovi, když spolu přecházeli nádvoří a nechali sestru Magdalenu, aby povečeřela jako opatův host, „že by se spíš slušelo předat jí velení nad celým lesem, než jí nabízet ochranu. Měli jsme ji mít v Lincolnu, kde naši nepřátele přešli rozvodněnou řeku, zatímco jejím se to nepodařilo. Zítřejší cesta s ní bude určitě příjemná a možná i užitečná. Budu zbožně naslouchat každé radě, kterou by mi ta dáma chtěla udělit.“

„Uděláte radost i jí,“ řekl otevřeně Cadfael. „Složila sice slib cudnosti, a to, co odpřísáhla, dodrží. Ale nikdy nepřísahala, že nebude mít potěšení z pohledu na pořádného mužského a z jeho společnosti. Pochybuji, že ji někdy někdo přiměje k takovému slibu – považovala by to za plýtvání a za ostudu, takhle zahazovat dobré Boží dary.“

Společnost se sešla hned po ranní mši – sestra Magdalena a její čtyři chlapíci, Hugh a půl tuctu jeho ozbrojených stráží z hradní posádky. Bratr Cadfael přihlížel, když se shromažďovali a nasedali, a vřele se rozloučil s dámou.

„Nebude ale pro mě snadné,“ přiznal se, „oslovovat vás vaším novým jménem.“

Na to se jí zase udělal dolíček, zazářil a zmizel. „Ach to! Vy si myslíte, že jsem ještě nikdy nelitovala ničeho, co jsem udělala – a já přiznávám, že si na nic takového nevzpomínám. Ne, ale pro ně to byla taková útěcha a uspokojení. S takovou radostí mě přijaly do svých srdcí, ty zlaté duše, jako navrácenou padlou sestru. Nemohla jsem jim odepřít to, co si přály a co se jim zdálo vhodné. Jsem jejich pýcha, chlubí se, že mě mají.“

„A právem,“ řekl Cadfael, „když jste je v jejich hnízdečku uchránila před drancováním, znásilňováním a nejspíš i vražděním.“

„To jim připadá trochu neženské, i když jsou rády, že to tak dobře dopadlo. Ty holubičky byly celé roztřesené – ale já nikdy žádná holubička nebyla,“ pravila sestra Magdalena, „a jestřába ve mně opravdu obdivují jen muži.“

Usmála se, nasedla na drobného mezka a odjela k domovu, obklopena muži, kteří už podlehli jejímu kouzlu, a muži, kteří k tomu byli více než ochotni. Ať už jako dáma nebo jako jeptiška, Avice z Thornbury nikdy neprojde kolem, aniž by se za ní neotáčely mužské hlavy.

[ II ]

Před setměním byl Hugh zpátky i se svým zajatcem, když prozkoumal západní kraj Dlouhého hvozdu a nenarazil na žádné další velšské nájezdníky ani na muže bez pána, žijící v divočině. Bratr Cadfael je viděl, když míjeli bránu opatství cestou přes město na hrad, kde budou toho velšského mládence, možná cenného, bezpečně střežit, a pokud nedá hodnověrné čestné slovo, posadí ho pod zámek v nějaké dostatečně nedobytné cele. Hugh si nemůže dovolit ho ztratit.

Cadfael ho zahlédl jen letmo, když za časného šera jeli kolem. Zdálo se, že cestou musel dělat potíže, protože měl svázané ruce, nohy zas provazem připoutané ke třmenům koně vedeného na oprati. V patách mu jel lučištník. Pokud ho tato opatření měla zajistit, podařilo se, ale pokud ho chtěli zastrašit, jak se zřejmě mladý muž domníval, naprosto se to nezdařilo, protože jel s povýšenou, opovržlivou drzostí, pěkně zpříma, cestou si pohvizdoval a občas metal přes rameno na lučištníka salvy velštiny, které by ten muž asi nesnášel tak nepohnutě, kdyby jako Cadfael věděl, co říká. Byl to opravdu velmi troufalý a smělý mladíček, tenhle vězeň, i když to možná zčásti hrál.

Byl také mimořádně hezký, na Velšana poměrně urostlý, se smělými lícními kostmi a bradou, s obvyklým velšským svěžím vybarvením a hustou čupřinou černých kučeravých vlasů, které mu velmi slušivě spadaly kolem čela a uší, rozvívány jihozápadním větrem, protože jel bez čapky. Svázané ruce a nohy mu nevadily, aby neseděl na koni jako kentaur, a hlas, jímž provokoval stráže v nestydaté velštině, byl vysoký a jasný. Sestra Magdalena měla pravdu, že je vystrojen jako knížátko, a chování prozrazuje, že bude domýšlivý a pravděpodobně rozmazlený, soudil Cadfael. Což není u urostlého, hezkého a pravděpodobně jediného syna žádná vzácnost.

Projeli a zajatcovo hlasité, melodické vzpurné hvízdání se pomalu v předklášteří a na mostě vytratilo do ticha. Cadfael se vrátil do dílny a rozdmýchal jiskry v ohřívadle, aby mohl uvařit čerstvý jablečníkový elixír na zimní kašle a nastuzení.

Druhý den ráno přišel z hradu Hugh se žádostí, aby mu půjčili Cadfaela pro vězně, neboť se ukázalo, že chlapec má na stehně tržnou ránu od kamene ve vodě, kterou před jeptiškami usilovně tajil.

„Podle mého,“ usmál se Hugh, „by byl radši umřel, než odhalil před dámami zadek a nechal si ho namazat. A musím uznat, že ta rána sice není nijak vážná, ale při včerejší jízdě na koni ho musela pořádně bolet, a on vůbec nic nedal najevo. A když jsme si všimli, že tu bolavou půlku nadlehčuje, a přinutili ho, aby se svlékl; červenal se jako panna.“

„A vy jste mu nechali ránu přes noc neošetřenou? To mi nevykládejte. Nač mě tedy potřebujete?“ bystře se otázal Cadfael.

„Protože mluvíte dobrou velštinou, a k tomu severní velštinou, a on je určitě z Gwyneddu – z Cadwaladrovy skupiny. Ovšem, když už tam budete, můžete mu přitom i trochu ulevit. My na něho mluvíme anglicky, on vrtí hlavou a odpovídá jen velšsky, ale má v očích takový přidrzlý výraz, který jasně ukazuje, že nám moc dobře rozumí a hraje si s námi. Pojďte tedy, mluvte na něj anglicky, a pak na něj vybafněte jeho mateřštinou ve chvíli, až si ten holobrádek bude myslet, že jsou jeho velšské urážky považovány za zdvořilosti.“

„Kdyby byla sestra Magdalena věděla o jeho zranění, byla by to s ním vzala zkrátka,“ prohodil zamyšleně Cadfael. „Žádné červenání by mu nepomohlo.“ A docela ochotně šel poučit bratra Oswina, na co má dát v dílně pozor, než se vydá s Hughem na hrad. Pravidelnou součástí jeho zpovědi byla zvědavost, až trochu upřílišněná. Ale vždyť je konečně Velšan. Při vší spletitosti rodokmenů jeho národa by ten umíněný klouček mohl být jeho vzdálený příbuzný.

Měli zdravý respekt k síle, bystrosti a vynalézavosti svého vězně a drželi ho v cele bez oken, ačkoli se slušným vybavením. Cadfael k němu šel sám a slyšel, jak se za nimi zamykají dveře. Byla tam lampa, knůtek plovoucí v misce s olejem, takže bylo celkem vidět, protože světlý kámen zdí odrážel světlo ze všech stran. Vězeň pohlédl na benediktinský hábit úkosem; nevěděl, co od takové návštěvy čekat. V odpověď na to, co zjevně byl zdvořilý anglický pozdrav, odpověděl stejně dvorně velšsky, ale na všechno ostatní jen omluvně vrtěl tmavou hlavou a tvrdil, že nerozumí ani slovo. Zareagoval však dost pohotově, jakmile Cadfael vytáhl z brašny masti, čisticí vodičky a obvazy. Možná, že v noci zjistil, že udělal dobře, když si nechal ránu ošetřit, protože teď se svlékl ochotně a dovolil Cadfaelovi, aby mu vyměnil obvaz. Jízdou si zranění podráždil, ale při odpočinku se mu brzy zahojí. Měl čisté hubené tělo, ohebné a pevné. Pod kůží se mu hladce vlnily svaly.

„Bylo od tebe hloupé, že jsi to snášel,“ řekl Cadfael jako mimochodem anglicky, „mohl jsi to mít dávno zahojené a už bys o tom ani nevěděl. Jsi hlupák. Ve své situaci se budeš muset naučit rozvaze.“

„Od Angličanů,“ opáčil chlapec velšsky a dál vrtěl hlavou, aby ukázal, že nerozuměl ani slovu, „se nic učit nebudu. A hlupák nejsem, jinak bych klábosil tak jako ty, vyholená hlavo.“

„V Godrikově Brodě by tě byli dobře opatrovali,“ nevinně pokračoval Cadfael. „Promarnils několik dní.“

„Hejno pitomých ženských,“ prohlásil chlapec s nestoudnou tváří, „a k tomu starých a ošklivých.“

To bylo víc než dost. „Hejno ženských,“ prohlásil Cadfael pěkně nahlas a pohoršeně velšsky, „které Vaše Lordstvo vytáhly z vody, vyždímaly a vtloukly do něj dech! A jestli nedokážeš najít zdvořilé slovo poděkování v jazyce, kterému rozumějí, jsi ten nejnevděčnější fracek, jaký kdy dělal ostudu Walesu. A abys věděl, princátko, nic není staršího a ošklivějšího než nevděk. Ani hloupějšího. Nejradši bych ti ten obvaz sundal a nechal, ať tě to pěkně pálí, ty nezdvořáku.“

To už mladíček seděl na lavici jako svíčka, ústa dokořán, nevyzrálou tvářičku rázem zdětštělou. Zíral, polykal naprázdno a pomalu rudl od krku až k čelu.

„Já jsem třikrát tolik Velšan jako ty, hlupáčku,“ řekl už klidněji Cadfael, „protože jsem asi třikrát tak starý. Teď se nadechni a mluv, a mluv anglicky, protože já přísahám, že jestli na mě ještě promluvíš velšsky, leda v krajním případě, jdu a nechám tě tu tvé vlastní hlouposti, a tou se zrovna moc nezahřeješ. Tak co, rozumíme si?“

Chlapec chviličku váhal na rozhraní pokoření a vzteku, neboť nebyl na takové pády zvyklý, a pak to stejně naráz napravil tím, že zaklonil hlavu a rozesmál se. Bylo mu líto, že se dal tak hloupě nachytat, ale zároveň oceňoval nastraženou léčku. Naštěstí měl v sobě vrozenou dobromyslnost, která nedovolila, aby se nechal úplně rozmazlit a zkazit.

„To už je lepší,“ řekl odzbrojeně Cadfael. „Neškodí, když si hvízdáš a naparuješ se, abys dal najevo kuráž, ale proč předstíráš, že neumíš anglicky? Takhle blízko u hranice – jak dlouho myslíš, že bys zůstal neodhalen?“

„Stačil by den dva,“ povzdechl mladý muž rezignovaně, „a třeba bych zjistil, co se mnou mají v úmyslu.“ Mluvil anglicky docela plynně, jakmile se k tomu uvolil. „Octl jsem se v nové situaci, chtěl jsem si to ujasnit.“

„A drzý jsi byl, aby se ti netřásla kolena, co? Je to hanba, ostouzet svaté ženy, které ti zachránily tvůj nestydatý život.“

„Nemyslel jsem, že tomu bude někdo rozumět,“ namítl vězeň a příštím dechem velkoryse přiznal: „ale pyšný na to nejsem. Jsem jako pták v síti, který klove kolem sebe ze vzteku i proto, aby se dostal ven. A taky jsem o sobě nechtěl nic prozradit, dokud neposoudím ty, kdo mě zajali.“

„A taky jsi nechtěl přiznat svou hodnotu,“ bystře nadhodil Cadfael, „aby za tebe nechtěli velké výkupné. Žádné jméno, žádná hodnost, žádný způsob, jak stanovit tvou cenu, viď?“

Černá hlava přikývla. Mladík si Cadfaela zkoumavě prohlížel a zjevně přemýšlel, kolík toho má přiznat, i teď, když byl odhalen. Pak stejně impulzivně spustil stavidla a nechal slova prýštit. „Abych pravdu řekl, už dlouho před tím útokem na klášter se mi celá ta divoká záležitost přestala zamlouvat. Owain Gwynedd o bratrově výpravě vůbec nic nevěděl, a bude se na nás všechny zlobit, a když se Owain zlobí, dávám si hodně velký pozor. To jsem právě neudělal, když jsem šel s Cadwaladrem. Moc mě to mrzí a lituju, že jsem se tomu nevyhnul. Nikdy jsem nechtěl vašim ženám ublížit, ale jak jsem mohl couvnout, když už jsem tam byl? A pak se nechám zajmout! Hrstkou stařen a sedláků! Budu doma v těžké nelibosti, když se mi rovnou nebudou všichni smát.“ Znělo to spíš zhnuseně než sklíčeně, a při pomyšlení na to, jak se mu budou smát, pokrčil rameny a dobromyslně se ušklíbl, i když to byla trapná vyhlídka. „A jestli přijdu Owainovi draho, budu mít u něj další černou čárku. On není z těch, kteří rádi platí zlatem za vykoupení hlupáků.“

Čím víc ho Cadfael poznával, tím víc se mu ten mladý muž líbil. Poctivě a mužně postoupil od touhy kopat do všech kolem k přiznání, že by měl spíš nakopnout sám sebe. Cadfael k němu pocítil jistou vřelost.

„Něco ti povím do ouška. Čím vyšší máš hodnotu, tím vítanější budeš pro Hugha Beringara, který tě tu drží. A nejde o zlato. Jeden pán, šerif zdejšího hrabství, je velmi pravděpodobně zajatcem ve Walesu, jako ty jsi tady, a Hugh Beringar ho chce zpátky. Jestli ho můžeš vyvážit a jestli bude živ, jako bys už byl na cestě domů. A Owaina Gwynedda, který se do toho nikdy nechtěl namočit a rád nám to dokáže tím, že nám vrátí Gilberta Prestcotea, to nebude nic stát.“

„To myslíte vážně?“ rozjasnil se a zarděl chlapec a oči se mu rozšířily. „Mám tedy mluvit? Mám slušnou naději, že mě propustí, a že tím potěším jak Velšany, tak Angličany? To by bylo lepší, než co jsem očekával.“

„Nebo zasloužil!“ doložil Cadfael a viděl, jak hladký hnědý krk uraženě ztuhl, vzápětí se zas uvolnil, černé kudrny se rozlétly a objevil se pohotový úsměv. „Ale ano, bude to dobré! Vypověz svou historii hned, dokud jsem tady, protože jsem hrozně zvědavý, ale vypravuj ji jen jednou. Počkej, já přivedu Hugha Beringara a dohodneme se. Proč tu máš ležet na kameni a skoro potmě, když můžeš špacírovat po nádvoří paláce?“

„Přesvědčil jste mě!“ rozzářil se chlapec nadějí. „Já se vám vyzpovídám a nic nezatajím.“

Jakmile se jednou rozhodl, mluvil vesele a byl výřečný. Byla to otevřená povaha, které se mlčení zajídalo. Zdrženlivost ho musela stát obrovské sebeovládání. Hugh mu naslouchal s nic neprozrazující tváří, ale Cadfael už dávno uměl číst každý sebemenší záchvěv těch úzkých, živých brv a každý záblesk černých očí.

„Jmenuji se Elis ap Cynan, má matka byla sestřenice Owaina Gwynedda. Je mým lenním pánem a měl nade mnou dohled, když jsem byl po otcově smrti dán na vychování ke svému strýci Griffithovi ap Meilyr, kde jsme vyrostli s mým bratrancem Eliudem jako bratři. Griffithova manželka je také vzdálená příbuzná knížete a Griffith má vysoké postavení mezi jeho důstojníky. Owain si nás cení. Z mého zajetí nadšený nebude,“ řekl mladý muž pevně.

„Přestože jste utekl za jeho bratrem do bitvy, s kterou nechtěl mít nic společného?“ řekl Hugh bez úsměvu, ale mírným hlasem.

„Přesto,“ ujistil ho Elis. „I když, abych pravdu řekl, je mi líto, že jsem šel, a asi mi to bude ještě víc líto, až se vrátím a budu se muset před něho postavit. Asi mě stáhne z kůže.“ Neznělo to však nijak sklíčeně, a ani v přítomnosti Hugha, kterého neznal, se neubránil úsměvu, třebaže opatrnému. „Byl jsem hlupák. Ne prvně, a asi ani naposled. Eliud měl víc rozumu. Je vážný a rozumný, myslí jako Owain. Bylo to prvně, co jsme se dali každý jinou cestou. Mrzí mě, že jsem ho neposlechl. Když o tom tak přemýšlím, nikdy jsem ho nepřistihl, že by se zmýlil. Ale byl jsem celý dychtivý vidět boj, a protože jsem paličatý, tak jsem šel.“

„A líbil se vám ten boj, který jste viděl?“ suše se zeptal Hugh.

Elis se uvážlivě kousl do rtu. „Bitva, to byl férový boj, obě strany byly ozbrojené. Vy jste tam byl? Pak víte sám, že jsme dokázali velkou věc, když jsme překročili rozvodněnou řeku a stáli k boji v tom zmrzlém močále tak, jak jsme bylí, promočení a prochladlí…“ Slavná vzpomínka mu náhle připomněla druhý takový pokus o přechod a jeho méně hrdinský konec, pravý opak snu o slávě. Vylovili ho jako poloutopené kotě a přivedli zpátky k životu obličejem dolů v rozbláceném drnu; pak zvracel vodu, kterou spolykal, a vyždímaly ho ruce svalnatého lesáka. Teď pohlédl Hughovi do očí, spatřil tam odraz vlastní vzpomínky. Naštěstí měl tu ctnost, že se tomu dovedl usmát. „Je to tak, voda nezná bratra, polyká Velšany stejně ochotně jako Angličany. Ale tam, u Lincolnu, jsem nelitoval. Byl to dobrý boj. Potom ve městě – z toho se mi zvedal žaludek. Kdybych to byl tušil, nešel bych tam. Ale byl jsem u toho a nemohl jsem to změnit.“

„Dělalo se vám špatně z toho, co se dělo v Lincolnu,“ rozvážně namítl Hugh, „a přitom jste šel plenit Godrikův Brod.“

„Co jsem měl dělat? Tasit proti všem svým kamarádům, ohrnout nad nimi nos a říct jim, že to, co mají v úmyslu, je podlost? Takový hrdina nejsem,“ řekl Elis otevřeně a směle. „Ale uznáte, že jsem tam nakonec nikomu neublížil. Zajali mě, a když řeknete ,dobře ti tak‘, neurazím se. Výsledek toho všeho je, že mě tu máte a můžete si se mnou dělat, co chcete. Jsem Owainův příbuzný, a když se dozví, že žiju, bude mě chtít zpátky.“

„Potom spolu můžeme dojít k rozumné dohodě,“ řekl Hugh, „protože pokládám za velmi pravděpodobné, že můj šerif, kterého já chci zpátky stejně jistě, je zajatcem ve Walesu, jako jste vy tady, a pokud se to ukáže jako pravda, výměna by neměla být problém. Netrvám na tom, abyste seděl v cele pod zámkem, pokud se budete chovat slušně a počkáte si, jak to dopadne. Je to pro vás ta nejrychlejší cesta domů. Slibte mi, že se nepokusíte o útěk a že nevyjdete z nádvoří, a můžete se volně pohybovat po hradě.“

„Ze srdce rád!“ řekl dychtivě Elis. „Dávám vám slovo, že se o nic nepokusím a neudělám ani krok z vašich bran, dokud nebudete mít svého zajatého a nedovolíte mi jít.“

Cadfael ho podruhé navštívil nazítří, aby se ujistil, že mast stáhla zubaté okraje šrámu k sobě a že nehnisá. Zdravé mladé tělo se rychle hojilo a po ráně stěží zůstane jizva.

Tenhle Elis ap Cynan je opravdu milý mládenec, otevřený jako sedmikráska za poledne, a dá se v něm číst jako v knize. Cadfael otálel, aby mu dal možnost se projevit, což bylo dosti snadné a přineslo to bohatou a bezelstnou úrodu. Teď, když mladík neměl co ztratit a neposlouchal ho nikdo než shovívavý starší příslušník vlastního národa, rozvíjel své lístečky v sdílné nevinnosti.

„Nepohodli jsme se s Eliudem kvůli té ztřeštěné výpravě,“ přiznával s lítostí. „Říkal, že je to pro Wales špatná politika a bez ohledu na to, jakou kořist přineseme, nebude stát ani za polovičku škody, kterou naděláme. Měl jsem vědět, že bude mít pravdu jako vždycky. Přesto nikdy nikoho neurazí, to je hotový div! Člověk se na něho nemůže zlobit – aspoň já ne.“

„Já vím, soukojenci jsou si někdy blízcí jako bratři,“ prohodil Cadfael.

„Mnohem bližší než většina bratrů. My jsme klidně mohli být dvojčata. Eliud přišel na svět o půl hodiny dřív než já a vždycky dělal staršího. Určitě je teď kvůli mně celý zoufalý, protože se dozví jen to, že mě odnesla voda. Byl bych rád, kdyby si s tou výměnou pospíšili, aby věděl, že se mě pořád ještě nezbavil.“

„Určitě si o tebe nedělá starost jen tvůj přítel a bratranec. Manželku ještě nemáš?“

Elis se uličnicky ušklíbl. „Jenom mi s ní hrozí. Zasnoubili mě už jako dítě, ale já nespěchám. Je to úděl všech, mužští to prostě dělají, když dorostou. Musejí se brát v úvahu statky a spojenectví.“ Mluvil o tom jako o břemeni let, které sice přijímá, ale nevítá. K příslušné dámě zcela jistě žádnou lásku necítí. Asi ji zná odmalička, hráli si spolu, a teď na ni stěží pomyslí.

„Přesto o tebe může mít mnohern větší starost než ty o ni.“

„Cha!“ vyštěkl Elis posměšně. „Ta určitě! Kdybych se utopil, najdou jí jiného vhodného ženicha a ten jí bude vyhovovat stejně dobře. Ona si mě nevybrala a já ji taky ne. Tím nechci říct, že má nějaké námitky nebo že je mám já. Mohli jsme oba dopadnout mnohem hůř.“

„Kdo je ta šťastná?“ zeptal se chladně Cadfael.

„Teď se ježíte, protože jsem poctivý,“ pokáral ho povzneseně Elis. „Copak jsem někdy říkal, že jsem nějaký skvělý úlovek? Je to vlastně moc dobrá dívka, malá, tmavovlasá, bystrá a po svém způsobu docela hezká, a když to bude muset být, tak to s ní půjde. Její otec je Tudur ap Rhys, pán Tregeiriogu v Cynllaithu – je z Powysu, ale blízký přítel Owainův a myslí stejně jako on. Její matka byla z Gwyneddu. To děvče se jmenuje Cristina. Její ruku považují za velkou cennost,“ řekl předpokládaný majitel té cennosti bez nadšení. „Je to samozřejmě pravda, ale já bych se bez ní ještě chvíli obešel.“

Procházeli se po vnějším nádvoří, aby se zahřáli, protože se sice vyčasilo, ale byl mráz a chlapci se nechtělo pod střechu, dokud nebude muset. Šel s obličejem obráceným k jasnému nebi nad věžemi a kráčel lehce a svižně, jako by už rázoval po trávníku.

„Mohli bychom tě ještě načas uchránit,“ nadhodil lstivě Cadfael, „tím, že bychom protahovali jednání o šerifa a drželi tě tady pěkně svobodného, dokud ti bude libo.“

„Kdepak!“ vybuchl Elis smíchem. „To tedy ne! Lepší manželka ve Walesu než ta vaše svoboda. I když nejlepší by byl Wales bez manželky,“ přiznal zdráhavý ženich a sám sobě se zasmál. „Konečně, svatba nebo ne, nakonec to asi vyjde nastejno. Lovit budu pořád, dál budu mít své zbraně a své přátele.“

Má to ta malá, bystrá tmavovláska chabé vyhlídky, potřásl hlavou Cadfael, pokud chce za manžela něco víc než hezkého dospívajícího chlapce, který je ji ochoten trpět a snášet okolo sebe, ale vůbec nemá chuť ji milovat. I když nejedno slušné manželství nezačínalo líp a časem se vřelost dostavila.

Při svém obcházení došli k průchodu do vnitřního nádvoří a přes cestu jim padl šikmý jasný paprsek chladného slunečního světla. Vysoko ve vnitřní nárožní věži zbudoval sídlo pro svou rodinu Gilbert Prestcote, místo aby si držel dům ve městě. Slunce se protáhlo mezi cimbuřími kurtiny právě k úzkému vchodu, který vedl k soukromým komnatám nahoře, a do plného světla odtamtud vyšla nějaká dívka. Byla pravým opakem malé bystré tmavovlásky-vysoká a štíhlá jako stříbrná břízka, s jemnou oválnou tváří, oslnivě plavá. Když kratičce zaváhala na prahu a lehce se zachvěla náporem mrazivého vzduchu, v jejích nepokrytých rozevlátých kadeřích zajiskřilo slunce.

Elis viděl, jak se světlo zmocňuje její mihotavé bledosti a stál jako zkamenělý, hleděl do průchodu vykulenýma očima a s ústy dokořán. Dívka si přitáhla plášť, zavřela za sebou dveře a svižně vykročila přes nádvoří k podchodu, míříc do města. Cadfael musel Elise zatahat za rukáv, aby se probral z omámení, odtáhnout ho z cesty a připomenout mu, že civí tak upřeně, že to budí rozpaky, a kdyby si ho všimla, mohla by se urazit. Poslušně uhnul, ale po několika krocích se mu hlava sama otočila, zase zůstal stát a dál se s ním nedalo pohnout.

Prošla průchodem, trochu se usmívajíc radostí z pěkného rána, ale přesto s trochou vážnosti, úzkosti a smutku v obličeji. Elis se neodklidil dost daleko na to, aby zůstal nepovšimnut. Ucítila něčí blízkost a zprudka otočila hlavu. Na kratičký mžik se jejich oči setkaly. Její byly sytě modré jako květy barvínku. Rytmus jejích kroků se přetrhl, při jeho upřeném pohledu se zarazila a málem se zdálo, že se na něj váhavě pousmála jako na někoho, koho poznává. Do tváří jí vystoupil jemný ruměnec, potom se vzpamatovala, odtrhla pohled a přispíšila si k barbikanu.

Elis se za ní díval, dokud mu za branou nezmizela z očí. I on sytě zrudl.

„Kdo to byl?“ otázal se naléhavě a přitom s bázní.

„Ta mladá dáma,“ pravil Cadfael, „je dcera šerifa, právě toho, kterého se snažíme vypátrat v nějaké velšské pevnosti a vykoupit ho za tebe. Prestcoteova manželka kvůli tomu přijela do Shrewsbury a přivezla s sebou nevlastní dceru a vlastního synka. Doufá, že svého pána brzy zase uvítá. Je to jeho druhá paní. Matka té dívky zemřela a syna mu nedala.“

„Znáte její jméno? Té dívky?“

„Jmenuje se Melicent.“

„Melicent!“ mlčky opakovaly chlapcovy rty. Nahlas řekl spíš obloze a slunci než Cadfaelovi: „Viděl jste někdy takové vlasy, jako sluneční stříbro, jemnější než babí léto! A obličej jako mléko a růže… Kolik jí asi může být?“

„Co já vím? Od pohledu tak osmnáct. Asi stejně stará jako tvoje Cristina,“ připomněl mu Cadfael nepříliš jemně. „Velmi jí posloužíš a potěšíš ji, když jí zajistíš otcův návrat. Vždyť jsi přece tak dychtivý vrátit se domů,“ zdůraznil.

Elis s námahou odtrhl pohled od místa, kde zmizela Melicent Prestcoteová, a nechápavě zamžikal, jako by ho právě vytrhli z hlubokého spánku. „Ano,“ řekl nejistě a pokračoval v chůzi jako omráčený.

Uprostřed odpoledne, právě když Cadfael pilně doplňoval své zásoby zimních životobudičů v dílně v herbáriu; přišel Hugh, a než stačil zavřít dveře před východním větrem, přinesl s sebou závan mrazivého vzduchu. Ohřál si ruce nad ohřívadlem, bez vyzvání si posloužil pohárem s Cadfaelovy láhve vína a usadil se na širokou lavici u stěny. Byl v tom šerém maličkém světě, kde vonělo dřevo a ševelily bylinky a kde Cadfael trávil tolik času, jako doma, a nejlépe se mu přemýšlelo právě tady.

„Zrovna jdu od opata,“ hlásil, „na několik dní jsem si vás od něho vypůjčil.“

„A on s tím souhlasí?“ zeptal se se zájmem Cadfael a uzavíral zátkou ještě teplou nádobku.

„Pro dobrou věc a pro dobrý důvod ano. O nalezení a vrácení Gilberta mu jde stejně jako mně. A čím dřív se dozvíme, jestli je taková výměna možná, tím líp pro všechny.“

Cadfael nemohl nesouhlasit. Vzpomínal, trochu nesvůj, ale zatím bez velké starosti, na ranní setkání. Vidina tak vzdálená všemu velšskému a známému mohla snadno oslnit mladé, vnímavé oči. Byl tu však dřívější závazek, delikátní otázky velšské cti, a trpčí pomyšlení na to, že Gilbert Prestcote chová zakořeněnou a živou nenávist k Velšanům, kterou někteří z toho plemene srdečně oplácejí.

„Musím hlídat hranici a chránit posádku,“ pokračoval Hugh a hřál pohár oběma rukama, „a za hranicí mám sousedy opilé vlastní udatností a nejspíš celé žhavé do dalšího dobývání. Dopravit vzkaz k Owainu Gwyneddovi je riskantní podnik a všichni to víme. Nerad bych na tu výpravu posílal kapitána, který neumí velšsky, protože bych ho možná taky víckrát neviděl. Zmizet by mohla i pětičlenná nebo šestičlenná skupina. Vy jste Velšan, místo brnění nosíte hábit a za hranicí máte všude příbuzné. Považuji vás za mnohem menší riziko než jakoukoli skupinu bojovníků. Pošlu vás s malým doprovodem pro případ, že byste narazil na muže bez pána, a s vaším velšským jazykem a se sítí příbuzných, do níž chytíte každou skupinu vojska pravidelného. Co vy na to?“

„Musel bych se stydět,“ řekl spokojeně Cadfael, „kdybych jako Velšan nedovedl odříkat svůj rodokmen šestnáct generací zpátky, a některé příbuzné mám hned za hranicí hrabství, což je slušný počinek na cestu do Gwyneddu.“

„Ale ono se proslýchá, že Owain možná není až někde daleko v Gwyneddu. Když si Ranulf z Chesteru tak polepšil a dychtí po dalším zisku, kníže si přišel na východ hlídat, co mu patří. Aspoň se to povídá. Dokonce se šušká, že by mohl být na naší straně Berwynských kopců, v Cynllaithu nebo Glyn Ceiriogu, a že si zblízka hlídá Chester a Wrexham.“

„To mu je podobné,“ souhlasil Cadfael. „Myslí ve velkém a dopředu. Jak zní pověření? Povězte mi to.“

„Zeptat se Owaina Gwynedda, jestli má nebo může získat od svého bratra osobu našeho šerifa, zajatého u Lincolnu. A pokud ho má nebo je schopen ho najít a získat, zda ho vymění za svého mladého příbuzného Elise ap Cynan. Vy víte a můžete nejlíp potvrdit, že je chlapec živ a zdráv. Owain může dostat záruky, jaké bude chtít, protože všichni vědí, že stojí za svým slovem, ale o mně si tím nemusí být tak jist. Možná že ani nezná mé jméno. Ale jestli budeme spolu o tohle jednat, pozná mě líp. Šel byste?“

„Kdy?“ zeptal se Cadfael, odstavil nádobku stranou, aby vychladla, a přisedl k příteli.

„Zítra, jestli to tu stačíte předat.“

„Smrtelník by měl být schopen a ochoten všechno předat v každém okamžiku,“ opáčil Cadfael střízlivě, „právě proto, že je smrtelný. Oswin se naučil zacházet s bylinkami ohromně šikovně a přesně, líp, než jsem se odvažoval doufat, když ke mně přišel. A bratr Edmund je pánem vlastní říše a beze mě se snadno obejde. Pokud mě otec opat propustí, jsem váš a udělám, co budu moci.“

„Tak přijďte ráno po mši na hrad a dostanete dobrého koně.“ Věděl, že to bude lákadlo a potěšení a usmál se, když viděl, jak to přítel vítá. „A pár vybraných mužů jako doprovod. Další už záleží na vašem velšském jazyce.“

„Máte pravdu,“ přiznal spokojeně Cadfael, „rychlé slovo ve velštině je lepší než štít. Přijdu. Ale nechte své podmínky pěkně sepsat na kus pergamenu. Owain má hlavu s pamětí na zákony a potrpí si na dobře sepsané smlouvy.“

Po ranní – jitro bylo ještě šedivější než předešlého dne si Cadfael natáhl vysoké boty a oblékl plášť a zamířil přes město na hradní nádvoří, kde už byli koně jeho doprovodu osedlaní a čekal na něho doprovod. Znal je všechny, i mladíčka, kterého Hugh vybral jako případné rukojmí za žádaného zajatce, kdyby všechno proběhlo dobře. Vyšetřil si chviličku na rozloučení s Elisem a našel ho v tu hodinu v cele ospalého a trochu mrzutého.

„Popřej mi šťastnou cestu, chlapče, protože jedu vyjednávat o tvé výměně. Při troše dobré vůle a ždibíčku štěstí můžeš být za pár neděl na cestě domů. Jistě se už těšíš na svou zem a na svobodu.“

Elis souhlasil, protože se to od něho zjevně očekávalo, ale byl to souhlas velice vlažný. „Vždyť ještě není jisté, že tam váš šerif je, aby se dal vykoupit. A i pak může nějaký čas trvat, než se najde a než ho dostanou z Cadwaladrových rukou.“

„V tom případě budeš muset být trpělivý a snášet zajetí o trochu déle.“

„Když to bude muset být, tak to vydržím,“ opáčil Elis příliš vesele a smířeně na někoho, kdo zatím trpělivostí rozhodně nevynikal. „Doufám ale, že se šťastně vrátíte,“ dodal svědomitě.

„Chovej se tu zatím slušně, než se vrátím,“ rezignovaně mu poradil Cadfael a obrátil se k odchodu. „Vyřídím od tebe pozdrav tvému soukojenci Eliudovi, jestli ho potkám, a ujistím ho, že se ti nic nestalo.“

Elis to přijal docela ochotně, ale hrubě opomenul dodat jiné jméno, jež by se slušelo spojit s týmž vzkazem. A Cadfael se o něm nezmínil. Už byl u dveří, když za ním Elis najednou zavolal: „Bratře Cadfaele…“

„Ano?“ otočil se mnich.

„Ta dáma… co jsme ji včera viděli, ta šerifova dcera…“

„Co s ní má být?“

„Je zadaná?“

Když Cadfael nasedal, se vzkazem náležitě nacvičeným nazpaměť a s houfem lehkooděnců kolem sebe, pomyslel si: no nic, snadno vzplane, snadno zhasne, jak také jinak, vždyť na něj ani nepromluvila slovo a nejspíš nikdy nepromluví. Jen co bude doma, brzy na ni zapomene. Kdyby nebyla tak stříbroplavá, tak jiná než úhledné tmavé velšské dívky, ani by si jí nevšiml.

Na mladíkův dotaz odpověděl s opatrnou lhostejností, že nemá ponětí, jaké plány má šerif se svou dcerou, a zdržel se výstrahy, kterou měl na jazyku. U takového výbušného mládence by varování jen posílilo zájem. Bez velkých překážek v cestě jej možná ztratí. Dívka však rozhodně má jakýsi křehký půvab, umocněný vážností její povahy a smutkem kvůli zajatému otci. Jen ať se to poslání zdaří, a čím dřív, tím líp!

Odjeli ze Shrewsbury přes Velšský most a v první části cesty ujížděli docela rychle k Oswestry.

Sybilla, Lady Prestcoteová, byla o dvacet let mladší než její manžel, hezká, obyčejná žena, ke všem slušná, a pozoruhodná hlavně jednou věcí: dokázala to, co nedokázala první šerifova žena – porodit mu syna. Malému Gilbertovi bylo sedm let, byl světlem otcových očí a jádrem matčina srdce. Melicent měli rádi, ale opomíjeli ji, ona však při své náklonnosti k hezkému bratříčkovi necítila žádnou nelibost. Dědic je dědic; dědička je mnohem méně důležitá.

Pokoje ve věži hradu byly i po snahách zútulnit je studené, kamenné a ustavičně tam táhlo. Nebylo to místo pro mladou rodinu a byla to opravdu výjimka, že Sybilla se synem přijeli do Shrewsbury, když měli na vybranou šest mnohem příjemnějších sídel. Hugh by je v této situaci plné úzkosti rád ubytoval u sebe ve městě, ale paní měla příliš mnoho sloužících, aby se tam vešli, a dala přednost svému strohému, nehostinnému, ale prostornému příbytku ve věži. Manžel byl zvyklý jej obývat sám, když ho povinnosti nutily zůstávat u posádky. Toužila po něm a dělala si o něj starost, a tak byla ráda na místě, které mu právem náleželo, přestože bylo vybavené dosti spartánsky.

Melicent mladšího bratříčka milovala a neviděla nic špatného na uspořádání, které mu přiřkne veškerý majetek jejich otce a jí ponechá jen skromné věno. Dokonce se vážně zabývala myšlenkou na to, že vstoupí do kláštera a nechá prescoteovské dědictví prakticky vcelku. Libovala si totiž v oltářích, relikviích a kostelních svících, přestože měla dost rozumu na to, aby věděla, že to, co cítí, zdaleka není povolání k duchovnímu životu. Nebylo v tom ono potřebné strhující nadšení.

Vezměme například ten náraz údivu, potěšení a zvědavosti, který ji zastavil, když plula průchodem na vnější nádvoří a instinktivně se ohlédla po něčí blízké a intenzivní přítomnosti, kterou pocítila, a setkala se s překvapenýma tmavýma očima toho cizince, velšského zajatce. Ani ne tak jeho mládí a půvab, ale okouzlený pohled, který na ni upíral, ji zasáhl až do srdce.

Na Velšany vždy myslela se strachem a nedůvěrou jako na neotesané divochy. Náhle tu byl ten úpravný a hezký mladý muž s oslnivýma očima, kterému zahořely tváře, když na něj pohlédla. Hodně na něho myslela. Vyptávala se na něj a pečlivě zastírala sílu svého zájmu. A v den, kdy Cadfael odjížděl hledat Owaina Gwynedda, spatřila Elise ze svého okna, už napůl přijatého mezi mladé muže z posádky, jak svlečený do pasu zápasí na vnitřním nádvoří s jedním z nejlepších žáků dozorce pevnosti. S anglickým mládencem, který měl převahu váhy i výšky, se nemohl měřit, a utrpěl těžký pád, nad nímž se zajíkla v rozčileném soucitu, ale vyskočil na nohy se smíchem a udýchán a přátelsky bouchl vítěze do ramene.

Nenacházela na něm nic, ani pohyb, ani pohled, v nichž by nebyla šlechetnost a půvab.

Vzala plášť a vyklouzla po kamenných schodech do průchodu, kudy bude muset projít do své komnaty na vnějším nádvoří. Šeřilo se a všichni už budou odkládat práci i zábavu a chystat se na večeři v síni. Elis procházel průjezdem trochu kulhavě po čerstvém výprasku a pohvizdoval si. Tu na něj dolehlo stejné kouzlo vědomí něčí přítomnosti, jaké tehdy přimělo ji, aby otočila hlavu.

Zmlkl a pootevřel ústa. Stál jako sloup a tajil dech. Jejich očí se do sebe zahleděly a nedokázaly se odtrhnout. Ani se příliš nesnažily.

„Pane,“ řekla, protože si všimla nevyrovnaného rytmu jeho kroků, „obávám se, že jste raněn.“

Spatřila záchvěv, který jím projel od hlavy k patě, když se zase nadechl. „Ne,“ řekl váhavě a jako ve snu, „to až teď. Až teď jsem na smrt raněn.“

„Myslím,“ řekla otřeseně a bázlivě, „že mě ještě neznáte…“

„Já vás znám,“ odpověděl. „Jste Melicent. Musím vám vykoupit otce – za cenu…“

Za cenu, za strašlivou cenu, cenu roztržení onoho sňatku očí, který je táhl blíž a blíž k sobě, až se vzájemně dotkli rukama a nebylo jim pomoci.

[ III ]

Cadwaladr si možná cestou zpátky na svůj hrad Aberystwyth s kořistí a zajatci trochu zalaškoval, ale severně od jeho cesty vládl pod pěstí Owaina Gwynedda železný pořádek. Když Cadfael a jeho doprovod odjeli z Oswestry směrem napravo a ponořili se do Walesu, setkali se asi dvakrát s potížemi, ale poprvé si to tři zbojníci, kteří jim poslali do cesty šíp, rozmysleli, když viděli jejich počet, a rychle zmizeli v houští; podruhé se neukázněná hlídka vznětlivých Velšanů přátelsky rozjasnila, když slyšela Cadfaelův nevzrušený velšský pozdrav, a nakonec jim ještě podala zprávu o pohybech knížete. Cadfaelovi četní příbuzní, první a druzí bratranci a společní předkové, byli dostatečnou zárukou po většině Clwdy a části Gwyneddu.

Řekli jim, že Owain se ze svého sídla vydal na východ, aby dohlédl na Ranulfa z Chesteru, který by se mohl tak nadmout úspěchem, že by mylně odhadl zmužilost gwyneddského knížete. Patroluje na hranicích Chesterova území a dospěl do Corwenu na Dee. To jim sdělili první informátoři. Druzí, které potkali blízko Rhiwlas, si byli jisti, že překročil Berwyny a sestoupil do Glyn Ceiriogu, a nejspíš právě táboří u Llanarmonu nebo je u přítele a spojence Tudura ap Rhys na jeho maenolu v Tregeiriogu. Vzhledem k tomu, že byla zima, a vzhledem k tomu, že Owain Gwynedd byl značně uvážlivější než většina Velšanů, rozhodl se Cadfael zamířit k Tregeiriogu. Proč tábořit venku, když je nedaleko spojenec s pevnou střechou nad hlavou a dobře zásobenou spíží, v poměrně útulné dolině mezi těmi nehostinnými prostředními kopci?

Maenol Tudura ap Rhys ležel v rozsedlině, kudy protékal potok k řece Ceiriogu, a jeho hranice byly v těchto neklidných dobách dobře, ale nenápadně hlídány, protože na stezku vykročila dvoučlenná hlídka, z každé strany jeden muž, ještě než Cadfaelova skupina vyjela z houštin lesa nad údolím. Bystré oči zhodnotily tuto usedlou družinu a mysl za nimi usoudila, že je neškodná, ještě než stačil Cadfael pronést svůj velšský pozdrav. To a jeho benediktinská kutna byly dostatečnou zárukou. Mladý muž vyzval svého společníka, aby běžel napřed a oznámil Tudurovi, že má hosty, a sám je beze spěchu doprovodil zbytek cesty. Za řekou, obklopenou lesíky, několika kamenitými políčky a houfcem dřevěných chalup kolem maenolu, se opět zvedaly kopce, dole nehostinně hnědé, nahoře nehostinně bílé, s kulatými hlavami na pozadí olověné oblohy.

Tudur ap Rhys je přišel uvítat a vyměnit si s nimi zdvořilosti. Byl to nevysoký hranatý muž, velmi mohutný, s hustou čupřinou hnědých vlasů, sotva dotčených šedinami, a silným melodickým hlasem, který spíš připomínal kadence zpěvu než řeči. Velšský benediktin byl pro něj novinkou, a velšský benediktin vyslaný jako vyjednavač z Anglie k velšskému knížeti ještě více, zdvořile však potlačil zvědavost a nechal hosta dovést do komnaty ve svém domě, kam za ním vzápětí přišla dívka s vodou na umytí nohou, jak velí zdejší tradice. Podle toho, zda ji přijme, anebo odmítne, dá najevo, zda se hodlá zdržet přes noc.

Dokud nevstoupila, Cadfaela ani nenapadlo, že tento pán Tregeiriogu je týž, o kom mluvil Elis, když líčil své časné zasnoubení s malou bystrou tmavovláskou, která je po svém způsobu celkem hezká, a pokud si ji bude muset vzít, budiž. Teď tu skromně stála s kouřícím umyvadlem v rukou před otcovým hostem, podle oblečení a chování zjevně Tudurova dcera. Rozhodně byla malá, ale pěkně stavěná a hrdě se nesla. Bystrá? Chovala se rázně a sebejistě, a přestože k němu přistupovala s náležitou úctou, v očích měla sebevědomou jiskru. Tmavá? To tedy ano – oči i vlasy téměř havraní, jen s nepatrným nádechem do červena. A hezká? V klidu nijak nápadně; obličej měl nepravidelné rysy, zužoval se od široko posazených očí k špičaté bradě, ale jakmile promluvila nebo se pohnula, bylo v ní tolik jiskřivého života, že krásu nepotřebovala.

„Jsem vám velmi vděčný za vaše služby,“ řekl jí Cadfael, „a děkuji vám za ně. Myslím, že musíte být Cristina, Tudurova dcera. A pokud ano, mám vzkaz pro vás i pro Owaina Gwynedda, který by vám měl být ze srdce vítán.“

„Jsem Cristina,“ oživla vzrušením, „ale jak se mohl bratr ze Shrewsbury dozvědět mé jméno?“

„Od mladého muže jménem Elis ap Cynan, pro kterého jste možná truchlila jako pro ztraceného, ale který je v tuhle chvíli živ, zdráv a v bezpečí na hradě Shrewsbury. Slyšela jste o něm něco potom, co bratr knížete přivedl své vojsko s kořistí od Lincolnu?“

Její bdělý klid nezakolísal, ale oči se jí rozšířily a zasvitly. „Říkali mému otci, že zůstal mezi několika těmi, kteří se utopili nedaleko hranic,“ řekla, „ale nikdo nevěděl, co se s ním stalo. Je to pravda? Je živ? A zajat?“

„Ano, můžete být klidná,“ ujistil ji Cadfael. „Bitva u potoka mu nijak neublížila a může být vykoupen velmi jednoduše, aby se vrátil a stal se vám, jak doufám, dobrým manželem.“

Tady můžeš házet udičku, jak chceš, ale žádnou rybičku nechytíš, říkal si, když pozoroval její tvář, zároveň výmluvnou i nesrozumitelnou, jako by dívka myslela v cizím jazyce. Tahle slečna má svá vlastní tajemství a svůj vlastní způsob, jak věci řešit. To, co si chce nechat pro sebe, z ní sotva dostaneš. Pohlédla mu zpříma do očí a řekla: „Eliud bude rád. Mluvil i o něm?“ Odpověď však znala.

„Zmínil se o jistém Eliudovi,“ opatrně přiznal Cadfael, protože se cítil na nejisté půdě. „Pochopil jsem, že je to bratranec, ale že byli spolu vychováni jako bratři.“

„Jsou si bližší než bratři,“ opáčila dívka. „Smím mu tu novinu povědět? Nebo to musí počkat, než povečeříte s mým otcem a sdělíte mu své poslání?“

„Eliud je tady?“

„V tuhle chvíli ne, ale je s knížetem někde na severu u hranice. Večer přijedou. Nocují tady a Owainovy družiny táboří kousek odtud.“

„To jsem rád, protože můj vzkaz je pro knížete a týká se výměny Elise ap Cynan za osobu podobné hodnoty pro nás, kterou, jak věříme, zajal kníže Cadwaladr u Lincolnu. Bude-li to pro Eliuda stejně dobrá zpráva jako pro vás, bylo by jen křesťanské uklidnit ho ohledně bratrance co nejdřív.“

Stále s tváří jasnou, neproniknutelnou a klidnou pravila: „Povím mu to, jakmile sesedne z koně. Byla by velká škoda nechat takovou přátelskou lásku trpět déle, než je nutné.“ Bylo v tom však trochu trpkosti a oči jí zahořely. Zdvořile se uklonila a nechala ho, aby se před večeří umyl. Díval se za ní. Hlavu nesla vysoko a krok měla dravčí a nehlučný jako kočka na lovu.

Tak takhle to chodí v zdejším velšském zákoutí! Zasnoubená dívka ostřížím zrakem sleduje svá práva a výsady, a chlapec si pohvizduje; nic netuší, pouhé dítě vedle ženy, ruku kolem krku jiného mládence, s nímž si přísahal přátelství mnohem dřív, než složil poklonu své snoubence. A jí se z celého srdce a mysli příčí ta láska, ve které je pouze třetí a napůl vítanou osobou.

Kdyby jen věděla, že nemá nad čím truchlit! Dívka je ženou mnohem dřív než chlapec mužem, když nemáme na mysli prostou zralost ve zbrani. Stačí jí chvíli počkat, vhodně užít svých kouzel, a nebude dlouho opomíjenou třetí. Ona je ale pyšná a prudká a čekat se jí nechce.

Cadfael se upravil a šel k bohaté, ale prosté tabuli Tudura ap Rhys. V šeru planuly u dveří síně pochodně a údolím se od severu, směrem od Llansantffraidu, blížili jezdci z patroly. V síni bylo již prostřeno, oheň uprostřed jasně plál a k začouzenému stropu z něj stoupal voňavý kouř z dříví, když Owain Gwynedd, pán severního Walesu a mnoha okolních krajů, spokojený a hladový, přišel na své místo u hlavního stolu.

Cadfael ho už jednou viděl, před několika lety, a nebyl to člověk, na něhož by se snadno dalo zapomenout, přestože si nijak nepotrpěl na vznešenost a obřady, kromě očividného královského majestátu, jenž z něj vyzařoval. Bylo mu stěží sedmatřicet a byl v plné mužné síle; na Velšana byl velmi vysoký a světlovlasý po své babičce Ragnhildě z dánského královského dvora v Dublinu a po své matce Angharad, mezi tmavovlasými ženami z jihu pověstné svými vlasy jako len. V jeho mladých mužích se zrcadlila jeho pevná sebedůvěra a stavěli ji na odiv tak, jak kníže nemusel. Cadfael byl zvědav, který z těch rozjařených mladíků je Eliud ap Griffith a jestli mu už Cristina řekla, že jeho bratranec žije, jakými slovy a s jakou žárlivou hořkostí nad tím, že je stále trochu přehlíženým přívěskem tohoto přísežného bratrství.

„A tady je bratr Cadfael od shrewsburyských benediktinů,“ řekl bodře Tudur a přivedl Cadfaela k hlavnímu stolu, „s poselstvím pro vás, můj pane, za město a hrabství.“

Owain zvážil a změřil zavalitou postavu a ošlehanou tvář bystrým modrým pohledem a pohladil si přistřiženou zlatou bradku. „Bratr Cadfael je vítán, stejně jako každý výraz přátelství z té strany, kde by se mi hodil zaručený mír.“

„Někteří z vašich a mých krajanů,“ řekl Cadfael bez okolků, „nedávno navštívili hranice Shropshiru s pramálo přátelskými úmysly a zanechali náš mír ještě mnohem méně zaručený, než byl po Lincolnu. Snad jste o tom slyšel. Váš knížecí bratr nepřišel loupit sám, možná že tu výtržnost ani neschvaloval, ale nechal v jednom našem rozvodněném potoce několik utopenců, které jsme slušně pohřbili. A jednoho,“ dodal, „kterého naše dobré sestry vytáhly z vody živého a jehož si možná Vaše Lordstvo bude přát vykoupit, protože je podle svých slov z vaší přízně.“

„No ne!“ Modré oči se rozšířily a vyjasnily. „Obrana hranic před hrabětem z Chesteru mě nezaměstnala natolik, abych si s bratrem o té věci nepohovořil. Cestou domů od Lincolnu došlo k víc než jedné takové výtržnosti a za každé to bláznovství budu muset bolestně zaplatit. Pojmenujte svého zajatce.“

„Jmenuje se Elis ap Cynan.“

„Ach!“ vydechl Owain dlouze a spokojeně a zvučně postavil pohár na stůl. „Takže ten bláznivý kluk je živ a může mluvit? To opravdu rád slyším a děkuji Bohu za jeho záchranu, a vám, bratře, za tu novinu. Ani jediný muž z bratrovy družiny mi nebyl schopen odpřisáhnout, jak se ztratil nebo co se s ním stalo.“

„Utíkali tak rychle, že se nestačili ohlédnout,“ prohodil mírně Cadfael.

„Od člověka z naší krve,“ usmál se Owain, „to beru tak, jak je to míněno. Takže Elis je živ a zajatý! Byl vážně raněn?“

„Je to jen škrábnutí. A možná že navíc ještě přišel trochu k rozumu. Zdravý jako rybička, to vám zaručuji, a moje poslání je, abych ho nabídl k výměně, pokud váš bratr náhodou vzal do zajetí někoho stejně cenného pro nás, jako je Elis pro vás. Posílá mě Hugh Beringar z Maesbury, který zastupuje Shropshire, a žádá o vrácení svého nadřízeného, šerifa Gilberta Prestcotea. Se všemi náležitými pozdravy a poklonami k Vašemu Lordstvu a plným ujištěním, že s vámi hodláme udržovat mír jako doposud.“

„Doba je pro to zralá,“ odvětil Owain suše, „a je to pro nás oba v téhle situaci výhodné. Kde je Elis nyní?“

„Na hradě v Shrewsbury. Na čestné slovo může volně chodit po nádvořích.“

„A vy se ho chcete zbavit?“

„Na to nespěcháme,“ řekl Cadfael. „Máme o něm natolik dobré mínění, že si ho rádi chvilku ponecháme. Chceme však šerifa, jestli je živ a jestliže ho máte. Hugh ho totiž po bitvě hledal a nenašel po něm ani stopy, a místo, kde bojoval, zabrali Velšané vašeho bratra.“

„Počkejte tu den nebo dva,“ odvětil kníže, „a já vzkážu Cadwaladrovi a zjistím, jestli vašeho muže drží. Pokud ano, dostanete ho.“

Po večeři se hrálo na harfu, zpívalo a pilo dobré víno dlouho poté, co knížecí posel vyjel na první část své dlouhé cesty do Aberystwyth. Mezi Owainovými mladými kohoutky a muži z Cadfaelova průvodu se také trochu přátelsky zápasilo a dovádělo, přestože Hugh pečlivě vybral takové, kteří měli jako doporučení nějaké velšské příbuzné, což ve Shrewsbury nikdy nebylo těžko najít.

„Kdopak z nich,“ zeptal se Cadfael a obhlížel síň, nyní zakouřenou od ohně a pochodní a hlučící hlasy, „je Eliud ap Griffith?“

„Vidím, že s vámi Elis klábosil stejně volně jako vždycky,“ usmál se Owain, „přestože je zajatcem. Jeho bratranec a soukojenec právě postává u nejbližšího stolu, upřeně vás sleduje a čeká na příležitost promluvit si s vámi, jakmile odejdu. Ten dlouhán v modrém kabátci.“

Jakmile si ho všiml, už si ho nedovedl s nikým splést. Mladík se však nemohl víc lišit od svého bratrance: očima, upřenýma na Cadfaela s neústupným odhodláním a dychtivostí, a nehybným, napjatým tělem, čekajícím na sebemenší povzbuzení, aby se mu rozlétlo vstříc. Owain mu vyhověl, pokynul prstem a on přispěchal jako vržený oštěp, celý rozechvělý. Byl to vysoký mládenec, hubený a napjatý, s jasnýma oříškovýma očima ve vážné oválné tváři, s rysy jemnými jako žena, ale s důkladnými kostmi. Měl v sobě jakousi oddanou úzkostnou starost, v tuto chvíli jistě kvůli Elisovi ap Cynan, ale jindy by to mohlo být kvůli Walesu, kvůli jeho knížeti, a jednou bezpochyby kvůli ženě, ale ať už bude jejím předmětem cokoli, vždycky ji v sobě bude mít. Tenhle nikdy nebude úplně v klidu.

Dychtivě poklekl před Owainem a Owain ho přátelsky žduchl do ramene a řekl: „Sedni si sem k bratru Cadfaelovi a vytáhni z něj všechno, co chceš vědět. To nejlepší už ovšem víš. Tvé druhé já je naživu a může ti být za jistou cenu vráceno.“ S tím je nechal spolu a šel si pohovořit s Tudurem.

Eliud si ochotně přisedl a opřel se lokty o desku stolu, aby se mohl s naléhavým výrazem naklonit blíž. „Bratře, tak je to pravda, co mi říkala Cristina? Máte Elise v bezpečí v Shrewsbury? Vrátili se bez něho… Nechal jsem se zeptat, ale nikdo mi nedovedl říct, kde nebo jak se ztratil. Hledám a vyptávám se, kde mohu, a princ také, přestože se tváří, že je to maličkost. Je to schovanec mého otce – vy jste Velšan, tak víte. Rostli jsme spolu odmalička a jeden ani druhý nemáme jiné bratry…“

„Já vím, a opakuji vám, jako vám řekla Cristina, že je v bezpečí, živý a zdravý.“

„Viděl jste ho? Mluvil jste s ním? Určitě je to Elis a nikdo jiný? Třeba nějaký slušně vypadající muž z jeho družiny,“ vysvětloval Eliud omluvně. „Kdyby ho zajali, tak by si mohl posloužit jménem, které by mu zajistilo lepší zacházení než jeho vlastní…“

Cadfael mu ho trpělivě popsal a znovu vyložil celou historii, jak ho vylovili z potoka a jak se Elis tvrdošíjně uzavřel do velštiny, dokud ho jiný Velšan nenačapal. Eliud poslouchal s pootevřenými ústy a napjatým pohledem, a viditelně se uvolňoval, jak rostla jeho jistota.

„A byl tak nezdvořilý k dámám, které ho zachránily? Tak to byl určitě Elis, strašně by se styděl, že ho životu navrátily takové ruce; byl jako novorozeně, které musely poplácat po zádech, aby se rozdýchalo!“ Nebylo pochyb, ten vážný mládenec se umí zasmát, a smích mu prosvětlil vážnou tvář a do očí poslal jiskru. Láska, kterou měl ke svému dvojčeti, jež dvojčetem nebylo, nebyla slepá. Znal ho skrz naskrz, huboval, kritizoval a hádal se s ním, ale neměl ho proto o nic méně rád. Cristina to bude mít těžké. „Takže jste ho dostali od jeptišek. A neměl žádné zranění, když ho vyždímali dosucha?“

„Nic horšího než tržnou ránu na zadní části od ostrého kamene v potoce, a tu jsme mu namazali a vyhojili. Nejvíc ho trápilo, že nad ním budete truchlit jako nad mrtvým, ale má výprava mu ulehčila i od téhle úzkosti, stejně jako vám. O Elise ap Cynan nemusíte mít starost. I na anglickém hradě se za chvilku cítí jako doma.“

„To věřím,“ souhlasil Eliud tichým, zamyšleným tónem shovívavé náklonnosti. „To uměl vždycky. Má ten dar. Ale tak s ním plýtvá, že o něj někdy mívám strach!“

Vždycky, ne někdy, pomyslel si Cadfael, když ho mladý muž opustil a síň se ukládala k spánku kolem ohně přidušeného drny. I teď, když je ujištěn o přítelově bezpečí a blahu a je tomu nesmírně rád, i teď chodí se staženým obočím a pohledem obráceným dovnitř. Zjevila se mu bolestná vidina těch tří mladistvých, spojených nevyhnutelnými sváry, dvou chlapců připoutaných k sobě od dětství, ještě pevněji spjatých vážností jednoho a nevinnou zbrklostí druhého, a mezi nimi děvčete, odmalička zasnoubeného s polovinou té nerozlučné dvojice. Daleko nejšťastnější z nich mu připadal vězeň ve Shrewsbury, protože žil pro každý jednotlivý den, hřál se jeho sluncem, schovával se před jeho bouřkami a pokaždé pudově nalézal útulný koutek a příjemnou zábavu. Ti druzí dva hořeli jako svíce, stravovali sami sebe a vyzařovali hněvivé a zranitelné světlo.

Než usnul, pomodlil se za všechny tři, a v noci se probudil s tísnivým pomyšlením, že někde je někdo čtvrtý, koho by měl vzít v úvahu a pomodlit se za něho.

Nazítří bylo jasno a lehký mrazík, jenž ztratil svůj popraškový třpyt, jakmile vyšlo slunce, a bylo příjemné celý den si pobýt v rodné velšské krajině s čistým svědomím a v dobré společnosti. Owain Gwynedd opět odjel s půltuctem mladých mužů na východ na další hlídku a opět se večer vrátil spokojen. Zdálo se, že Ranulf z Chesteru zatím odpočívá a počítá své zisky.

Cadfael, který těžko mohl očekávat, že odpověď z Aberystwyth přijde dřív než následující den, ochotně přijal pozvání knížete, aby vyjel s nimi a sám se přesvědčil, jak jsou pohraniční vesnice dohlížející na Angličany v pohotovosti. Za stmívání se vrátili na dvůr Tudurova maenolu, za pobíhajícími podkoními a sluhy stály dokořán dveře síně a proti světlu ohně a pochodní uvnitř se ostře a tmavě rýsovala vzpřímená postavička Cristiny, vyhlížející návrat hostů, aby vše připravila k večeři. Zmizela uvnitř jen na pár minut a pak se po boku svého otce přišla podívat, jak sesedají.

Cristina nehleděla na knížete. Cadfael prošel dovnitř těsně kolem ní a ve světle pochodní spatřil, jak je její tvář stažená, rty napjaté a bez úsměvu, oči nenasytně upřené na Eliuda, když seskakoval a předával koně čekajícímu podkonímu. Odlesk tmavé červeně, který jí plál v černých vlasech a očích, jako by v tomto osvětlení zjasněl ve žhavé ohnisko hněvu a odporu.

Neméně nápadné bylo, že ji Eliud u vchodu minul bez úsměvu, jen s krátkým slůvkem, a pokračoval v cestě s odvráceným zrakem, jak si Cadfael všiml, když se z čiré lidské zvědavosti ohlédl. Není snad ona také trnem v jeho boku, jako on v jejím?

Čím dřív bude po svatbě, tím méně škod a tím lepší vyhlídka, že se vše zahojí, říkal si Cadfael, zatímco se ubíral na nešpory, a vzápětí si položil otázku, zda příliš nezjednodušuje toto napětí mezi třemi lidmi, z nichž jen jeden má bezelstnou povahu.

Knížecí posel se vrátil pozdě odpoledne příštího dne a podal zprávu pánovi. Ten ihned pozval Cadfaela, aby vyslechl, jak hledání dopadlo.

„Můj člověk mi hlásí, že Gilbert Prestcote je skutečně v rukou mého bratra, může být nabídnut výměnou za Elise a také nabídnut bude. Dojde asi k jistému zdržení, protože podle všeho byl v bitvě u Lincolnu těžce raněn a uzdravuje se pomalu. Budete-li však jednat přímo se mnou, zajistím vám ho hned, jak bude schopen převozu, a necháme ho po krátkých úsecích dovézt do Shrewsbury. Poslední noc ho ubytujeme v Montfordu, kde se scházívala k jednání velšská knížata a anglická hrabata, vzkážeme Hughu Beringarovi a přivezeme zajatce do města. Tam nám může vaše posádka výměnou předat Elise.“

„Jsem velmi spokojen,“ řekl srdečně Cadfael, „a spokojen bude i Hugh Beringar.“

„Budu vyžadovat záruky,“ připomněl Owain, „a sám jsem ochoten je dát.“

„Pokud jde o vaši spolehlivost, o té není sporu nikde ve Walesu ani v mé přijaté vlasti Anglii. Vy ovšem neznáte mého pána. Je ochoten nechat vám zárukou rukojmí, dokud nebudete mít zase v rukou Elise. Od vás nic nežádá. Pošlete mu Gilberta Prestcotea, a dostanete Elise ap Cynan, a až vám bude libo, pošlete rukojmí zpátky.“

„Ne,“ opáčil pevně Owain. „Žádám-li od někoho záruku, sám ji také dám. Nechte mi tady jednoho svého muže, jestliže dostal náležité pokyny a je k tomu ochoten, a až mí lidé povezou domů Gilberta Prestcotea, pošlu Eliuda, aby ho doprovodil a zůstal u vás jako záruka cti svého bratrance i cti mé, dokud si rukojmí opět nevyměníme na půli cesty řekněme na hraničním valu u Oswestry, budu-li v těchto končinách? Někdy je vhodné dodržovat formu. Mimoto bych se rád s vaším Hughem Beringarem seznámil, protože máme společnou potřebu chránit se proti jiným, které jistě znáte.“

„Na totéž myslel i Hugh,“ horlivě souhlasil Cadfael, „a věřte mi, rád za vámi přijede, kamkoli se vám to bude hodit. Přiveze vám zpátky Eliuda a vy mu vrátíte mládence, kterého tu nechám. Je to jeho bratranec z matčiny strany, John Marchmain. Viděl jste ho ráno, je z nás nejvyšší. John se mnou přišel připraven a ochoten zůstat, půjde-li všechno dobře.“

„Dobře se o něj postaráme,“ ujistil ho Owain.

„A víte, že se na to dokonce těší? I když velšsky moc neumí. No nic, když jsme se tak pěkně dohodli,“ pokračoval Cadfael, „pošlu ho dnes večer, jakmile mu vysvětlím všechny povinnosti. Se zbytkem družiny vyrazím časně ráno na zpáteční cestu do Shrewsbury.“

Než večer ulehl ke spánku, vyšel ze zakouřené teplé síně, aby se podíval, jaké je počasí. Vzduch byl trochu méně mrazivý a nefoukalo. Obloha byla čirá a plná hvězd, neměly však v sobě mrazivý oheň kruté zimy. Krásná noc. Zlákala ho, aby si bez pláště zašel až na kraj maenolu, kde bránu stínilo houští stromů a keřů. Zhluboka vdechoval chladný vzduch, provoněný dřevem, nocí a tajemnou sladkostí živé spící země a listí. Také si chtěl vyčistit nos od kouře.

Už se chystal zpátky a urovnával si myšlenky před večerní modlitbou, když tu kolem něj prosvětlená tma ožila a ze stínového obrysu stájí vyšli k síni dva lidé, tiše a rychle, ale s prudkými zastávkami, jež rozechvívaly vzduch víc než jejich pohyb. Cestou rozmlouvali jen o málo hlasitěji než sykavým šepotem, který by je byl spíš prozradil, a jejich rozmluva v sobě měla ostrost a naléhavost, jež Cadfaela přiměly, aby strnul na místě a zůstal v úkrytu temných stromů. Ve chvíli, kdy je zaznamenal, byli mezi ním a jeho místem odpočinku, a když se dostatečně přiblížili, nemohl je neslyšet. Ovšem člověk už má v povaze i to, že občas naslouchá, přestože nemusí.

„– nic mi neděláš?“ vydechl jeden hlas hořce a tiše. „A to mi snad nic nedělá, když mě každým svým dechem okrádáš o to, co mi právem patří? A teď pojedeš za ním, jakmile budou moci převézt toho anglického lorda –“

„Copak mám na vybranou,“ namítal druhý, „když mě kníže posílá? A je to můj soukojenec. Můžeš snad na tom něco změnit? Proč do toho musíš strkat nos?“

„Protože s tím nesouhlasím; je to úplně špatně! Tak on tě posílá!“ zlostně zasyčel dívčin hlas. „Cha! Zabil bys každého, kdo by ti chtěl to poslání přebrat, a dobře to víš. A já budu sedět tady! Vy dva zas budete spolu, hezky v objetí, a na mě si ani nevzpomenete!“

Dva stíny se na sebe mračily v tlumeném světle hasnoucího ohně uvnitř a černě se rýsovaly proti vchodu. Eliudův hlas se nebezpečně zvýšil. Vyšší stín, vyšší o celou hlavu a ramena, se násilím odtrhl.

„Pro lásku Boží, ženská, copak nemůžeš mlčet a nechat mě být?“

Hrubě ji odstrčil a byl pryč, zmizel v utichajícím ruchu a hovoru v síni. Cristina si rozzlobeně přitáhla sukně k tělu a pomalu odcházela do své komůrky.

Cadfael udělal totéž, jakmile si byl jist, že nikoho neuvede do rozpaků. Tak tohle je dvojice poražených v utajené bitvě. Je-li tu nějaký vítěz, spí jako děcko, jak je zřejmě jeho zvykem, v kamenné cele, která není žádným vězením, na hradě Shrewsbury. Ten vždycky dopadne na všechny čtyři. Tihle dva asi nejednou klopýtnou, protože příliš utkvěle hledí kupředu a příliš málo se dívají, kam šlapou.

Přesto se za ně té noci nemodlil. Místo toho dlouze přemýšlel, jak ten spletenec rozmotat.

Časně ráno se se zbývajícími průvodci vydal na cestu. Nepřekvapilo ho, že ho bratranec a soukojenec shrewsburyského vězně přišel vyprovodit a poslal svému zajatému příteli spoustu vzkazů, aby ho podpořil při čekání na svobodu. Bylo docela vhodné, že ten, kdo je starší a moudřejší, má přispět k záchraně mladšího a pošetilejšího. Pokud se dá pošetilost měřit takto.

„Neudělal jsem to chytře,“ přiznal s lítostí Eliud, zatímco Cadfaelovi přidržoval třmen, a když mnich nasedl, opřel se o teplé koňské plece. „Moc jsem zdůrazňoval, že s Cadwaladrem nemá chodit. Asi jsem ho v tom jenom utvrdil. Ale já věděl, že je to šílenství!“

„Musíte mu dopřát aspoň tohle velké bláznovství,“ řekl spokojeně Cadfael. „Jednou si to prožil, a že to bylo pošetilé, to ví teď stejně dobře jako vy. Příště nebude tak žhavý do boje. A pak,“ dodal a pozorně sledoval vážnou oválnou tvář, „jsem vyrozuměl, že po návratu domů bude mít ještě jiné důvody ke zmoudření. Má se ženit, nemám pravdu?“

Eliud na něj okamžik hleděl velikýma oříškovýma očima, jež svítily jako lucerny. Pak řekl velmi krátce a nepřístupně „ano!“ a odvrátil hlavu.

[ IV ]

Novina oběhla Shrewsbury – opatství, hrad i město málem dřív, než Cadfael podal zprávu o svěřeném úkolu opatu Radulfovi a ohlásil úspěch Hughovi. Šerif žije a brzy se vrátí výměnou za Velšana zajatého u Godrikova Brodu. V komnatách nahoře na hradě se lady Prestcoteová rozjasnila a rozjařila nadějí. Hugh se radoval nejen z nalezení velitele, ale i z vyhlídky na větší sblížení s Owainem Gwyneddem, jehož pomoc na severu hrabství by snadno mohla zvrátit situaci, kdyby se Ranulf z Chesteru někdy rozhodl zaútočit. Starosta a městští řemeslníci byli celkem potěšeni. Prestcote nebyl člověk, který by si potrpěl na důvěrná přátelství, ale v Shrewsbury věděli, že je spravedlivým úředníkem koruny, který to myslí dobře, třebaže má občas těžkou ruku, a město si uvědomovalo, že mohlo dopadnout mnohem hůř. Ne všichni ovšem cítili stejné potěšení. I spravedliví si umějí nadělat nepřátele.

Cadfael se spokojeně vrátil ke svým povinnostem, a když zkontroloval, jak bratr Oswin v jeho nepřítomnosti hospodařil v herbáriu, a shledal vše v pořádku, jeho dalším úkolem bylo navštívit nemocnici a doplnit tamní skřínku s léky.

„Žádný nový nemocný, zatímco jsem byl pryč?“

„Žádný. A dva se mezitím vrátili do dormitáře, bratr Adam a bratr Everard. Oba jsou sice v letech, ale dobře stavění; byly to jen nachlazené průdušky, které se vyčistily. Pojď se na všechny podívat, jak se jim daří. Kdybychom tak mohli se stejným uspokojením poslat zpět bratra Mořice,“ posteskl si Edmund. „Je o osm let mladší, silný a schopný, a je mu jen šedesát. Jen kdyby byl stejně zdravý na mysli jako na těle! Bojím se, že ho nebudeme moci pustit nikdy. To proto, jakým směrem se jeho šílenství obrátilo. Je velká škoda, že po bezúhonném životě plném oddanosti si teď pamatuje jen křivdy, které utrpěl, a zdá se, že nemá nikoho rád. Vysoký věk není žádné požehnání, Cadfaele, když tělesná síla přežije mysl.“

„Jak ho snášejí ostatní?“ soustrastně se zeptal Cadfael. „S křesťanskou trpělivostí. A také ji potřebují. Podezřívá je, že se všichni proti němu spikli a chtějí mu škodit. A nenechává si to pro sebe, stejně jako všechny skutečné staré křivdy, které si až příliš jasně uchoval v paměti.“

Vešli do velké holé komnaty, kde stály postele, hned vedle soukromé kaple, kam mohli nemocní chodit na bohoslužby. Ti, kdo mohli vstát a potěšit se z denního světla, seděli u krbu s hořícími poleny, nahřívali si staré kosti a tu a tam něco prohodili, zatímco čekali na další jídlo, další obřad a další rozptýlení. Přestože většina obyvatel byla již v letech a trávila na lůžku hodně času, jediný, kdo nesměl vstát vůbec, byl bratr Rhys. Generace bratrů vstupujících kdysi nadšeně do nově založeného opatství společně zestárla a ustupovala mladším uchazečům, kteří po vlně zakladatelů přicházeli jen po jednom nebo po dvou. Už nikdy, říkal si Cadfael, procházeje mezi nimi, takto neodejde najednou do ústraní a úpadku celá kapitola historie opatství. Od nynějška budou chodit po jednom a každému bude dopřáno uctivě obsluhované úmrtní lože, samota a jedinečné důstojenství. Teď jich tady takřka naráz odejde pět; zůstanou tu po nich unavení bratři ošetřovatelé a lhostejný okolní svět.

Bratr Mořic seděl uveleben u ohně: vysoký, vyzáblý, voskově bledý stařec s dlouhým patricijským obličejem a popudlivým chováním. Pocházel z urozeného rodu, byl v klášteře od mládí a sem ho přestěhovali asi přede dvěma lety, když po bezvýznamné rozepři náhle vyzval převora Roberta k souboji na život a na smrt a zuřivě odmítal nechat se uklidnit a usmířit. V klidnějších chvilkách byl vlídný, ochotný a zdvořilý, ale stačilo se dotknout jeho rodové pýchy a cti, a byl z něho nesmiřitelný nepřítel. Nyní ve stáří si vyvolával z minulosti každou urážku svého rodu, každou soudní při, která kdy byla proti nim vedena, zpátky až ke svému narození a dál, živě jako v den, kdy se staly, a hloubal nad tím, co zůstalo nepomstěno.

Snad byla chyba ptát se ho, jak se má, ale jeho trůnící majestát se to zdál vyžadovat. Zdvihl úzký jestřábí nos a sevřel promodralé rty. „Rozhodně o nic líp po tom, co jsem slyšel; pokud je to pravda. Gilbert Prestcote je prý živ a brzy se vrátí. Je to tak?“

„Ano,“ přitakal Cadfael. „Owain Gwynedd ho pošle domů výměnou za Velšana zajatého před nějakým časem v Dlouhém hvozdu. A co ti vadí na příznivé zprávě o dobrém křesťanovi?“

„Myslel jsem, že konečně bylo učiněno spravedlnosti za dost,“ pravil povzneseně Mořic, „třebaže po tak dlouhé době. Božská spravedlnost ovšem nezapomíná ani po nejdelším čase. Přesto opět jednou odvrátila zrak a ušetřila zločince.“ Oči mu šedě zajiskřily jako ocel.

„Radši nech božskou spravedlnost být,“ odvětil mírně Cadfael, „protože ta od nás žádnou pomoc nepotřebuje. A ptal jsem se, jak se daří tobě, příteli, tak mě neodbývej jinými. Co dělají v tomhle zimavém počasí tvoje plíce? Mám ti přinést pro zahřátí trochu pálenky?“

Nebylo těžké odpoutat jeho pozornost; neměl sice ve zvyku stěžovat si na zdraví, ale soustředěný zájem mu lichotil a rád se nechal hýčkat. Zanechali ho utěšeného a spokojeného a velmi zamyšleně vyšli před portál.

„Věděl jsem, že má v sobě tyto trny,“ řekl Cadfael, když za sebou zavřeli dveře, „ale o šrámu od Prestcoteovy rodiny jsem neměl tušení. Co má proti šerifovi?“

Edmund pokrčil rameny a rezignovaně vzdychl. „Stalo se to za jeho otce, Mořic byl tehdy sotva na světě! Soudili se o kus půdy, dlouho se přeli a nakonec vyhrál Prestcote. Co já vím, bylo to naprosto správné rozhodnutí, Mořic byl tenkrát v kolébce a Gilbertův otec sotva dorůstal v muže, ale teď to ten ubohý stařeček vytáhl jako smrtelnou křivdu. Je to jen jedna z tuctu, které si v mysli stále oprašuje, a za všechny žádá krvavou odplatu. Věřil bys tomu, že šerifa nikdy ani okem nespatřil? Dovedl bys nenávidět člověka, kterého jsi nikdy neviděl a nikdy s ním nemluvil, protože jeho dědeček porazil tvého otce u soudu? Proč jen stáří ztrácí všechno, jen ne všudypřítomné zlo?“

To byla těžká otázka, ale nebývá to i naopak? Copak se někdy neuchová jen to dobré, zatímco všechna zloba a zášť jsou odplaveny? Proč se jednomu starci dostane takové milosti, kdežto jinému tak těžkého prokletí, to Cadfael vyzkoumat nedokázal. Rovnováha je jistě obnovena, ale někde jinde.

„Já vím,“ posteskl si, „ne každý si potrpí na Gilberta Prestcotea. Dobří lidé si dovedou nadělat zanícené nepřátele stejně jako zlí. A on byl při prosazování zákona kolikrát nemilosrdný, přestože úplatný nebo krutý nebyl nikdy.“

„Ale je tu někdo s ještě pádnějším důvodem mu něco zazlívat,“ uvažoval Edmund. „Jistě znáš Anionovu historii stejně dobře jako já. Chodí o berlích, to jsi viděl, než jsi odjel, a pořád se to lepší. Když není mráz a půda je suchá a pevná, rádi ho pouštíme ven, ale pořád ještě spí tady u nás. Neříká nic, zatímco Mořic říká příliš mnoho, ale ty jsi Velšan a víš, že Velšan si věru dovede myslet své. Ale jak mám porozumět někomu, kdo je jako Anion napůl Velšan, napůl Angličan?“

„Jak se dá. Hlavně přitom měj na paměti, že oba jsou lidé.“

Aniona znal, přestože se nikdy blíž neseznámili, jelikož Anion byl laický sluha u dobytka. Koncem podzimu ho přinesli do nemocnice z jednoho opatského statku se zlomenou nohou, která se jen pomalu hojila. Byl plodem krátkého vzplanutí mezi velšským obchodníkem s vlnou a anglickou služebnou, což nebylo v okolí Shrewsbury nic neobvyklého. A jako mnozí jiní jeho druhu neztratil přehled o příbuzných za hranicí, kde měl jeho otec řádnou manželku a dal jí legitimního syna nedlouho poté, co byl počat Anion.

„Už si vzpomínám,“ rozsvítilo se Cadfaelovi. „Ti dva mladíci, co tenkrát přijeli prodávat rouna! Opili se, dostali se do rvačky s našimi a jeden vrátný na mostě byl zabit. Prestcote je za to nechal pověsit. Říkalo se, že jeden měl nevlastního bratra na téhle straně hranice.“

„Griffri ap Griffri, tak se ten mladý muž jmenoval. Anion se s ním seznámil, když začal jezdit do města, a dobře spolu vycházeli. Když se to stalo, byl Anion právě na severu u ovcí, jinak by byl možná bratra dostal do postele bez nehody. Je to dobrý dělník, a poctivý, ale zamračený a nemluvný, a nikdy nezapomíná dobrodiní ani křivdy.“

Cadfael si povzdechl, vždyť byl kdysi svědkem kolika násilností a zabití, jež měla právě takovou příčinu. Krevní msta se ve Walesu někdy pokládá za svatou povinnost.

„Můžeme jen doufat, že anglická polovina jeho krve mu ty vzpomínky trochu zchladí. Už to musí být aspoň dva roky. Nikdo přece necítí křivdu věčně.“

V nejtemnějším koutě těsné, studené hradní kaple čekal za časného večera v mdlém světle oltářní lampy Elis, zachumlaný do pláště. Zvenku ho hlodal mráz, zevnitř ho stravoval oheň. Bylo to bezpečné místo ke schůzkám dvou lidí, kteří by jinak nikdy nemohli být spolu sami. Šerifův kaplan byl zbožný, ale v rozumných mezích, a když odsloužil nešpory, dával před tímto ledovým místem, kde ustavičně táhlo, přednost teplé síni a potěšení z dobrého jídla.

Melicentin krok na prahu bylo sotva slyšet, ale Elis jej postřehl a dychtivě se otočil, vtáhl ji oběma rukama dovnitř a zabouchl těžké dveře před celým ostatním světem.

„Slyšels to?“ vydechla spěšně. „Našli ho, přivezou ho zpátky. Owain Gwynedd to slíbil…“

„Já vím!“ Elis ji přitáhl k sobě a zabalil oba do svého pláště, nejen aby ji ochránil před chladem a vtíravým průvanem, ale také aby utvrdil jejich jednotu. Přesto cítil, že mu uniká ze sevření jako mlžný přízrak. „Jsem rád, že budeš mít otce bezpečně zpátky.“ Nedokázal však, aby to znělo radostně, třebaže se snažil zapřít své pravé pocity. „Věděli jsme, že se to musí stát, když bude naživu…“ Tady mu selhal hlas, protože nechtěl, aby to znělo jako přání, aby se smrtí jejího otce byla zmizela překážka mezi nimi a on sám dál zůstal nevykoupeným zajatcem; jejím zajatcem, tak dlouho, jak jen to půjde, hlavně dost dlouho na to, aby dokázal potřebný zázrak, přetrhl jedno pouto a umožnil vznik jiného. Teď se však zázrak zdál příliš vzdálený.

„Až se vrátí,“ řekla, chladné čelo opřené o jeho tvář, „budeš muset jít. Jak to vydržíme?“

„Copak to nevím? Na nic jiného nemyslím. Všechno bude marné, víckrát tě neuvidím. To nechci, nemohu přijmout. Musí být přece nějaký způsob…“

„Odejdeš-li, umřu.“

„Ale já musím jít, to víme oba. Jak jinak bych mohl pro tebe udělat aspoň to, že ti vykoupím otce?“ Jeden ani druhý však nemohl unést tu bolest. Jestli si milou nechá uniknout, je navždy ztracen, žádná jiná nemůže zaujmout její místo. Ta malá tmavovláska ve Walesu, která se mu z mysli tak rychle vytratila, že si stěží vybavoval její obličej, ta není nic, nemá na něho žádný nárok. Nemůže-li mít Melicent, stane se radši poustevníkem. „Copak nechceš, aby se vrátil?“

„Ano!“ řekla prudce, rozpolcená a rozechvělá, a vzápětí to vzala zpět: „Ne! Ne, jestli kvůli tomu musím ztratit tebe! Ach, Bože, copak vím, co chci? Chci tebe i jeho – ale tebe víc! Ano, mám otce ráda, ale jako otce, kterého musím milovat, taková láska se sluší. Ale… Ach, Elisi, já ho skoro ani neznám, nikdy se mi nepřiblížil natolik, abych ho mohla milovat. Vždycky ho odváděla povinnost a politika, a my byly s matkou osamělé, a pak maminka zemřela… Nikdy nebyl nelaskavý, vždycky se o mě staral, ale vždycky byl hrozně daleko. Mám ho svým způsobem ráda, ale ne takhle… ne tak, jak miluji tebe! Není to spravedlivá výměna…“

Neřekla: „Kdyby tak byl zemřel…“, ale stálo to zřetelně v pozadí její mysli a děsilo ji to. Kdyby ho byli nenašli, nebo ho našli mrtvého, byla by pro něj plakala, ano, ale nevlastní matce by bylo celkem jedno, za koho se dcera vdá. Pro Sybillu by bylo hlavní, aby její syn zdědil všechno, a nebožtíkova dcera ať se spokojí se skromným věnem. A ona by se byla spokojila, i kdyby nedostala nic.

„Ale to nesmí být konec!“ rozohnil se Elis. „Proč se tomu poddávat? Já se tě nevzdám, já se od tebe odloučit nemůžu, nechci.“

„Ty bláhový,“ vzlykla a její slzy mu zkropily tvář. „Doprovod, který ho přiveze domů, si tě odveze. Smlouva je uzavřena a musí se dodržet, s tím se nedá nic dělat. Ty musíš jít a já musím zůstat, a to bude náš konec. Ach, kdyby sem jen nikdy nedorazil…“ Zděsilo ji, co vyřkla, a zabořila mu rty do prohlubně nad klíční kostí, aby zdusila ta neodpustitelná slova.

„Počkej, poslouchej mě, má nejdražší! Co kdybych za ním zašel a požádal o tvou ruku? Určitě mě ve vší slušnosti vyslechne. Jsem z urozeného rodu, mám statky, jsem mu roven, proč by mí tě měl odepřít? Mohu tě dobře zabezpečit, a kdo jiný by tě dokázal víc milovat?“

Nikdy jí neřekl, jako s tak lehkým srdcem řekl bratru Cadfaelovi, o dívce ve Walesu, která je s ním od dětství zasnoubena. Ta dohoda byla přece uzavřena přes jejich hlavy, úmluvou jiných. Při dostatku trpělivosti a dobré vůle se dá přece se souhlasem všech počestně zrušit. Takový zvrat by byl sice v Gwyneddu raritou, ale nebyl by nijak neslýchaný. Nedopustil se na Cristině žádné křivdy, není ještě příliš pozdě couvnout.

„Ty nevinný blázínku!“ smála se a zlobila zároveň. „Vždyť ho neznáš! Každý statek, který mu patří, je pohraniční, musel o ně mnohokrát zápasit a bojovat. Nechápeš, že hned po císařovně jsou jeho nepřáteli Velšané? A on umí nenávidět jako nikdo! Radši by provdal dceru za slepého malomocného od Svatého Jiljí než za Velšana, i kdyby to byl sám kníže Gwyneddu. Ani se k němu nepřibližuj, jenom ho popudíš a on tě rozmáčkne. Věř mi, tady není žádná naděje.“

„Přesto tě nepustím,“ přísahal Elis do oblaku jejích bělostně zlatých vlasů, jež povívaly a samy od sebe mu hladily tvář neklidnými doteky jako pírkem. „Přísahám, že nějak – nějak si tě udržím, bez ohledu na to, co pro to budu muset udělat, bez ohledu na to, s kolika protivníky budu muset bojovat, abych si k tobě proklestil cestu. Zabiju každého, kdo mezi nás vstoupí, má milá, má lásko…“

„Tiše!“ napomenula ho. „Tak nemluv. To se pro tebe nesluší. Musí, musí být pro nás nějaká cesta…“

Neviděla však žádnou. Byli lapeni v neodvratném procesu, který přivede Gilberta Prestcotea domů a odnese Elise ap Cynan pryč.

„Ještě máme trochu času,“ zašeptala a snažila se vzchopit. „Říkají, že není zdráv, že se mu rány sotva zahojily. Ještě se týden nebo dva zdrží.“

„A budeš dál chodit? Přijdeš? Každý den? Jak bych to mohl snést, kdybych tě už neviděl?“

„Přijdu. Za tyhle chvilky bych dala celý svůj život. Kdoví, třeba se stane něco, co nás zachrání.“

„Ach Bože, kdybychom tak mohli zastavit čas! Kdybychom mohli zadržet dny, přimět ho, aby věčně zůstal na cestě a nikdy, nikdy nedojel do Shrewsbury!“

Další zpráva od Owaina Gwynedda přišla až za deset dní. Přinesl ji běžec vybavený náležitým pověřením od Einona ab Ithel, který byl hodností druhý po Owainovu penteuluovi, veliteli osobní stráže. Posla přivedli k Hughovi do hradní strážnice časně odpoledne; byl to člověk z pohraničí, který měl jisté obchodní styky s Anglií a dobře znal jazyk.

„Můj pane, nesu vám pozdravy od Owaina Gwynedda ústy jeho kapitána Einona ab Ithel. Mám vám vyřídit, že společnost dnes nocuje v Montfordu a zítra vám přivezeme našeho zajatce, pana Gilberta Prestcotea. Musím vám ale povědět víc. Pan Gilbert je dosud velmi sláb po svých zraněních a útrapách a většinu času jsme ho nesli na nosítkách. Až do dnešního rána šlo všechno dobře. Doufali jsme, že se dostaneme do města a vyřídíme svůj úkol za jediný den. Proto chtěl pan Gilbert jet posledních deset mil na koni a nenechat se vnést do svého města jako nemocný člověk.“

To Velšané jistě chápali a schvalovali, a nesnažili by se ho odradit. Tvář muže je polovinou jeho zbroje, a Prestcote by se odvážil jakéhokoli nepohodlí či nebezpečí, jen aby vjel do Shrewsbury vzpřímen v sedle, jako muž a pán sebe sama i v zajetí.

„To mu bylo podobné a ctí ho to,“ přisvědčil Hugh. Tušil, co muselo následovat. „Přecenil své síly, že? Co se stalo?“

„Než jsme ujeli míli, omdlel a spadl. Nebyl to těžký pád, ale zahojená rána v boku se mu zase otevřela a ztratil trochu krve. Možná že to nebylo jen tou námahou, že dostal nějaký záchvat, protože když jsme ho zvedli a ošetřovali ho, byl velmi bledý a podchlazený. Dobře jsme ho zabalili – Einon ab Ithel mu půjčil svůj vlastní plášť – a zase jsme ho uložili na nosítka a vrátili se s ním do Montfordu.“

„Je při vědomí? Promluvil?“ tázal se úzkostně Hugh. „Byl zcela při zdravém rozumu, jakmile otevřel oči, a mluví jasně, můj pane. Kdyby bylo třeba, rádi ho necháme v Montfordu déle, upíná se však k tomu, aby se dostal do Shrewsbury hned, když je tak blízko. Rozčilení by mu mohlo uškodit víc, než když ho sem zítra přineseme, jak si přeje.“

Hugh si to myslel také a kousal se do prstů, zatímco přemýšlel, jak to co nejlíp udělat. „Myslíte, že by ta nehoda mohla být nebezpečná? Nebo snad smrtelná?“

Muž rozhodně zavrtěl hlavou. „Můj pane, uvidíte sice, že je nemocný, velmi pohublý a zestárlý, ale myslím, že potřebuje jen odpočinek a čas a dobrou péči, aby byl zas chlapík. Nebude to však rychlý ani snadný návrat.“

„Pak bude lépe, aby probíhal tady, kde si přeje být,“ rozhodl Hugh, „ale jistě ne v těchhle studených, nevlídných komnatách. Vzal bych ho domů k sobě, a jak rád, ale myslím, že nejlepší péči dostane v opatství. Můžete ho stejně dobře odnést tam a aspoň ho ušetříte toho, že by byl bezmocný nesen přes město. Zamluvím mu tam v nemocnici lůžko a jeho manželku a děti dopravím do domu pro hosty, aby je měl nablízku. Vraťte se nyní k Einonovi ab Ithel s mými pozdravy a díky a poproste ho, ať přinese svého svěřence rovnou do opatství. Postarám se, aby byli bratr Edmund a bratr Cadfael připraveni ho přijmout a aby tam mohl spočinout. V kolik hodin vás můžeme čekat? Opat Radulfus si bude přát, aby vaši velitelé byli jeho hosty, než zase odjedou.“

„Měli bychom být u opatství před polednem.“

„Dobrá. Budou vás tedy všechny čekat na oběd, než se vydáte zpátky s Elisem ap Cynan, vyměněným rukojmím za mého šerifa.“

Hugh odešel se zprávou do pokojů ve věži, k paní Prestcoteové, která ji přijala s úlevou a radostí, třebaže se trochu ulekla, když slyšela o zhoršení manželova stavu. Spěšně sebrala synka a komornou a chystala se přestěhovat do většího pohodlí v domě pro hosty v opatství, aby tam byla ještě před návratem svého pána. Hugh je tam doprovodil a šel se poradit s opatem o zítřejší návštěvě. A pokud si všiml, že jedna členka jejich skupiny jde mlčky a oči jí září spíš slzami než nadšením, nemyslel na to. Dcera první ženy, vystrnaděná synem druhé, mohla zajisté otce postrádat nejvíc a vyčerpala svou odvahu truchlivým čekáním natolik, že ještě nedokázala vystřídat únavu radostí.

Na velkém nádvoří bylo zatím rušno. Opat Radulfus vydal pokyny a učinil opatření, aby mohl pohostit zástupce gwyneddského knížete u svého stolu. Převor Robert se radil s kuchaři o dostatečně štědrém pohoštění pro zbytek doprovodu a zajišťoval dostatek místa ve stájích, aby si koně mohli v dobré péči odpočinout. Bratr Edmund připravil nejtišší uzavřenou celu ve špitále a nechal tam přinést teplé, lehké pokrývky a ohřívadlo, aby se vzduch trochu proteplil, kdežto bratr Cadfael zkoumal, co má v dílně na znovu otevřenou ránu a na cosi, co možná nebylo pouhou mdlobou. Opatství už leckdy hostilo mnohem větší družiny, i královskou, ale nyní se vracel jejich vlastní člověk, a Velšané, kteří mu dvorně a poctivě zajistili propuštění a bezpečný průvod, musí být uctěni jako knížata, protože knížete zastupují.

Elis ap Cynan ležel ve své cele na hradě tváří dolů na palandě a srdce v hrudi ho tížilo jako horký a dusivý kámen. Viděl ji odcházet, ale z úkrytu, nechtěl jí způsobit stejné utrpení a zoufalství, jaké cítil sám. Ať raději jde bez poslední připomínky a může alespoň obrátit všechny myšlenky k otci a milého vypustit z mysli. Díval se za ní až doposledka, dokud mu nezmizela na rampě vedoucí dolů od brány. Tam bylo stříbřité zlato jejích vlasů jediným jasem ponurého dne. Teď byla pryč a kámen, který měl v prsou místo srdce, mu říkal, že jediné, v co ještě může doufat, je letmý pohled, až ho pustí z hradu a povedou ho do opatství, kde ho předají Einonovi ab Ithel; neboť po zítřku, nestane-li se zázrak, ji možná už nikdy nespatří.

[ V ]

Bratr Cadfael a bratr Edmund byli připraveni v portálu nemocnice a vyhlíželi je. Dočkali se hned po velké dopolední mši. V čele jel Owainův spolehlivý kapitán, těsně za ním s velmi vážnou tváří panoš Eliud ap Griffith, pak dva starší důstojníci a pak nosítka opatrně zavěšená mezi dvěma silnými horskými poníky, s pěšími průvodci po obou stranách, kteří se starali o klidnou jízdu. Dlouhé tělo na nosítkách bylo tak zachumlané, že vypadalo mohutně, ale poníci kráčeli snadno a lehce, jako by nesli jen lehoučké břímě.

Einon ab Ithel byl statný svalnatý čtyřicátník, vousatý, s dlouhými kníry a hřívou hnědých vlasů. Oblečení a postroj pěkného koně, na kterém seděl, svědčily o jeho bohatství a postavení. Když přišel příchozí pozdravit Hugh Beringar a za ním s vlídnou důstojností sám opat Radulfus, Eliud seskočil, uchopil velitelovu uzdu a odvedl koně stranou. Einona a starší důstojníky z jeho průvodu čekal neuspěchaný a obřadný oběd v opatově bytě s paní Prestcoteovou a její dcerou a také s Hughem, jak se sluší, když se spolu sejdou dvě mocnosti v civilizované shodě. Nejnaléhavější úkol však připadl bratru Edmundovi a jeho pomocníkům.

Odpoutali nosítka a ihned je přenesli do nemocnice, do vyhřátého pokojíku, který již na nemocného čekal. Edmund zavřel dveře i před paní Prestcoteovou, kterou naštěstí zdržely zdvořilosti, dokud chorého nevybalí, nesvléknou, neuloží a neudělají si představu o jeho stavu.

Z vysokého, těsně přitaženého límce pláště ze stříhaného ovčího rouna, který tvořil jeho svrchní přikrytí, odepjali dlouhou jehlici s velkou cizelovanou zlatou hlavicí, zajištěnou tenkým zlatým řetízkem. Každý věděl, že se v Gwyneddu zpracovává zlato, takže spona musí pocházet z Einonovy rodné země a jistě to je jeho vlastní plášť, který posloužil k ochraně jeho posvátného svěřence. Edmund jej poskládal a odložil na nízkou truhlu u postele tak, aby bylo jehlici zřetelně vidět a nikdo se o ni nepíchl. Společně vymotali Gilberta Prestcotea ze všech vrstev, jimiž byl obalen. Když se ho ujali, jeho oči se zemdleně pootevřely a jeho dlouhé vyzáblé tělo se chabě pokoušelo nadzvednout. Byl velmi vyhublý a kromě mokvající rány v boku, která se při pádu znovu otevřela, měl několik jizev, srostlých, ale ještě zanícených. Cadfael ránu starostlivě ošetřil a přikryl. I pouhé svlékání raněného vyčerpávalo. Než ho zvedli na vyhřáté lože a přikryli, oči se mu zase zavřely. Zatím se ani nepokusil promluvit.

Je to div, že vůbec ujel celou míli, než se zhroutil, pomyslel si Cadfael, když shlížel na postavu nataženou pod přikrývkami a na hubenou, propadlou a promodralou tvář s vyčnělými kostmi. Tmavé vlasy i vousy měl hustě prokvetlé šedinami a zplihlé a neživé. V sedle ho musel držet jen jeho železný duch, netrpící žádnou slabost, zejména ne vlastní, a když selhal i ten, bylo opravdu zle.

Dýchal však, pohnul se, aby dal najevo své právo na vlastní tělo, třebaže slaboučce, opět otevřel zakalené a zapadlé oči a vzhlédl do Cadfaelova obličeje. Jeho šedé rty sotva slyšitelně zašeptaly: „Můj syn?“ Ne: „Má žena“ ani: „Má dcera“, pomyslel si smutně a soustrastně Cadfael a sklonil se, aby ho ujistil: „Malý Gilbert je tady, v bezpečí a zdráv.“ Mžikl stranou na Edmunda a ten naznačil souhlas. „Přivedu vám ho.“

Malí chlapci jsou velmi odolní, ale Cadfael přesto řekl pár slov na výstrahu a ubezpečení, pro matku stejně jako pro dítě, než je uvedl dovnitř a stáhl se do kouta, aby jim nechal místo u lože. S nimi přišel i Hugh. Prestcoteova první myšlenka přirozeně patřila synovi, druhá, stejně přirozeně, hrabství. A když se to vezme kolem a kolem, hrabství je velmi dobrým důvodem, aby zůstal naživu, uzdravil se a opět se o ně staral.

Sybilla plakala, ale tiše. Chlapeček se s jistým údivem díval na otce, jehož stěží poznával, ale nechal se přitáhnout blíž vychrtlou studenou rukou a prohlížet hladovýma očima, podobnýma jeskyním, v nichž planou ohně. Matka se k němu naklonila, něco mu zašeptala a on poslušně sklonil růžový kulatý obličejík a políbil kostnaté líce. Bylo to poslušné dítě, zmatené, ale ochotné, a vůbec se nebálo. Prestcoteův pohled se zatoulal dál a našel Hugha Beringara.

„Klidně odpočívejte,“ sklonil se k němu Hugh a odpověděl na newyslovenou otázku, „hranice jsou pevné a střežené. Jediný průlom vám zajistil výkupné a i tam jsme zvítězili. A Owain Gwynedd je naším spojencem. To, co je vám svěřeno, je v pořádku.“

Kalící se pohled zastřela klesající víčka, takže nikdy nedospěl k dívce strnule stojící ve stínu u dveří. Cadfael si jí ze svého ústraní všiml a viděl, jak se světlo ohřívadla a lampy třpytí na slzách, jež jí volně a tiše stékají po tvářích. Nevydala ani hlásek, stěží dýchala. Její veliké oči se vpíjely do otcovy změněné, zestárlé tváře trpícím, zoufalým pohledem.

Šerif rozuměl tomu, co Hugh řekl, a přijal to. Lehoučce pohnul čelem a bradou ve spokojeném přikývnutí. Rty se mu pohnuly a téměř zřetelně pronesly: „Dobře!“ A chlapci, který se nad ním zalekle, ale zvědavě nakláněl: „Jsi statečný hoch! Starej se… o maminku…“

Mělce vzdychl a oči se mu zavřely. Chvíli stáli, pozorovali a naslouchali, jak se mu nad propadlou hrudí zvedají a klesají pokrývky a krátce, chraplavě se ozývají vdechy a výdechy, a pak tiše přistoupil bratr Edmund a opatrně zašeptal: „Spí. Nechte ho tak, v klidu. Nic lepšího ani potřebnějšího pro něho nikdo nemůže udělat.“

Hugh se dotkl Sybilliny paže a ona poslušně vstala a přitáhla k sobě syna. „Jak vidíte, je o něho dobře postaráno,“ řekl jemně Hugh. „Pojďte na oběd a nechte ho spát.“

Dívka již měla oči docela suché. Když následovala skupinku na velké nádvoří a napříč k opatovu bytu, aby byla náležitě společenská a vděčná k velšským hostům, než opět odjedou do Montfordu a Oswestry, její tvář byla ještě bledá, ale už klidná.

Nad obědem, který jim byl podáván předtím, než bratři zasedli ke stolu v refektáři, dali obyvatelé špitálu své letité, ale zvědavé hlavy dohromady, aby vyzvěděli, co znamená ten nezvyklý ruch v jejich poklidné říši. Mezi starými a nemocnými není třeba přísně dodržovat povinné mlčení, a to je dobře; neboť při nedostatku jiného zaměstnání mají sklon k nenapravitelné povídavosti.

Bratr Rhys, který byl opravdu stařičký a upoutaný na lůžko, ale mysl i sluch měl dost bystré, třebaže zrak se mu kalil, ležel u dveří a hned přes chodbu měl samostatný pokojík, kam dopoledne s neobvyklým rozruchem a obřadností přinesli někoho nového. Blažilo ho, že patří mezi ty, kdo vědí, co se děje. Bylo to hlavní potěšení, které mu zůstalo, a nedal si je lehce vzít. Ležel a naslouchal. Jiní mohli nadále sedat u stolu jako kdysi v refektáři, pohybovat se po nemocnici, a když bylo pěkně, i po nádvoří, ale když se chtěli něco dozvědět, museli chodit za ním.

„Kdo jiný by to byl,“ pravil bratr Rhys povzneseně, „než samotný šerif, kterého přivezli ze zajetí ve Walesu?“

„Prestcote?“ vztyčil bratr Mořic hlavu na šlachovitém krku jako bojovný houser. „Tady? V našem infirmáři? Proč ho vozili sem?“

„Protože je nemocný, jak jinak? Byl raněn v bitvě a ještě se o sebe nemůže postarat, ani zatěžovat někoho jiného. Slyšel jsem tam jejich hlasy – Edmunda, Cadfaela a Hugha Beríngara – a také paní a dítě. Dej na mne, je to Gilbert Prestcote.“

„Tak přece je na světě spravedlnost,“ pravil Mořic s uspokojením mudrce a zábleskem pomstychtivosti v oku, „přestože dlouho otálí. Tak Prestcote je ponížen, je sousedem nešťastníků. Křivda spáchaná na mém rodě konečně došla vyvážení, a já se kaji, že jsem kdy pochyboval.“

Byli na jeho utkvělé představy zvyklí a neodporovali mu. Mumlali různé věci, většina říkala celkem rozumně, že se hrabství v Prestcoteových rukou nevedlo špatně, někteří ovšem měli staré stížnosti a výhrady vůči šerifům obecně, přestože ten jejich rozhodně nebyl nejhorší. Celkově mu přáli všechno dobré. Ale bratr Mořic se smířit nechtěl.

„Byla spáchána křivda,“ mínil neústupně, „která ani dodnes není zcela napravena. Ať falešný žalobce platí za svůj prohřešek až do hořkého konce, to říkám já.“

Honák Anion na druhém konci stolu neřekl ani slovo, ale oči vytrvale klopil k svému podnosu, bokem se opíral o berlu, kterou už skoro nepotřeboval, jako by musel mít pevný kontakt se svou skutečnou situací a ujištění, že má v nečekané blízkosti svého nepřítele po ruce zbraň. Mladý Griffri zabil, to ano, ale v opilosti, s rozpálenou krví a v rovném boji muže proti muži. Sám zemřel horší smrtí, odpravili ho jen tak mimochodem, jako když se zakroutí krkem kuřeti. A muž, který ho tak lehce zahubil, teď leží pouhých dvacet metrů odtud a při samotném zvuku jeho jména každá krůpěj velšské krve v Anionovi křičí o posvátné povinnosti galanas, krevní mstě za bratra.

Eliud vedl Einonova a svého koně přes velké nádvoří ke konírnám a muži z doprovodu ho následovali s vlastními zvířaty i chundelatými poníky, kteří nesli nosítka. Zpátky do Montfordu se jim poběží snadno. Když Einon ab Ithel zastupoval při obřadní příležitosti knížete, potřeboval mít s sebou panoše, a Eliud se sám ujal péče o vysokého ryzáka. Zakrátko si vymění místo s Elisem a bude tu netrpělivě pobývat, zatímco přítel pojede zpátky na svobodu do Walesu. Mlčky sundal těžké sedlo, sňal vypracovaný postroj a sedlovou pokrývku si přehodil přes ruku. Ryzák pohodil hlavou z radosti, že je svobodný, a vydechoval oblaka mlžného dechu. Eliud ho nepřítomně polaskal. Nebyl duchem zcela u toho, co dělal, a svým druhům připadal celý den neobvykle zamlklý a stažený do sebe. Opatrně po něm pošilhávali a nechávali ho být. Nijak se nepodivili, když se najednou otočil a rázně vyšel z konírny zpátky na velké nádvoří.

„Jde se dívat, jestli už nevedou jeho bratrance,“ prohodil shovívavě jeho soused, který hřebelcoval jednoho z poníků. „Od té doby, co ten druhý odjel k Lincolnu, je jako bezruký a celý nesvůj. Asi ještě nemůže uvěřit, že se tu objeví bez jediného škrábnutí.“

„Měl by Elise znát líp,“ zabručel muž vedle. „Ten ještě nikdy nedopadl jinak než na nohy.“

Eliud byl pryč možná deset minut, dost dlouho na to, aby stačil dojít až k bráně a ustaraně vyhlédnout na předklášteří směrem k městu, ale vrátil se zachmuřeně a mlčky, odložil sedlovou pokrývku, kterou stále ještě držel, a beze slova a bez pohledu na druhé se dal do práce.

„Ještě nepřijel?“ zeptal se ho soused s opatrným soucitem.

„Ne,“ opáčil krátce Eliud a dál horlivě třel ryzákovu lesklou kůži.

„Hrad je na druhém konci města, určitě ho tam drželi, dokud neměli našeho člověka zajištěného. Přivedou ho. Na oběd už bude s námi.“

Eliud neřekl nic. V tu hodinu byli mniši u jídla v refektáři a hosté opata stolovali u jeho vlastní tabule v jeho bytě. Byla nejklidnější hodina dne, i návštěvníků přicházejících do domu pro hosty bylo v tu roční dobu málo, přestože s příchodem jara se celý venkov dá zase do pohybu.

„Jen se na něj tak nemrač,“ usmál se Velšan, „i když tu musíš zůstat. Za nějakých deset dní si Owain na hranici podá ruku s tím mladým šerifem a ty budeš na cestě domů za bratránkem.“

Eliud neurčitě zamručel na souhlas a odvrátil se, aby dal najevo, že nemá chuť k dalšímu hovoru. Než je přišel špitálník, bratr Denis, pozvat do refektáře, kde pro ně bylo čerstvě prostřeno po tom, co bratři dojedli a rozešli se, aby užili krátkého odpočinku před odpoledními pracemi, měl Einonova koně ustájeného, nablýskaného a napojeného. Všechno vybavení kláštera jim bylo k službám, do lavatoria jim přinesli teplou vodu na ruce, přichystali ručníky, a když přišli ke stolu, čekala je pestřejší krmě, než z jaké se těšili bratři. A tam jako poněkud nervózní hostitel čekal Elis ap Cynan, celý načesaný a vykartáčovaný a se svým nejobřadnějším vzezřením.

Buď důstojnost výměny, jejíž nemoudrou příčinou byl on sám a již byl za to poněkud v nemilosti, nebo něco jiného stejně závažného zapůsobilo na Elise tak, že přišel velmi strnule a se zachmuřenou tváří – on, který byl znám svou bujarou veselostí ve chvílích vhodných i méně vhodných. Jistě, oči mu zasvitly, když viděl vcházet Eliuda, a šel k němu s otevřenou náručí, ale pak ho zase odstrčil. Stisk jeho ruky v sobě měl jakési nevysvětlitelné napětí, a přestože si sedl ke stolu vedle bratrance, hovor u jídla byl povšechný a zadrhával. Mezi jejich společníky to vyvolalo mírný údiv. Ti dva nerozluční se sejdou po dlouhém a úzkostném rozloučení, a oba sedí jako zařezaní, bledí a vážní, jako by stáli před tribunálem a šlo jim o život.

Po jídle, když se pomodlili a mohli volně vyjít na dvůr, se to změnilo. Elis chytil bratrance za rameno a odvlekl ho do křížové chodby, kde se mohli uchýlit do některého výklenku, v němž nepracoval ani nestudoval žádný mnich, a zalézt jako pronásledované lišky, rameny teple přitisknutými k sobě, jako když byli malí a schovávali se před trestem za nějaký prohřešek. Teď již Eliud svého soukojence poznával. Byl takový, jako vždycky býval a vždycky bude, a Eliud byl zvědav, s jakou neplechou či svízelí se mu svěří tady, kde se choval tak vznešeně a důstojně.

„Ach, Eliude!“ vyhrkl Elis a znova ho objal pažemi, které rozhodně neztratily nic ze své neovládané síly. „Proboha, co mám dělat? Jak ti to mám povědět? Já se nemůžu vrátit! Jestli se vrátím, ztratím všechno. Eliude, já, já ji musím mít! Jestli o ni přijdu, umřu! Neviděl jsi ji? Prestcoteovu dceru?“

„Jeho dceru?“ zašeptal EÍíud, celý omámený. „Byla tam nějaká paní s odrostlou dívkou a malým chlapcem… Ani jsem si jí nevšiml.“

„Proboha, člověče, jak sis jí mohl nevšimnout? Slonovina a růže, a její vlasy, plavé jako spředené stříbro… Já ji miluju!“ vykřikl horečně Elis. „A ona mě chce také, to přísahám, a dali jsme si slovo. Ach, Eliude, jestli teď odejdu, nikdy ji nezískám. A on je náš nepřítel, varovala mě před tím, nenávidí Velšany… Říkala, ať se mu ani neukazuju…“

Eliud, který do té doby seděl celý omráčený a zmatený, se probral, chytil přítele za ramena a zuřivě s ním zatřásl, až bez dechu zmlkl a užasle zíral.

„Cože? Ty tu máš děvče? Ty ji miluješ? Ty už Cristinu nechceš? Tohle mi chceš říct?“

„Copak mě neposloucháš? Copak jsem ti to neřekl?“ Zcela nezkroušený Elis se vyprostil a zacloumal na oplátku přítelem. „Kdybys mě poslouchal, vysvětlil bych ti to. Sliboval jsem já někdy něco Cristině? Může za to ona nebo já, že jsme spolu svázaní jako dva kusy dobytka? Nezáleží jí na mně o nic víc než mně na ní. Já bych jí od hodiny dělal bratra a tancoval na její svatbě a políbil ji a ze srdce jí přál všechno dobré. Ale tohle… tohle je něco jiného! Eliude, prosím tě, mlč a poslouchej mě!“

Tryskalo to z něj jako hudba, celý ten příběh od okamžiku, kdy ji prvně zahlédl: stříbřitou dívku ve dveřích, modrookou, kouzelnou. Z Elisova rodu pocházelo mnoho bardů, měl dar slova i výmluvné melodie. Eliud seděl zaražený a oněmělý, zíral na něho zbledlý ohromením a podivným úlekem, ruce sevřené v Elisových vemlouvavých dlaních.

„A já se kvůli tobě div nezbláznil!“ řekl tiše a pomalu, spíš jen k sobě. „Kdybych to byl jenom tušil…“

„Ale on je tady, Eliude!“ Elis ho chytil za ramena a dychtivě mu hleděl do obličeje. „Je přece tady! Přivezl jsi ho, musíš to vědět. Ona říká, ať za ním nechodím, ale jak mohu promarnit tu příležitost? Jsem urozený, slibuju jí celé srdce, všechny své statky a majetek; kde najde lepší partii? A zadaná není. Já ho přemluvím, dokážu ho získat, musí mě vyslechnout… proč by mě nevyslyšel?“ Bleskl pohledem po naprosto pustém nádvoří. „Ještě nejsou hotovi, ještě nás nevolají. Eliude, ty víš, kde leží. Já za ním půjdu! Já musím! Ukaž mi to místo!“

„Je v nemocnici.“ Eliud na něho zíral s otevřenými ústy a vytřeštěnýma, otřesenýma očima. „.Ale tam nemůžeš, nesmíš… Je nemocný a unavený, nemůžeš ho teď obtěžovat.“

„Budu jak beránek, pokorně si před ním kleknu. Nabídnu mu svůj život. Nemocnice – která budova to je? Ještě jsem tu nebyl, až dnes. Které jsou to dveře?“ Chytil Eliuda za rameno a vlekl ho ke klenutému vchodu do nádvoří. „Honem mi to ukaž!“

„Ne! Nechoď! Nech ho být! Copak se nestydíš vpadnout k němu, když odpočívá?“

„Které jsou to dveře?“ prudce s ním zacloumal Elis. „Ty jsi ho přivezl, ty to víš!“

„Tamhle! Ta budova vzadu u vnější zdi, napravo od brány. Ale nedělej to! Ta dívka určitě zná otce nejlíp. Počkej, netrap ho teď – starého, nemocného člověka!“

„Snad si nemyslíš, že bych si troufal na jejího otce? Jediné, co chci, je vylít si před ním srdce a říct mu, že mám její přízeň. Jestli mě prokleje, snesu to. Ale musím to zkusit. Taková možnost se mi už nenaskytne!“ Chtěl se vytrhnout, ale Eliud ho křečovitě držel. Pak naráz zhluboka vzdychl a pustil ho.

„Tak jdi zkusit štěstí! Držet tě nemohu.“

Elis vyrazil beze všeho skrývání a opatrnosti na nádvoří a rovně jako šíp zamířil ke dveřím nemocnice. Eliud stál ve stínu, díval se, jak mizí uvnitř, opřel si čelo o kámen a chvíli čekal se zavřenýma očima, než opět zvedl hlavu.

Opatovi hosté se právě nořili ze vchodu do jeho obydlí. Mladý muž, který byl nyní vlastně šerifem, vyšel s paní a její dcerou, aby je doprovodil zpátky k domu pro hosty. Einon ab Ithel se pozdržel a hovoru s opatem, jeho dva společníci, kteří neuměli tolik anglicky, zdvořile čekali trochu stranou. Zakratičko nařídí sedlat koně a nastane obřadné loučení.

Z vchodu nemocnice se vynořily dvě postavy, první Elis, strnule vzpřímený, a za ním jeden z bratrů. Na schodech se mnich zastavil a díval se za Elisem, jak uraženě rázuje přes nádvoří, zatmělý zoufalstvím, jako praotec Adam vypuzený z ráje.

„Spí,“ řekl schlíple, když se vrátil. „Nemohl jsem s ním mluvit, správce nemocnice mě vyhodil.“

Už jen půl hodiny, a budou na cestě zpátky do Montfordu, aby tam strávili první noc na své pouti do Walesu. Eliud nejprve vyvedl Einonova urostlého ryzáka, osedlal ho a nasadil mu uzdu a teprve pak se obrátil ke koni, na němž přijel sám a na němž teď místo něj musí jet Elis, zatímco on sám zůstane zde.

Bratři už vstali po obvyklém odpočinku a pohybovali se opět křížem krážem po celém nádvoří za svými úkoly. Byl už březen a na poli i na zahradě čekala práce, kdežto řemeslníci měli své dílny v křížové chodbě a skriptoriu. Bratr Cadfael pohodlně mířil k zahradě a herbáriu a tu ho náhle oslovil Eliud, který očividně hledal průvodce a měl radost, že natrefil na známou tvář.

„Bratře, jestli vás smím obtěžovat – zanedbal jsem svou povinnost a na něco zapomněl. Můj pán Einon nechal svůj plášť lordu Gilbertovi na nosítkách jako přikrývku navíc. Je ze stříhané ovčiny, určitě jste ho viděl. Musím jej vyzvednout, ale nechci lorda Gilberta rušit. Kdybyste byl tak hodný a ukázal mi kde leží a dal mi ho…“

„Velmi rád,“ opáčil Cadfael a rychle vykročil. Jak spolu šli, po očku si prohlížel mladého muže. Ta vášnivá živá tvář byla teď uzavřená a neproniknutelná, ale oči prozrazovaly ustaranost. Vždycky bude nosit polovinu tíhy svého lehkovážného bratránka, který prochází světem tak snadno. Teď je po tak krátkém setkání čeká další loučení a pak svatba, jež znamená loučení nevyhnutelné a doživotní. „Kde je, víte,“ prohodil, „ale radši vám to ukážu. Když jsme odcházeli, hluboce spal. Doufám, že se ještě nevzbudil. Vyspat se ve svém městě, u své rodiny a s jistotou, že svěřené hrabství je v dobrém stavu – nic víc nepotřebuje.“

„Takže smrtelně raněn není?“ zeptal se tiše Eliud.

„Ne, všechno vyhojí čas. A už jsme tady. Pojďte se mnou dovnitř. Ten plášť si pamatuji. Viděl jsem, jak ho bratr Edmund skládá vedle na truhlu.“

Dveře úzkého pokojíku zůstaly pootevřené, aby železná západka nedělala hluk, ale zaskřípaly, když je otevřeli víc, aby mohli vejít. Cadfael se natočil bokem, aby se protáhl jen škvírou, na chviličku se zastavil a pozorně pohlédl na dlouhou nehybnou postavu nemocného. Zůstal strnule ležet, na příchozí nereagoval. Ohřívadlo svítilo z šera jako malé zlaté oko. Cadfael přešel k truhle, na níž ležely poskládané šaty, a zvedl ovčí plášť. Byl to bezesporu ten, který Eliud hledal, avšak v tu chvíli měl Cadfael divný pocit, že přesně neodpovídá tomu, jak si jej pamatuje. Nezdržel se však, aby se pokusil přijít na to, co se na něm změnilo. Otočil se zpátky ke dveřím, kde postával Eliud, napůl uvnitř, napůl venku, a úzkostně nahlížel dovnitř. Mladý muž ustoupil, aby ho nechal projít na chodbu jako prvního, a překotil stoličku stojící v koutě. S hlasitým lomozem se odkutálela. Eliud se shýbl, aby ji zadržel a zvedl z dlážděné podlahy, ale Cadfael se k němu otočil a zuřivě mávl rukou, aby přestal hlučet. Pak se ohlédl, jestli se spáč neprobudil.

Ani hnutí, ani prudký nádech, ani vzdech. Dlouhé tělo, jež bylo pod pokrývkou sotva vidět, leželo klidně jako předtím. Příliš klidně. Cadfael se přiblížil a natáhl ruku po přikrývce, jež halila prokvetlé vousy a ústa. Promodralá víčka v zapadlých důlcích hleděla vzhůru jako kamenné oči na náhrobní skulptuře. Rty byly pootevřené a odtažené od zaťatých zubů jako v bolesti, která neustává. Vyhublá prsa se ani nepohnula. Gilberta Prestcotea už žádný hluk ze spánku neprobudí.

„Co se děje?“ zašeptal Eliud a připlížil se ode dveří.

„Vezměte tohle,“ strčil mu Cadfael do rukou plášť. „Pojďte se mnou ke svému pánu a Hughovi Beringarovi. Dej Bůh, aby ženy už byly doma a z doslechu.“

O ženy nemusel mít bezprostřední starost, to viděl, jakmile se s mlčícím a rozechvělým Eliudem v patách vynořil na nádvoří. Venku bylo chladno, a když se vyřídily patřičné zdvořilosti, byla to již jen mužská záležitost, a paní Prestcoteová se rozloučila a odebrala se s Melicent do domu pro hosty. Velšská družina čekala v klidné skupince s Hughem poblíž brány, připravená nasednout a vyjet, osedlaní koně zvonili podkovami o dlažbu. Elis stál poslušně a ukázněně u Einonova třmene, přestože nevypadal nijak nadšen, že se vrací domů. Jeho obličej byl stejně zasmušilý jako obloha. Když slyšeli rychlé blížící se kroky a spatřili Cadfaelovu tvář, všichni se otočili a upřeli na něho zrak.

„Nesu zlou zprávu,“ řekl bez okolků Cadfael. „Můj pane, vaše snaha byla marná, a bojím se, že se váš odjezd trochu pozdrží. Právě jdeme z nemocnice. Gilbert Prestcote je mrtev.“

[ VI ]

Hugh Beringar a Einon ab Ithel šli s ním, vždyť měli společnou odpovědnost za tuto výměnu zajatců, jež se náhle vymkla jejich kontrole. Stáli u postele v šeré tiché místnosti, lampička vrhala mírné žluté světlo z jedné strany, ohřívadlo jasně rudé z druhé. Hleděli, dotýkali se, podrželi hladkou čepel u úst a nosu, a nenašli ani stopu po dechu. Tělo bylo teplé a poddajné; nebylo mrtvé dlouho, ale mrtvé zajisté bylo.

„Raněný, zesláblý a vyčerpaný cestou,“ řekl sklíčeně Hugh. „Není to vaše vina, pane, že se propadl tak hluboko, že se z toho už nevykřesal.“

„Přesto jsem měl poslání,“ odvětil Einon. „Měl jsem vám jednoho muže přivézt a druhého od vás odvézt výměnou. To je zmařeno a nemůže to být dokončeno.“

„Ale vždyť jste ho přivezl živého, a živého jste ho předal. Smrt přišla, když byl v našich rukách. Nic nebrání, abyste podle úmluvy vzal svého muže a jel. Vy jste své vykonal, a dobře.“

„Ne dost dobře. Ten muž je mrtev. Můj kníže nestrpí výměnu mrtvého za živého,“ pravil zvysoka Einon. „Já nesmlouvám a nechci, aby se smlouvalo v můj prospěch. Owain Gwynedd rovněž ne. Přivezli jsme vám, ač ve vší nevinnosti, mrtvého. Živého za něj nevezmu. Tato výměna nemůže pokračovat. Je neplatná.“

Bratr Cadfael sice jedním uchem poslouchal a uvědomoval si tuto skrupulózní výměnu názorů, kterou předpokládal, ale přitom vzal lampičku, volnou rukou ji zaštítil před průvanem a podržel ji u mrtvé tváře. Nebyl to nijak těžký a tvrdý odchod. Šerif musel hluboce spát a byl velmi zesláblý, takže sklouznout přes práh bylo až příliš snadné. Avšak jen tehdy, byl-li práh kluzký nebo vyviklaný. Tuto němou a nehybnou tvář, která mu před očima šedla, znal už několik let, třebaže vyhubla a zestárla. Bedlivě ji zkoumal a pohyboval lampičkou, aby osvětlila každou plochu a propadlinu. V prohlubních byly namodralé stíny, ale pootevřené plné rty neměly mít stejný sinalý nádech ani veliké silné zuby uvnitř neměly vypadat takhle, ani chřípí nemělo být tak rozšířené a neměly na něm být tytéž lehké stopy pohmoždění.

„Učiňte, jak uznáte za dobré,“ říkal Hugh za jeho zády, „ale já jasně říkám, že můžete svobodně odjet s družinou, s níž jste přijel, a s sebou vzít oba mladé muže. Pošlete mi zpět mého, a já budu považovat podmínky za věrně splněné. Nebo, má-li Owain Gwynedd stále zájem o setkání, tím líp, pojedu za ním na hranici, kamkoli určí, a převezmu tam od něj své rukojmí.“

„Owain se vyjádří, až mu povím, co se stalo,“ odpověděl Einon. „Bez jeho výroku však musím ponechat Elise ap Cynan nevykoupeného a vzít s sebou zpět Eliuda: Cena za Elise nebyla zaplacena, alespoň ne k mé spokojenosti. Zůstane tady.“

„Obávám se,“ otočil se náhle Cadfael od lůžka, „že Elis nebude jediný, kdo tu bude muset zůstat.“ A když na něj oba upřeli tázavý pohled, pokračoval: „Stalo se víc, než zatím víte. Hugh správně řekl, že šerif nebyl smrtelně raněn, potřeboval jen čas, odpočinek a pokoj mysli, a byl by se vzpamatoval. Avšak tento muž neutonul ve své slabosti a únavě. Nějaká ruka ho potopila.“

„Chcete říct,“ ozval se Hugh po chmurné odmlce plné nepříjemného překvapení, „že je to vražda?“

„Ano, to říkám. Má na sobě jasné stopy.“

„Ukažte nám je,“ vyzval ho Hugh.

Ukázal jim to. Z každé strany se naklonila jedna pozorná tvář a sledovaly pohyby jeho prstu. „Nebylo třeba příliš tlačit, nedošlo k žádnému zápasu. Ale podívejte se na ty známky. Tyto stopy kolem nosu a úst jsou sice nezřetelné, ale jsou to pohmožděniny, které neměl, když jsme ho ukládali.

Jeho rty jsou viditelně pohmožděné, a když se podíváte zblízka, uvidíte na horním rtu otisky jeho zubů. Někdo mu položil na obličej ruku a odřízl přístup vzduchu. Pochybuji, že se šerif vzbudil, a v jeho hlubokém spánku a vyčerpání stačila chvilka.“

Einon pohlédl na povlečení lůžka a tiše se zeptal: „Čím mu přikryli nos a ústa? Těmito pokrývkami?“

„To ještě nevím. Potřebuji lepší světlo a dostatek času. Ale jako že nás Bůh vidí, ten muž byl zavražděn.“

Ani jeden již nevznesl otázku. Einon již viděl mnoho různých úmrtí a Hugh už dávno naprosto důvěřoval úsudku bratra Cadfaela. Beze slova dlouze hleděli jeden na druhého a přemýšleli.

„Bratr má pravdu,“ řekl nakonec Einon, „nemohu odvézt nikoho ze svých mužů, který by mohl mít sebemenší spojitost s vraždou. Dokud se jasně neukáže pravda, nemohou se vrátit domů.“

„Z vaší družiny,“ řekl Hugh, „jste vy, můj pane, a vaši dva kapitáni naprosto čistí od jakéhokoli podezření. Do této chvíle jste do nemocnice nevstoupil a oni sem nevstoupili vůbec, a všichni tři jste byli každou minutu této návštěvy ve společnosti mé a opatově, nehledě na svědectví žen. Nikdo vás nemůže zdržovat, a nejlépe uděláte, když se vrátíte k Owainu Gwyneddovi a sdělíte mu, co se tady stalo. Doufejme, že se pravda brzy odhalí a všechny nevinné osvobodí.“

„Vrátím se tedy a oni se mnou. Ale ostatní…“ Oba uvažovali, vzpomínali, jak se společnost rozešla několika směry, opatovi hosté s opatem do jeho bytu, ostatní do stájí postarat se o koně, a pak se mohli procházet a rozmlouvat, s kým chtěli, dokud je nezavolali do refektáře na oběd. A tu půlhodinu před jídlem bylo nádvoří téměř pusté.

„Mezi námi není nikdo jiný,“ pravil Einon, „kdo by sem nemohl vkročit. Mých šest mužů a Eliud. Pokud některý z nich nebyl celou dobu v něčí společnosti nebo někomu na očích. O tom pochybuji, ale dá se to zjistit.“

„V úvahu musíme vzít také všechny, kdo tu byli. Z nás všech měli vaši Velšané určitě nejmenší důvod přát si, aby byl mrtev, když ho sem celou cestu vezli a pečovali o něho. To je šílená myšlenka. Jsou tady bratři, pocestní, kteří jsou zde ubytováni, laičtí sloužící, já, třebaže já byl celou dobu s vámi, mí muži, kteří přivedli z hradu Elise… Sám Elis…“

„Toho odvedli přímo do refektáře,“ připomněl Einon. „On ovšem tady zůstane především. Měli bychom raději prozkoumat, zda se někdo může zaručit za někoho z mých mužů po celou dobu, a pokud tu někdo takový bude, vezmu ho s sebou, protože čím dřív se o tom Owain Gwynedd dozví, tím líp.“

„A já,“ posteskl si Hugh, „musím jít sdělit tu novinu jeho vdově a dceři a podat zprávu panu opatovi. Bude to smutná zpráva. Vražda v jeho vlastních zdech!“

Opat Radulfus přišel zachmuřený a klidný, dlouze a žalobně se podíval na mrtvou tvář, vyslechl Cadfaela a přikryl strnulý obličej lněným plátnem. Přišel převor Robert, vytržený ze svého aristokratického klidu, a vrtěl stříbrnou hlavou nad nepravostí tohoto světa a poskvrněním posvátných míst. Budou se muset konat obřady znovuzasvěcení, aby se všechno očistilo, a to nelze provést, dokud nebude známa pravda a vykonána spravedlnost. Přišel bratr Edmund, nesmírně rozrušený tím, co se stalo v jeho říši a pod jeho oddanou a pečlivou správou, jako by ta vina pošpinila jeho vlastní ruce a vrhla velkou černou skvrnu na jeho duši. Byl k neutěšení. Znovu a znovu bědoval nad tím, že neposadil k šerifovu loži stálého strážce, ale jak mohl někdo tušit, že toho bude zapotřebí? Dvakrát nahlédl dovnitř a shledal, že je tam klid a ticho, a nerušil. Ticho, klid, čas a odpočinek, to chorý potřeboval ze všeho nejvíce. Dveře nechali pootevřené, aby každý bratr, který by procházel kolem, zaslechl, že se spáč probudil a něco potřebuje.

„Uklidni se,“ vzdychl Cadfael. „Neber na sebe víc, než ti patří, a to je hodně málo. Nikdo se o své bližní nestará líp než ty, a ty to dobře víš: Buď rozumný, vždyť budeme spolu muset vyslechnout všechny tady uvnitř, jestli neviděli nebo neslyšeli něco nekalého.“

Einon již odjel, jen ve společnosti svých dvou kapitánů a s poníky na oprati, zpátky do Montfordu na noc, a pak co nejrychleji tam, kde právě Owain Gwynedd drží svou pohraniční hlídku na severu. Ani jeden z jeho mužů nemohl doložit celý čas, který tu strávil, a přivést na to svědky. Musejí zůstat zde nebo v těsnějších prostorách hradu, dokud nebude Prestcoteův vrah nalezen a pojmenován.

Hugh šel moudře nejprve za opatem, a teprve když vyprovodil odjíždějící Velšany, odebral se vykonat ten nejhorší úkol.

Edmund a Cadfael odstoupili od lůžka, když obě ženy v slzách přispěchaly z domu pro hosty, Sybilla slepě klopýtajíc, zavěšená do Hughovy paže. Chlapečka se jim podařilo nechat v blažené nevědomosti u Sybilliny komorné. Najde se lepší chvíle, kdy mu sdělit, že nemá otce.

Když za sebou tiše zavíral dveře, zaslechl Cadfael, jak vdova propukla v hlasitý bolestný pláč, rychle zdušený pokrývkou na manželově loži. Dívka nevydala ani hlásku. Vešla do pokojíku strnule, se zbělelou, ledovou tváří a očima omámenýma šokem.

Na nádvoří stál celý nesvůj hlouček Velšanů s Hughovými strážemi, nenápadně, ale bděle rozestavenými okolo, především mezi hloučkem a zavřenou branou. Elis a Eliud, oněmělí a bezradní v té pohromě, stáli opodál, nedotýkali se navzájem a nedívali se na sebe. Nyní si Cadfael prvně všiml rodinné podoby mezi nimi. Byla tak lehká, že by ji v normální době nikdo nepostřehl, když jeden chodil vážně a zamyšleně a druhý vesele a bezstarostně jako pták. Teď měli oba stejně otřesený výraz, jeden stejně bezradný jako druhý, takže vypadali skoro jako dvojčata.

Pořád ještě stáli, sklíčeně přešlapovali a čekali, co s nimi bude, když se Hugh vracel přes nádvoří s oběma ženami. Sybilla již nevesele, ale věcně ovládla pláč a držela se statečněji, než by byl Cadfael čekal. Nejspíš již v duchu věnuje část pozornosti a energie úvahám o svém novém postavení a tomu, co to znamená pro jejího synka, který je nyní pánem šesti cenných statků, jež však všechny do jednoho leží v tomto ohroženém pohraničí. Bude potřebovat buď velmi schopného správce, nebo silného a laskavého otčíma. Její pán je mrtev, jeho svrchovaný pán a král zajat, nikdo jí nevnutí nevítaný sňatek. Byla o mnoho let mladší než její ztracený manžel, měla vlastní vdovský podíl a byla dost hezká na to, aby udělala dobrou partii. Jistě se o sebe postará.

S dívkou to bylo jiné. V jejím ledovém klidu se opět rozhořel nepatrný ohníček a hodil jiskru do pohaslých očí. Vrhla jeden nevyzpytatelný pohled na Elise a pak se dívala přímo před sebe.

Hugh se na okamžik zastavil, aby předal Velšany svým seržantům a nechal je doprovodit do bezpečí na hrad, sice s náležitou zdvořilostí, protože všichni mohli být naprosto nevinní, ale přece jen pod bedlivou stráží. Chtěl jít dál a doprovodit ženy do jejich pokojů, než se dá do dalšího pátrání, ale Melicent mu náhle položila ruku na paži.

„Pane, protože bratr Edmund je zde, smím mu položit jednu otázku, než tu věc ponecháme ve vašich rukách?“ Byla velmi klidná, ale oheň v ní začínal prosvítat na povrch a její bledost nabývala ocelového ostří. „Bratře Edmunde, vy nejlépe znáte svou říši, a já vím, že ji dobře hlídáte. Vám nenáleží žádná vina. Povězte nám však, zda někdo vstoupil do pokoje mého otce potom, co jsme ho nechali spát.“

„Nebyl jsem pořád u něho,“ řekl nešťastně Edmund. „Bůh mi odpusť, ale ve snu mě nenapadlo, že to bude třeba. Mohl k němu vejít kdokoli.“

„Ale víte o někom, kdo určitě vešel, že?“

Sybilla káravě a rozčileně zatahala nevlastní dceru za rukáv, ale Melicent se jí bez ohlédnutí vytrhla. „Jen jeden jediný člověk, viďte?“

„Co já vím, tak ano,“ souhlasil Edmund nechápavě. „Ale ten jistě nic neudělal. Bylo to chviličku předtím, než jste se všichni vrátili z opatova bytu. Právě jsem byl na obchůzce a viděl jsem šerifovy dveře otevřené a u lůžka jsem našel mladého muže, který jako by ho chtěl vzbudit ze spaní. To jsem nemohl připustit, a tak jsem ho vzal za rameno, otočil a vykázal z místnosti. Poslušně šel a nic nenamítal. Neozvalo se ani slovo,“ řekl prostě Edmund, „a nic se nestalo. Pacient se neprobudil.“

„Ne,“ řekla Melicent hlasem náhle probuzeným z ledového klidu, „a už se neprobudil a neprobudí nikdy. Řekněte, kdo ten dotyčný byl.“

Edmund ani neznal chlapcovo jméno, tak málo s ním měl do činění. Váhavou rukou ukázal na Elise. „Náš velšský zajatec.“

Melicent ze sebe vydala podivný, bolestný výkřik hněvu, pocitu viny a bolesti a vrhla se na Elise. Její mramorová bělost jen svítila a modré oči byly jako oslepivý oheň, který slunce vykřesává z ledu. „Ano, ty! Nikdo jiný než ty! Nikdo jiný tu nebyl. Ach Bože, co jsme to my dva spáchali! A já, já blázen bláznivá, nikdy nevěřila, že bys to mohl myslet vážně, když jsi mi znovu a znovu opakoval, že bys pro mě i zabil, zabil každého, kdo by stál mezi námi. Ach Bože, a já tě milovala! Možná jsem tě i sama vyzvala, pobídla k tomu činu, a nevěděla, co vlastně říkám! Cokoli, říkal jsi, jen abychom spolu byli o trochu déle, cokoli, co by zabránilo, aby tě neposlali zpátky do Walesu. Cokoli! Říkal jsi, že bys i zabil, a taky jsi to udělal, a Bůh mi odpusť, já jsem na tom spoluvinna.“

Elis na ni zíral, nebohý šťastný chlapec náhle ze všech nejnešťastnější a bezbranný jako dítě, s pokleslou čelistí a vyplašenou, zmatenou, zděšenou tváří, naprosto zbaven řeči i důvtipu, nechráněný před žádným útokem. Zprudka zavrtěl hlavou ze strany na stranu, jako když se spáč snaží otevřít oči, aby se zbavil nesnesitelného snu. Nebyl mocen slova ani jiného zvuku.

„Beru zpátky každý projev lásky,“ zuřila Melicent a její hlas byl jako výkřik bolesti, „nenávidím tě, hnusíš se mi… Nenávidím sama sebe za to, že jsem tě někdy milovala. Tak strašně ses ve mně zmýlil, že jsi zabil mého otce.“

Nato se vytrhl ze své strnulosti a udělal prudký pohyb směrem k ní. „Melicent! Proboha, co to říkáš?“

Divoce ucouvla z jeho dosahu. „Ne, nedotýkej se mě, nechoď ke mně! Vrahu!“

„Skončeme to,“ vložil se do věci Hugh, vzal ji za ramena a vložil Sybille do náruče. „Paní, doufal jsem, že vás dnes ušetřím dalšího rozrušení, ale sama vidíte, že ta věc nemůže čekat. Vezměte ji s sebou! A vy, seržante, nechte ty dva odvést do strážnice, kde budeme v soukromí. Edmunde a Cadfaele, pojďte se mnou, možná vás budeme potřebovat.“

„Tak,“ řekl Hugh, když všechny, obviněného, žalobkyni i svědky, přivedl z chladu a dosahu veřejnosti do předpokoje strážnice, „a teď tomu přijdeme na kloub. Bratře Edmunde, vy říkáte, že jste tohoto muže zastihl v šerifově pokoji, jak stojí u postele. Jak jste tomu rozuměl? Připadalo vám od pohledu, že je tam už dlouho? Nebo že právě přišel?“

„Myslel jsem, že se tam právě vplížil,“ odpověděl Edmund. „Byl blízko nohou lůžka, trochu předkloněný, a díval se dolů, jako když přemýšlí, jestli má spícího vzbudit.“

„Ale mohl tam být i déle? Mohl stát nad mužem, kterého udusil, aby se ujistil, že to provedl důkladně?“

„Snad by se to tak dalo vyložit,“ odvětil velmi pochybovačně Edmund, „ale ta myšlenka mě ani nenapadla. Kdyby měl nějaké nekalé úmysly, nebylo by to vidět? Je pravda, že sebou trhl, když jsem se ho dotkl, a vypadal provinile – ale asi jako kluk, kterého přistihnou při nějaké lumpačině. Nevzbudilo to ve mně žádný špatný dojem. A když jsem mu pokynul, šel poslušně jako dítě.“

„Podíval jste se ještě na lůžko, když byl pryč? Můžete říci, jestli šerif ještě dýchal? A co pokrývky, bylo s nimi nějak hnuto?“

„Všechno bylo nehnuté a klidné, jako když jsme odcházeli. Ale blíž jsem se nedíval,“ smutně odpověděl Edmund. „Mrzí mě to.“

„Vždyť jste neměl důvod, a nejlepším lékem pro raněného byl klid a spánek. A ještě něco – měl Elis něco v ruce?“ „Ne, nic. Ani plášť, který má teď přehozený přes ruku.“

Byl tmavočervený, hladký a hustě tkaný.

„Výborně. A věděl byste o někom jiném, kdo by mohl do pokoje vstoupit?“

„Nevěděl. Ale vejít se tam dalo kdykoli. Snadno tam mohli být i jiní.“

Melicent řekla se smrtelnou hořkostí: „Jeden stačil! A o tom víme.“ Setřásla Sybillinu ruku z paže. Odmítala, aby ji někdo držel, držela se sama. „Pane Beringare, vyslechněte mě. Znovu říkám, že zabil mého otce. Z toho neustoupím.“

„Vysvětlete to,“ krátce opáčil Hugh.

„Pane, musíte vědět, že Elis a já jsme se poznali na vašem hradě, kde byl vězněn, ale směl svobodně chodit po nádvoří. Já bydlela s matkou a bratrem v otcových pokojích a čekali jsme na zprávy o něm. Uviděli jsme se, dotkli se jeden druhého – a trpce lituji, že to musím přiznat – a zamilovali se do sebe. Nebyla to naše vina, stalo se nám to, neměli jsme na vybranou. Začali jsme se hrozně děsit toho, že se budeme muset rozloučit, až se otec vrátí, protože Elis pak bude muset odjet. A vy, pane, který jste mého otce nejlíp znal, víte, že by nikdy nestrpěl můj sňatek s Velšanem. Mnohokrát jsme o tom mluvili a zoufali si. A on řekl – přísahám, že to řekl, neodváží se to popřít! – řekl, že pro mě dokáže i zabít, kdyby bylo třeba, zabít každého, kdo by stál mezi námi. Říkal: cokoli, jen abychom mohli zůstat spolu, třeba vraždu. Zamilovaní říkají bláznivé věci. Nikdy jsem si nepomyslela nic špatného, a přece na tom mám vinu, protože jsem byla stejně zoufalá láskou jako on. A teď udělal to, čím vyhrožoval, protože určitě zabil mého otce.“

Elis se vynořil ze své omráčené zdrcenosti s hlubokým vzdechem, který ho málem zvedl ze země. „Nezabil! Přísahám ti, že jsem na něho nikdy nevztáhl ruku, nikdy na něj nepromluvil ani slovo. Neublížil bych tvému otci, i kdybych tím mohl získat nevím co, a ani kdyby mi k tobě zakázal přístup. Nějak bych se byl k tobě dostal, našla by se cesta… Strašně mi křivdíš!“

„Ale šel jste do pokoje, kde ležel?“ připomněl mu nevzrušeně Hugh. „Proč?“

„Abych se s ním seznámil, abych se ho pokusil přemluvit, pro co jiného? Byla to v tu chvíli jediná naděje, kterou jsem měl, nemohl jsem si ji nechat ujít. Chtěl jsem mu říct, že Melicent miluju, že mám statky, jsem z dobrého rodu a netoužím po ničem lepším, než abych jí sloužil celým svým majetkem a vším. Třeba by mě vyslechl! Věděl jsem, že je zapřisáhlý nepřítel Velšanů, řekla mi to, věděl jsem, že je to chabá naděje, ale jinou jsem neměl. Jenže jsem vůbec nedostal příležitost promluvit. Hluboce spal, a než jsem se ho odvážil vyrušit, přišel tenhle bratr a vypudil mě. Taková je pravda a odpřísáhnu to při oltáři.“

„Je to pravda!“ zastal se svého přítele důrazně Eliud. Stál vedle, protože Elis odmítl židli, rameno přitisknuté k jeho rameni pro útěchu a povzbuzení. Byl tak bledý, jako by obvinění bylo vzneseno proti němu, a hlas měl zastřený a tichý. „Byl se mnou v křížové chodbě, vypravoval mi o své lásce a řekl, že půjde k lordu Gilbertovi a promluví si s ním jako muž s mužem. Považoval jsem to za nemoudré, ale nedal si říct. Za pár minut jsem ho viděl venku a bratra Edmunda za ním, aby se ujistil, že opravdu odchází. A v jeho počínání nebylo nic pokradmého,“ stál Eliud udatně na svém, „protože přešel přes dvůr přímo a rychle a nestaral se, kdo ho uvidí vcházet.“

„To může být jistě pravda,“ souhlasil zamyšleně Hugh, „ale přesto, třebaže tam šel bez špatných úmyslů a bez velké naděje, když tam tak stál u postele, mohlo ho napadnout, jak snadné by bylo jednou provždy odstranit překážku – vždyť ten muž spal a stejně byl na pokraji smrti.“

„To by ho nikdy nenapadlo!“ vykřikl Eliud. „On takový není.“

„Neudělal jsem to,“ řekl Elis a bezmocně hleděl na Melicent, která mu oplácela kamenným pohledem a nijak mu nepomáhala. „Proboha, věř mi! Myslím, že bych se ho byl nedokázal dotknout a vyrušit ho, i kdyby mě neměl kdo poslat pryč. Vidět skvělého, silného muže tak… tak bezbranného…“

„Ale nikdo jiný než ty tam nevešel,“ řekla nemilosrdně.

„To nemůžete prokázat!“ vzbouřil se Eliud. „Bratr infirmář řekl, že dveře byly otevřené; dovnitř mohl vejít kdekdo.“

„Ale nedá se také prokázat, že tam někdo vešel,“ opáčila s bolestnou hořkostí.

„Myslím, že já mohu,“ řekl bratr Cadfael.

Okamžitě se k němu všichni obrátili. Celý ten čas ho zlobil útržek vzpomínky na jakousi nepatřičnost, kterou si stále nemohl vybavit. Vzal přece do ruky složený kožich z truhly, kam jej před jeho očima položil bratr Edmund, a něco se mu něm nelíbilo, ale nemohl si vzpomenout co. Střetnutí se smrtí mu pak tu věc zatlačilo do pozadí mysli, ale byla tam pořád, jako osina v krku po ovesné kaši. A najednou to měl. Plášť už byl pryč, odcestoval s Einonem ab Ithel zpátky do Walesu, ale Edmund tu byl a mohl jeho slova potvrdit. A Eliud, který znal majetek svého pána, rovněž.

„Když jsme Gilberta Prestcotea svlékli a uložili,“ řekl Cadfael, „plášť, ve kterém byl zabalen a který patřil Einonovi ab Ithel, byl svinut a odložen stranou – bratr Edmund si to bude pamatovat – tak, že v límci bylo jasně vidět velkou zlatou jehlici, která jej spínala. Když tady Eliud přišel a požádal mě, abych mu ukázal pokoj a dal mu plášť jeho pána, a já to udělal, plášť tam ležel jako předtím, ale jehlice byla pryč. Není divu, že jsme na to zapomněli, když jsme zjistili to druhé. Ale věděl jsem, že jsem si měl něčeho všimnout, a teď jsem si vzpomněl, co to bylo.“

„To je pravda!“ vykřikl Eliud a tvář se mu rozjasnila. „Ani jsem na to nepomyslel! A nechal jsem pána odjet bez ní. Nikdo se o ní nezmínil. Vždyť jsem s ní sám spínal límec pláště, když jsme nemocného kladli na nosítka, protože foukal studený vítr. Ale v tom rozčilení mě nenapadlo se po ní shánět. Tady máte Elise. Co se vrátil z nemocnice, pořád byl lidem na očích – zeptejte se všech přítomných! Jestli ji vzal, má ji u sebe pořád. A jestli ji nevzal, byl tam ještě někdo před ním a vzal ji. Můj bratranec není zloděj ani vrah – ale pochybujete-li, můžete se přesvědčit.“

„Cadfael říká pravdu,“ přisvědčil Edmund. „Jehlice tam byla jasně na očích. Jestli je pryč, někdo vešel dovnitř a vzal ji.“

Elis se prudce rozzářil nadějí, přestože tvář Melicent byla neměně zahořklá a ztrápená. „Svlékněte mě!“ žádal nadšeně. „Prohledejte mě! Nesnesu, aby mě pokládali za zloděje a vraha.“

Spíš aby mu učinil zadost, než že by měl v té věci skutečné pochybnosti, vzal ho Hugh za slovo, ale jako svědky si s sebou odvedl do vypůjčené cely jen Cadfaela a Edmunda. Tam ze sebe Elis ráznými, dotčenými pohyby strhal šaty a naházel je na zem, až tam stál nahý s rozkročenýma nohama a roztaženými pažemi, opovržlivě si projel hustými kudrnami, i když to muselo tahat, a prudce zatřásl hlavou, aby bylo jasné, že se ani tam nic neskrývá. Teď, když se zprostil zdrceného, hořkého pohledu Melicent, slzy, kterým se bránil, mu zrádně stouply do očí. Zamžikal a hrdě je setřásl.

Hugh ho ohleduplně a mlčky nechal pomalu vychladnout.

„Jste spokojen?“ příkře se otázal chlapec, když zase ovládl hlas.

„A vy?“ usmál se Hugh.

Nastalo krátké, téměř útěšné ticho. Pak Hugh mírně pokračoval: „Tak se oblékněte. Nespěchejte.“ A zatímco se Elis oblékal rukama, které se v reakci na prožitek třásly, pokračoval: „Chápete, že vás musím držet pod bedlivou ostrahou a vašeho soukojence a ostatní také. V tuhle chvíli nejste o nic podezřelejší než mnozí zdejší, a ti odtud nevyjdou, dokud nebudu do posledního okamžiku vědět, jak strávili dopoledne a poledne. Je to jen začátek a vy jste jen jeden z mnoha.“

„Chápu,“ řekl Elis a zakolísal v nejistotě, zda může prosit o laskavost. „Musím být odloučen od Eliuda?“

„Máte ho mít,“ ujistil jej Hugh.

Když se vrátili k těm, kteří čekali v předpokoji, obě ženy byly na nohou a očividně toužily odejít. Sybilla tu byla přítomna jen polovinou mysli, aby podpořila nevlastní dceru. Větší půlí byla u svého syna, a jestliže byla svému staršímu manželovi věrnou a poslušnou manželkou a nyní pro něj po svém opravdu truchlila, pro to, co k němu cítila, byla láska příliš velké slovo, a stěží dost velké pro to, co cítila k chlapci, kterého jí dal. Sybilliny myšlenky se obracely do budoucnosti, ne do minulosti.

„Pane,“ ozvala se, „víte, kde nás v příštích dnech najdete. Dovolte mi s dcerou odejít, máme hodně práce.“

„Jak je vám libo, paní,“ odvětil Hugh. „Nebudeme vás trápit víc, než je nutné.“ A dodal jen: „Měly byste však vědět, že otázka ztracené jehlice zůstává otevřená. Do soukromí vašeho manžela se vetřel víc než jeden člověk. Na to nezapomínejte.“

„Velmi ráda to všechno nechám ve vašich rukou,“ řekla horoucně Sybilla a odešla, ruku nesmlouvavě na Melicentině lokti. Ve dveřích prošly těsně kolem Elise a jeho hladový pohled se upřel na dívčin obličej. Minula ho bez jediného pohledu, dokonce i odtáhla sukni, aby se ho cestou nedotkla. Byl příliš mladý, příliš otevřený, příliš prostý, aby pochopil, že víc než polovinu nenávisti a odporu, které mu dává najevo, cítí k sobě samotné, a že se děsí toho, jak si sama téměř přála smrt, jíž nyní tak zoufale lituje.

[ VII ]

V komnatě smrti stáli Hugh Beringar a bratr Cadfael za zavřenými dveřmi u těla Gilberta Prestcotea a shrnuli pokrývku i vrchní prostěradlo na propadlou hruď. Přinesli si lampy a postavili je co nejblíž, aby jasně hořely a vrhaly silné světlo na mrtvou tvář. Cadfael vzal menší miskovitou lampičku do ruky a pomalu jí pohyboval nad pohmožděnými ústy a chřípím a prošedivělou bradkou, aby viděl z každého úhlu a postřehl každé smítko či vlákénko prachu.

„Ať je člověk sebeslabší, ať spí sebetvrději, bude zápasit o dech, jak se dá, a vdechne cokoli, co má přitisknuto k obličeji, ledaže by to bylo tak tvrdé a hladké, že by na tom neulpíval prach. Stejně tomu bylo i v našem případě.“ V rozšířeném chřípí byly jemné chloupky, past na každou nepatrnou nitku. „Vidíte tam barvu?“

V téměř nepostřehnutelném proudění vzduchu se zachvíval pavučinkový chomáček a chytal světlo. „Modrá,“ řekl Hugh při pohledu zblízka a svým dechem pavučinové vlákno roztančil. „Modré barvivo je vzácné a pěkně drahé. A na těchhle pokrývkách žádný takový odstín není.“

„Vyndáme to,“ řekl Cadfael a napřáhl svou maličkou pinzetu, kterou používal na vytahování trnů a třísek z neopatrných dělných rukou, po vláknu tak jemném, že je stěží bylo vidět. Když je vylovil, bylo jich tam víc, dvě nebo tři jemné nitky, jež měly živost vlny.

„Nedýchejte,“ řekl Cadfael, „dokud to nebudu mít bezpečně pod víčkem, aby to neodletělo.“ Přinesl si jednu z nádobek, v nichž přechovával tablety a prášky, když je uhnětl a usušil; malou leštěnou dřevěnou krabičku téměř černé barvy. Proti tmavému lesklému povrchu kousíček vlny jasně zazářil sytou, čistou modří. Pečlivě za ním přiklopil víčko a znovu zapátral pinzetou v nose mrtvého. Hugh posunul lampu, aby svítila z jiného úhlu, a nakrátko se zablesklo něco rudého, jemně, bledě načervenalého jako pozdní letní překvetlé růže. Blýsklo to a zmizelo. Hugh pohnul světlem, aby to opět našel. Pouhé dva křehké zkroucené vlásečky, jež musely s jinými tvořit tkanivo. Vlna dobře drží barvu.

„Modrá a růžová. Obě jsou to drahé barvy – na ložní prádlo se rozhodně nepoužívají.“ Cadfael po dvou či třech pokusech unikavé vlákno zachytil a uschoval vedle modrého. Pečlivě posouvané světlo už žádné další stopy v rozšířeném chřípí nenašlo. „Má také vousy – podíváme se!“

V šedivé bradce se chvělo jasně modré vlákno. Cadfael je vytáhl a pečlivě pročesal prokvetlé prameny, zda nenajde víc. Když setřásl a setřel prach a vlásky z hřebene do krabičky, zatřpytily se dva tři lesklé body a zase zmizely, jako smítka prachu ozářená sluncem. Zakýval krabičkou, aby je znovu spatřil, protože když nezářily, byly neviditelné, a odměnila ho jedna zlatá jiskřička. To, co hledal, našel mezi zaťatými zuby. Jedno vlákno se stářím nebo opotřebováním uvolnilo a smrtelná křeč je stiskla a podržela. Vytáhl je a v pinzetě nastavil světlu. Bylo to zlaté vlákno, dlouhé jako první článek prstu, křehké a třpytné, blyštící se ve světle lampy. To z něho popadaly ty neviditelné jiskřivé částečky.

„Opravdu drahá věc!“ řekl Cadfael a pečlivě je uzavřel do krabičky. „Byla to opravdu knížecí smrt, když ho udusili látkou z tak jemné vlny, vyšívané zlatem. Nějakou tapiserií? Oltářní rouškou? Dámským brokátovým šatem? Kusem oděvu, který měl někdo na sobě? Rozhodné to nebylo nic odtud, z nemocnice, Hughu. Ať to bylo co chtělo, někdo si to přinesl s sebou.“

„Zdá se,“ souhlasil zadumaně Hugh.

Dál už nic nenašli, a to, co měli, jim pěkně zamotalo hlavu.

„Kde je tedy ta látka, kterou byl udušen?“ rozčiloval se Cadfael. „A kde je ta zlatá jehlice, kterou byl sepnut plášť Einona ab Ithel?“

„Hledejte látku,“ řekl Hugh, „protože je tak drahá, že by se mohla docela dobře nalézat někde v opatství. A já budu hledat jehlici. Musím ještě vyslechnout šest Velšanů z doprovodu a Eliuda, a když to nevyjde, prokopeme celý klášter skrz naskrz, jak to půjde. Jestli tu jsou, najdeme je.“

Pátrali, Cadfael po látce, jakékoli látce, na níž by našel syté barvy a zlatou nit, Hugh po zlaté jehlici. S opatovým svolením a s pomocí převora Roberta, který měl nejúplnější povědomost o všech drahocennostech domu a hrdě předváděl jeho poklady, prozkoumal Cadfael každý závěs, tapiserii i oltářní roušku, které se v klášteře vyskytovaly, ale žádná se neshodovala s chvějivými útržky, které si přinesl pro srovnání. Odstíny barvy jsou přesné a neměnné. Tato růžová a modrá tu neměly žádnou družku.

Hugh zase důkladně prohledal oblečení i postroje všech Velšanů uvězněných touto smrtí, a převor Robert, ač nerad, svolil s rozšířením pátrání na cely bratrů a noviců, dokonce i na majetek chlapců, protože děti se snadno dají zlákat lesklou věcičkou, aniž by si uvědomily závažnost toho, co dělají. Nikde však nenašli ani stopu po staré a mohutné jehlici, jež přidržovala límec Einonova pláště, aby na Gilberta Prestcotea cestou nefoukalo.

Tak uběhl den a přišel večer, ale po nešporách a večeři se Cadfael k pátrání vrátil. Obyvatelé nemocnice byli docela ochotní mluvit; málokdy měli tak šťavnaté sousto k hovoru. Přesto se od nich Cadfael ani Edmund mnoho nedověděli. To, co se stalo, se stalo během půlhodiny, kdy byli bratři na obědě v refektáři, a v tu dobu byla nemocnice po obědě obvykle ponořena do spánku. Jeden tam však hodně času prospal i jindy, a protože z postele nevstával, dokázal snadno zůstat bdělý vždy, když se dělo něco zajímavého.

„Pokud jde o oči,“ posteskl si bratr Rhys, „to jsem ti, bratře, k stejně malému užitku jako sobě. Poznám, když kolem mě projde jiný pacient, vím, který to je, a rozeznám světlo od tmy, ale to je asi tak všechno. Ale přísahám, že když se mi zhoršily oči, zlepšily se mi uši. Chceš po mně, abych si zkusil na něco vzpomenout, a já ti tedy říkám, že jsem slyšel, jak se dvakrát otevřely dveře pokojíku na druhé straně chodby, kde ležel šerif. Však víš, že při otvírání vržou. Zavírají se tiše.“

„Takže někdo vešel, nebo přinejmenším otevřel dveře. Slyšel jsi ještě něco? Promluvil někdo?“

„Ne, ale slyšel jsem klapat hůl – jen zlehýnka – a pak vrzly ty dveře. Říkal jsem si, že to musí být Wilfred, který tu podle potřeby vypomáhá, protože on je jediný bratr, který chodí o holi. Je od mládí chromý.“

„Šel dovnitř?“

„To se raději zeptej jeho, protože já ti to nepovím. Chvíli bylo úplné ticho a pak jsem slyšel ťukat hůl směrem k východu. Třeba jen pootevřel dveře, aby nahlédl a poslechl si, jestli je vevnitř všechno v pořádku.“

„Musel za sebou přivřít, jinak bys neslyšel dveře vrznout podruhé. Kdy asi bratr Wilfred přišel?“

Bratr Rhys však měl o čase neurčitou představu. Zavrtěl hlavou a zamyslel se. „Po obědě jsem si trochu zdříml. Jak mohu vědět, jak dlouho jsem spal? Ale museli být ještě chvíli potom v refektáři, protože bratr Edmund se vrátil až později.“

„A podruhé?“

„To muselo být chvíli nato, snad čtvrt hodiny. Dveře zase vrzly. Ten, kdo přišel, měl lehký krok, zaslechl jsem ho jen došlápnout na práh, a pak už nic. Dveře při zavírání hluk nedělají, takže nevím, jak dlouho byl uvnitř, ale myslím, že tam zašel. Bratr Wilfred mohl mít oprávněný důvod tam nahlédnout a ujistit se, že je všechno v pořádku, ale ten druhý ne.“

„Jak dlouho tam byl, co myslíš? Slyšels ho odcházet?“

„Zase jsem dřímal,“ řekl s lítostí Rhys. „To ti nepovím. A šel velmi tiše, jako mladý člověk.“

Ten druhý tedy mohl být Elis. Když ho totiž Edmund vyváděl, nepadlo ani slovo, a Edmund dík dlouhému pobytu mezi nemocnými našlapoval tiše jako kočka. Nebo to mohl být někdo jiný, někdo neznámý, kdo přišel nerušeně a přinesl smrt, ještě než se tam vloudil Elis se svým údajně neškodným záměrem.

Mezitím mohl aspoň zjistit, zda tu opravdu zůstal bratr Wilfred, aby hlídal, protože Cadfael bratry u oběda v refektáři nepočítal a nevšímal si, kdo je přítomen a kdo ne. Myslel na jiné věci.

„Vyšel někdo zdejší během té doby z místnosti? Například bratr Mořic toho ve dne moc nenaspí, a když ostatní usnou, bývá neklidný – schází mu společnost.“

„Nikdo z nich kolem mě neprošel, když jsem byl vzhůru,“ řekl s jistotou Rhys. „A nespal jsem tak hluboce, abych se nevzbudil, kdyby se tak stalo – aspoň myslím.“

Mohla to být samozřejmě pravda, ale zaručené to nebylo. Ale tím, co slyšel, si byl naprosto jist. Dveře dvakrát zavrzaly natolik, aby někdo mohl vejít dovnitř.

Bratr Mořic promluvil, aniž se ho ptali, sotvaže padla zmínka o šerifově smrti. (O takových věcech se nepřestane mezi bratry mluvit, dokud nebude známa pravda; teprve pak rozruch opadne a na vše se zapomene.) Bratr Edmund to ohlásil Cadfaelovi po večerní, v půlhodině odpočinku před ulehnutím.

„Nechal jsem za něj odříkat modlitby a sdělil shromážděným, že za něho zítra odsloužíme mši, neboť ten, kdo tu mezi námi zemřel, byl čestný voják a příznivec našeho domu. Nato vstal Mořic a přede všemi prohlásil, že se bude věrně modlit za jeho spasení, protože teď jsou konečně jeho dluhy úplně splaceny a Boží spravedlnost byla vykonána. Zeptal jsem se ho, čí rukou, když toho tolik ví,“ posteskl si Edmund s rezignovanou hořkostí, jež u něj nebyla častá, „a on mě obvinil ze zpochybňování zásahu Boží ruky. Někdy se ptám, jestli je jeho duševní nemoc skutečné neštěstí, nebo jen vychytralost. Když se ho snažíš přitlačit ke zdi, pokaždé ti proklouzne mezi prsty. S tou smrtí je rozhodně velice spokojený. Bůh nám všem odpusť naše poklesky, a hlavně ty, do nichž upadáme nevědomky.“

„Amen!“ horoucně přisvědčil Cadfael. „A je to silný, zdatný muž, a vždycky v právu, i kdyby šlo o vraždu. Kde by ale vzal takovou látku, jakou mám na mysli?“ Vzpomněl si a zeptal se: „Nechal jsi tu bratra Wilfreda hlídat, když jsi šel na oběd do refektáře?“

„Ne, a mrzí mě to,“ smutně přiznal Edmund. „Třeba by se takové zlo nestalo. Ne, Wilfred byl na obědě s námi, ty jsi ho neviděl? Z celého srdce lituji, že jsem nepostavil stráž. Ale pozdě bycha honit. Koho mohlo napadnout, že sem vstoupí vražda a způsobí tu rozvrat? Nic mě nevarovalo.“

„Nic,“ souhlasil Cadfael a zadumal se. „Takže Wilfred je z toho venku. Kdo jiný mezi námi chodí o holi? Já o nikom nevím.“

„Anion pořád ještě chodí o berli,“ připomněl Edmund, „přestože už ji brzy odloží. Spíš s ní teď běhá než kulhá, ale po té těžké zlomenině mu přišla vhod. Copak, hledáš někoho s oporou?“

Tohle je mi divná věc, říkal si Cadfael, když se unaveně ukládal do postele. Když bratr Rhys slyší ťukání hole, hledá původ zvuku jedině mezi mnichy. A stejně tak já: když obcházím nemocnici a dumám o tom, nikdo jiný mě nenapadne. A přitom jsem slepý a hluchý vůči všem ostatním, i kdyby třeba stáli vedle mě. Až nyní mu totiž svitlo, že když s bratrem Edmundern vcházeli do dlouhé místnosti, která se již s večerem zklidňovala, jedna mladší a činorodější duše vstala z kouta, kde seděla, a tiše vyšla dveřmi do kaple, a kůží obšitý spodek berly přitom dopadal na kameny tak lehce, jako by ji chodec téměř nepotřeboval a bral si ji jen ze zvyku, jak říkal Edmund, anebo proto, aby si jí nikdo nevšiml.

Dobrá, Anion bude muset počkat do zítřka. Už je příliš pozdě na to, aby dnes večer rušil odpočinek stařečků.

V cele na hradě za zamčenými dveřmi sdíleli Elis a Eliud lůžko o nic tvrdší než mnohá předchozí. Jenže dřív přitom spali bezstarostně jako dvě neviňátka, a teď měli starostí až nad hlavu. Elis ležel obličejem dolů, přesvědčen, že jeho život skončil, že už se nikdy nezamiluje, že mu nic nezbývá, i kdyby z této oprátky vyvázl živ – snad jen vydat se na křížovou výpravu nebo jít do kláštera nebo podniknout bos pěší pouť do Svaté země, odkud se jistě nikdy nevrátí. A Eliud ležel ztrápeně a trpělivě za ním, jednou paží objímaje jeho strnulá, odmítavá ramena, nabízeje útěchu tam, kde sám žádnou necítil. Jeho bratránek-bratr byl příliš plný života na to, aby umřel láskou nebo podlehl zármutku nad tím, že byl obviněn z hanebnosti, kterou nespáchal. Jeho bolest byla ovšem vyléčitelná, ale dokud trvala, neznala mezí.

„Nikdy mě neměla ráda,“ bědoval Elis a celý napjatý se chvěl pod objímající paží. „Kdyby ano, byla by mi věřila, byla by mě znala líp. Kdyby mě byla někdy milovala, jak by mohla věřit, že bych se dopustil vraždy?“ Pohoršoval se, jako by byl ve svém nadšení nikdy nepřísahal, že to udělá! To nebo cokoli jiného.

„Je do hloubi srdce otřesená otcovou smrtí,“ domlouval mu pevně Eliud. „Jak můžeš chtít, aby k tobě byla spravedlivá? Jen počkej, dej jí čas. Jestli tě měla ráda, má tě ráda pořád. Nemůže si pomoct, chudinka. Měl bys ji litovat. Bere jeho smrt na sebe – sám jsi mi to říkal. Nic špatného jsi neudělal, a také se to prokáže.“

„Ne, ztratil jsem ji, nikdy mě už k době nepustí, nikdy mi nebude věřit ani slovo.“

„Ale bude, vždyť se prokáže, že jsi nevinný. Přísahám ti, že ano! Pravda vyjde najevo, musí.“

„Jestli ji nezískám zpátky,“ zaříkal se Elis do složených paží, „umřu.“

„Ale neumřeš, určitě ji získáš zpátky,“ zoufale sliboval Eliud. „Mlč, mlč a spi!“ Natáhl se a zhasil kolísavý plamínek lampičky. Znal každé napětí i uvolnění toho těla, vedle něhož spával od dětství, a věděl, že Elisovy pálící oči už tíží spánek. Jsou lidé, kteří do nového dne vstupují celí noví a musejí své bolesti znovu objevit. Eliud k nim nepatřil. Hýčkal své bolesti beze sna až do časného rána, zatímco ta největší z nich hluboce spala pod jeho ochrannou paží.

[ VIII ]

Honák Anion, kterému v klášteře chyběla telata a jehňata, si navykl trávit hodně času v konírnách, kde se mohl aspoň těšit z koňských těl a starat se o ně. Zanedlouho už se bude moci vrátit na statek, kde sloužil, ale nemůže odejít, dokud ho bratr Edmund nepropustí. Se zvířaty to uměl a podkoní s ním vycházeli přátelsky a přijímali ho.

Bratr Cadfael se k němu blížil nenápadně, nechtěl ho příliš brzy vyplašit nebo polekat. Nebylo to těžké. Koně a mezci mají své nemoce a zranění stejně jako lidé, a tihle často potřebovali léky z Cadfaelových zásob. Jeden z poníků, které laičtí sloužící používali k nošení nákladů, zchroml a potřeboval Cadfaelovo mazání. Přinesl tedy lahviču do stáje sám a byl si víceméně jist, že tam Aniona najde. Zkušeného ošetřovatele bylo snadné přesvědčit, aby masírování převzal sám, a pak mohl zůstal stát a obdivovat, jak tlustými, ale obratnými prsty hněte bolavé svaly. Poník stál jako socha, naprosto mu důvěřoval. To samo bylo dostatečně výmluvné.

„Jste čím dál tím míň v nemocnici,“ prohodil Cadfael a zkoumavě si prohlížel zamračený temný profil pod visícími rovnými černými vlasy. „Když to tak půjde dál, brzo vás ztratíme. Chodíte sice s berlou, ale stejně rychle jako leckterý z nás, kdo máme obě nohy zdravé. Myslím, že kdyby se vám chtělo, mohl byste oporu zahodit.“

„Mám prý ještě počkat,“ odvětil krátce Anion. „Tady dělám, co mi řeknou. Někteří lidé už mají takový osud, bratře, že se musejí řídit příkazy jiných.“

„Tak to se jistě rád vrátíte ke svému dobytku, který pro změnu poslouchá vás.“

„Starám se o zvířata, ošetřuju je a myslím to s nimi dobře,“ opáčil Anion, „a ona to poznají.“

„Edmund to s vámi také myslí dobře a vy to víte.“ Cadfael se posadil na sedlo položené vedle sehnutého muže, aby byl stejně velký jako on a nedíval se na něho z výšky. Anion nic nenamítl, dokonce jako by mu přes pevně sevřené rty přelétl úsměv. Není to žádný ošklivec a určitě mu není víc než sedmadvacet nebo osmadvacet. „Víte, co se tu v nemocnici stalo,“ řekl Cadfael. „Ze všech, kdo tam v tu dobu byli, jste vy nejspíš byl ten nejčilejší. Pochybuji, že jste se tam po obědě dlouho zdržel, jste příliš mladý, abyste zůstával zavřený s churavými starci. Všech jsem se ptal, jestli viděli nebo slyšeli, jak někdo vchází k šerifovi, pokradmu nebo jinak, ale oni po jídle spali. To ovšem dělají staří, ne mladíci jako vy. Vy jste byl jistě čilý a v pohybu, zatímco si zdřímli.“

„Nechal jsem je chrápat a šel si po svých,“ otočil se Anion na Cadfaela a zpříma na něj pohlédl zapadlýma očima. Sáhl po hadru, aby si utřel ruce, a hbitě se narovnal. Bylo však vidět, že ho poraněná noha ještě zcela neposlouchá.

„Bylo to ještě předtím, než jsme my všichni vyšli z refektáře? A než odvedli Velšany k jídlu?“

„Všude byl klid. Počítám, že vy bratři jste byli tak uprostřed jídla. Proč se ptáte?“ zeptal se rovnou.

„Protože byste mohl,být dobrý svědek, co jiného? Víte o někom, kdo by vešel do nemocnice někdy tou dobou, kdy jste vycházel? Viděl jste nebo slyšel něco, co by vás zarazilo? Nečíhal tam někdo, kdo tam neměl co dělat? Šerif měl svoje nepřátele,“ řekl pevně Cadfael, „jako všichni ostatní smrtelníci, a jeden z nich byl nepřítel na smrt. Šerif už zaplatil všechny své dluhy, nebo je brzy zaplatí. Dej Bůh, abychom nikdo neodcházeli s horším účtem.“

„Amen!“ řekl Anion. „Když jsem vycházel z nemocnice, bratře, nikoho jsem v okolí těch dveří nepotkal, přítele ani nepřítele.“

„Kam jste měl namířeno? Sem dolů, podívat se na velšské koně? Pokud ano,“ pospíšil si Cadfael s vysvětlením, aby odpověděl na ostrý pohled, který na něj Anion vrhl, „určitě byste si všiml, kdyby některý z těch mládenců odešel od svých druhů.“

Anion opovržlivě pokrčil rameny. „Ke stáji jsem v tu chvíli vůbec nešel. Vzal jsem to přes zahradu k potoku. Když fouká od západu, voní to tam po horách;“ vysvětlil Anion. „Z dusného zápachu unavených starců a těch jejich řečí, které se pořád opakují, se mi dělá zle.“

„Jako z těch mých!“ prohodil shovívavě Cadfael a vstal ze sedla. Oči mu utkvěly na berle, která stála nedbale opřená o otevřené dveře stáje, dobrých padesát kroků od místa, kde pracoval její majitel. „Ano, vidím, že už ji můžete klidně zahodit. Ale jestli se bratr Rhys nezmýlil, včera jste s ní ještě chodil. Slyšel vás s ní ťukat cestou na procházku do zahrady, aspoň si to myslí.“

„To mohl,“ připustil Anion a odhodil zcuchanou černou hřívu z oblého snědého čela. „Jsem na ni po té dlouhé době zvyklý, i když už ji nepotřebuju. Ale jak je zapotřebí postarat se o nějaké zvíře, zapomenu na ni a nechám ji stát někde v koutě.“

A pak se naschvál obrátil ke Cadfaelovi zády, položil ruku na poníkovu šíji a pomalu ho provedl po dláždění, aby viděl, jak chodí. A to byl konec rozmluvy.

Bratr Cadfael byl celý den zaměstnán svými řádnými povinnostmi, ale to mu nebránilo přemýšlet o smrti Gilberta Prestcotea. Šerif si už dávno dopředu vyžádal místo pro svou hrobku v klášterním kostele, jehož byl stálým dobrodincem, a nazítří tam měl být uložen k odpočinku. Způsob jeho smrti však nedopřeje odpočinku nikomu ž těch, kdo po něm zůstali. Od jeho rozrušené rodiny po nešťastné velšské podezřelé uvězněné na hradě nebylo nikoho, komu by jeho smrt nenarušila a nezměnila život.

Zpráva se už jistě šíří v kraji od vesnice k vesnici a od chalupy ke statku po celém hrabství, a muži i ženy na ulicích Shrewsbury už jistě pilně obviňují toho a onoho, přičemž jejich oblíbeným padouchem je Elis ap Cynan. Neviděli ovšem drobná barevná vlákénka, která Cadfael chová ve své krabičce, ani neprohledali marně celý klášter, zda se v něm někde neobjeví látka stejných barev s kroucenou zlatou nití. Nevědí o těžké zlaté jehlici, jež zmizela z Gilbertova úmrtního pokoje a ve zdech opatství se nenašla.

Cadfael párkrát zahlédl na nádvoří paní Prestcoteovou, jak přechází mezi domem pro hosty a kostelem, kde její manžel leží v úmrtní kapli oděn k pohřbu. Dívka se však neukázala ani jednou. Gilbert mladší, trochu zaražený, ale neuvědomující si žádné neštěstí, si hrál s chlapci, které rodiče zasvětili Bohu, a také se dvěma malými žáčky. Byl něžně opečováván bratrem Pavlem, který měl děti na starost. Ve svých sedmi letech přihlížel Gilbert s nevzrušenou shovívavostí výstřednostem dospělých a dovedl se zabydlet všude, kam ho matka z nepochopitelných důvodů přivedla. Jakmile bude otec pohřben, jistě ho odtud odveze na nejoblíbenější z šerifových sídel, kde bude synův život v klidu pokračovat, jakoby nenarušen náhlým osiřením.

Přijelo už několik šerifových známých a ubytovávali se na zítřek. Cadfael postál, prohlédl si je a doplnil si k zachmuřeným tvářím urozená jména. Tím se zabýval cestou do herbária, když tu zpozoroval jednu neočekávanou, ale vítanou tvář. Sestra Magdalena, pěšky a bez doprovodu, prošla svižně brankou a rozhlížela se po nejbližší známé tváři. Podle rozjasněného oka a pohotové reakce byla ráda, že je to Cadfaelova.

„Vida, vida!“ řekl Cadfael a šel jí se stejným potěšením vstříc. „To jsme si nepomysleli, že vás zase tak brzy uvidíme. Je v lese dobře? Žádné další nájezdy Velšanů?“

„Zatím ne,“ opatrně odpověděla sestra Magdalena, „ale nevylučuji, že to zase zkusí, pokud někdy přistihnou Hugha Beringara při nepozornosti. Madogovi ap Meredith se musí hodně zajídat, že ho porazila hrstka dřevorubců a chalupníků, a nedivila bych se, kdyby zatoužil po odvetě, až bude mít pocit, že se toho může bezpečně odvážit. Ale lesáci hlídají pozorně. Zdá se, že rozruch teď není u nás. Co to slyším ve městě? Gilbert Prestcote je mrtev a z jeho zabití obviňují mladého Velšana, kterého jsem vám poslala?“

„Vy jste tedy byla ve městě? A tentokrát bez pořádné ochrany?“

„Mám s sebou dva strážné,“ vysvětlila, „ale nechala jsem je ve Wyle, kde budou nocovat. Jestli je pravda, že šerif bude mít zítra pohřeb, musím tu zůstat a vzdát mu poctu s ostatními. Když jsme ráno vyjížděli, na něco takového jsem ani nepomyslela. Přijela jsem v úplně jiné věci. Praneteř matky Mariany, dcera pláteníka odtud ze Shrewsbury, se chystá vstoupit do kláštera. Není hezká ani příliš chytrá, ale odhodlaná – ví, že má jen malou naději na slušný sňatek. Radši být u nás, než se nechat prodat jako málo slibná jalovice prvnímu, kdo si o ni neochotně řekne. Když jsem slyšela, co se tu stalo, nechala jsem své průvodce a koně u pláteníka na dvoře. Chci vědět, jak to bylo doopravdy – po ulicích se vykládá kdeco.“

„Jestli máte hodinku čas,“ řekl radostně Cadfael, „pojďte se ke mně do herbária napít vína mé vlastní výroby a já vám povím celou pravdu, nakolik ji člověk může znát. Třeba v tom objevíte nějaký smysl, který mně unikl.“

V šeru dílny vonící dřevem jí neuspěchaně a podrobně vylíčil všechno, co věděl a zjistil o smrti Gilberta Prestcotea, a také to, co vypozoroval a co si myslí o Elisovi ap Cynan. Naslouchala a seděla přitom s roztaženými koleny a rovnými zády na lavici u zdi, pohár hřála v obou rukou, protože víno bylo červené a plné vůně. Už se nenamáhala vypadat noblesně, pokud to vůbec někdy dělala, ale její klidná tíže měla svůj vlastní důstojný půvab.

„Neřekla bych, že by ten chlapec zabít nedokázal,“ řekla nakonec. „Jednají dřív, než si to rozmyslí, a litují, až když je pozdě. Ale nemyslím si, že by zabil otce své dívky. Říkáte, že sprovodit toho muže ze světa bylo velmi snadné, takže i ten, kdo není náchylný vraždit, by to mohl spáchat dřív, než by si to uvědomil. Ano, ale ti, které člověk zabije snadno, obvykle bývají cizí lidé, a vrahovi skoro ani jako lidé nepřipadají. Ale tahle oběť byla obrněna svou totožností byl to otec Melicent, nikdo menší než muž, který ji zplodil. Přesto se v tom mladíkovi mohu mýlit,“ potřásla smutně hlavou. „Třeba je to právě ten jeden, který udělá, co lidé jeho druhu nedělají. Vždycky se někdo takový najde.“

„Ta dívka naprosto věří, že je vinen,“ řekl zamyšleně Cadfael, „snad proto, že si sama až moc dobře uvědomuje vlastní domnělou vinu. Otec se vrací domů, milenci mají být od sebe odtrženi – stačí jen krůček ke snům o tom, že se nevrátí, a stačí jen krok, aby mu smrt v návratu definitivně zabránila. Bylo to ale jen takové snění, nikdy si to doopravdy nepřáli. Chlapec je na pevnější půdě, když přísahá, že tam šel Prestcotea přemluvit, aby na jejich námluvy pohlížel vlídným zrakem. Pokud jsem totiž někdy viděl chlapce od přírody prozářeného nadějí, tak je to Elis.“

„A to děvče?“ zamyslela se sestra Magdalena a otáčela pohárem vína v dlaních. „Pokud jsou stejně staří, ona musí být o několik let zralejší. Tak to přece bývá. Bylo by možné, že ona…?“

„Ne,“ s jistotou odpověděl Cadfael. „Byla celý čas s paní Prestcoteovou, s Hughem a velšskými šlechtici. Vím, že její otec žil, když odcházela, a nepřišla do jeho blízkosti, dokud nebyl mrtev, a pak jen v Hughově průvodu. Ne, zbytečně se mučí. Kdybyste ji měla v rukách,“ řekl s přesvědčením, „brzy byste přišla na to, jaké je to prostomyslné, nezralé děcko.“

Sestra Magdalena se právě chystala smířeně říci, že to se jí těžko někdy podaří, když se ozvalo zaťukání na dveře. Byl to zvuk tak váhavý a tichý, a přece tak vytrvalý, že ztichli, aby se ujistili, že je skutečný.

Cadfael vstal a nepatrně pootevřel, přesvědčen, že tam nikdo není, a stála tam ona, ruku pozdviženou k dalšímu zaťukání, bledá, nešťastná a odhodlaná, o půl hlavy vyšší než on, to prostomyslné, nezralé děcko, o němž právě mluvil – děcko s ocelovým jádrem normanského šlechtictví, jež je nutí překonávat sebe sama. Rychle otevřel dokořán. „Pojďte dovnitř z té zimy. Co pro vás můžu udělat?“

„Vrátný mi říkal,“ vysvětlila Melicent, „že před chvílí přišla sestra z Godrikova Brodu a že by mohla být tady, protože potřebuje léky z vašich zásob. Ráda bych s ní mluvila.“

„Sestra Magdalena tu je. Pojďte se s ní posadit k ohřívadlu a já vás nechám o samotě.“

Vešla trochu s obavou, jako by ta malá neznámá místnost mohla tajit nějaká děsivá tajemství. Kráčela s ostýchavou plachostí, skoro centimetr po centimetru, a přece s odhodláním, které jí nedovolilo obrátit se zpět. Pohlédla sestře Magdaleně do očí, fascinovaně, protože bezpochyby slyšela o jejích dřívějších i současných osudech a bylo jí zatěžko je sloučit dohromady.

„Sestro,“ přešla bez otálení k věci, „až se budete vracet do Godrikova Brodu, vezmete mě s sebou?“

Cadfael se podle slibu tiše a rychle vytratil a zavřel za sebou dveře, ale ne tak rychle, aby neslyšel, jak sestra Magdalena prostě a věcně odpovídá: „Proč?“

Nikdy neudělala ani neřekla přesně to, co se od ní očekávalo, a byla to dobrá otázka. Ponechala Melicent v iluzi, že tato bázeň vzbuzující žena o ní vlastně nic neví, a přiměla ji, aby znovu vylíčila celý ten katastrofální příběh. Při novém vyprávění ho možná vrátí do pravdivějších rozměrů, a jí samé to umožní, aby svou situaci znovu zvážila s méně zoufalou naléhavostí. V to aspoň bratr Cadfael doufal, když spěchal zahradou, aby strávil příjemnou půlhodinku s předzpěvákem bratrem Anselmem v jeho koutku křížové chodby, kde jistě sestavuje pořadí zpěvů na pohřeb Gilbertá Prestcotea.

„Hodlám,“ řekla povzneseně Melicent, protože neomalená otázka ji vyvedla z míry, „vstoupit do kláštera a přála bych si žít mezi benediktinskými sestrami v Polesworthu.“

„Posaďte se ke mně,“ vyzvala ji vlídně sestra Magdalena, „a povězte mi, co vás přimělo k tomuto rozhodnutí a jestli jste se s tím svěřila své rodině. Zdalipak ta s tím souhlasí? Jste velmi mladá a svět vám leží u nohou…“

„Se světem jsem skoncovala,“ řekla Melicent.

„Dítě, dokud žijete a dýcháte, s tímhle světem neskoncujete. My v klášteře žijeme ve stejném světě jako nebohé duše venku. No tak, jistě máte své důvody, proč chcete odejít do ústraní. Sedněte si, vyložte mi je a já vás vyslechnu. Jste mladá, krásná a urozená, a přitom se chcete zříci manželství, dětí, postavení, poct, všeho… Proč?“

Melicent se podřídila, klesla vedle ní na lavici, schoulila se v teple ohřívadla a spustila stavidla své hořkosti. To, co přiznala zaměstnaným uším své nevlastní matky Sybilly, byla pouhá nit, na niž nyní navěsila své přiznání. Vytryskl z ní celý ten opojný sen, známý z milostných příběhů potulných pěvců.

„I kdybyste právem zavrhla jednoho muže,“ řekla mírně Magdalena, jste možná velmi nespravedlivá, když zavrhujete všechny. Nehledě na to, že se můžete mýlit i v tomhle Elisovi ap Cynan. Dokud se totiž neprokáže, že lže, musíte mít na paměti, že třeba mluví pravdu.“

„Říkal, že by kvůli mně i zabil,“ pravila neúprosně Melicent. „Vešel do komnaty, kde můj otec ležel, a můj otec je mrtvý. Neví se o nikom jiném, kdo by tam šel. Já žádné pochybnosti nemám. Kéž bych byla nikdy nespatřila jeho obličej! Modlím se, aby mi už nikdy nepřišel na oči.“

„A nechcete počkat, dokud se s tou zradou nevyrovnáte, a neskrývat se zatím před jinými, kteří nezrazují?“

„Jsem si jistá,“ řekla Melicent hořce, „že aspoň Bůh nezrazuje. S muži jsem skoncovala.“

„Dítě,“ povzdechla si sestra Magdalena, „s muži neskoncujete až do dne své smrti. Biskupové, opati, kněží, zpovědníci, ti všichni jsou muži, pokrevní bratři nejobyčejnějšího hříšníka. Dokud žijete, neuniknete svému podílu na lidství.“

„Dobrá, tak jsem aspoň skoncovala s láskou,“ řekla Melicent o to prudčeji, protože kousíček jejího srdce v ní křičel, že lže.

„Duše má drahá, láska je to jediné, bez čeho se nikdy neobejdete. K jakému užitku byste bez ní byla nám a komukoli? Jistě, lásky jsou různé,“ přemítala jeptiška, jež do celibátu vstoupila pozdě v životě, a připomněla si, co tehdy ani nepokládala za hodné toho jména, ale nyní věděla, že je to také jedna stránka lásky, „ale ke všem je třeba vřelosti, a když ten oheň vyhasne, nedá se znovu roznítit. Nu dobrá,“ uzavřela uvážlivě, „když vaše macecha souhlasí, abyste se mnou jela, pojeďte a budete vítána. Pobuďte chvíli s námi v klidu a pak se uvidí.“

„Půjdete tedy se mnou k matce, abyste slyšela její svolení?“

„Půjdu,“ přisvědčila sestra Magdalena, vstala a natřásla si před odchodem sukně.

Než se vrátila k pláteníkovi do města, zdržela se na nešpory a sdělila bratru Cadfaelovi stručný výtah z rozmluvy.

„Až toho mladíka nebude mít na očích, bude jí líp. Ale i tak jí zůstane vzpomínka, kterou si s sebou pořád nosí. Ti dva teď nejvíc potřebují, aby vyšla najevo pravda, ale to bude nějakou dobu trvat. Postarám se, aby Melicent nesložila žádné sliby, dokud se celá záležitost nevyřeší. Chlapce raději přenechám vám, pokud na něho budete moci tu a tam dohlédnout.“

„Tak vy nevěříte,“ řekl s jistotou Cadfael, „že se dopustil násilí na jejím otci.“

„Co já vím?“ odtušila Magdalena, žena, jež zatím nelitovala žádného svého skutku. „Je na světě muž nebo žena, který by nezabil, když má dostatečnou pohnutku? Ale tohle je pořádný, přímočarý, prostořeký kluk s otevřeným srdcem, do jakého bych se byla možná v mládí zakoukala.“

Cadfael šel na večeři do refektáře a pak do kapitulní síně na kolace, jež často vynechával, když se mu v dílně něco vařilo. Když uvažoval o nepatrných pokrocích, jichž ve svém hledání pravdy dosáhl, nedostal se nikam, a tak bylo dobré odložit to vše stranou a s upřímným srdcem naslouchat životům svatých, kteří ze sebe setřásli starosti tohoto světa, aby přijali zaslíbení světa nového, a pohlíželi na světskou spravedlnost jako na pouhý marný stín, zastírající absolutní spravedlnost nebes, na kterou nikdo nemusí čekat déle, než co trvá jeho smrtelný život.

Bylo už po svatém Řehoři a blížil se svátek svatého Eduarda Vyznavače a hned po něm svátek samotného svatého Benedikta, v půli března, kdy začínají požehnané jarní práce, všechno je plné naděje a žene se vpřed. Dobrý čas. Hodiny před příchodem sestry Magdaleny strávil Cadfael překopáváním a čištěním záhonu máty, aby jí, zbavené starých, zesláblých výhonů, dal možnost nově se rozrůst, omladit a zazelenat. Teď se vynořil z kapitulní síně a cítil se jako znovuzrozený, takže ho zprvu ani nepřekvapilo, když ho před večerní vyhledal bratr Edmund. Vypadal téměř biskupsky, protože třímal v ruce něco, co na první pohled vypadalo jako biskupská berla, ale když to spustil k zemi, nesahalo mu to výš než k podpaží. Byla to berla pro chromého.

„Našel jsem ji v koutě koňského dvora. Patří Anionovi! Nepřišel na večeři a v nemocnici nikde není – ani ve společné místnosti, ani na lůžku, ani v kapli. Neviděl jsi ho během dne, Cadfaele?“

„Jen ráno.“ Cadfaelovi se nechtělo opouštět klidný stav mysli, do kterého se dostal na shromáždění. „V poledne na oběd přišel?“

„To ano, ale od té doby ho nikdo neviděl. Hledal jsem všude, ptal jsem se všech, a nenašel nic než tu zahozenou berlu. Anion je pryč! Obávám se, Cadfaele, že ho donutil utéct smrtelný hřích. Jaký jiný důvod k útěku by mohl mít?“

Bylo už hezkou chvíli po večerní mši, když se Hugh Beringar vrátil domů s prázdnýma rukama, rozladěn vyptáváním mezi Velšany, a našel u svého krbu vedle Aline bratra Cadfaela, jak na něj čeká se zachmuřeným obočím.

„Co vás sem přivádí tak pozdě?“ podivil se Hugh. „Zase jste venku bez dovolení?“ Nebylo by to poprvé. Vzpomínku na jednu takovou výpravu, k níž došlo v dobách před vládou opata Radulfa, chovali v paměti jako starý vtip, kterému rozumějí jen oni.

„To tedy nejsem,“ ohradil se Cadfael. „Máme nečekanou novinku, o které si i převor Robert myslel, že byste ji měl slyšet co nejdřív. Měli jsme v nemocnici člověka jménem Anion, se zlomenou nohou, ale už se uzdravil a pomalu se s námi měl loučit. To jméno vám asi nic neříká, s jeho bratrem jste totiž neměl co do činění. Vzpomínáte si ale na rvačku ve městě,. která se zběhla přede dvěma roky a strážný na mostě při ní byl bodnut nožem? Prestcote dal oběsit Velšana, který to udělal – tedy, jestli to vůbec udělal, protože samozřejmě všechno popíral, ale byl v tu chvíli opilý do němoty a nejspíš sám vůbec nevěděl, jak to doopravdy bylo. Ale ať to bylo jak chtělo, oběsili ho. Byl to mladý člověk, který jezdil odněkud z Mechainu prodávat na trh ovčí kůže. A tenhle Anion byl jeho nemanželský bratr. Jeho otec ho tu zplodil v dobách, kdy k nám z Walesu přijížděl za obchody. Ti dva se znali a nebyla mezi nimi zlá krev. Naopak – měli se docela rádi.“

„Jestli jsem o tom někdy slyšel,“ řekl Hugh a přistoupil k ohni, „už jsem to zapomněl.“

„Anion nezapomněl. Moc toho neříkal, ale ví se, že si svou zlobu na šerifa pěstoval – je v něm dost velšské krve na to, aby pokládal pomstu za povinnost, kdyby se mu někdy naskytla možnost.“

„A co je s ním?“ zkoumal Hugh bedlivě přítelovu tvář. Už tušil, co přijde. „Chcete říct, že ten člověk byl v klášteře, když tam přinesli bezmocného šerifa?“

„Ano, a mezi ním a jeho nepřítelem – a povídá se, že ho opravdu za nepřítele považoval – byly jen nedovřené dveře. Nebyl ovšem jediný, kdo měl na šerifa zlost, takže to nedokazuje nic víc, než že měl příležitost. Ale dnešní večer mluví proti němu. Zmizel. Na večeři nepřišel, v posteli není a od oběda ho nikdo neviděl. Edmund si všiml, že chybí u jídla, a od té doby ho hledá, ale nikde ani stopy. A berla, kterou dodnes používal, třebaže už jen ze zvyku, spíš než z potřeby, zůstala ležet na koňském dvoře. Anion vzal nohy na ramena. A jestli za to někdo může, jsem to já,“ poctivě přiznal Cadfael. „Vyptávali jsme se s Edmundem každého v nemocnici, jestli viděl nebo slyšel něco podezřelého v blízkosti šerifova pokoje, třeba jak někdo vchází nebo vychází, a Aniona jsem se vyptával na totéž, když jsem s ním ráno mluvil ve stáji. Byl jsem opatrný, ale nesporně ho to vyplašilo.“

„To není nutně důkaz viny, když se někdo lekne a uteče,“ odvětil rozumně Hugh. „Lidé bez privilegií snadno uvěří, že budou obviněni z každé špatnosti, která se stala. Je jisté, že je pryč? Přestože má sotva zahojenou zlomeninu? Vzal koně nebo mezka? Nic neukradl?“

„Nic. Ale to není všechno. Bratr Rhys, který leží u dveří a šerifův pokoj má přes chodbu, slyšel dvakrát vrznout dveře a říká, že první, kdo vstoupil nebo aspoň otevřel dveře, šel o holi. Druhý přišel později, a možná to byl ten velšský chlapec. Rhys má o čase jen mlhavý pojem a předtím i potom spal, ale oba návštěvníci prý přišli, když byl na nádvoří klid a všichni bratři v refektáři. Vzhledem k tomu, a taky protože utekl, považuje Edmund Aniona za vraha. Do rána budou jeho vinu hlásat po celém městě.“

„Ale vy si tak jistý nejste,“ řekl Hugh a pozorně na něj hleděl.

„Něco mu určitě leželo v hlavě, něco, v čem viděl svou vinu, nebo věděl, že by to druzí za vinu považovali, jinak by neutekl. Ale že by zabil…? Hughu, já mám v té krabičce od léků jistý důkaz: barvenou vlnu a zlatou nit z látky, která byla k vraždě použita. Jistý důkaz. Kdežto útěk je důkaz nejistý. Nedokazuje nic horšího než strach. Vy víte a já vím, že žádná taková tkanina v pokoji nebyla, a není nikde v nemocnici ani v celém opatství, nakolik se nám podařilo zjistit. Kde by vzal tak drahou látku Anion? Nikdy v životě nemohl mít v ruce nic lepšího než režné plátno a hrubé sukno. To vrhá velkou pochybnost na jeho vinu, přestože ji to zcela nevylučuje. Proto jsem na něho příliš nenaléhal. Aspoň doufám,“ dodal s lítostí.

Hugh uvážlivě přikývl a zapamatoval si vše, co mu přítel řekl. „Přesto musím zítra za svítání poslat pátrače směrem k Walesu, protože Anion určitě míří tam. První, co ho napadne, bude překročit hranici. Jestli to půjde, musím a chci ho chytit. Pak z něho možná dostaneme, co vlastně ví. Člověk, který kulhá, nemohl dojít moc daleko.“

„Ale pamatujte na tu látku. Ta vlákna totiž nelžou, jako může lhát člověk, vinný nebo nevinný. Musíme najít smrtící nástroj.“

Pronásledovatelé ráno vyjeli v malých skupinkách a projížděli lesy po všech pěšinách vedoucích nejpřímější cestou do Walesu, ale za setmění se vrátili s prázdnýma rukama. Kulhavý nebo zdravý, Anion dokázal během půl dne dokonale zmizet.

Historka se tou dobou rozšířila po celém městě a předklášteří, znali ji v každém krámě, věděl to každý zákazník, v hospodách o tom horlivě rozmlouvali a všichni se shodovali, že Hugh Beringar a nikdo jiný už nemusí hledat šerifova vraha jinde. Zamračeného honáka s nenávistí v srdci slyšeli vejít do komnaty smrti, a když na to byl tázán, vzal nohy na ramena. Nic nemůže být jednodušší.

To bylo v den, kdy ukládali Gilberta Prestcotea do hrobky, kterou si sám dal postavit v příčné lodi klášterního kostela. Byla tam polovina šlechty z hrabství, aby mu vzdala poctu, Hugh Beringar s doprovodem svých důstojníků, starosta Shrewsbury, Geoffrey Corviser se synem Philipem a synovou manželkou Emmou, a všichni bohatí kupci z městských cechů. Vdova po šerifovi přišla v hlubokém smutku a za ruku držela zaraženého synka s vykulenýma očima. Hudba a obřady, nedozírná klenba, svíce a pochodně, to vše mu učarovalo, a během celého pohřbu byl jako putička.

Ať už měl Gilbert Prestcote jakékoli osobní nepřátele, byl to spravedlivý a spolehlivý šerif v očích celého hrabství a kupečtí magnáti si byli dobře vědomi poměrného bezpečí a spravedlnosti, z nichž se pod jeho správou těšili, zatímco velké části Anglie se vedlo mnohem hůř.

A tak byl Gilbert na odchodu řádně poctěn. Modlitby, které za něho jeho lid odříkal, byly upřímné a zasloužené.

„Ne,“ hlásil Hugh Cadfaelovi, na kterého si počkal, když bratři večer vycházeli z nešpor, „zatím nic. Zdá se, že se Anionovi podařilo utéct i s tou chromou nohou. Postavil jsem stráže po celé hranici, kdyby se náhodou ještě schovával na téhle straně, dokud neodvolám pátrání, ale obávám se, že už je za příkopem. Vlastně ani nevím, jestli mě to mrzí, anebo těší. Velšanů mám i na svém sídle dost, a vím, Cadfaele, že toho, koho by náš zákon odsoudil, by zákon velšský nechal jít. Tady na hranicích žiju celý život a už kolikrát jsem musel brát zřetel na jejich způsoby.“

„Teď ale musíte pokračovat v pátrání,“ řekl soustrastně Cadfael. „Nemáte na vybranou.“

„Nemám. Gilbert byl můj velitel, má věrnost patří jemu. Měli jsme toho málo společného, ani nevím, že bych ho měl nějak zvlášť rád. Ale úcta – ano, ta mezi námi byla. Jeho manželka dnes večer odveze synka zpátky na hrad i s tím málem, co si sem vzala. Čekám tu na ni, abych ji doprovodil.“ Její nevlastní dcera už se odebrala se sestrou Magdalenou a pláteníkovou dcerou do samoty v Godrikově Brodu. „Bude se mu po sestře stýskat,“ prohodil Hugh, kterému přišlo chlapečka líto.

„Stýskat se bude ještě někomu,“ řekl Cadfael, „až se ten dotyčný doslechne, že odjela. Ani po zprávě o Anionově útěku si to nerozmyslela?“

„Ne, je jako z kamene, zatratila ho. Můžete mi vyhubovat,“ pousmál se Hugh, „ale už jsem se mu zmínil, že odjela a připravuje se na život jeptišky. Ať se chvilku dusí ve vlastní šťávě – aspoň to je nám dlužen. A přijal jsem od něj a od toho druhého mládence, Eliuda, čestné slovo. Zaručili se, že nevyjdou z opevnění a nepokusí se o útěk, když je nechám chodit po nádvořích. Zavázali se jeden za druhého hrdlem. Ne že bych jim chtěl těmi krky zakroutit, sluší jim to tak, jak jsou, ale takováhle záruka nikdy neškodí.“

„A jistě jste dal taky pozorně hlídat bránu,“ dodal Cadfael a po očku se na Hugha podíval, „a na hradby postavil bystrého pozorovatele, kdyby se některý z nich náhodou zlomil a chtěl upláchnout.“

„Zklamal bych ve vykonávání úřadu, kdybych to neudělal,“ přiznal otevřeně Hugh.

„A vědí ti mladíci, že jeden nemanželský velšský honák ve službách opatství zahodil berlu a upaloval, jako by mu za patami hořelo?“

„Vědí. A co na to říkají? Jednohlasně tvrdí, že každý takový chudák, a k tomu Velšan, bez příbuzných a bez privilegií tady v Anglii, by utekl, sotva by si ho někdo povšiml. Vůbec by nepochyboval, že ho obviní, pokud nebude schopen prokázat, že byl v tu chvíli nejmíň pět mil daleko. A neměli pravdu? Když jste mi to přišel říct, uvažoval jsem stejně.“

„Pravdu měli,“ odpověděl zamyšleně Cadfael, „a rozhodně stojí za pozornost, když uvážíte, že se dva podezřelí vyjadřovali k jinému podezřelému, a to ze stejného zločinu. To bylo od nich velmi pěkné.“

[ IX ]

Owain Gwynedd poslal svou odpověď na události v Shrewsbury den po Anionově útěku ústy mladého Johna Marchmaina, který zůstal ve Walesu jako záruka za Gilberta Prestcotea při výměně zajatců. Půltucet Velšanů, kteří ho doprovodili domů, došel jen k branám města, tam pozdravili a vrátili se zpátky do své země.

Nohatý devatenáctiletý mládenec John, syn mladší sestry Hughovy matky, vystoupal k hradu strnulý důstojností poselství, které mu bylo svěřeno, a obřadně se ohlásil Hughovi.

„Owain Gwynedd mě žádá, abych vyřídil, že ve věci takto způsobené smrti jde o jeho vlastní čest, a nařizuje svým mužům, kteří jsou zde, aby se chovali trpělivě a poskytovali veškerou možnou pomoc, dokud nebude známa pravda, odhalen vrah a oni ospravedlněni a svobodní, aby se mohli vrátit. Posílá mě zpět jako osvobozeného osudem. Říká, že nemá jiného zajatce, jehož by vyměnil za Elise ap Cynan, a také nehne ani prstem pro to, aby ho osvobodil, dokud nebude známo, kdo je vinen a kdo nevinen.“

Hugh, který ho znal odmalička, uznale zvedl obočí až k černým vlasům, hvízdl a zasmál se. „Už se můžeš snést na zem, vznášíš se pro mě moc vysoko.“

„Mluvím za vysoko letícího jestřába,“ odpověděl John, zhluboka si oddechl a s úsměvem se pohodlně opřel o stěnu strážnice. Úplně roztál. „Však jste mi rozuměl. Tak to zní vznešenou řečí. Říká prostě, nechte si je a najděte si vraha.

Ale jde o víc. Jak čerstvé zprávy máte z jihu? Mám dojem, že Owain má oči i uši po celé délce hranice, kam už vaše odpovědnost nesahá. Říká, že císařovna asi dosáhne svého a nechá se korunovat královnou, protože biskup Jindřich ji vpustil do winchesterské katedrály, kde je střežena koruna a poklad, a arcibiskup canterburský okolkuje, odbývá ji tím, že ji nemůže dost dobře uznat, dokud nepromluví s králem. A přisámbůh, to se také stalo, protože byl v Bristolu s celým houfem biskupů a pustili ho ke Štěpánovi do vězení, aby s ním promluvil.“

„A co říká král Štěpán?“ zajímal se Hugh.

„Řekl jim se svou obvyklou velkorysostí, že se musejí řídit vlastním svědomím a dělat, co pokládají za nejlepší. A to také udělají. Jak říká Owain, udělají to, co uznají za nejlepší pro vlastní kůži! Ohnou hřbet a půjdou s vítězkou. Ale to důležité, nač myslí Owain, je tohle: Ranulf z Chesteru to všechno dobře ví, i to, že je Gilbert Prestcote mrtev, a říká si, že zatímco vládne v hrabství zmatek, měl by posilovat své pohraniční posádky a posílat své muže pohodlnými pochody na jih směrem k Shropshiru a Walesu.“

„A co chce Owain od nás?“ bystře se otázal Hugh.

„Říká, že vytáhnete-li se slušným vojskem na sever, ukážete se po celé hranici Cheshiru a posílíte Oswestry, Whitchurch a všechny ostatní pevnosti tam nahoře, pomůžete sobě i jemu, a on zas udělá totéž pro vás – půjde s vámi proti společnému nepříteli. Říká, že budete-li s ním chtít mluvit, ode dneška za dva dny bude k večeru na hranici v Rhyd-y-Croesau u Oswestry. Tam za ním můžete přijít.“

„To taky přijdu!“ přisvědčil bodře Hugh a vstal, objal svého rozzářeného bratránka kolem ramen a vydal se s ním zařídit, aby na Owainovu výstrahu a pozvání odpověděl z obklíčeného hrabství s co největší silou.

To, že jim Owain dal jen dva a půl dne na sebrání vojska, zajištění ochrany pro město i hrad omezenou posádkou a na odvedení armády k severní hranici, svědčilo spíš o tom, jak snadno a rychle se umí Owain pohybovat po své vlastní hornaté zemi, než o naléhavosti nastoupit stráž na té i oné straně. Zbytek dne strávil Hugh zařizováním v Shrewsbury a povoláváním mužů, kteří mu byli povinni službou. Druhý den za úsvitu vyjede jeho předvoj a on sám s hlavním vojem v poledne. Během několika hodin se toho muselo mnoho stihnout.

Paní Prestcoteová už také sbírala své sloužící a majetek v nehostinných komnatách ve věži a chystala se ráno odjet na nejvýchodnější a nejklidnější ze svých sídel. Jeden voj nákladních poníků s třemi sluhy již poslala napřed. Dokud však byla ve městě, považovala za rozumné nakoupit věci, o nichž věděla, že se na venkově budou těžko shánět, a mezi jiným zbožím si vyžádala i spoustu sušených bylin z Cadfaelovy lékárny. Její choť je sice mrtev a v hrobě, ale ona musí dál spravovat panství a kvůli synovi to míní dělat co nejlépe. Lidé umírají, ale pokrmy živých budou dál potřebovat konzervační přísady, sůl a koření, aby se uchovaly dobré a chutné. Chlapec trpíval na jaře dětským kašlem, a tak potřebovala kelímek Cadfaelova bylinného mazání na prsa. Gilbert Prestcote mladší a domácí povinnosti brzy zacelí ránu, kterou jí zasadila smrt Gilberta Prestcotea staršího. Už teď se začínala uzavírat.

Nebylo nijak nutné, aby Cadfael doručil byliny a léky osobně, ale využil té příležitosti jednak pro ukojení své zvědavosti, jednak aby si užil vycházky na čerstvém vzduchu v pěkném, třebaže větrném březnovém dni. S očima dokořán a ušima nastraženýma pochodoval po předklášteří, přes most nad Severnem, zakaleným a rozvodněným oblevou v horách, prošel branou do města a pustil se nahoru dlouhými strmými zatáčkami Wyle a pak z mírného kopce od Vysokého kříže k bráně hradu. Často se zastavoval, aby někoho pozdravil a prohodil s ním pár slov. Všude lidé hovořili o Anionově útěku a dohadovali se, zda se mu podaří uniknout, anebo ho do večera přivlečou na provaze.

O Hughově svolávání vojska se ve městě ještě nemluvilo, i když do večera se to jistě rozkřikne. Jakmile však Cadfael vešel na nádvoří hradu, bylo z panujícího ruchu zřejmé, že se děje něco důležitého. Kovář i výrobci šípů pilně pracovali, podkoní také, a žebřiňáky se nakládaly, aby pomalu následovaly za rychlejší jízdou a pěšáky. Cadfael předal koření komorné, která si pro ně sešla dolů, a šel se poohlédnout po Hughovi. Zastihl ho, jak řídí ustájení zrekvírovaných koní v konírnách.

„Takže jste na pochodu? Na sever?“ zeptal se bez údivu Cadfael, když to viděl. „Koukám, že se chcete předvést.“

„Když budeme mít štěstí, tak se opravdu jenom předvedeme,“ vytrhl se Hugh ze soustředění a vřele se usmál na přítele.

„Chester vystrkuje růžky?“

Hugh se zasmál. „Když bude Owain na jedné straně hranice a já na druhé, snad si to rozmyslí. Jen zkouší svaly. Ví, že Gilbert je po smrti, ale mě nezná. Zatím!“

„Nejvyšší čas, aby už také znal Owaina,“ poznamenal Cadfael. „Myslím, že rozumní lidé ho už stačili posoudit a ocenit, a Ranulf není žádný blázen, i když nevylučují, že je schopen nějaké hlouposti, když mu úspěch takhle stoupl do hlavy. I ten nejmoudřejší může spadnout na nos, když se opije.“ A s pozorností ke všem zvukům kolem a ke všem stínům, které se křižovaly po dláždění, se zeptal: „Vědí vaši dva Velšánci, kam máte namířeno a kdo vám poslal vzkaz?“

Ztišil přitom hlas a Hugh jej bez vysvětlování ztišil také. „Ode mě ne. Na zdvořilůstky nemám čas. Ale mají dovolen volný pohyb. Proč?“ Neotáčel hlavu, ale dobře si všiml, kam se Cadfael dívá.

„Protože se právě ženou k nám jako namydlení. Zdá se, že je něco trápí.“

Hugh jim usnadnil přístup tím, že mávnutím předal podkonímu ohlávku podsaditého šedáka, jehož krok si právě prohlížel, a přirozeně se obrátil k odchodu, jako když tu prozatím skončil. Ale to už tu byli Elis a Eliud, bok po boku jako siamská dvojčata, obočí stažená a pohledy ustarané.

„Pane Beringare…“ promluvil za oba Eliud, ten tišší a vážnější. „Stěhujete se na hranici? Hrozí válka? S Walesem?“

„Na hranici ano,“ odpověděl s lehkostí Hugh, „ale abych se tam s gwyneddským knížetem jen setkal. Právě s tím, který vás a celou vaši společnost vyzval, abyste tu byli trpěliví a usilovali se mnou o spravedlnost ve věci, o níž víte. Nemějte starost! Owain Gwynedd mi dává najevo, že máme na severu hrabství společný zájem a společného nepřítele, který tam zkouší štěstí. Walesu ode mne nehrozí žádné nebezpečí, a věřím, že mému kraji nehrozí nebezpečí z Walesu. Aspoň ne od Gwynedda,“ dodal rychle po úvaze.

Bratranci se na sebe zamyšleně podívali přes široká rovná ramena. Elis vyhrkl: „Ale dejte si pozor na Powys, pane. Oni… my…“ znechuceně se opravil, „jsme táhli na Lincoln pod Chesterovou vlajkou. Jestli teď jdete na Chestera, v Causu se to dozvědí, sotva se hnete k severu. Třeba si budou myslet, že je čas… že nehrozí nebezpečí, kdyby… Víte, ty ženy v Godrikově Brodu…“

„Hejno pitomých ženských,“ zahučel Cadfael do své kápě, ale tak, aby to bylo dobře slyšet, „navíc starých a ošklivých, že?“

Kulatá nevinná tvář pod černou čupřinou zahořela od krku až po čelo, ale oči se nesklopily a neztratily svou upřenou naléhavost. „Vyznal jsem se a dostal rozhřešení za všechny své hlouposti,“ nedal se Elis, „a taky za tuhle. Ale prosím vás, dávejte na ně pozor! Myslím to vážně! Ten nezdar ty muže jistě mrzí, a třeba si zase troufnou.“

„Myslel jsem na to,“ řekl trpělivě Hugh. „Pár vojáků tu samozřejmě zůstane.“

Chlapcův ruměnec pohasl a znovu vzplál. „Promiňte! Je to vaše věc. Jenom – já vím… Ten odražený útok jim jistě ještě leží v žaludku.“

Eliud odtáhl bratrance za paži. O několik kroků couvli, ale nespustili z nich dvojí ustaraný pohled. U vrat stájí se otočili, naposled se ohlédli přes rameno a odešli, pořád jako dvojčata – či jako jediné nešťastné stvoření.

„No tohle!“ odfoukl si Hugh a hleděl za nimi. „Abych pravdu řekl, mám míň mužů, než bych si přál, a ten zelenáč mě jde varovat! Jako bych nevěděl, že riskuji s každým lučištníkem, kterého přesunu jinam. Mám se ho jít zeptat, jak má člověk rozestavit jednu družinu na délku tří družin?“

„Chtěl by, abyste mezi Godrikův Brod a jeho krajany postavil celé své vojsko,“ podotkl shovívavě Cadfael. „Je tam děvče, do kterého se zakoukal. Pochybuji, že mu záleží na tom, co se stane s Oswestry a Whitchurchem, jen když nikdo nesáhne na Dlouhý hvozd. Zatím vás jeden ani druhý nezlobí?“

„Jsou vzorní. Ani je nenapadne přiblížit se na dohled brány.“ Řekl to se samozřejmou jistotou a Cadfael si udělal vlastní závěr. Hugh někoho pověřil, aby sledoval každý pohyb obou zajatců, a ví všechno, co dělají, ne-li co říkají, od svítání do setmění, a kdyby jeden z nich udělal jen krok přes práh, rychle a účinně by jim šlápl do cesty. Pokud by ovšem nebylo výhodnější věrolomníka sledovat a zjistit, s jakým záměrem porušil slovo. Ale dokáže dohlížitel držet stejnou stráž, až Hugh odjede na sever?

„Komu to tu svěříte?“

„Mladému Alanu Herbardovi. Za sebou bude mít ještě Willa Wardena. Copak, čekáte, že utečou, jen co jim ukážu záda?“ Podle tónu hlasu mu to nedělalo velkou starost. „Když na to přijde, člověk si nemůže být jistý vůbec nikým, ale tihle dva mají školení od Owaina a berou si ho za vzor, takže bych jejich slovu celkem věřil.“

Cadfael také. Pravda ovšem je, že každý se může dostat do vypjaté situace, kdy se otočí zády ke své přirozenosti a jde proti ní. Když se Cadfael obrátil k odchodu a procházel vnějším nádvořím, zahlédl ještě jednou oba bratrance. Byli na strážním ochozu kurtiny, společně se opírali v jednom výklenku o cimbuří a upírali zrak přes rušné nádvoří do mlhavých dálek za městem, na cestu k Walesu. Eliud měl paži kolem Elisových ramen, aby se tam pohodlně vešli, a oba obličeje byly u sebe, stejně zahloubané a uzavřené. Cadfael se vracel přes město s tou dvojí podobou před očima. Byla nezapomenutelná a hluboce znepokojivá. Víc než kdy jindy mu připadali jako zrcadlové obrazy, kde se levý a pravý dají zaměnit jako světlá a temná strana téže bytosti.

Sybilla Prestcoteová odjela, se synkem na statném hnědém poníkovi po svém boku, a její průvod sloužících a nákladních koní vířil březnové bláto, jež nedávný východní vítr vysušil v jemný prach: Hughův předvoj odjel za svítání a on sám ho s hlavním vojem lučištníků a ozbrojenců následoval v poledne. Vozy se zásobami kodrcaly po silnici na sever mezi oběma voji, ale brzy byly předhoněny a zůstaly na cestě do Oswestry pozadu. Na hradě rozestavil trochu nervózní Alan Herbard, rytířský syn dychtící po úřadě, svědomitě hlídky a každou obchůzku dělal dvakrát z obavy, že poprvé něco přehlédl. Byl urostlý a dobře vycvičený ve zbrani, ale zatím mu chyběly zkušenosti. Dobře věděl, že kterýkoli ze seržantů, kterého tu Hugh nechal, je pro tento úkol lépe připraven než on. Věděli to i oni, ale nechtěli mu to dávat příliš okatě najevo.

Po odjezdu poloviny posádky padlo na město a opatství zvláštní ticho, jako by se tu nyní nemohlo nic stát. Velští zajatci byli odsouzeni k nudě, pátrání po Gilbertovu vrahovi se zastavilo, nedalo se dělat nic než pokračovat v každodenním chodu práce, odpočinku a bohoslužeb. Nezbývalo než čekat.

A přemýšlet, když už se nedalo jednat. Cadfael si uvědomil, že stále vytrvaleji a hlouběji dumá nad dvěma chybějícími články, na nichž celá skládanka stojí: zlatou jehlicí Einona ab Ithel, kterou si velmi zřetelně pamatuje, a záhadnou látkou, kterou nikdy neviděl, ale která jednoho člověka poslala na onen svět.

Je ale tak jisté, že ji nikdy neviděl? Vědomě ne, a přece tam byla – v klášteře, v nemocnici, v tom pokoji. Byla tam, a už není. S hledáním se začalo téhož dne, a od chvíle, kdy byla smrt objevena, byly brány zavřené pro všechny, kdo by chtěli odjet. Jak dlouhý mezičas tedy zůstával? Mezi odchodem bratrů do refektáře a nálezem mrtvého Gilberta mohl kdokoli vyjít branou bez vyptávání. Skoro dvě hodiny. To byla jedna možnost.

Druhá možnost, poctivě si přiznával Cadfael, je, že látka i jehlice jsou ještě v klášteře, ale tak dobře schované, že je naše pátrání neodhalilo.

A byla tu ještě třetí možnost. O té dumal celý den a opakovaně ji odmítal jako zbytečnou a bludnou, ale ona se znovu a znovu vtírala jako jediné východisko. Ano, Hugh nechal bránu střežit od okamžiku, kdy byl objeven zločin, ale tři lidé byli přesto propuštěni, tři, kteří rozhodně nemohli spáchat vraždu, protože byli nepřetržitě ve společnosti opata a Hugha. Einon ab Ithel a jeho dva kapitáni odjeli zpět k Owainu Gwyneddovi. Neodnesli s sebou ani částečku viny, ale mohli nic netušíce odvézt důkazy.

Možnosti jsou tři, a rozhodně by stálo za to prozkoumat tu třetí a nejpochybnější. S druhými dvěma už strávil dva dny a soustavně je prozkoumával, ale k ničemu to nevedlo. A pro jeho krajany zavřené na hradě, pro opata, převora a zdejší bratry ani pro rodinu mrtvého nenastane opravdový klid mysli, dokud nebude známa pravda.

Před večerní odnesl svou starost, jako už mnohokrát předtím, k opatu Radulfovi.

„Buď je ta látka pořád tady u nás, otče, ale tak dobře schovaná, že jsme ji nevypátrali, nebo ji z našich zdí vynesl někdo, kdo odešel v krátkém čase mezi obědem a zjištěním šerifovy smrti, nebo kdo otevřeně a se souhlasem odjel po tom zjištění. Od té doby Hugh Beringar hlídá všechny, kdo opouštějí klášter. Těch, kteří prošli branami, než byla smrt zjištěna, musí být podle mě málo, protože ten čas byl krátký. Vrátný jmenoval tři, samé slušné lidi z předklášteří, kteří tu byli za farními záležitostmi; všichni byli navštíveni a jsou jasně nevinní. Připouštím, že mohli být i jiní. Ale on si už na žádné nevzpomíná.“

„Víme o třech,“ řekl zamyšleně opat, „kteří téhož odpoledne odjeli zpátky do Walesu, protože bylo dokonale prokázáno, že nenesou žádnou vinu. A ještě o jednom, o Anionovi, který uprchl potom, co byl vyslýchán. Ty víš stejně jako já, že pro většinu je tím prokázána jeho vina. Ty si to nemyslíš?“

„Ne, otče, alespoň ne vina smrtelná. Určitě něco ví a bojí se; možná má proč. Ale tohle ne. Byl už několik týdnů u nás v nemocnici a všichni tam znají veškerý jeho majetek – však ho bylo pramálo –, a kdyby byl někdy držel v rukách takovou látku, jakou hledám, nepřehlédli by to a vyptávali by se.“

Radulfus přisvědčil. „Nezmínil ses o zlaté jehlici z Einonova pláště, přestože je také nezvěstná.“

„To je možné,“ pochopil narážku Cadfael, „vysvětlovalo by to jeho útěk. Jestli však jednu věc vzal, tu druhou nepřinesl. Pokud neměl v rukou takovou látku, jakou jsem vám nastínil, otče, není vrah. A to málo, co měl, vidělo mnoho zdejších mužů a znají to. Nakolik jsme byli schopni zjistit, v celém klášteře se podobná tkanina nikdy nenacházela.“

„Ale pak tu látku přinesli a odnesli v jednom dni!“ pokračoval Radulfus. „Chceš tím říci, že ji odtud odvezli ti Velšané? Víme, že nic zlého neudělali. Pokud měli po návratu důvod se domnívat, že něco v jejich zavazadlech má co činit s vraždou, copak by nám nevzkázali?“

„Neměli důvod, otče, nevěděli by, že je to pro nás důležité. Těch několik nitek, které jsem vám ukázal, jsme našli až po jejich odjezdu. Jak by mohli vědět, že něco takového hledáme? Také jsme od nich žádný vzkaz nedostali, jen poselství od Owaina Gwynedda Hughu Beringarovi. Pokud si Einon ab Ithel své ozdoby cenil a postrádá ji, nenapadlo ho zřejmě, že ji ztratil tady.“

„Ty si tedy myslíš,“ uvažoval opat, „že by mohlo být dobré promluvit s Einonem a jeho důstojníky a prošetřit to?“

„Jen když si to budete přát. Nemůžeme vědět, jestli to nějak obohatí naše znalosti. Ale mohlo by! A tolik duší potřebuje, aby se ta věc vyřešila a byl klid! Dokonce viník sám.“

„Ten především,“ odvětil Radulfus a odmlčel se. V pokoji teprve začínalo slábnout světlo. Za oblačného počasí by se sešeřilo dřív. Touhle dobou, možná už nějakou chvíli, čeká Hugh na velkém valu u Rhyd-y-Croesau za Oswestry na Owaina Gwynedda. Pokud ovšem Owain není jako on a nepřichází na každou schůzku také časně. Ti dva si budou rozumět bez dlouhých řečí. „Pojďme na večerní,“ pohnul se opat, „a modleme se za osvícení. Zítra po ranní si promluvíme znovu.“

Velšané z Powysu si na výpravě k Lincolnu hodně pomohli, však také šli spíš za kořistí než z touhy podpořit hraběte z Chesteru, který byl častěji nepřítelem než spojencem. Madog ap Meredith byl vcelku ochoten se opět spolčit s Chesterem, pokud v tom bude pro Madoga nějaký prospěch, a zpráva o Ranulfových výpadech na hranicích Gwyneddu a Shropshiru v něm vzbudila příjemné očekávání. Bylo to už několik let, co muži z Powysu po smrti Williama Corbetta a v nepřítomnosti jeho bratra a dědice dobyli a zčásti vypálili hrad Caus. Od té doby si podrželi tuto předsunutou výspu jako výhodnou základnu pro další výpravy. Když teď Hugh Beringar odjel na sever a s ním půl shrewsburyské posádky, čas se zdál zralý k činu.

První, co se stalo, byl bleskový výpad z Causu údolím k Minsterley, vyplenění osamělého statku a odehnání několika kusů dobytka. Nájezdníci se stáhli stejně rychle, jako vyrazili do útoku. Jakmile se muži z Minsterley vypravili proti nim, zmizeli do Causu a přes kopečky do Walesu i se svou kořistí. Byl to však dostatečně jasný náznak, že je mohou čekat zas a ve větší síle, když první nájezd prošel tak snadno a beze ztrát. Alan Herbard se zapotil, vyšetřil několik mužů na posilu pro Minsterley a čekal, až bude hůř.

Zprávy o tom pokusu dolehly do opatství a do města druhý den ráno. Klamný klid, který následoval, byl příliš krásný na to, aby se mu dalo věřit, ale lidé z pohraničí, zvyklí na nejistotu jako běžný rys života, si v klidu nachystali háky a vidle a bylo to.

„Domnívám se,“ řekl opat Radulfus, když bez překvapení a bez úleku, ale se starostí o hrabství ohrožené ze dvou stran uvažoval o situaci, „že by se oběma stranám, jež se na severu sešly, jednalo líp, kdyby o tomto nájezdu věděly. Mají společný zájem. I když bude možná velmi krátkodobý,“ dodal suše a usmál se. Přestože s Velšany neměl zkušenosti, od svého jmenování v Shrewsbury se hodně naučil. „Gwynedd je blízkým sousedem Chestera, a Powys ne, a jejich zájmy se velmi liší. Mimoto se mi zdá, že tomu prvnímu se dá věřit, že je jak počestný, tak rozumný. O tom druhém bych neřekl, že je podle našich měřítek moudrý nebo spolehlivý. Nechci, aby naše lidi na západě někdo sužoval a olupoval, Cadfaele. Přemýšlel jsem o tom, o čem jsme včera mluvili. Pokud ještě jednou zajedeš do Walesu a vyhledáš pány, kteří nás navštívili, dostaneš se také blízko místa, kde Hugh Beringar jedná s knížetem.“

„To jistě,“ souhlasil Cadfael, „protože Einon ab Ithel je druhý po Gwyneddově penteulu, veliteli jeho osobní stráže. Budou spolu.“

„Jestliže tě tedy pošlu jako svého posla k Einonovi, bylo by dobře, aby ses zastavil také na hradě a sdělil tomu mladému zástupci, na jakou se chystáš cestu a že můžeš s sebou vzít zprávu pro Hugha Beringara. Myslím,“ usmál se Radulfus svým temným úsměvem, „že umíš navázat takový kontakt diskrétně. Ten mladý pán je ve svém úřadě nový.“

„Přes město stejně musím,“ mírně opáčil Cadfael, „a jistě bych měl své poslání oznámit úředním místům na hradě a dostat jejich svolení k cestě. Je to dobrá příležitost, když se nedostává lidí.“

„Pravda,“ souhlasil Radulfus a pomyslel na to, jak naléhavě může být zanedlouho třeba mužů na hranici. „Tak dobře. Vezmi si koně, jaký se ti bude líbit. Máš svolení jednat, jak uznáš za vhodné. Chci, aby byla ta smrt usmířena a očištěna. Chci, aby byl nad mou nemocnicí a v mých zdech Boží pokoj a dluh byl splacen. Jdi a dělej co můžeš.“

Na hradě nebyly žádné potíže. Herbardovi stačilo jen říci, že do Oswestry a dál míří posel od opata, a hned přidal zprávy pro svého šerifa. Byl nezkušený a nesvůj, ale připravený statečně se vypořádat se vším, co se může stát. Přesto – když bude svého nadřízeného informovat, získá další kousek do své zbroje. Bál se, ale byl odhodlaný. Cadfaelovi se jevil slibný. Až projde křtem krví, bude to pro Hugha užitečný člověk. A na to asi nebude muset dlouho čekat.

„Dejte panu Beringarovi vědět,“ řekl Herbard, „že hodlám bedlivě sledovat hranici u Causu. Ale přál bych si, aby věděl, že se Powysané hnuli. Dojde-li k dalším přepadům, podám zprávu.“

„Dozví se to,“ slíbil Cadfael a vyrazil kousek cesty zpátky přes město, od Vysokého kříže k Velšskému mostu a dál na severozápad k Oswestry.

Další výpad přišel za dva dny. Madog ap Meredith byl s první zkouškou spokojen a přivedl si další muže, s nimiž pak svedl pořádný útok. Přihnali se údolím Rea k Minsterley, pálili a loupili, obešli město z obou stran a valili se dál na Pontesbury.

Na hradě v Shrewsbury se za zprávami napínaly velšské i anglické uši.

„Vyrazili!“ řekl v noci napjatý a bdící Elis svému bratranci vedle. „Pane Bože, Madog si chce zchladit žáhu! A ona je tam! Melicent je v Godrikově Brodu. Eliude, co kdyby ho to popadlo a chtěl se pomstít?“

„Zbytečně se rozčiluješ,“ vášnivě ho ujišťoval Eliud. „Vždyť to tam hlídají a nenechají jeptišky přijít k žádné úhoně. Mimoto Madog nemíří tam, ale do údolí, kde je nejvíc kořisti. A viděl jsi sám, co dovedou lesáci. Proč by to zkoušel podruhé? Vždyť tam ani nepobili jeho, říkal jsi mi, kdo ten nájezd vedl. Co by někdo takový jako Madog hledal v Godrikově Brodu? Srovnej to s tučnými statky v údolí Minsterley, a hned ti to bude jasné. Neboj se, je tam určitě v bezpečí.“

„V bezpečí! Jak to můžeš říct? Kde je nějaké bezpečí? Neměli ji tam pouštět.“ Elis vztekle zabořil pěsti do šelestící slámy v jejich slamníku a otočil se na lůžku. „Eliude, kdybych tak byl venku a na svobodě…“

„Ale nejsi,“ řekl Eliud se zlostnou příkrostí toho, koho mučí stejná bolest, „a já taky ne. Jsme vázáni a nic s tím nemůžeme dělat. Proboha, buď k těm Angličanům trochu spravedlivý. Nejsou to hlupáci ani zbabělci, udrží město i svou půdu a postarají se o své ženy i bez naší pomoci. Jaké máš právo jim nedůvěřovat? A zrovna ty, který jsi tam sám podnikl nájezd!“

Elis s poraženeckým vzdechem a neveselým pousmáním schlípl. „A dostal jsem za vyučenou. Proč jsem se jenom spouštěl s Cadwaladrem? Bůh ví, kolikrát a jak hořce jsem toho už litoval.“

„Nedal sis říct,“ řekl smutně Eliud a styděl se, že mu nasypal do rány sůl. „Ale uvidíš, že bude v bezpečí, že se jí nic nestane a jeptiškám taky ne. Spolehni se, že se Angličani o své lidi postarají. Musíš. Nic jiného se dělat nedá.“

„Kdybych byl svobodný,“ mučil se bezmocně Elis, „odvedl bych ji odtamtud, odvedl ji někam do bezpečí…“

„Nešla by s tebou,“ připomněl mu chmurně Eliud. „Zrovna s tebou! Pane Bože, jak jen jsme se to dostali do téhle kaše? A jak se z ní dostaneme ven?“

„Kdybych se k ní mohl dostat, přesvědčil bych ji. Nakonec by mě vyslechla. Už se na mě jistě dívá jinak a ví, že mi křivdí. Šla by se mnou. Jen kdybych se k ní mohl dostat…“

„Jenže jsi dal slib a já také,“ usadil ho Eliud. „Dali jsme slovo a to bylo v dobré vůli přijato. Ani ty, ani já nemůžeme vystrčit nos z brány, aniž bychom ztratili svou čest.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil nešťastně Elis, zmlkl, znehybněl a zíral do temné nízké klenby nad nimi.

[ X ]

K večeru dorazil bratr Cadfael do Oswestry a shledal, že město i hrad jsou plné očekávání a ruchu, ale Hugh Beringar je už pryč. Dozvěděl se, že po setkání s Owainem Gwyneddem se přesunul na východ k Whittingtonu a Ellesmere, aby se ujistil, že je celá severní hranice posílena, a povolal čerstvá vojska až do Whitchurche. Owain se mezitím posunul po hranici na sever, aby se sešel s kastelánem Chirku a ubezpečil se, že je tento kout konfederace bezpečný a má dostatečnou posádku. Došlo k malým šarvátkám s průzkumnými skupinami z Cheshiru, ale byly tak váhavé, že Ranulf očividně jen opatrně zkoušel, co si může dovolit a jak dobře je protivník organizován. Prozatím se hned po prvních střetech stáhl. V Lincolnu získal mnoho a rozhodně to nyní nemínil vydat všanc, ale zato měl velmi lidskou touhu ještě něco vyzískat, kdyby zastihl své protivníky nepřipravené.

„A to se nestane,“ pravil dobrodušný seržant, který Cadfaela přijal na hradě a dohlédl na ustájení koně a pohoštění jezdce. „Hrabě není žádný blázen, aby sahal do vosího hnízda. Když mu necháte jedno slabé místo, kudy se může prokousat, hned tam vleze, ale my mu žádné nenecháváme. Myslel si, že se mu bude dařit, když je Prestcote pryč. Myslel, že náš mladý bude zelenáč a snadná kořist. Ale už se učí! A jestli sem natahují uši Velšani z Powysu, měli by se taky poučit. Ale copak někdo může uhodnout, co udělají Velšani? Tenhle Owain, to je tedy kus chlapa. Zlatovlasý jako Sas, a obr k tomu! Co vůbec někdo takový pohledává ve Walesu?“

„Byl tu?“ zeptal se Cadfael a cítil, jak mu rázem v žilách na uvítanou vře kambrijská krev.

„Včera večer tu povečeřel s Beringarem a za svítání jel do Chirku. Velšani a Angličani tu pevnost společně obsadí, místo aby se o ni poprali. To je div!“

Cadfael se zadumal nad svými úkoly a nad časem, který na ně má. „Co myslíte, kde bude dnes Hugh Beringar nocovat?“

„Nejspíš v Ellesmere. A zítra ve Whitchurchi. Za dva dny bychom ho pak mohli čekat zpátky. Chce se tu znovu sejít s Owainem, a jestli tu bude všechno v pořádku, vydá se po hranici dolů.“

„A pokud dnes Owain nocuje v Chirku, kam zamíří zítra?“

„Svůj tábor má pořád v Tregeiriogu u svého přítele Tudura ap Rhys. Tam svolává všechny čerstvé posily, které přišly na hranici.“

Musí se tam tedy čas od času vracet, aby rozmístil svá vojska vždy tam, kde je třeba. A jestli se tam vrátí i zítra večer, jistě s ním přijede také Einon ab Ithel.

„Dnes přespím tady,“ řekl Cadfael, „a zítra zamířím do Tregeiriogu. Ten maenol a jeho pána už znám. Počkám tam na Owaina. A vy dejte Hughovi Beringarovi vědět, že Velšané z Powysu jsou zase v poli, jak jsem vám pověděl. Zatím toho moc nenatropili, a kdyby bylo hůř, Herbard sem vzkáže. Ale bude-li tahle hranice pevná a Chester dostane přes prsty, kdykoli si sem troufne, Madog ap Meredith přijde k rozumu.“

Pohraniční hrad Oswestry a město kolem patřily králi, ale dvorec Maesbury, jehož ústředím se staly, byl Hughovo rodiště a nebylo tu člověka, který by nestál při něm a nedůvěřoval mu. Cadfael kolem sebe cítil pevnou jistotu Hughova jména a dvojnásobnou věrnost posádky – Štěpánovi a Hughovi. Byl to dobrý pocit, zejména když Owain Gwynedd rozprostřel vlídný stín své ruky přes hranici, jež částečně náležela Powysu. Cadfael se dobře vyspal poté, co vyslechl večerní mši v hradní kapli, časně vstal, najedl se, napil a překročil velký val do Walesu.

Do Tregeiriogu to měl skoro deset mil. Cesta se vinula mezi kopci, pokaždé s jedním nebo oběma úbočími zalesněnými, a nahoře prosvítala holá travnatá temena. Obloha nad ním byla zamžená, klidná a mírná. Nebyl to hornatý kraj, žádné ocelově modré skály jako na severozápadě, ale vrchovina s malými výhledy, obrostlá hájky, s uzavřenými údolími, která se otevřela vždy až na poslední chvíli, aby umožnila další zacloněný výhled. Než se stačil přiblížit k Tregeiriogu, očekávaní strážní se zvedli z nízkého křoví, zavolali na něho, poznali ho a pustili dál. Jeho velština byla tou nejlepší zárukou a dobře mu posloužila.

Od doby, kdy posledně sjížděl po strmém svahu do Tregeiriogu, se všechny barvy změnily. Okolo teple hnědého, dřevěného rnaenolu a vesnice u řeky začaly černé kostry stromů dýchat křehkou světle zelenou pěnou pupenů, na vysokých oblých vršcích v dálce už zmizel sníh a vybledlou loňskou trávou prosvítal stejný nepolapitelný nádech nového života. V zhnědlém tlejícím kapradí se rozvíjely první listy. Tady už bylo jaro.

U brány Tudurova maenolu ho poznali a ochotně ho uvedli dovnitř a postarali se mu o koně. Ne Tudur sám, ale jeho správce přišel hosta čestně přivítat. Tudur byl s knížetem a v tuto hodinu se jistě právě vracel z Chirku. V ohbí přítoku potoka za maenolem stoupaly do klidného vzduchu chumáčky modrého kouře strážních ohýnků pohraničních posádek. Do večera bude síň opět Owainovým dvorem a všichni hlavní velitelé této hraniční patroly usednou kolem jeho stolu.

Když Cadfaela uvedli do komůrky pro hosty, nabídli mu dle zvyku vodu, aby z nohou smyl prach cest. Obsluhovala ho služebná, ale sotva se umytý vynořil na dvůr, spatřil, jak se k němu se vzdouvající se hnědou sukní a rozevlátými vlasy z kuchyně žene Cristina.

„Bratře Cadfaele… jste to vy!“ Zastavila se před ním udýchaná, ale soustředěná. „Řekli mi, že přijel bratr ze Shrewsbury, a já doufala, že to budete vy. Vy je znáte a můžete mi povědět pravdu… o Elisovi a Eliudovi…“

„Co vám už řekli?“ zeptal se Cadfael. „Pojďte dovnitř, kde budeme mít klid, a já vám povím, co budu moci. Chápu, že musíte být bez sebe úzkostí.“ Přesto, pomyslel si smutně, když se ochotně otočila a vedla ho do síně, jestli jí opravdu poví všechno, co ví, moc ji tím nepotěší. Její snoubenec, o něhož chce soupeřit s tak mocným sokem, jako je Beringar, od ní není odloučen jen do té doby, než se prokáže jeho nevina; zamiloval se do jiné, a to tak, jak Cristinu nikdy nemiloval. Co říci ukřivděné dívce? Bylo by však hanebné jí lhát, stejně jako by bylo kruté utlouci ji holou pravdou. Musí zvolit cestu někde mezi tím.

Vtáhla ho do koutku síně, místa v tuto hodinu, kdy byla většina mužů venku za prací, odlehlého a stinného, a posadila se vedle něj pod začazenou tapiserií. Její černé vlasy se mu otíraly o rameno, když mu sdělovala, co už ví, a prosila o to, co ještě vědět potřebovala.

„Ten anglický pán zemřel, to vím, ještě než Einon ab Ithel odjel. Prý to nebylo na následky zranění. Všichni, kteří nemohou prokázat svou nevinu, tam musejí zůstat jako zajatci a podezřelí z vraždy, dokud se vina neprokáže jednomu z nich – Angličanovi nebo Velšanovi, laiku nebo bratrovi. Kdo ví, kdo to bude. A my tu musíme čekat. Nedá se něco dělat pro to, aby se dostali na svobodu dřív? Kde hledat viníka? Je to všechno pravda? Vím, že se Einon vrátil a mluvil s Owainem Gwyneddem, a vím, že kníže své muže nepřijme zpátky, dokud nebudou zproštěni vší viny. Říká, že poslal zpátky mrtvého, a mrtvý nemůže vykoupit živého. A navíc musí být výkupným za vašeho mrtvého život – život jeho vraha. A co vy? Taky si myslíte, že ten dluh nese někdo z našich?“

„Neodvážil bych se říci, že existuje muž, který by nedokázal zabít, kdyby měl nějakou strašlivou, nutkavou pohnutku,“ přiznal poctivě Cadfael.

„Nebo žena,“ řekla s prudkým, bezmocným vzdechem. „Ale ještě jste ten čin nepřipsali žádnému jednotlivému muži? Na nikoho se zatím neukázalo prstem? Ještě ne?“

Ne, samozřejmě, že nic neví. Einon ab Ithel odjel, ještě než Melicent vykřičela svou lásku i nenávist a obvinila Elise. Zatím do těchto končin žádné další zprávy nedošly. I kdyby Hugh o té věci hovořil s knížetem, do Tregeiriogu o tom zatím nedolehlo ani slovo. Ale až se Owain vrátí, jistě to přijde. Cristina se nakonec doslechne, jak se její snoubenec bláznivě zamiloval do jiné, a ta ho obvinila z vraždy svého otce, vraždy z lásky, která lásku usmrtila. Co to bude znamenat pro Cristinu? Bude zapomenuta, zastíněna, ale pořád s určitým nárokem na ženicha, který ji nechce, a přitom nemůže získat nevěstu, kterou chce. Jak zamotaná je síť, do jejíchž ok upadly ty čtyři nešťastné děti!

„Prstem se ukazuje na toho i onoho,“ řekl Cadfael, „ale proti nikomu není víc důkazů než proti ostatním. Ničí život zatím není ohrožen a všichni jsou zdraví a docela slušně se s nimi zachází, přestože mají omezený pohyb. Nedá se nic dělat než čekat a věřit ve spravedlnost.“

„Věřit ve spravedlnost není vždycky tak snadné,“ řekla kysele. „Říkáte, že se Elisovi a Eliudovi vede dobře? A jsou spolu?“

„Jsou. Aspoň tahle útěcha jim zůstala. A mohou se volně pohybovat po hradních nádvořích. Dali své slovo, že se nepokusí utéct, a to bylo přijato. Mají se docela dobře, to mi můžete věřit.“

„Ale nemůžete mi dát žádnou naději, stanovit žádnou lhůtu, kdy se vrátí domů?“ Upírala na Cadfaela velké nehybné oči a prsty v klíně měla spletené tak pevně, že jí klouby svítily bíle jako holá kost. „Pokud vůbec přijde domů živ a ospravedlněn,“ dodala.

„O tom nevím o nic víc než vy,“ pousmál se Cadfael. „Ale udělám, co budu moci, abych ten čas zkrátil. To čekání je pro vás těžké, já vím.“ Ale oč těžší bude návrat, jestli se Elis vrátí očištěn jen proto, aby dál usiloval o Melicent Prestcoteovou a vykroutil se ze svého velšského zasnoubení! Snad by bylo lepší ji varovat už teď, než rána dopadne. Cadfael přemýšlel, jak by jí mohl nejlépe pomoci, a jenom napůl poslouchal, co říká.

„Aspoň já jsem očistila svou vlastní duši,“ říkala stejně tak sobě jako jemu. „Vždycky jsem věděla, jak mě miluje, jenomže bratrance miluje stejně, ne-li víc. Soukojenci už jsou takoví – jste Velšan, a tak to znáte. Ale když se on nedokázal přimět k tomu, aby odstranil to, co bylo uděláno tak nešťastně, udělala jsem to za něho já. Už mě omrzelo mlčet. Proč máme beze slova krvácet? Udělala jsem, co bylo nutné. Promluvila jsem se svým otcem a s jeho otcem. Nakonec bude po mém.“

Vstala a věnovala mu pobledlý, ale odhodlaný úsměv. „Ještě si promluvíme, bratře, než odjedete. Musím se jít podívat do kuchyně, s večerem přijedou zpátky.“

Nepřítomně se s ní rozloučil a díval se, jak odchází přes síň svobodným chlapeckým krokem, vzpřímená a hrdá. Teprve když byla u dveří, uvědomil si, co to vlastně řekla. „Cristino!“ zvolal v náhlém osvícení a údivu, ale dveře se již zavřely a byla pryč.

Nezmýlil se, slyšel dobře. Věděla, jak ji miluje, jenže svého bratrance miluje stejně, ne-li víc, jak to bývá u soukojenců. Ano, to všechno přece věděl, viděl to zřetelně v jejich slovních soubojích, ale naprosto špatně si to vykládal. Jak se dá člověk oklamat, když ho každé slovo, každý pohled utvrzuje v jeho slepotě! Nebylo vyřčeno ani zamýšleno jediné lživé slovo, a přece byl celek jedna velká lež.

Mluvila se svým otcem – a s jeho otcem!

Cadfael slyšel v duchu veselý hlas Elise ap Cynan, jak o sobě vyprávěl, když přijel do Shrewsbury. Owain Gwynedd je jeho svrchovaným pánem a dohlížel na něj u rodiny, kam ho umístil, když mu zemřel otec…

„…ke svému strýci Griffithovi ap Meilyr, kde jsme vyrostli s mým bratrancem Eliudem jako bratři…“

Dva mladí muži, jeden druhému blízcí jako dvojčata, příliš blízcí na to, aby udělali prostor nevěstě určené jednomu z nich. Ano, a ona tvrdě bojovala o to, co považovala za svá práva, a s vědomím, že na druhé straně je láska dost hluboká a prudká, aby se vyrovnala její lásce, jen kdyby… Jen kdyby se dalo čestně rozvázat pochybené pouto vytvořené v útlém dětství. Kdyby se ti dva dali od sebe oddělit, to podvojné stvoření, dívající se do zrcadla, obraz nalevo, obraz napravo – a který z nich je skutečnost? Jak to má posoudit cizí člověk?

Nyní to věděl. Nepoužila to slovo volně o příbuzném, který je oba vychoval. Ne, myslela přesně to, co řekla. Strýc může být i pěstounem, ale jen přirozený otec je otcem.

Přijeli se soumrakem, stejně jako minule. Cadfael byl ještě omráčen, když je slyšel přijíždět, a vytrhl se, aby se šel podívat na shon na dvoře ve světle pochodní, odlesky na koňské srsti, cinkání postrojů, uzd a ostruh, veselý cílevědomý šum proplétajících se hlasů, sykání a broukání podkoních, dusání kopyt a slaboučkou mlhu teplého dechu v chladném, ale ne mrazivém vzduchu. Na velkolepou malbu ze světel a stínů a otevřené dveře síně teple žhnoucí na uvítanou.

První seskočil ze sedla Tudur ap Rhys a sám šel podržet knížeti třmen. Nepokryté světlé vlasy Owaina Gwynedda zazářily v červenavém světle pochodní, když seskakoval, o hlavu vyšší než jeho hostitel. Přijížděli muž za mužem, náčelník za náčelníkem, drobná knížata a nejbližší pobočníci Gwynedda, sousedé Anglie. Cadfael stál, na každého se díval, jak sesedá, a otálel, dokud nebyli všichni dole a jejich následovníci se nerozešli do táborů za maenolem. Nenašel však mezi nimi Einona ab Ithel, kterého hledal.

„Einon?“ řekl na otázku Tudur. „Jede za námi, i když možná přijde pozdě na večeři. Musel se zastavit v Llansantffraidu, má tam provdanou dceru a narodil se mu právě první vnuk. Během večera tu bude. Jste zase srdečně vítán pod mou střechou, bratře, tím spíš, přinášíte-li zprávy, které potěší knížecí ucho. Byla to zlá věc, která se tam u vás stala, cítí ji jako žalostnou skvrnu na své pověsti.“

„Spíš hledám, než přináším světlo,“ přiznal Cadfael. „Doufám však, že zlý skutek jednoho muže nemůže pokazit tato setkání vašeho knížete a našeho šerifa. Dobrá vůle Owaina Gwynedda je pro nás v Shropshiru nad zlato, tím víc, že Madog ap Meredith zase ukazuje zuby.“

„Cože? To bude chtít Owain slyšet, ale lepší, když mu to řeknete až po večeři. Usadím vás u vyvýšeného stolu.“

Protože musel stejně čekat, než přijede Einon, Cadfael se uvelebil a těšil se při večeři ze sešlosti v Tudurově síni, z tepla ohně uprostřed síně, pochodní, vína a hry na harfu. Muž Tudurova postavení měl výsadu vlastnit harfu a držet si vlastního harfeníka, a kromě toho měl povinnost štědře hostit potulné pěvce. A když už tu byl kníže, aby chválil a byl chválen, uspořádali soutěž pěvců, která se protáhla přes celou hostinu. Na nádvoří stále někdo přicházel a jiný odcházel, přijížděli opozdilci, důstojníci z táborů obcházeli hranice svých útvarů a střídali stráže, ženy přinášely a odnášely věci a postávaly v hovoru s lučištníky a ozbrojenci. V této chvíli tu byl gwyneddský knížecí dvůr, kam musejí přicházet lidé s prosbami a dary i mladí muži hledající úřady a přízeň.

Nádobí bylo sklizeno a víno i medovina volně kolovaly, když do síně vešel Tudurův správce a zamířil k vyvýšenému stolu.

„Pane, je tu jeden muž, který žádá a dovolení, aby vám představil svého nemanželského syna, kterého uznal a přijal do rodu před pouhými dvěma dny. Griffri ap Llywarch od Meifordu. Vyslechnete ho?“

„Rád,“ souhlasil Owain a napřímil světlou hlavu, aby se zvědavě podíval do kouře a stínů v síni. „Ať Griffri ap Llywarch přijde. Je vítán.“

Cadfael jménu nevěnoval velkou pozornost a možná by je byl nepoznal, ani kdyby byl poslouchal, a také by těžko poznal muže, kterého nikdy předtím neviděl. Příchozí prošel za správcem do síně a mezi stoly k vyvýšenému místu. Byl to hubený šlachovitý muž kolem padesátky, olysalý, s bradkou a chůzí horala. Ošlehaný byl jako pastevec a kolem dalekozrakých očí měl věnec drobných vrásek. Oblečen byl prostě, do hnědého, dobrého domácího sukna. Šel přímo k pódiu a krátce, neotrocky se po velšském způsobu poklonil svému knížeti.

„Můj pane Owaine, přivedl jsem vám svého syna, abyste jej poznal a schválil jako mého dědice. Jediný syn, kterého jsem měl se svou manželkou, je totiž už dva roky mrtev a byl jsem bez dětí, dokud ke mně nepřišel tento syn z jiné ženy a neprokázal mi svůj původ. Přijal jsem ho za svého a uvedl do svého rodu. Prosím nyní o váš souhlas.“

Stál hrdě, potěšen svou novinkou a mladým mužem, kterého představoval, a Cadfael by neměl oči ani uši pro nikoho jiného z přítomných, nebýt zdvořilého ztišení, které ho následovalo síní, a jednoho jasného zvuku, který v něm zazníval. Stíny a kouř halily postavu, jež uctivě následovala o několik kroků dál, ale zvuk jejích kroků bylo zřetelně slyšet. Ten člověk kulhal, napadal na jednu nohu. Když Griffriho syn váhavě vystoupil do světla pochodní u vyvýšeného stolu, Cadfael na něj upřel zrak. Poznal jej, přestože černé vlasy byly přistřiženy a hrdě odhozeny z tváře, jež nyní nebyla zamračená a uzavřená, ale otevřená, plná naděje a dychtivosti, a pod paží už nebyla berla.

Cadfael hleděl z Aniona ap Griffri na Griffriho ap Llywarch, do jehož neveselého bezdětného stárnutí vnesl tento nečekaný syn náhle teplo naděje a spokojenosti. Plášť z domácího sukna, který volně visel z Griffriho ramenou, měl ve svých záhybech dlouhou jehlici s velkou rytou hlavicí, zajištěnou tenkým řetízkem. Jak ji Cadfael uviděl, až příliš dobře ji poznal.

Nejen on. Velkými dveřmi vstoupil ze soukromé komnaty Einon ab Ithel jako domácí člověk, který si nepřeje vyvolat nežádoucí pozornost, a nepozorovaně se vynořil za stolem knížete. Muž, který všechny tak upoutal, zajímal samozřejmě i jeho. A tu se červené světlo pochodní odrazilo od ozdoby, kterou Griffri neskrývaně a pyšně nesl. Její majitel měl dobrý důvod vědět, že dvě takové neexistují, rozhodně ne takto mohutné a zdobené.

„Přisámbůh!“ mocně zvolal Einon ab Ithel v ohromení a pohoršení. „Co to tu máme za drzého zloděje, že se honosí mým zlatem přímo mně před očima?“

Padlo ticho, zlověstné jako hrom, a všechny hlavy se otočily od knížete a žadatele a pohlédly na tohoto hlučného žalobce. Einon několika dlouhými kroky obešel vyvýšený stůl, seskočil z pódia a dopadl těsně před Griffrim, až se starý muž v úleku zapotácel. Ale Einon k němu přiskočil a tvrdým snědým prstem dloubl do jehlice, jež zářila na jeho tmavém plášti.

„Můj pane, tohle je moje! Zlato z mé půdy, které jsem sám nechal vytěžit. Nechal jsem si ji udělat, v téhle a v žádné jiné zemi není druhá docela stejná. Když jsem se vrátil ze Shrewsbury, z výpravy, o níž víte, neměl jsem ji na límci a od té doby jsem ji neviděl. Myslel jsem, že mi spadla někde cestou, a nedělal jsem pro to žádný povyk. Pro zlato přece truchlit nebudu! A teď je vidím znovu a nemůžu uvěřit svým očím. Pane, je to ve vašich rukou. Zeptejte se tohoto muže, jak je možné, že nosí věc, která je moje.“

Půl síně už stálo na nohou a vřelo hrozbou, protože krádež bez polehčujících okolností byla nejhorší zločin, jaký uznávali, a okradený směl zloděje polapeného při činu okamžitě zabít. Griffri stál oněmělý a jen se zmateně rozhlížel. Ale to už se mezi něj a Einona vrhl s roztaženými pažemi Anion.

„Pane, pane, já mu ji dal, já jsem ji přinesl otci. Nekradl jsem… jen jsem si vyřizoval účty! Otec je nevinen, a jestli se někdo provinil, jsem to jen já.“

Potil se hrůzou, po čele mu tekly potůčky potu a zachytávaly se v hustém obočí. A pokud uměl trochu velšsky, v tuhle chvíli mu velština nestačila, a tak mluvil anglicky. To všechny na okamžik překvapilo. Owain máchl rukou a vyžádal si ticho.

Trochu reptali, ale uposlechli. V tichu, jež následovalo, Cadfael nenápadně vstal, obešel stůl a předstoupil. Jeho pohyb, ač diskrétní, upoutal zrak knížete.

„Pane,“ řekl omluvně Cadfael, jsem ze Shrewsbury, znám tohoto muže, Aniona ap Griffri, a on zná mě. Byl vychován v Anglii, nemůže za to. Kdyby potřeboval tlumočníka, mohu posloužit, aby mu tady všichni rozuměli.“

„To je dobrá nabídka,“ pohlédl na něj zamyšleně Owain. „Jste také zmocněn mluvit za Shrewsbury, bratře? Protože to obvinění, jak se zdá, míří zpět do toho města a k záležitosti, o níž víme. Pokud zmocnění máte, smíte mluvit jen za opatství, nebo též za hrabství a za město?“

„Zde a nyní,“ opáčil směle Cadfael, „si troufnu na oboje. A shledáte-li na tom chybu, neváhejte mi ji přičíst.“

„Domnívám se, že tu jste právě jako mluvčí,“ řekl po úvaze Owain.

„Jsem. Mimo jiné zrovna tenhle šperk hledám. Zmizel totiž z pokoje Gilberta Prestcotea v naší nemocnici v den, kdy zemřel. Plášť, který byl přidán nemocnému na nosítka, byl Einonovi ab Ithel vrácen, spona však ne. Teprve když Einon odjel, vzpomněli jsme si a začali ozdobu hledat. A teprve teď ji opět vidím.“

„Z pokoje, kde byl kdosi zavražděn,“ řekl Einon. „Bratře, našel jste víc než zlato. Třeba teď pošlete naše muže domů.“

Anion stál s obavou, ale i rozhodností mezi otcem a obviňujícím pohledem síně plné očí. Byl bílý jako led, úplně průsvitný, jako by se mu všechna krev stáhla ze žil. „Nezabil jsem,“ zachraptěl a těžce se nadechl, aby mohl mluvit. „Pane, neměl jsem tušení… myslel jsem, že je ta jehlice jeho, Prestcoteova. Vzal jsem ji z pláště, to ano –“

„Potom, co jsi ho zabil,“ řekl drsně Einon.

„Ne! Přísahám! Ani jsem se ho nedotkl.“ Se zoufalou prosbou se otočil k Owainovi, jenž seděl za stolem a nezúčastněně naslouchal. Prsty lehce objímal nožku své vinné sklenky, ale oči měl velmi jasné a vnfmavé. „Pane, vyslyšte mě,“ pokračoval mladý muž, „a mého otce neviňte z ničeho, protože ví jen to, co jsem mu řekl – totéž, co řeknu vám. Bůh ví, že nelžu.“

„Podejte mi tu jehlici,“ řekl Owain. A když ji Griffri rozechvělými prsty spěšně odepnul a podal knížeti do dlaně, pokračoval: „Tak! Znám ji příliš dlouho a příliš často jsem ji viděl, takže nemohu pochybovat, čí je. Od vás, bratře, a od Einona vím, jak se stalo, že ležela každému na očích u šerifovy postele. Nyní mi můžeš, Anione, říci, jak jsi ji získal. Rozumím anglicky, nemusíš se bát, že bych tě nepochopil. A bratr Cadfael přeloží tvá slova do velštiny, aby ti rozuměli všichni přítomní.“

Anion polkl a vydal ze staženého hrdla skřípavý zvuk, ale proud slov zábranu uvolnil. „Můj pane, až do těchto dnů jsem svého otce nikdy neviděl, a on mě taky ne, ale měl jsem bratra, jak říkal, a s tím jsem se náhodou seznámil, když přišel do Shrewsbury prodávat vlnu. Byli jsme rok od sebe, já byl starší. Byl to můj příbuzný a cenil jsem si ho. A jednou, když zašel do města a já tam nebyl, se připletl ke rvačce. Jeden muž přišel o život a vina padla na bratra. Gilbert Prestcote ho dal pověsit!“

Owain mžikl stranou na Cadfaela a počkal, dokud to nepřeložil do velštiny. Pak se zeptal: „Víte o tom případu? Bylo to učiněno po právu?“

„Kdo ví, čí ruka zabíjela?“ řekl Cadfael. „Byla to pouliční rvačka, mladíci se opili. Gilbert Prestcote byl prudká povaha, ale spravedlivý člověk. Jedno je ovšem jisté: tady ve Walesu by ten muž oběšen nebyl. Vyřešilo by to vyrovnání za prolitou krev.“

„Dál,“ rozkázal Owain.

„Ta křivda ve mně od té doby nepřestala hlodat,“ pokračoval Anion, rozvášněný starou hořkostí. „Ale kdy jsem se mohl dostat do šerifovy blízkosti? Nikdy, dokud ho vaši muži nepřivezli do Shrewsbury raněného a neuložili v nemocnici. A já jsem tam zrovna byl, se zlomenou nohou, už skoro zahojenou. Šerif ležel pouhých dvacet kroků ode mne, mezi námi jen zeď. Nepřítel vydaný mi na milost a nemilost. Když bylo všude ticho a bratři odešli na oběd, vešel jsem do pokoje, kde ležel. Dlužil mému rodu život. Přestože jsem levoboček, cítil jsem se v tu chvíli natolik Velšanem, abych se chtěl náležitě pomstít – chtěl jsem ho zabít! Jediný bratr, kterého jsem měl, takový veselý a hezký mládenec, a on ho pověsí za jednu nešťastnou ránu, zasazenou, když měl v sobě holbu piva! Ale nedokázal jsem to. Když jsem svého nepřítele viděl tak zdeptaného, tak starého a vyčerpaného, skoro bez krve, sotva lapajícího po dechu… Stál jsem nad ním, hleděl na něj a necítil nic než smutek. Najednou jsem si řekl, že pomsty už není třeba, protože trest už přišel. A tak jsem vymyslel něco jiného. Nebyl tam žádný soud, který by stanovil vyrovnání za prolitou krev a vymohl zaplacení, ale byla tam ta zlatá jehlice, zapíchnutá v plášti vedle raněného. Myslel jsem, že mu patří. Jak jsem mohl vědět, že je to jinak? Tak jsem ji vzal jako galanas, aby se vyrovnal dluh a křivda. Ale ještě ten den jsem se dověděl to, co všichni: že Prestcote je mrtev, a k tomu zavražděn, a když se začali vyptávat i mne, věděl jsem, že kdyby někdy vyšlo najevo, co jsem udělal, svalili by na mě všechno. A tak jsem utekl. Stejně jsem se chtěl časem vypravit za otcem a říci mu, že je bratrova smrt splacena, ale protože jsem dostal strach, utekl jsem nakvap.“

„Přišel za mnou,“ ozval se vážně Griffri s rukou na synovu rameni, „a jako důkaz mi ukázal jantar, který jsem dal kdysi jeho matce. Ale poznal jsem ho, je podobný bratrovi, kterého ztratil. Dal mi tu věc, kterou držíte, můj pane, a pověděl mi, že smrt mladého Griffriho je splacena a že tohle je cena, kterou si vzal na znamení vyrovnání křivdy, protože náš nepřítel je mrtev. Moc jsem mu nerozuměl, a tak jsem mu řekl, že zabil-li Griffriho vraha, neměl právo vzít si ještě něco. Ale slavnostně se mi zapřísáhl, že on ho nezabil, a já mu věřím. A posuďte: nemám snad důvod k radosti, když se mi ve zralém věku vrátil syn, aby mi byl oporou v stáří? Proboha, pane, neberte mi ho!“

V ponurém zamyšleném mlčení, jež následovalo, dopřeložil Cadfael Anionova slova. Tvář knížete zatím nezkoumal. Když skončil, mlčení se ještě asi na minutu protáhlo, protože nikdo nechtěl promluvit, dokud se nevyjádří Owain. Ani ten nespěchal. Díval se z otce na syna, přitisknuté k sobě pod pódiem v nesmělé soudržnosti, podíval se na Einona, jehož tvář byla stejně neproniknutelná jako jeho, a nakonec na Cadfaela.

„Bratře, o tom, co se sběhlo v shrewsburyském opatství, víte víc než my, a navíc tohoto muže znáte. Co tomu říkáte? Věříte jeho příběhu?“

„Ano,“ pravil Cadfael s hlubokou, procítěnou vděčností, že dostal slovo, „opravdu tomu věřím. Souhlasí to se vším, co je mi známo. Na jedno bych se však zeptal.“

„Ptejte se.“

„Stál jste u lůžka, Anione, a pozoroval jste spáče. Jste si jist, že byl živý?“

„Naprosto jist,“ podivil se Anion. „Dýchal, ve spánku sténal. Viděl jsem a slyšel, že žije. Jsem o tom přesvědčen.“

„Můj pane,“ odpověděl Cadfael Owainovi na nevyslovenou otázku, „o chvilku později kdosi slyšel, jak do místnosti vešel ještě jeden člověk, ale ten nekulhal jako Anion, šel lehce. Ten nevzal nic, leda snad život. Kromě toho věřím tomu, co nám Anion řekl, také proto, že k tomu, abych vypátral vraha Gilberta Prestcotea, se musím dovědět ještě něco.“

Owain chápavě přikývl a chvíli mlčky přemítal. Pak rychlým pohybem uchopil zlatou jehlici a natáhl s ní ruku k Einonovi. „Co říkáš? Byla to krádež?“

„Už si to nemyslím,“ zasmál se Einon a napětí v síni se uvolnilo. Ve všeobecném rumraji a úlevě se kníže obrátil ke svému hostiteli.

„Udělej tady dole místo, Tudure ap Rhys, pro Griffriho ap Llywarch a jeho syna Aniona.“

[ XI ]

Tak tady máme hlavního podezřelého ze Shrewsbury, muže, kterého už řeči oběsily a pochovaly, a on tu kráčí síní v patách otci, trochu klopýtavě a omámeně jako ve snu, ale už začíná zářit, jako by se v něm rozsvítila pochodeň; kráčí k místu po otcově boku u jednoho ze stolů, rovný mezi sobě rovnými. Ze služčina parchanta bez majetku a bez privilegií se najednou stal svobodný člověk s právoplatným místem ve svém rodu, dědic uznávaného otce, přijatý knížetem. Hrozba, která ho přinutila dát se na útěk, se proměnila v největší požehnání jeho života a přivedla ho na jediné místo, které mu podle velšského zákona právem patří, na místo právoplatného syna otce, který ho hrdě uznává. Anion už není pouhý levoboček.

Cadfael se díval, jak usedají, a byl rád, že z toho zla vzešlo alespoň jedno dobro. Kde by byl ten mladý muž nalezl odvahu vyhledat vlastního otce, vzdáleného, neznámého, mluvícího jinou řečí, kdyby ho nepopohnal strach a neusnadnil mu skok přes hranici? Konec mu plně vynahradil hrůzu, jež předcházela. Na Aniona může Cadfael zapomenout. Anion má ruce čisté.

„Aspoň jednoho muže jste mi poslali,“ prohodil Owain a zamyšleně hleděl, jak se ti dva usazují, „za mých osm, kteří jsou ještě vázáni. A není to špatný chlapík. Ale ve zbrani asi cvičený nebude.“

„Je to vynikající ošetřovatel dobytka,“ řekl Cadfael. „Rozumí všem zvířatům. Můžete mu s klidem svěřit své koně.“

„A vy, jak tomu rozumím, ztrácíte hlavního uchazeče o oprátku. Nemáte o něm žádné pochyby?“

„Vůbec ne. Jsem přesvědčen, že neudělal víc, než říká. Snil, jak se pomstí silnému, domýšlivému muži, a našel zlomenou trosku, kterou mohl jedině litovat.“

„To není špatný konec,“ řekl Owain. „A teď bychom se myslím mohli odebrat na nějaké klidnější místo a vy nám povíte, co pro nás máte, a zeptáte se, na co se potřebujete zeptat.“

V komnatě knížete seděli okolo malého ohřívadla, chráněného drátem, Owain, Tudur, Einon ab Ithel a Cadfael. Cadfael si s sebou přinesl krabičku, v níž choval chumáčky vlny a zlatou nit. Ty jedinečné odstíny tmavé modři a růžové si nemohl přesně pamatovat, ale musel je stále okem porovnávat s každou látkou, kterou objeví. Krabičku měl v brašně u pasu a bál se ji otevřít, kdekoli byl sebeslabší průvan, aby mu ty křehké vlásečky neuletěly. Jediný závan skrz klíčovou dírku by stačil, aby jeho zlověstný poklad zmizel v nenávratnu.

Předtím se rozmýšlel, kolik by toho měl říci, ale ve světle Cristinina odhalení, a protože tu byl přítomen její otec, vypověděl všechno, co věděl, jak se Elis v zajetí beznadějně zamiloval do Prestcoteovy dcery a jak neviděli žádnou naději na získání šerifova souhlasu, což dalo Elisovi dostatečný důvod, aby se pokusil vyrušit nemocného při odpočinku – buď proto, aby vraždou odstranil překážku v cestě své lásky, jak jej obvinila Melicent, nebo aby mu předestřel svůj málo nadějný případ, jak tvrdil sám Elis.

„Tak takhle to bylo,“ řekl Owain a vyměnil si přímý, pevný pohled s Tudurem, neudivený a zdržující se soustrasti i obvinění. Tudur byl blízkým osobním přítelem svého knížete a jistě s ním mluvil o tom, s čím se mu svěřila Cristina. A tady je druhá strana mince. „Říkáte, že se to stalo potom, co od vás Einon odjel?“

„Ano. Vyšlo najevo, že se chlapec pokoušel s Gilbertem promluvit, ale bratr Edmund ho vykázal z místnosti. Když to uslyšela Melicent, nařkla ho z vraždy.“

„Ale vy to tak docela nepřijímáte. A jak se zdá, nepřijímá to ani Beringar.“

„Není pro to žádný větší důkaz, než že stál vedle postele, když přišel Edmund a vyhnal ho. Mohlo to být stejně dobře z důvodu, který uvádí chlapec, jako z nějakého horšího. A pak tu byla ta věc s tou jehlicí, jak jistě chápete. Vůbec jsme si neuvědomili, že schází, pane, dokud jste neodjel domů. Ale Elis ji s naprostou jistotou neměl ani u sebe, ani neměl příležitost ji někam schovat, než byl prohledán. Proto musel být v tom pokoji ještě někdo jiný a vzít ji.“

„Nyní však víme, co se s mou jehlicí stalo,“ poznamenal Einon, „a ujistili jsme se, že Anion nevraždil. Nehrozí tedy Elisovi opět nebezpečí, že bude ocejchován jako vrah nemocného a spícího člověka? I když to velmi špatně ladí s tím, co o něm vím,“ dodal.

„Kdo z nás,“ řekl zasmušile Owain, „se někdy nedopustil nějaké podlosti, která velice špatně ladí s tím, co o nás vědí naši přátelé? I s tím, co víme, nebo si myslíme, že víme sami o sobě! Nevyloučil bych, že každý člověk je někdy v životě schopen aspoň jedné velké hanebnosti.“ Vzhlédl ke Cadfaelovi. „Bratře, vzpomínám si, že jste v síni říkal, že musíte vypátrat ještě něco, než vyslídíte Prestcoteova vraha. Co to je?“

„Musím najít tkaninu, kterou byl Gilbert udušen. Jakmile se najde, pozná se podle stop, jež na něm zanechala. Někdo mu ji totiž přitiskl na nos a ústa, takže ji vdechl do chřípí a vtáhl mezi zuby, a pár vláken jsme mu našli ve vousech. Není to obyčejná látka. Když Elis vycházel z nemocnice, nic podobného s sebou neměl. Jakmile jsem našel a uschoval ta vlákna, prohledali jsme celé opatství, protože to mohl být závěs nebo oltářní rouška, ale nenašli jsme nic, co by se těm nitkám podobalo. Dokud nebudu vědět, z jakého jsou kusu a co se s ním stalo, nebudu znát ani Prestcoteova vraha.“

„Je to jisté?“ zeptal se Owain. „Ta vlákna jste vytáhl mrtvému z chřípí a z úst? Myslíte, že látku, kterou byl udušen, poznáte, až ji uvidíte?“

„Ano, myslím si to, protože má jasné barvy, jaké se hned tak nevidí. Krabičku s vlákny mám s sebou. Otevřte ji však opatrně. To, co je vevnitř, je jemné jako pavučina.“ Cadfael mu podal krabičku přes ohřívadlo. „Ale odneste si to jinam. Stoupající teplo by to mohlo odfouknout.“

Owain vzal krabičku stranou a podržel ji pod jednou z lamp, aby do ní dopadlo světlo. Drobounké nitky se lehce zatetelily a zůstaly v klidu. „Je tu zlatá nit, to je jasné, kroucená. A to ostatní – vidím, že je to vlna, podle těch četných vlásků a živosti. Některé jsou tmavší, druhé světlejší.“ Bedlivě si je prohlížel, ale nakonec zavrtěl hlavou. „Nepoznám, jaké jsou to odstíny, jen to, že v té látce byla zlatá nit. A odhadoval bych, že to byla silná, hustá tkanina, podle toho, jak se vlna kroutí. V té přízi muselo být mnohem víc takových jemných vláken.“

„Ukažte,“ řekl Einon a s přimhouřenýma očima nahlédl do krabičky. „Zlato vidím, ale barvy… Ne, nic mi to neříká.“

Tudur se také podíval a zavrtěl hlavou. „Na to nemáme dost světla, můj pane. Za dne se to bude jevit docela jinak.“ Byla to pravda, v rozplývavém světle olejových lampiček byly vlasy knížete sytě pšeničně zlaté, skoro do hněda. Za dne byly žluté jako petrklíče. „Asi bude lepší nechat to na ráno,“ souhlasil Cadfael. „I kdybychom na to viděli líp, co by se dalo v tuhle pozdní hodinu dělat?“

„Tohle světlo klame zrak,“ řekl Owain a sklapl víčko nad lehkými vlákny. „Proč si myslíte, že to, co hledáte, najdete tady?“

„Jelikož jsme to nenašli v celém opatství, musíme hledat jinde, všude, kam se lidé odtamtud rozešli. Pan Einon a další dva kapitáni odjeli dřív, než jsme ta vlákna našli, a tak zde byla možnost, i když slabounká, že tu látku nevědomky odvezli s sebou. Za dne uvidíme ty barvy v pravém světle. Třeba si vzpomenete, že jste už takovou tkaninu někde viděli.“

Cadfael si vzal krabičku zpátky. Naději měl chabou, ale zůstával ještě zítřek. V těch několika chvějivých vláscích byl uvězněn život člověka a zdraví něčí duše, a on byl jejich strážcem.

„Zítra,“ řekl důrazně kníže, „zkusíme, co nám ukáže světlo Boží, protože to naše je příliš slabé.“

V nejtemnější noci se Elis probudil v tmavé cele na vnějším nádvoří hradu Shrewsbury a ležel s nastraženýma ušima, probíral se z otupělosti spánkem a přemýšlel, co ho to vytrhlo z tak hlubokého snu. Zvykl si už na všechny denní zvuky, které k tomuto místu patřily, a na běžné nerušené noční ticho. Tato noc byla jiná, jinak by nebyl tak surově vytržen z jediného útočiště před svým každodenním trápením. Něco není v pořádku, něco se hýbe v čase, kdy vždycky bývalo ticho a klid. Vzduch se chvěl tichými pohyby a vzdálenými hlasy.

Nebyli zamčeni, jejich slovo brali jako zaručené, jako dostatečné pouto, které je udrží. Elis se opatrně zvedl na lokti a naklonil se nad Eliuda, aby si poslechl jeho dech. Spí hluboce, i když ne zcela pokojně. Poškubával sebou a převracel se bez probuzení a rytmus jeho dechu se nepokojně měnil, chvílemi byl mělčí a kratší, pak se zvolňoval do dlouhých dechů, jež svědčily o lepším odpočinku. Elis ho nechtěl vyrušit. Vždyť je to všechno jen jeho vina, za všechno může jeho paličatá hloupost, se kterou se připojil ke Cadwaladrovi. Jinak by tu Eliud neležel jako vězeň. Nesmí ho vtáhnout do větší nejistoty a nebezpečí, ať už se jemu samému stane cokoli.

Určitě to jsou hlasy, někde nedaleko, ale utlumené a oddělené od něj silnými kamennými zdmi. A přestože se na tuto dálku nedají rozeznat slova, v rozmluvě je jakási nepojmenovatelná úzkost, ve vzduchu se chvěje panika. Elis opatrně vyklouzl z postele, zastavil se na okamžik se zatajeným dechem, aby se ujistil, že se Eliud nepohnul, a sáhl po kabátci, vděčen, že spí v košili a nohavicích a nemusí po nich potmě šátrat. Při všem trápení a úzkosti, které v sobě ve dne v noci nosil, musel zjistit důvod tohoto nového a neočekávaného neklidu. Každé porušení zvyklostí znamenalo hrozbu.

Dveře byly těžké, ale dobře vyvážené, a otevřely se bez hluku. Venku byla noc bezměsíčná, ale jasná a oblohu mezi zdmi a věžemi, jež tvořily neproniknutelně temnou skořápku, slaboučce prosvěcovaly hvězdy. Zavřel za sebou a opatrně spustil těžkou západku. Teď mělo mumlání hlasů zřetelný směr, přicházelo ze strážnice v bráně. A to zřetelné, krátké klapnutí, jež vykříslo ze země skrytou jiskru, byla kopyta na dlažbě. Jezdec v tuto hodinu?

Po hmatu šel podle zdi za zvukem, na každém nároží se přitiskl ke kamenům a znovu naslouchal. Kůň přešlápl a frkl. Z husté tmy postupně vyvstávaly obrysy, dvojice věžic nad barbakánem ukázala své zuby proti světlejší obloze a v ploše zavřené brány dole byla úzká světlá štěrbina, vysoká jako muž na koni a dostatečně široká, aby jí kůň ve spěchu projel. Jezdecká branka je tedy otevřená. Otevřená, protože jí před chviličkou někdo projel s naléhavou zprávou, a nikdo ještě nepomyslel na to, aby ji zavřel.

Elis se připlížil ještě blíž. Dveře strážnice byly pootevřené a na tmavých dlažebních kamenech ležela dlouhá čára světla od pochodní uvnitř. Hlasy se ozývaly a hned se zase ztrácely, podle toho, jak sílily a opět se ztišovaly, ale tu a tam pochytil zřetelné slovo.

„…vypálili statek západně od Pontesbury,“ hlásil posel, stále ještě lapající po dechu ve svém chvatu, „a neodtáhli… Utábořili se přes noc… a další tlupa postupuje jejich směrem od Minsterley.“

Jiný hlas, ostrý a jasný, zřejmě hlas jednoho ze zkušených seržantů: „Kolik jich je?“

„Celkem.., jestli se dají dohromady… Říkali mi, že jich může být asi sto padesát…“

„Lučištníci? Kopiníci? Pěší, nebo na koni?“ To nebyl seržant, to byl mladý hlas, znepokojením a napětím o maličko vyšší než obvykle. Tak oni vytáhli z postele Alana Herbarda! To tedy musí být vážné.

„Většina jich je pěších, pane. Kopiníci i lučištníci. Mohou se pokusit obklíčit Pontesbury… vědí, že Beringar je na severu…“

„Na půl cesty k Shrewsbury!“ řekl Herbardův hlas, napjatý a nedočkavý, až bude moci zavelet.

„Na nás si netroufnou,“ řekl seržant. „Ti chtějí drancovat. Ty statky v údolí… s novorozenými jehňaty…“

„Madog ap Meredith si chce zchladit žáhu,“ nadhodil stále udýchaný posel, „za ten nezdařený nájezd v únoru. Jsou blízko… ale v lese velký úlovek nepoberou… nevím…“

Na půl cesty k Shrewsbury, to je víc než na půl cesty k brodu v lese, kde se ta pomstychtivost zrodila. A úlovek… Elis se obrátil čelem ke studenému kameni, o který se opíral, a polykal své zděšení. Kupa ženských! Teď dostal za ten hloupý posměch důkladně odplaceno, když tam má svou vyvolenou, pro kterou by potil krev, mladou, krásnou, plavou jako len, urostlou jako jíva. Ti hranatí černovlasí chlapi z Powysu se o ni poperou, budou se kvůli ní zabíjet, a nakonec, až s ní skončí, zabijí i ji.

Než věděl, co má vlastně v úmyslu, vynořil se z úkrytu. Trpělivý, podřimující kůň by ho byl možná prozradil, ale nebyl tam žádný podkoní a zvíře stálo tiše, nepoplašeně, když se kradl kolem a lehounce, prosebně je pohladil. Neodvážil se ho vzít, první klapnutí kopyt by je vyhnalo ven jako roj sršňů, ale aspoň kolem něj prošel neprozrazen. Z velkého těla se lehce kouřilo, cítil jeho teplo. Unavená hlava se pootočila a šťouchla ho do ruky. S pokradmou jemností odtáhl prsty a proklouzl k brance, jež nabízela cestu ven do noci.

Byl venku, napravo měl sestup k předhradí a nalevo cestu vzhůru k městu. Byl však venku z hradu, on, který dal slovo, že nepřekročí jeho práh – od nynějška křivopřísežník, zrádce svého slova, vyvrhel. Ani Eliud se ho nezastane, až se to dozví.

Brány města se otevřou až za svítání. Elis se otočil vlevo, do města, a po neznámých uličkách a průchodech tápavě hledal nějaký kout, kde by se mohl schovat do rána. Vůbec si nebyl jistý, kudy se nejlépe dostane ven, a nelámal si hlavu s tím, zda se mu podaří projít a nevzbudit pozornost. Věděl jen, že se musí dostat ke Godrikovu Brodu dříve než jeho krajané. Instinktivně uhadoval, kde asi je, a tápavě mířil k východní bráně. Na mariánském hřbitově, i když nevěděl, že se tak jmenuje, se před studeným větrem schoulil pod přístřešek. Plášť nechal v zneuctěné cele, byl polonahý, vystaven hanbě i noci, ale svobodný a na cestě, aby osvobozoval. Co záleží na cti, ba na životě samém, ve srovnání s bezpečím jeho milé?

Město se probouzelo časně. Obchodníci a pocestní vstávali a ubírali se k branám, ještě než se úplně rozednilo, aby si přispíšili za svou prací. Spolu s nimi sešel po Wyle i Elis ap Cynan, bez pláště, beze zbraně, zoufalý a směšný, a přece odhodlaný k hrdinské záchraně své Melicent.

Ještě než se Eliud docela probudil, natáhl ruku po bratranci a s údivem se posadil, když zjistil, že Elisova polovina lůžka je prázdná a studená. Ale přes pelest byl stále přehozen tmavočervený plášť – Eliudův neblahý pocit tedy nemá opodstatnění. Proč by si neměl Elis přivstat a vyjít na nádvoří, než se jeho spolunocležník vzbudí? Bez pláště nemůže být daleko. Ale přesto, a třebaže bylo odloučení tak krátké, trápilo Eliuda jako tělesná bolest. Tady ve vězení se skoro ani na okamžik nerozcházeli, jako by konečné šťastné vysvobození ze zajetí záviselo na jejich nerozlučnosti.

Eliud vstal, oblékl se a vyšel ven, aby se u koryta osvěžil studenou vodou. Kolem stáji a zbrojnice byl neobvyklý ruch, ale tam ani tam nebyl Elis k nalezení, a ani na hradbách nestál a nehleděl do dálky, obrácen k Walesu. Jeho nepřítomnost začínala bolet jako ruka, o kterou člověk přišel v boji.

Každý den jedli v síni se svými anglickými vrstevníky, ale tohoto jasného rána Elis k snídani nepřišel. Jeho nepřítomnosti si všimli i ostatní.

Když se Eliud najedl a vycházel ven, zastavil ho seržant. „Kde je váš bratranec? Je nemocný?“

„Nevím o tom nic víc než vy,“ řekl Eliud. „Hledám ho. Odešel, než jsem se vzbudil, a od té doby jsem ho neviděl.“ A když viděl, že se muž mračí a vrhá na něho první tvrdý, podezíravý pohled, horlivě, spěšně dodal: „Ale nemůže být daleko. Plášť má v cele. Je tu takový ruch, že mě napadlo, jestli si nepřivstal a nešel zjistit, co se děje.“

„Zavázal se, že nevykročí z brány,“ připomněl seržant. „Chcete mi říct, že přestal jíst? Musíte vědět víc, než předstíráte.“

„To není pravda! Musí být někde uvnitř. Neporušil by slovo, za to vám ručím.“

Muž na něj upřeně pohlédl a zprudka se otočil na patě. Zamířil k bráně, vyptat se stráží. Eliud ho prosebně chytil za rukáv. „Co se tu chystá? Přišly nějaké zprávy? Takový rozruch ve zbrojnici, lučištníci si chodí pro šípy… Co se v noci zběhlo?“

„Co se zběhlo? Vaši krajané se houfně hrnou údolím Minsterley, jestli to chcete vědět, pálí statky a míří k Pontesbury. Před třemi dny jich byla hrstka, teď už je jich víc než sto.“ Náhle se otočil a udeřil na Eliuda: „Tak vy jste to v noci slyšeli? V tom to vězí? Váš povedený bratránek asi zdrhl ke svým příbuzným, těm otrhancům, aby jim pomohl vraždit, co? Šerif mu nestačil?“

„Ne! To určitě ne! To není možné!“

„Takhle jsme ho přece chytili i prvně, při podobném mordýřském nájezdu. Tenkrát se mu to líbilo, a teď se mu nový útok náramně hodí. Vyvlékl se z oprátky a přátele má nablízku, aby mu pomohli utéct.“

„To nesmíte říkat! Jste si tak jistý, že není tady uvnitř, stále věrný svému slovu?“

„Nejsem, ale brzo si jistý budu,“ řekl sveřepě seržant a pevně uchopil Eliuda za rameno. „Do cely a čekat. O tomhle se musí dozvědět pan Herbard.“

Rychle odkráčel a Eliud se sklíčeně a poslušně odloudal zpátky do cely a posadil se na lůžko. Společnost mu dělal jen Elisův plášť. Tou dobou už nepochyboval, jak hledáni dopadne. Ze dne uběhly jen asi dvě hodiny a byla nekonečná spousta míst, kam se mohl vytratit člověk, který nemá chuť na jídlo ani na společnost svých bližních, ale hrad se zdál bez Elise osiřelý, studený a cizí, jako by tam nikdy nebyl. V noci zřejmě přijel posel s novinkou o posilách z Powysu, které drancují nedaleko Shrewsbury a ještě blíž klášterní usedlosti polesworthského opatství v Godrikově Brodu – tam, kde celé Elisovo těžké břímě začalo a kde asi musí skončit. Pokud Elis toho nočního příchozího slyšel a šel zjistit, oč jde – ano, pak mohl v zoufalství zapomenout na přísahu, na čest, na všechno. Eliud ztrápeně čekal, dokud nepřišel Alan Herbard s dvěma strážnými v patách. Čekal dlouho. Do té doby už museli propátrat celý hrad. Podle jejich sveřepých tváří bylo zřejmé, že Elise nenašli.

Eliud vstal. Teď bude potřebovat všechnu svou sílu a důstojnost, má-li promluvit za Elise. Tenhle Alan Herbard je stěží o rok nebo dva starší než on a je zkoušen stejně tvrdě.

„Jestli víte, jak váš bratranec uprchl,“ řekl bez okolků Herbard, „bylo by moudré, abyste promluvil. Sdíleli jste tenhle úzký prostor. Pokud v noci vstal, určitě to víte. Říkám vám otevřeně, že je pryč. Utekl. V noci byla branka otevřena jednomu příchozímu. Teď už není žádné tajemství, že jí unikl zrádce, křivopřísežník, který se tím sám přiznal k vraždě. Proč by se jinak chápal té příležitosti?“

„Ne, v tom mu křivdíte a nakonec se to ukáže. Není vrah. Jestli utekl, bylo to z jiného důvodu.“

„Tady není žádné jestli. Je pryč. Vy o tom nic nevíte? Spal jste, když odcházel?“

„Postrádal jsem ho, až když jsem se vzbudil,“ řekl Eliud. „Nevím nic o tom, jak ani kdy odešel. Ale znám ho. Jestli v noci vstal, protože slyšel vašeho člověka přijíždět a potom zaslechl – nemám pravdu? –, že Velšané z Powysu jsou příliš blízko a v nebezpečném počtu, potom vám přísahám, že uprchl jedině ze strachu o dceru Gilberta Prestcotea. Je u sester v Godrikově Brodu a Elis ji miluje. Ať ho zavrhla nebo ne, nepřestal ji milovat, a jestli je ohrožena, nasadí život, ano, i čest, aby ji dostal do bezpečí. A až se mu to podaří,“ pokračoval vášnivě Eliud, „vrátí se sem a strpí jakýkoli úděl, který mu bude určen. Není žádný zrádce! Porušil přísahu jedině kvůli Melicent. Vrátí se a sám se vám vydá do rukou. Zaručuji se za něj svou ctí! I svým životem!“

„Rád bych vám připomněl,“ opáčil drsně Herbard, „že to jste už udělal. Oba jste se zaručili jeden za druhého. V tuto chvíli jste náš rukojmí za jeho zradu. Mohl bych vás oběsit, a plným právem.“

„Tak to udělejte!“ vykřikl Eliud, bílý jak stěna a s očima rozzářenýma zeleným plamenem. „Tady mě máte, jeho záruku. Říkám vám, zakruťte mi krkem, jestli se prokáže, že je Elis nepoctivý. Rád vám to dovolím. Viděl jsem, že se chystáte vyjet. Jedete na Velšany z Powysu. Vemte mě s sebou! Dejte mi koně a zbraň a já za vás budu bojovat, a můžete mi dát za záda lučištníka, aby mě zastřelil, udělám-li jeden falešný krok, a na krk oprátku, abyste mě pověsili na nejbližší strom, až budou muži z Powysu poraženi – pokud vám Elis nedokáže, že jsem měl do puntíku pravdu.“

Třásl se rozčilením, napjatý jako struna. Herbard otevřel oči údivem nad takovou vášnivostí a chvilku si ho opatrně a zkoumavě prohlížel. „Budiž!“ řekl nakonec rázně a obrátil se ke svým mužům. „Postarejte se o to! Dejte mu koně a meč, a ať těsně za ním jede nejlepší střelec a zastřelí ho, jestli nás zradí. Říká, že stojí ve slovu, a ten jeho uprchlý kamarád také. Dobrá, tak ho za to slovo vezmeme.“

Ode dveří se ohlédl po Eliudovi, který zvedl Elisův červený plášť a držel jej v náručí, a řekl: „Kdyby byl váš bratranec způli takový muž jako vy, váš život by byl v bezpečí.“

Eliud se k němu prudce otočil, plášť přitisknutý na prsa, jako když přikládá balzám na nesnesitelnou bolest. „Copak jste to ještě nepochopili? On je lepší než já, tisíckrát lepší!“

[ XII ]

I v Tregeiriogu se vstávalo za šírání, pouhé dvě hodiny po Elisově útěku brankou v Shrewsbury. Hugh Beringar jel polovinu noci a dorazil, když obloha zazářila předjitřní holubičí šedí. Ospalí podkoní vstávali s poloslepýma očima, aby převzali koně dvacetičlenné družiny anglických hostů. Ostatní nechal Hugh rozestavené po celém severu hrabství, dobře ozbrojené, dobře zásobené a zatím nepřemožitelné pro nepočetné a zkusmé výpady, jimž byli vystaveni.

Bratr Cadfael, stejně vnímavý k nočním příjezdům jako Elis, se vytrhl ze spaní, jakmile postřehl ve vzduchu chvění a šum. Zvyk spát plně oblečen, s výjimkou škapulíře, měl něco do sebe, člověk mohl vstát a jít bos, nebo se zdržet a jen si obout sandály, a byl plně vystrojen jako za bílého dne. Tato kázeň bezpochyby vznikla v končinách, kde mnišské domy stály na trvale ohrožených místech, a čas jí propůjčil požehnání tradice. Cadfael byl již venku a na půl cesty ke stájím, když potkal Hugha, přicházejícího právě odtamtud perlovým přítmím, se stejně probuzeným a čilým Tudurem po boku.

„Co vás sem přivádí tak časně?“ podivil se Cadfael. „Že by čerstvé zprávy?“

„Pro mě čerstvé, ale v Shrewsbury už nejspíš staré.“ Hugh ho uchopil za paži a otočil ho nazpátek k síni. „Musím podat zprávu knížeti a pak musíme nejkratší cestou po hranici na jih. Madogův kastelán z Causu posílá do údolí Minsterley další muže. Když jsme dojeli do Oswestry, čekal na mě posel. Doufal jsem, že tam přenocuji.“

„Herbard vzkázal z Shrewsbury?“ zeptal se Cadfael. „Když jsem přede dvěma dny odjížděl, byla to jen hrstka nájezdníků.“

„Teď je to nejmíň stohlavá tlupa bojovníků. Když se o tom Herbard doslechl, nedostali se ještě za Minsterley, ale pokud jich je tolik, určitě mají v úmyslu něco horšího. A vy je znáte líp než já – oni čas nemaří. Třeba jsou na pochodu už teď, za svítání.“

„Budete potřebovat čerstvé koně,“ zmínil se prakticky Tudur.

„V Oswestry jsme pár koní vyměnili, ti zbytek cesty zvládnou. Ale pro ostatní si je od vás rád vypůjčím a budu vám vděčný. Na severu byl všude klid a posádky jsou bdělé. Zdá se, že Ranulf své průzkumníky odvelel směrem na Wrexham. U Whitchurche udělal klamný výpad a dostal přes prsty, tak věřím, že se prozatím stáhl. Ale i kdyby ne, musím za Madogem.“

„Pokud jde o Chirk, můžete být klidný,“ ujistil ho Tudur. „O ten se postaráme. Nechte své muže aspoň najíst a koně vydechnout. Vyženu ženské z postelí, aby vás nakrmily, a Einonovi řeknu, ať vzbudí Owaina, jestli ještě nevstal.“

„Co máte v úmyslu?“ zeptal se Cadfael. „Kterou cestou se dáte?“

„Na Llansilin a po hranici. Projedeme východně od Breiddenských kopců a kolem Westbury na Minsterley, a pokud to půjde, odřízneme jim cestu zpátky na základnu v Causu. Už mě nebaví mít v tom hradě Velšany,“ vystrčil Hugh bradu. „Musíme ho získat zpět, zařídit ho k bydlení a dát tam posádku.“

„Na tolik vojáků, kolik uvádíte, je vás málo,“ uvažoval Cadfael. „Proč nezajet nejdřív do Shrewsbury pro víc vojáků a pak jim jet na západ vstříc?“

„Není čas. A kromě toho věřím, že Alan Herbard má dost rozumu i odvahy na to, aby sám poslal do pole slušné vojsko. Pokud pojedeme dost rychle, třeba je dostaneme do kleští a rozmáčkneme jako ořech.“

Mezitím došli do síně. Zpráva je předešla, spáči uvnitř se rychle vyhrabávali ze slámy, sloužící rozestavovali stoly a služebné přibíhaly s čerstvými pecny z pekárny a s velkými džbány piva.

„Pokud se mi tu podaří dokončit mou záležitost,“ navrhl zlákaný Cadfael, „pojedu s vámi, jestli mě vezmete s sebou.“

„Ze srdce rád.“

„Tak abych se pokusil to honem dokončit, jen co bude mít Owain Gwynedd čas. Zatímco s ním budete jednat vy, přichystám si koně na cestu.“

Byl tak zaměstnán myšlenkami na nadcházející střetnutí a na to, co se už možná děje v Shrewsbury, že se obrátil zpátky ke stájím, a ani si neuvědomil, že za ním od kuchyně utíkají lehké kroky, dokud ho něčí ruka nechytila za rukáv. Otočil se. Stála za ním Cristina a upřeně mu hleděla do obličeje rozšířenýma černýma očima.

„Bratře Cadfaele, je to pravda, co říká otec? Že si už nemusím dělat starosti, protože Elis si našel nějakou dívku v Shrewsbury a netouží po ničem jiném, než aby se mě zbavil? Že se to dá ukončit s dobrou vůlí na obou stranách, že jsem svobodná a Eliud také? Je to pravda?“ Byla vážná, a přece celá zářila. Elisova zrada byla pro ni nadějí a pomocí. Zamotaný uzel se dal opravdu rozmotat ve vzájemné shodě a bez hořkosti.

„Je to pravda,“ přisvědčil Cadfael. „Ale dejte si pozor, abyste na té naději zatím moc nestavěla, protože zdaleka není jisté, že dámu, kterou chce, opravdu dostane. Řekl vám Tudur také, že právě ona Elise obviňuje, že je vrahem jejího otce? To není moc nadějná cesta k manželství.“

„Ale on to vážně chce? Miluje tu dívku? Potom se ke mně nevrátí, ať už ji získá nebo ne. Mě nikdy nechtěl. Já vím, byla bych mu celkem vyhověla,“ výmluvně pokrčila rameny a shovívavě ohrnula ret, „jako by mu vyhověla kterákoli jiná v odpovídajícím věku a postavení, ale pro něj jsem vždycky byla jen dítě, se kterým vyrůstal a které měl svým způsobem rád. Teď ví,“ dodala s citem, „co to je někoho chtít. Bůh ví, že mu přeji štěstí, jako v ně doufám sama.“

„Pojďte se mnou ke stájím,“ pozval ji Cadfael, „a dělejte mi společnost těch pár minut, co máme. Odjedu totiž s Hughem Beringarem, jen co jeho muži posnídají a koně si odpočinou a co si ještě jednou promluvím s Owainem Gwyneddem a Einonem ab Ithel. Povězte mi jasně, jak je to s vámi a Eliudem, protože když jsem vás spolu viděl minule, vůbec jsem vám nerozuměl.“

Šla s ním ráda, s tváří jasnou a čistou v perlovém světle, které právě začínalo růžovět. Její hlas byl pokojný, když říkala: „Milovala jsem Eliuda dřív, než jsem věděla, co to je láska. Věděla jsem jen, jak to bolí – že nesnesu, když jsem od něho odloučená, že ho chci následovat a být s ním, a on mě nechtěl ani vidět, nemluvil se mnou, hrubě mě od sebe odstrkoval, kdykoli jsem se na něho lepila. Byla jsem přece zaslíbená Elisovi a Elis byl víc než půl Eliudova světa, a on by se za nic na světě nedotkl ničeho, co patřilo jeho soukojenci, ani by po tom nezatoužil. To jsem byla ještě moc mladá na to, abych poznala, že to, jak prudce mě odmítá, ukazuje, jak prudce po mně touží. Ale když jsem pochopila, co mě mučí, zjistila jsem, že Eliud denně trpí stejnou bolestí.“

„Jste si jím naprosto jistá,“ konstatoval Cadfael bez pochybností.

„Jsem. Od chvíle, kdy jsem to pochopila, pokoušela jsem se ho přimět, aby přiznal, co já i on víme, že je pravda. Čím víc ho pronásleduji a prosím, tím víc se odvrací a nechce se mnou mluvit ani naslouchat. Ale tím víc po mně touží. Povím vám pravdu: když Elis odešel a byl zajat, začala jsem věřit, že jsem Eliuda skoro získala, a skoro ho přinutila, aby se přiznal, že mě miluje. Společně se mnou by tak zrušil hrozící sňatek s Elisem a řekl si o mě sám. Pak ho vyslali jako rukojmí a všechno přišlo vniveč. A teď rozsekl ten uzel Elis a všechny nás osvobodil.“

„Ještě je příliš brzy mluvit o osvobození,“ varoval ji vážně Cadfael. „Jeden ani druhý ještě nejsou za vodou. To není nikdo z nás, dokud nebude záležitost se šerifovou smrtí dovedena do spravedlivého konce.“

„Umím čekat,“ řekla Cristina.

Je zbytečné snažit se zchladit její odhodlání. Žila příliš dlouho ve stínu a teď se nenechá zastrašit. Co je pro ni nevyřešená vražda? Pochyboval, že pro ni něco znamenají slova jako vina či nevina. Měla jen jediný cíl, a nic ji od něj neodvrátí. Není sporu, že od dětství správně rozuměla svým dvěma kamarádům a dobře věděla, kdo z nich je sžírán hlodajícím zármutkem, protože ji má rád a ví, že je zasnoubena bratranci, kterého má rád jen o maličko méně. Snad o nic méně, dokud nedorostl do bolestného mužství. Děvčátka jsou vždycky o několik let starší než jejich bratři stejného věku, a dobře vědí, na koho žárlit.

„Když se tam vracíte,“ řekla Cristina a svítícíma očima sledovala ruch ve stáji, „zase ho uvidíte. Povězte mu, že teď patřím jen sama sobě, nebo brzy budu, a že si mohu vzít koho chci. A nechci nikoho než jeho.“

„Já mu to povím,“ ujistil ji Cadfael.

Po dvore se hemžili muži a koně, na každém stojanu a jeslích podél stání visely postroje. Nad dřevěnými budovami sílilo čiré a bledé jitřní světlo a zeleň lesa v údolí byla protkána světlými rašícími lístečky jako křehkým zeleným závojem mezi temnými jedlemi. Vál větřík a osvěžoval, ale nezábl. Vhodný den pro vyjížďku.

„Který kůň je váš?“ zeptala se.

Cadfael jej vyvedl, aby se podívala, a předal jej podkonímu, který mu okamžitě přišel posloužit.

„A ten veliký kostnatý šedák? Toho jsem ještě neviděla. Měl by jít dobře i s mužem v brnění na hřbetě.“

„To je oblíbenec Hugha Beringara,“ vysvětlil Cadfael, když strakáče s potěšením poznal. „Na každého jiného jezdce je jako prevít. Hugh ho určitě nechal v Oswestry odpočívat, jinak by teď na něm nejel.“

„Vidím, že sedlají i pro Einona ab Ithel,“ řekla. „Asi pojede zpátky do Chirku, aby Beringarovi dohlédl na severní hranici, když má práci jinde.“

Přes cestu jim přešel podkoní s postrojem přes jednu ruku a sedlovou pokrývkou přes druhou, a přehodil ho přes zábradlí, zatímco se vrátil pro koně, který je ponese. Cadfael si z nádvoří v Shrewsbury pamatoval, že to byl velmi hezký vysoký světlý ryzák. S požitkem pozoroval, jak živě přešlapuje, když mu podkoní hází přes široký lesklý hřbet sedlovou pokrývku, a byl tak zaujat koněm, že si skoro nevšiml kvality postroje. Uzda z měkké kůže s třásněmi a čelenka s vytlačovaným vzorem a zlatými cvočky. Na Einonových pozemcích je zlato, vybavil si. A samotná sedlová přikrývka…

Strnule na ni zíral a na okamžik zatajil dech. Silná, měkká látka z barvené vlny, utkaná z tlusté příze se vzorkem propletených snítek a tlumeně rudých růží, jež do onoho jemného odstínu jistě vybledly časem, a sytě modrých kosatců. Středem květů a podél okrajů se táhly silné zlaté nitě. Látka nebyla nová, už toho hodně pamatovala, vlna tu a tam žmolkovala, sem tam nějaká nit se roztřepila a vlály z ní krátké, jemné, chvějivé vlásky.

Ani nemusel vytahovat pro srovnání krabičku, v níž choval zachycená vlákna. Teď, když ty odstíny konečně viděl, poznával je nade všechnu pochybnost. Díval se právě na to, co hledal, na věc zde tak známou a často vídanou, že si jí nikdo nevšímal.

A navíc v tom okamžiku neomylně věděl, co to znamená.

O tom, co ví, neřekl Cristině cestou zpátky ani slovo. Co mohl říci? Daleko lepší bude nechat si všechno pro sebe, dokud nebude vědět, co dál. Nikomu ani slovo, jen Owainu Gwyneddovi, když se s ním loučil.

„Můj pane,“ řekl mu, „slyšel jsem, že jste ohledně smrti Gilberta Prestcotea říkal, že jediným výkupným za zavražděného je život jeho vraha. Je to opravdu tak? Musí tu být další smrt? Velšské zákony připouštějí platbu za prolitou krev, aby se zabránilo novým a novým krevním mstám. Nevěřím, že jste zavrhl velšský zákon ve prospěch normanského.“

„Gilbert Prestcote nežil podle velšského zákona,“ odvětil bystře Owain. „Nemohu od něho žádat, aby podle něj zemřel. Jakou cenu má pro jeho vdovu a děti výplata zbožím nebo dobytkem?“

„Přesto si myslím, že se dá galanas zaplatit i jinou mincí,“ pokračoval Cadfael. „Pokáním, zármutkem a studem, cenou, kterou stanovil soudce ze všech nejvyšší. Co byste řekl tomu?“

„Nejsem kněz,“ odvětil Owain, „ani ničí zpovědník. Pokání a rozhřešení nespadá do mé správy. Spravedlnost ano.“

„A milosrdenství také,“ nedal se Cadfael.

„Bůh uchovej, abych svévolně nařídil něčí smrt. Odpykat smrt zbožím, zármutkem, poutí nebo vězením je daleko lepší, než ji rozhojňovat a opakovat. Rád bych zachoval naživu všechny, kteří mají cenu pro tento svět a pro ty, kdo s nimi v tomhle světě přicházejí do styku. Dál už je to věc Boží.“ Kníže se předklonil a ranní světlo mu střílnou ozářilo plavou hlavu. „Bratře,“ řekl mírně, „nechtěl jste si se mnou dnes ráno o něčem promluvit? Včera večer jste o to žádal, ne?“

„Už na tom nezáleží,“ prohodil bratr Cadfael, „ponecháte-li mi věc ještě chvilku v rukou. Počet bude vydán.“

„Nechám, a ochotně!“ řekl Owain Gwynedd. Náhle se usmál a komůrka byla rázem plná kouzla jeho přítomnosti. „Jenom na to kvůli mně – a jistě i kvůli jiným? – jděte opatrně.“

[ XIII ]

Elis měl dost rozumu na to, aby se nepřihnal do sídla benediktinek celý udýchaný a zablácený po svém běhu, a ještě k tomu hned za svítání. Tak blízko Shrewsbury, a přitom na takové samotě, vystavené nájezdům! Proč, lámal si rozhořčeně v běhu hlavu, proč si ty ženy postavily kapličku a zahradu zrovna na tak nebezpečném místě? Vždyť je to provokace! Abatyše v Polesworthu by si měla svůj omyl uvědomit a povolat své ohrožené sestry někam jinam. Takhle blízko neklidné hranice nebezpečí nikdy nepoleví.

Zamířil raději k mlýnu na potoce kousek proti proudu, kde byl těch několik dní v únoru vězněn a střežen svalnatým obrem jménem John. Zaraženě se díval na potok, jak klesl a zkrotl, přestože mu zůstalo jeho nerovné kamenité dno. Už to nebyl příval, který pamatoval. Jestli přijdou, budou předpokládat, že se hravě přebrodí tam, kde je řečiště rovnější a oni se namočí sotva po kolena. Tady by se daly nadělat jámy a rozestavit bodce. A zalesněné břehy stále poskytují dobrý úkryt lučištníkům.

Mlynář John, naostřující kůly na dvoře mlýna, upustil sekyrku a sáhl po vidlích, když na prknech zaduněly spěchající, klopýtavé kroky. S mrštností u tak mohutného muže překvapující se otočil a užasle se zahleděl na svého někdejšího vězně, který se k němu teď odhodlaně blížil s prázdnýma rukama a něco mu hlasitě, naléhavě anglicky sděloval – právě on, který před pár týdny tvrdil, že tu řeč neumí.

„Velšané z Powysu – vojenský oddíl – ani ne dvě hodiny odtud! Vědí o tom ženy? Ještě bychom je mohli odvézt k městu – tam se jistě sbírá hotovost, ale přijde pozdě…“

„Klid, klid!“ řekl mlynář, spustil zbraň a zvedl svou hromadu vražedných špičatých kůlů. „Ty ses nám nějak naučil mluvit! Na čí straně jsi teď, a kdo tě pustil? Tak pones, jestli chceš být nějak užitečný.“

„Musíme ženy dostat pryč,“ horečně opakoval Elis. „Ještě není pozdě, jestli odejdou hned… Dovolte mi s nimi promluvit, určitě mě vyslechnou. Až budou v bezpečí, odrazíme i vojenský oddíl. Přišel jsem je varovat…“

„Ale ony to vědí. Od minule držíme dobrou stráž. A ženy se odtud nehnou, tak můžeš šetřit dechem a přidat se k nám. Budeš vítán, jestli se na to cítíš. Matka Mariana tvrdí, že ustoupit o jedinou píď by znamenalo nedostatek víry, sestra Magdalena počítá, že bude užitečnější tam, kde je, a většina zdejších lidí si to myslí taky. Tak pojď, zapícháme ty kůly – brod už je prokopaný.“

Vzápětí Elis klusal s plnou náručí po obrově boku. Nejrovnější úsek potoka tekl podél zdi kaple, a jak podával mlynáři kůly, uvědomil si, že mezi keři a mlázím na obou stranách vody se něco pohybuje. Muži z lesa si byli hrozby dobře vědomi a podnikli přípravy, a podle předešlých zkušeností se k bitvě určitě připravuje i sestra Magdalena. Víra matky Mariany v božskou ochranu je dobrá věc, ale bude ještě účinnější, když se podpoří praktickou pomocí, jakou mají nebesa právo očekávat od rozumných smrtelníků. Ale stohlavý vojenský oddíl – a ještě k tomu s touhou pomstít pohanu! Chápou zdejší ženy, jakého budou mít protivníka?

„Potřebuju zbraň,“ řekl Elis stojící s rozkročenýma nohama na břehu, černou hlavu obrácenou směrem k severozápadu, odkud čekal nepřátele. „Umím zacházet s mečem, kopím, lukem, se vším, co máte navíc… I s vaší sekyrkou na dlouhém topůrku…“ Právě si uvědomil, že má vlastně ještě jednu zbraň, svou vlastní. Kdyby je včas zvětřil a byl první, kdo se jim postaví, až přijdou, může na ně spustit hlasitou velštinou tam, kde budou čekat jen polekanou angličtinu; má přece slovní zásobu a obratnost barda, dovede využít kdejaký osten překvapení, pohany a děsivého posměchu a vypustit je jako příval na zbabělou šlechtu, která jde olupovat svaté ženy. Jazyk jako bič! V opilosti by snad ještě lépe dosáhl výšin palčivých urážek, ale i v téhle zoufalé střízlivosti mu snad poslouží, aby je vyvedl z míry a pozdržel.

Elis se ponořil do vody, aby si našel místo pro jeden ze svých kůlů, a ukryl jej mezi vodním býlím s ostřím příkře nastaveným proti každému, kdo by přecházel s neprozíravým spěchem. Podle toho, jak opatrně se mlynář John pohyboval, byl brod prokopán pěkně uprostřed proudu. Pokud by útočníci jeli na koni, jeden chybný krok do jedné z těch děr by mohl zároveň zchromit koně a vrhnout jezdce na kůl. Jestli půjdou pěšky, aspoň někteří snad padnou do jam a strhnou s sebou druhé. Do takového chumlu by se dalo z luků dobře střílet.

Mlynář stojící po kolena v proudu se kriticky díval, jak Elis zaráží vražedný kůl a pevně jej zatlouká přes houževnatý polštář býlí do hlíny pod břehem. „Dobře to děláš,“ pochválil ho. „Najdeme ti nějakou halapartnu nebo ti někdo z lesáků půjčí sekyru. Jestli máš dobrou vůli, beze zbraně nezůstaneš.“

Sestra Magdalena byla jako všichni ostatní od svítání na nohou, shromažďovala plátna, nůžky, nože, mazání, masti a omamné nápoje, kterých možná bude během několik hodin třeba, a rozvažovala, kolik lůžek může ve vší slušnosti nabídnout, kdyby byl někdo z mužů jejího lesního vojska tak těžce raněn, že by nebyl schopen převozu. Vážně zvažovala možnost poslat obě mladé novicky na východ do Beistanu, ale rozhodla se proti. Nakonec usoudila, že tu budou bezpečnější. Útok třeba vůbec nepřijde, a pokud ano, jsou na něj připraveni a je tu dost statečných lesáků, kteří je budou dobře bránit. Kdyby však nájezdníci místo toho zamířili k Shrewsbury a narazili na sílu, s níž by se nemohli měřit, otočili by se a roztroušeně upalovali domů, a dvě dívky chvátající lesem na východ by na ně mohly kdekoli cestou narazit. Ne, lepší bude držet se pohromadě tady. A stejně, jediný pohled na Melicentinu vzrušenou a pohoršenou tvář ji důrazně varoval, že tahle by neodešla, i kdyby jí to nařídili.

„Nebojím se,“ řekla opovržlivě.

„Tak to jsi blázen,“ prostě odpověděla sestra Magdalena. „Pokud ovšem nelžeš. A kdo z nás nelže, když mu předhazují, že se bojí! Přesto nás právě staletí odůvodněného strachu naučila vymýšlet tyhle zátarasy.“

Uvnitř už měla všechno zorganizováno. Vylezla po dřevěných schodech na zvoničku a rozhlédla se po nezakrytém kusu potoka a stoupajícím břehu za ním, hustě porostlém křovím a přecházejícím do kdysi zmlazovaného háje, který nyní zůstával zanedbán. Zemědělci, kteří musejí po všechny hodiny denního světla namáhavě pracovat, aby se uživili, nemohou dnem i nocí hlídat. Jestli má útok přijít, ať radši přijde dnes, říkala si sestra Magdalena, teď, když jsme na vrcholu odhodlání a připravenosti, kdy už nemůžeme udělat víc. Budeme-li muset čekat příliš dlouho, jedině zeslábneme.

Od protějšího břehu obrátila zrak na samotný potok, na hluboké skalnaté koryto, které se pod jejich zdmi vyrovnávalo směrem k širokému brodu. Na břeh se tam právě opatrně brodil mlynář John a nechával za sebou zvířený kal. Nad posledním kůlem se skláněl ještě někdo: mladík s černou kudrnatou čupřinou. Silnýma rukama a rameny jej zarážel do dna hluboko pod břehem ve stínu rákosí. Když se narovnal a ukázal zardělý obličej, poznala ho.

V hlubokém zamyšlení sestoupila do kaple. Melicent pilně ukládala do truhlice, pevně přišroubované ke zdi a důkladně opásané, pár cenných ozdob oltáře a domu. Aspoň jim tím oloupení skromného kostelíka co nejvíc ztíží.

„Nedívala ses, jak jde mužům práce?“ zeptala se sestra Magdalena mírně. „Zdá se, že máme o jednoho spojence víc.

S mlynářem Johnem tam horlivě pracuje jistý mladý Velšan, kterého obě známe. Sice změnil strany, ale vypadá to, že se mu to tentokrát zamlouvá líp, než když tu byl posledně.“

Melicent se otočila a upřela na ni rozšířené a velice vážné oči. „On?“ řekla tichým, nalomeným hlasem. „Byl vězněm na hradě. Jak může být tady?“

„Zřejmě jim vyklouzl. A cestou sem to bral přes bažiny,“ řekla klidně sestra Magdalena. „Podle toho, jak vypadají jeho boty a nohavice, a podle jeho umazaného obličeje soudím, že aspoň jednou do nich zapadl.“

„Ale proč chodil právě sem? Jestli se dostal na svobodu… co dělá tady?“ ptala se Melicent s horečnou naléhavostí. „Podle všeho se chystá do boje s vlastními krajany. A protože pochybuji, že na mě má tak vřelé vzpomínky, aby se kvůli mně probíjel z vězení,“ pousmála se sestra Magdalena při té vzpomínce, „budeš to zřejmě ty, o koho má strach. Když se nahneš přes plot, můžeš se ho zeptat sama.“

„Ne!“ Melicent prudce ucouvla a hlučně zaklapla víko truhly. „Nemám mu co říct.“ Zkřížila paže a pevně si jimi objala tělo, jako by jí byla zima, či jako by se nějaká zrádná část jí samé mohla utrhnout a tajně vyběhnout do zahrady.

„Když dovolíš,“ řekla nevzrušeně sestra Magdalena, „já mu co říct mám.“ A vyšla mezi čerstvě okopanými záhony a prvním zasetým salátem na zahradě ke kamennému kvádru, z kterého mohla vidět přes plot. A najednou měla přímo před nosem Elise ap Cynan, který se natahoval a úzkostně se snažil nahlédnout dovnitř. Umazaný, napjatý a zoufale vážný vypadal tak mladě, že ona, která nikdy nerodila, se cítila spíš jako jeho babička než matka. Chlapec s úlekem ucouvl a zamžikal, když ji poznal. Pod nazelenalou šmouhou, kterou mu na tváři a čele zanechalo bláto z bažiny, zrudl a natáhl prosebně ruku k plotu mezi nimi.

„Sestro, je tu? Je tu Melicent?“

„Je, v bezpečí a zdráva,“ ujistila ho sestra Magdalena. „A s Boží a tvojí pomocí a s pomocí všech ostatních statečných duší, jako jsi ty, v bezpečí zůstane. Nebudu se ptát, jak ses sem dostal, chlapče, ale ať už tě pustili nebo jsi utekl, jsi srdečně vítán.“

„Hrozně bych si přál,“ řekl horoucně Elis, „aby Pánbůh dal a ona byla v tuhle chvíli v Shrewsbury.“

„Já také, ale raději tady než někde na cestě. Mimoto nechce odejít.“

„Ví,“ zeptal se pokorně, „že tady jsem?“

„Ano, a taky ví, co děláš.“

„Nechtěla by… nemohla byste ji přesvědčit… aby se mnou promluvila?“

„Odmítá. Ale tím víc na tebe bude myslet,“ povzbudila ho sestra Magdalena. „Být tebou, nechám ji zatím na pokoji. Ať přemýšlí. Ví, že jsi tady, abys za nás bojoval – to už je něco na zamyšlenou. Radši se co nejdřív schovej a zůstaň tak. Jdi si nabrousit ostří, které pro tebe našli, a dej na sebe pozor. Tyhle rozmíšky nikdy netrvají dlouho,“ řekla smířlivě a shovívavě, „ale to, co přijde potom, je na celý život, tvůj i její. Ty se postarej o Elise ap Cynan a já se postarám o Melicent.“

Hugh se svými dvaceti muži objel Breiddenské kopce ještě před velkou mší, nechal ty veliké hrbaté skály vpravo za sebou a hnal se dál k Westbury. Tam dostali několik nových koní, ale bylo jich málo, aby vystřídali všechna unavená zvířata. Právě proto udržoval Hugh celou dobu rozumné tempo a připustil zastávku, aby si muži i koně měli čas vydechnout. Byla to první příležitost promluvit pár slov, a když se naskytla, nikomu nebylo moc do řeči. Dokud nevyřídí záležitost, za kterou jedou, nebudou mít na nějaké povídání chuť. Ani Hugh, ležící na zádech pod stromy vedle Cadfaela, se ho nevyptával, co zjistil ve Walesu.

„Jestli se mi to tu podaří dokončit, pojedu s vámi,“ řekl Cadfael. Hugh se ho tehdy na nic neptal a neptal se ani teď. Snad proto, že byl celou myslí zaměstnán tím, jak zahnat Velšany z Powysu zpátky do Causu a ještě dál. Snad proto, že tu věc považoval za Cadfaelovu záležitost a byl ochoten čekat na vysvětlení, dokud mu je v pravý čas nenabídne.

Cadfael si opřel bolavá záda o kmen dubu, na kterém se právě ukazovaly pevné listové pupeny a uvolnil si odřené nohy ve vysokých botách. Náhle pocítil veškerou tíhu svých jedenašedesáti let, a připadal si vlastně ještě starší, protože všechna ta usoužená stvoření, zmítaná sem a tam ve spleti lásky, viny a utrpení, byla tak mladá a zranitelná. To neplatilo o Gilbertu Prestcoteovi, který zemřel ve své bezmocné slabosti. Hugh se za něj bude mstít, protože musí. O shovívavosti nemůže být řeči, není pro ni prostor, Hughův pán byl usmrcen a Hugh bude žádat odplatu. Je to jeho železná povinnost, nemá na vybranou.

„Vstávejte!“ řekl Hugh a stanul nad ním s nepřítomným, ale přátelským úsměvem, který se blyštěl jako odraz na povrchu jeho mysli, jež byla cele obrácena jinam. „Tak už ty oči otevřte! Musíme dál!“ Natáhl ruku a uchopil Cadfaela za zápěstí, aby mu pomohl vstát, ale tak lehce a opatrně, že se Cadfael div neurazil. Tak starý a ztuhlý přece ještě není! Ale když mu Hugh řekl: „Pastýř z Pontesbury přinesl zprávu: už se zvedli z tábora, kde nocovali, a chystají se na cestu“, rázem na svou rozmrzelost zapomněl.

Okamžitě byl vzhůru. „Co budete dělat?“

„Na silnici do Shrewsbury jim překřížím cestu a zaženu je na útěk. Alan už bude vzhůru a varován, třeba se s ním potkáme cestou.“

„Že by si troufli na město?“ podivil se Cadfael.

„Kdo ví? Jsou nadmutí úspěchem a myslí si, že jsem daleko. Náš člověk říká, že Minsterley se vyhnuli – v noci je obešli. Zdá se, že by mohli napadnout předměstí, i kdyby se pak stáhli. Úlovek z města by se jim určitě zamlouval. Ale my budeme rychlejší, zamíříme na Hanwood nebo někam tam a dostaneme se mezi ně a město.“

Hugh jako žertem vysadil Cadfaela do sedla, ale ten celou následující míli udával tempo, popuzený, že se na něj berou takové ohledy a vychází se mu vstříc jako nějakému stařečkovi. Jedenašedesát není žádné stáří, je pořád ještě skoro v nejlepších letech. Vždyť se za poslední dny hodně najezdil, a tak má právo být trochu zdřevěnělý a obolený.

Za kopečkem se dostali na dohled silnice k Shrewsbury a ve vzduchu nad dalekými stromy spatřili stoupat tenký sloupec kouře. „To jsou jejich uhašené ohně,“ řekl Hugh a přitáhl koně. „.A cítím starší spáleninu. Někde poblíž okraje lesa – někomu tam shořely stodoly.“

„Už je to víc než den, kouř už vymizel,“ zavětřil Cadfael. „Radši jeďme přímo na ně, dokud víme, kde jsou. Kdo ví, kde zaútočí příště.“

Hugh vedl svou družinu k silnici a přes ni, kde se mohli rozprostřít mezi stromy na kraji lesa a jet rychle, ale tiše v hustém drnu. Chvíli se drželi na dohled silnice, ale nezahlédli ani stopu velšských nájezdníků. Jevilo se, že současný výpad přece jen nebude mířit na město ani na předměstí, a Hugh zavedl svůj oddíl hlouběji do lesa, přímo směrem k opuštěnému tábořišti. Pro oči zvyklé číst z křoví a trávy byl za tou zdupanou plochou dostatek stop. Prošel tudy značný počet pěších, není to dlouho, a měli s sebou několik poníků, kteří tu po sobě nechali kobližky a ohryzali rašící větvičky. Popelavé a zčernalé spáleniště chalupy a přilehlých kůlen ukazovalo, kde jejich poslední oběť ztratila domov, živobytí a všechno, pokud ne i život. V místě, kde někdo porazil vepře, se do země vsákla krev. Popohnali koně a vyrazili za Velšany. Už si byli jisti, kam míří, protože cesta vedla dál do severní vysočiny Dlouhého hvozdu; ke Godrikovu Brodu odtud nebyly ani dvě míle.

Potupná porážka z rukou sestry Magdaleny a její vesnické armády opravdu nedala mužům z Causu spát. Odehnat několik kusů dobytka a sem tam vypálit statek po cestě, to byla kratochvíle, ale to, oč jim šlo především, byla pomsta.

Hugh pobodl koně a rozjel se řídkým lesem tryskem, družina za ním. Ujeli snad ještě míli, a tu v dálce nezřetelně zaslechli jakýsi hlas: byl to výkřik vzpurné výzvy.

Byl již málem čas na velkou mši, když se Alanovi Herbardovi podařilo vyvést vojsko z hradu. Vadilo mu, že nemá jasnou představu, kterým směrem se chystají nájezdníci postupovat. Jenom bezcílně popojíždět po západní hranici a hledat je, to by bylo k ničemu. Jistotu neměl, a tak se musel spolehnout na svůj úsudek. Když družinu vyvedl z města, zamířil na Pontesbury, připraven uhnout buď na sever, aby se dostali mezi nájezdníky a Shrewsbury, nebo na jihozápad ke Godrikovu Brodu, podle toho, jaké zprávy přinesou zvědové vyslaní před svítáním. První míli ujížděli rychle, dokud z houštiny nevyskočil udýchaný vesničan a nezarazil je, právě když minuli vesnici Beistan.

„Pane, odbočili ze silnice. Od Pontesbury to berou na východ do lesa k vysočině. K městu se obrátili zády a hledají jinou kořist. Dejte se na rozcestí vlevo.“

„Kolik jich je?“ zeptal se Herbard a už obracel koně.

„Nejmíň sto. Drží se všichni pohromadě, nikdo se netrousí. Chtějí boj.“

„Taky se ho dočkají!“ slíbil Herbard a uháněl se svými muži na jih. Kdykoli to šlo, jeli tryskem.

Eliud jel mezi prvními, a i to mu připadalo příliš pomalé. Nesl všechny znaky podezření a hanby, o které si řekl, provaz oběšence mu visel na krku všem na očích, a lučištník, který ho měl zastřelit při pokusu o útěk, mu byl v patách; ale po boku se mu houpal vypůjčený meč a pod ním cválal kůň. Neklid ho pálil i v tom studeném březnovém jitru. Elis měl aspoň tu výhodu, že tímto lesem a stezkami už jednou jel, zatímco Eliud ještě nikdy nebyl jižně od Shrewsbury, a přestože se mu rychlost Herbardovy skupiny zdála ubohá, nemohl nic získat tím, že by se utrhl, protože nevěděl přesně, kde leží Godrikův Brod. Lučištník, který ho následoval, byl možná dobrý střelec, ale s koněm to příliš neuměl. Bylo by možné zvýšit rychlost, vyrazit a zmizet mu – ale k čemu by to bylo? Získaný čas by zase ztratil, protože by v lese zabloudil. Neměl na vybranou, musel je nechat, aby ho tam dovedli, aspoň tak blízko, aby mohl odhadnout směr sluchem nebo zrakem. Jistě nějaké známky boje zachytí. Napínal sluch, ale nebylo slyšet nic než šelest a praskání rozhrnovaných větviček a dupot kopyt v hlubokém drnu, a tu tam ptačí volání, nedotčené hrubým vpádem jezdců, a překvapivě jasné.

Už to nemůže být daleko. Proplétali se po zvlněném náhorním vřesovišti a chystali se sjet zase do hustého lesa s vlhkými pasekami. Tudy přece musel Elis utíkat, potmě čvachtat přes ty stojaté zelené tůně a čelit náhle vyvstalým chumáčům vřesu, keříkům a balvanům.

Herbard na vřesovišti zarazil koně a pokynem si vyžádal ticho. „Klid! Vpředu napravo od nás se něco pohybuje.“

Seděli v sedlech, natahovali uši a tajili dech. Ozýval se jen tichoučký, nepřetržitý ševel rozhrnovaných větví, šustění podzimního listí pod nohama a občasné zapraskání suché větvičky, pak krátké a tiché sdělení, jakýsi hlas, pak vyplašený pták vzlétající s hlasitým popuzeným křikem z podrostu. Bylo to dostatečné svědectví, že se lesem kradmo, bez hluku a beze spěchu pohybuje velký oddíl.

„Je to na druhé straně potoka, velmi blízko brodu,“ řekl ostře Herbard. Škubl uzdou, zabodl ostruhy a vyrazil, jeho muži těsně za ním. Před nimi se mezi vzrostlými stromy rozevřela úzká jezdecká stezka, dlouhý průhled k nízkým dřevěným budovám, omšelým do tmavohněda, a za nimi mezi stromy náhlé krajkoví slunečního světla tam, kde cestu křížilo koryto potoka.

Byli už na půl cesty dolů, když se od vody ozval vzrušený křik mužů vybíhajících z úkrytu, a pak se vysoko nad ně zvedl jeden osamělý, vyzývavý hlas. Po něm nastalo podivné a naprosté ticho.

Vzpurná výzva Herbardovi nic neřekla, zato Eliudovi všechno. Slova byla velšská a hlas patřil Elisovi, vysoký, panovačný, vyostřený zoufalstvím a takto vyzývající své krajany: „Stůjte a obraťte se! Hanba vašim otcům, když si brousíte zuby na svaté ženy! Vraťte se, odkud jste přišli, a najděte si soupeře, který vám bude trochu ke cti!“ A ještě vyšším a rozkazovačnějším hlasem: „Prvního, kdo se přebrodí, propíchnu tímhle bodlem. Ať je to Velšan nebo ne, neznám se k němu!“

A tohle říká vojenskému oddílu, vzrušenému a nadšenému představou zabíjení!

„Elis!“ zaúpěl Eliud v zlosti a úleku, lehl koni na šíji, zaryl mu paty do slabin a divoce škubl uzdou. Zaslechl, jak za ním lučištník volá „stůj!“, a slyšel a cítil chvějivé zadrnčení šípu, jenž mu prolétl kolem pravého ramene, vytrhl kousek látky a zabodl se do země. Nedbal na to a řítil se jako šílený vpřed, dolů po strmé zelené stezce a pak na břeh potoka.

Přiblížili se hustším podrostem kousek po proudu, aby se dostali k usedlosti a brodu dřív, než budou spatřeni, a vyhnuli se obráncům, kteří možná čekají u mlýna, kde je lepší prostor pro střelbu. Pěší můstek ještě nebyl opraven, ale voda už po zimní povodni tak poklesla, že ho ani nebylo zapotřebí. Na dvou či třech místech se dala voda přeskákat po kamenech, ale útočníci dali přednost brodu, protože tam mohli přejít houfně, bok po boku, naráz dostat přes potok útočné beranidlo z kopí a rozběhnout se s ním po břehu. Lesáci s luky leželi v rákosí a křoví, rozmístěni po celém břehu, ale takový předvoj s dostatečnou vahou mužů za sebou by mohl jejich šik prorazit, převalit se přes ně a v mžiku být u kláštera.

Pokud si Velšané mysleli, že jejich příchod nebyl zpozorován, mýlili se. Zatímco se útočníci tiše proplétali mezi stromy, aby se shlukli k hromadnému přechodu přes potok, nebylo vidět žádný pohyb. V úkrytu číhalo na víc než stovku Velšanů asi dvacet chalupníků, lesáků a dřevorubců z okolních sídlišť, a každý muž sbíral všechnu svou odvahu, protože příliš dobře věděl, jak velké hrozbě čelí. Uměli zůstat zticha až do toho pravého okamžiku. Ale zatímco si nájezdníci ukrytí mezi stromy dávali znamení a řadili se k výpadu do otevřeného prostoru u brodu, z křoví naproti povstal muž, rozkročil se na travnatém břehu a ve výši prsou zamáchal nad vodou kopím zrobeným ze sadařského nože, přivázaného k šest stop dlouhé tyči.

To stačilo, aby se útočníci z čirého úžasu na okamžik zarazili. Ale to, co je zastavilo v půli kroku, takže došlápli zpátky na paty, byl rozhořčený velšský výkřik: „Stůjte a obraťte se! Hanba vašim otcům, když si brousíte zuby na svaté ženy!“

Tím neskončil. Jako vnuknutá tryskala slova, snad ve strachu z přestávky, anebo spěchající tak, že se nedala zastavit. „Zbabělci z Powysu! Bojíte se táhnout na sever a troufnout si na muže, co? Víte, co se o vás bude v Gwyneddu zpívat za tenhle hrdinský čin? Že jste přeskočili potok a troufli si na ženy starší než vaše matky, a o moc počestnější! I ty vaše ucourané mámy se vás za to zřeknou! Na vás se jen tak nezapomene! Všichni budou znát celý váš zparchantělý rodokmen z písniček, které o vás složíme…“

Už se začali probírat z ohromení, mračili se a kabonili. Lučištníci schovaní v křoví stále drželi ruce na tětivě, ochotni vyčkat, co se bude dít, přestože luky měli zpola natažené a připravené ke střelbě. Kdyby se nebezpečí nějakým zázrakem rozplynulo v nepřítelově ústupu a usmíření, proč plýtvat šípy a tupit ostří?

„To jsi ty?“ opovržlivě zahalekal jeden Velšan. „Cynanovo štěně, které jsme nechali prskat vodu, aby ji z něj jeptišky vypumpovaly! Ten nás chce zastavit? Lokajíček Angličanů!“

„Na tebe pořád ještě stačím!“ blýskl Elis očima a máchl bodlem směrem k hlasu. „A mám tolik slušnosti, abych nechal sestry na pokoji a byl jim vděčný za život, který mohly klidně nechat spláchnout proudem. Co mi byly dlužné? A co tu vůbec pohledáváte? Jakou kořist chcete najít mezi těmi chudáky? A při Bohu a při vašich otcích, jakou slávu?“

Udělal vše, co mohl. Snad získal pár minut času, ale víc už se udělat nedalo – a nestačilo to. To věděl. Viděl dokonce lučištníka na kraji lesa naproti, jak beze spěchu zakládá šíp a klidně, uvážlivě napíná luk. Viděl to koutkem oka, zatímco dál čelil kopím namířeným proti sobě. Nemohl však udělat nic pro to, aby výstřel odvrátil nebo se mu vyhnul; musí tu stát, jak dlouho bude moci, a neuhnout nohou ani pohledem.

Tu se za ním ozval dusot kopyt, bořících se hluboko do drnu, někdo vzlykl, skokem se vrhl ze sedla a hnal se po břehu, právě když lučištníci schovaní v lese poprvé vystřelili, každý sám za sebe, a lučištník na protějším břehu pohodlně domířil a poslal šíp přímo k Elisově hrudi. Velšan z Powysu chladnokrevně střelil po Velšanovi z Gwyneddu. Eliud zlostně vykřikl a vyzývavě se postavil střele přímo do dráhy, objal Elise, přitiskl se k němu a zakryl ho vlastním tělem. Oba se zapotáceli a narazili na roh ohrady. Bodlo s dlouhou násadou vyletělo Elisovi z ruky a s velikým vějířem vody padlo do proudu. Velšanův šíp trčel Eliudovi pod pravou lopatkou, procházel celým jeho tělem a bodal Elise do podpaží. Byli nerozlučně spjati. Sklouzli po plotu a padli do trávy, objímajíce jeden druhého, a jejich krev se vzájemně mísila, splývala v jednu ještě těsněji, než když spolu rostli.

To už byli Velšané v potoce a za ním, zapadali do jam vykopaných v brodu, nabodávali se na kůly v rákosí, šlapali po obou padlých tělech. Na břehu se rozpoutala vřava.

Téměř současně s tím rozeslal Alan Herbard své muže podél východního břehu a vrhl se do boje, a Hugh Beringar se vyřítil zpoza stromů po břehu západním a zahnal předvoj Velšanů do rozvířeného a rozbahněného brodu.

Kladivo a kovadlina, mezi něž se dostali, Velšany z Powysu rozložily a bitva u Godrikova Brodu netrvala déle než chvíli. Zběsilý rámus byl mnohem větší než napáchané škody. Velšané byli na souši, když je nepřátelé napadli z obou stran, a museli vztekle a tvrdě bojovat, aby se dostali z pasti a vytratili se do úkrytu jako drobné lesní šelmy; vždyť byli se zemí a jejími tajemstvími stejně úzce spjati jako ony. Beringar rozprášil zadní voj, hnal je před sebou jako ovce, ale sotva zapadli do houští a zamířili k domovu, upustil od zbytečného zabíjení. Mladší a méně zkušený Alan Herbard zaťal zuby a vrhl se do seče se vší vervou, rozhodnut dosáhnout při svém prvním velení úspěchu stůj co stůj. Tato úzkost ho dohnala k tomu, že pobil víc mužů, než bylo třeba.

Za půl hodiny bylo po všem.

Bratr Cadfael si z celé srážky nejživěji pamatoval zjevení vysoké dívky, která se vynořila z oploceného prostranství, černý hábit podkasaný oběma rukama, šlojíř stržený z hlavy, stříbřitě plavé vlasy rozevláté ve slunci. Z rozevřených úst vyrazila dlouhý, bojovný a nebojácný výkřik, který za ní vlál jako korouhev, když uhýbala chtivým velšským rukám a vrhla se na kolena k pošlapaným, zhmožděným, krvácejícím tělům Elise a Eliuda, v objetí zhrouceným u zkrvavené ohrady.

[ XIV ]

Byl konec, utekli, zmizeli rychle a tiše a za sebou nechali jen šustot křoví na této straně potoka, aby si našli nějaké vzdálené místo, kde se budou moci přebrodit nepozorováni a nepronásledováni. Na druhé straně, kudy prchala většina jejich mužů, se hluk jejich útěku pomalu ztrácel v hloubi zanedbaného mlází, jak hledali hustší porost, kde by se mohli rozptýlit a zmizet. Hugh nespěchal, nechal je posbírat raněné a rychle je odnést. Někteří byli možná mrtví. Mezi obránci bude dostatek sečných ran a šrámů, tak ať se Velšané postarají o své a ať si své i pohřbí. Rozmístil však své muže a asi tucet Herbardových do rojnice jako nadháněče zvěře, aby Velšany pěkně vyprovodili až do jejich země. Vůbec si nepřál začínat krvavý spor s Madogem ap Meredith, pokud se z této lekce náležitě poučí.

Obránci kláštera vyšli z úkrytu a jeptišky z kaple, všichni trochu omámení náhlým tichem, stejně jako předtím rykem boje. Ti, kdo vyvázli bez úhony, upustili luky, vidle a sekyry a šli pomáhat raněným. Bratr Cadfael se obrátil zády ke zkalenému brodu a zkrvaveným kůlům a přiklekl do trávy vedle Melicent.

„Byla jsem ve zvonici,“ řekla vyprahlým šeptem. „Viděla jsem, jak skvěle se bili… On za nás, jeho přítel za něj.

Budou žít, musejí žít, oba… nemůžeme o ně přijít. Řekněte mi, co mám dělat.“

Už také něco udělala, bez slz, bez chvění, bez křiku po tom jediném vyjeknutí, které ji prorazilo cestu mezi Velšany jako kopí. Opatrně podložila Elisova ramena paží, aby ho nadzvedla a nenechala váhu obou dolehnout na hlavici šípu, který je k sobě přibodával. Tak je ušetřila aspoň té nejhorší bolesti a další úhony. A lněný šlojíř omotala okolo násady šípu pod Elisovou paží, aby se pokusila zastavit krvácení.

„Hrot prošel skrz naskrz,“ řekla. „Můžu je zvednout ještě víc, jestli byste dosáhl na násadu.“

To už Cadfaelovi po boku stála sestra Magdalena, zdatná a praktická jako vždy, ale když bystře pohlédla na Melicentinu soustředěnou a odhodlanou tvář, ponechala dívce místo, které si vybrala, a s klidem šla ošetřovat jiné. Bylo by bláhové rušit jak Melicent, tak ty dva mladé muže, které držela v náručí a na nastaveném koleně; každý pohyb by způsobil jen další bolest. Raději došla pro pilku a nejostřejší nůž, jaký se dal najít, a dostatek plátna na zastavení prvního výtrysku krve po vytažení šípu. Byla to Melicent, která objímala Elise a Eliuda, když Cadfael ohmatal hrot a násadu, nařízl dřevo a pak oběma rukama hrot ulomil tak, aby s nimi co nejméně pohnul. Vytáhl jej, sotva poznamenaný tím, jak prošel masem a kostí, a odhodil stranou do trávy.

„Teď je položte – tak! Nechte je chviličku ležet.“ Pevný svah vypolštářovaný drny jemně přijal jejich váhu, když Melicent zvolna položila své břímě. „Dobře jste to udělala,“ pochválil ji Cadfael. Schumlala zkrvavený šlojíř a držela jej na ráně, zatímco si uvolňovala zdřevěnělou a bolavou paži. „Teď si taky odpočiňte. Jeden má rozseknuté maso na paži a vyteklo mu dost krve, ale tělo má zdravé a jeho život je v bezpečí. Ten druhý – nebudeme to přece zamlouvat – je na tom bledě.“

„Já vím,“ přisvědčila s pohledem na podivné objetí těch dvou. „Zaštítil ho svým tělem. Má ho tak rád!“

A ráda ho má i ona, pomyslel si Cadfael, když se dokázala vyřítit z úkrytu stejně jako on, s výkřikem vzpoury a vzteku. Šla bránit otcova vraha? Nebo už ten názor dávno zavrhla bez ohledu na okolnosti mluvící proti němu? Nebo prostě na všechno zapomněla, když slyšela Elise, jak osaměle vyzývá nepřátele? Zapomněla na všechno, kromě nebezpečí, jež na sebe přivolal, a na svou bolest pro něho?

U toho nejhoršího však být nemusí. „Dojděte mi tamhle pro brašnu, kterou mám u sedla,“ řekl jí, „a přineste víc plátna a cupaniny, budeme toho potřebovat dost.“

Odešla na dost dlouho, aby stačil pevně uchopit násadu, nyní bez hrotu, a rychle ji vší silou vytrhnout z rány, s rukou opřenou o Eliudova záda. I tak vyvolal ostré naříkavé zaúpění, jež naštěstí utichlo, jakmile byla násada venku. Následoval gejzír krve, ale pak už jen klidný proud. Rána byla čistá, pouhá štěrbina, a zdravé tělo úzké rány dobře zavírá, nebylo však jisté, jaké škody byly napáchány uvnitř. Cadfael opatrně odložil Eliudovo tělo stranou, aby se oběma lehčeji dýchalo, přestože objímající ruce povolovaly jen nerady. Rozšířil trhlinu v oděvu, kterou šíp způsobil, přiložil na ránu čistou složenou tkaninu a jemně chlapce obrátil na záda. To už byla Melicent zpátky se vším, co si ranhojič přál. Byla neupravená, umazaná, s pobledlou odhodlanou tváří. Na rukou a na zápěstích jí zasychala krev, sukně hábitu jí na koleně tvrdla v temnou krustu a její šlojíř se válel v trávě, zmuchlaný do rudě zbarvené koule. Nezáleželo na tom. Nikdy jej už neobleče, ani žádný podobný.

„Teď abychom je dopravili dovnitř, kde je budu moci svléknout a náležitě jim vyčistit rány,“ řekl Cadfael, když se ujistil, že zastavil nejhorší krvácení. „Dojděte se zeptat sestry Magdaleny, kam je můžeme uložit, a já zatím najdu pár statných chlapů, aby mi s nimi pomohli.“

Sestra Magdalena se postarala, aby bylo v klášteře uprázdněno několik cel, a matka Mariana i jeptišky, když se zprostily strachu z násilí, byly připraveny posluhovat, ohřívat vodu a zavazovat menší zranění s velkou ochotou. Elise a Eliuda odnesli dovnitř a uložili každého do jiné cely, protože kdyby dali obě lůžka do jedné, nemohl by se Cadfael s ostatními nosiči v malém prostoru volně pohybovat, zejména ve společnosti mlynáře Johna, který ze šarvátky vyvázl bez škrábnutí. Mírumilovný obr nejen dokázal statné mládence zvednout jako nemluvňata, ale také uměl obratně a jemně vyčistit rány.

Rozřízli Eliudovi šat, aby ho ušetřili další bolesti, svlékli ho, omyli rány na zádech i na prsou a ošetřili je. Pak uložili raněného na lehátko, s pravou rukou vypodloženou, aby byla v klidu. Byl pošlapán od Velšanů, kteří se hnali k břehu, a naskakovaly mu modřiny, ale další zranění už neměl a nezdálo se, že by mu šlapající nohy polámaly kosti. Hrot šípu mu prošel šikmo pravým ramenem, takže probodl Elisovi maso v nadloktí. Cadfael uvážil, jakým směrem střela šla, a pochybovačně, ale ne zcela beznadějně zavrtěl hlavou. Život, nebo smrt? Bude u něho sedět, prosedí u něj celý večer, třeba i noc, jen aby se dočkal návratu vědomí. Jsou věci, které si spolu musejí vyjasnit, ať má chlapec zůstat naživu nebo ne.

Elis, to je jiná. Bude žít, ruka se mu zahojí, jeho čest bude očištěna, a nakolik je Cadfael schopen posoudit, není pražádný důvod, proč by neměl dostat svou Melicent. Žádný otec mu ji neodepře, ani svrchovaný pán, který by mohl uplatňovat svá práva ohledně dívčina sňatku, a paní Prestcoteová nebude už vůbec na překážku. A jestliže k němu Melicent přichvátala ještě ve chvíli, kdy na něm byl stín podezření, oč radostněji ho přijme, až se před ní vynoří zalitý sluncem nevinnosti. Šťastné neviňátko, které už nemusí trápit nic než bolavá paže, slabost po ztrátě krve, namožené koleno, které při neopatrném pohybu zabolí, a zlomené žebro. Možná mu ty potíže nedovolí jezdit hned na koni. Ale jsou to jen maličkosti. Otevřel omámené černé oči a spatřil bledou, jasnou tvář, jak se k němu sklání, a uslyšel známý hlas, kdysi tvrdý a studený jako led, jak mu tichoučce a něžně říká: „Elisi… jen klid! Jsem tady a neopustím tě.“

Trvalo ještě víc než hodinu, než otevřel oči i Eliud, zakalené, horečnaté, zeleně se třpytící ve světle lampičky u lůžka, protože v cele bylo přítmí. Probudil se do takové trýzně, že mu od ní Cadfael musel pomoci dávkou makového sirupu, a díval se, jak se na nešťastníkově hubené napjaté tváři pozvolna vyhlazují vrásky bolesti a víčka opět zakrývají ten neklidný třpyt. Někomu tak zmučenému na těle i na duchu nelze ještě přidávat bolesti. Bude čas, až pookřeje natolik, aby se mohl zahalit svou vlastní důstojností.

Přicházeli se na něj krátce podívat i jiní a zase tiše odcházeli. Sestra Magdalena přinesla Cadfaelovi jídlo a pivo. Chvíli mlčky postála a sledovala mělké, bolestné zvedání a klesání Eliudových prsou a chvění chřípí při hvízdavém dechu. Celé její vojsko dobrovolníků se rozešlo za svými domácími záležitostmi, všechna zranění byla ošetřena, kůly z brodu vytahány, prokopané dno zase srovnáno a dobré dílo toho dne dokončeno. Pokud byla unavená, nedávala to najevo. Zítra bude třeba zase navštívit řadu raněných, ale vážných zranění bylo málo a nikdo nezemřel. Zatím! Pokud jim mezi prsty neproklouzne tento chlapec.

Hugh se vrátil v podvečer a vyhledal Cadfaela v tiché cele. „Vracím se do města,“ zašeptal mu do ucha. „Vyprovodili jsme je dobře na půl cesty domů. Už je tady neuvidíte. Zůstanete tu?“

Cadfael pokynul směrem k lůžku.

„Ano – to je velká škoda! Nechám vám pár vojáků. Vzkažte si po nich pro všechno, co budete potřebovat. Za tohle vyženeme Velšany z Causu,“ dodal sveřepě. „Uvidí, jestli má naše hrabství šerifa, nebo ne.“ Otočil se k lůžku a zachmuřeně pohlédl na spícího. „Viděl jsem, co udělal. Ano, škoda…“ Eliudovo zašpiněné a rozřezané oblečení už odnesli. Nezachoval si nic než tělo, s nímž se na tento svět narodil, a prostředek, jímž si žádal být ze světa sprovozen, kdyby Elis nedodržel slovo. Provaz byl svinut a pověšen na držáku lampy. „Co je to?“ zeptal se Hugh, když mu na něj padlo oko, a okamžitě pochopil. „Aha! Alan mi to vyprávěl. Vezmu to pryč, ať v tom vidí znamení. Toho nikdy nebude zapotřebí. Povězte mu to, až se vzbudí.“

„Dej Bůh, aby se tak stalo!“ řekl Cadfael tak tiše, že ho ani Hugh neslyšel.

A z cely, kde ležel Elis, rozbolavělý, ale naplněný neočekávaným blahem, jímž přímo přetékal, přišla Melicent. Bylo to na Elisovo přání, ale šla s největší ochotou. Když viděla, že Cadfael podle všeho podřimuje na stoličce u zdi, slavnostně přežehnala Eliudovo bezvědomé tělo křížem a náhle se shýbla a políbila stažené čelo a propadlou tvář, než se tiše odkradla k své dobrovolné vigílii.

Cadfael ohleduplně otevřel jedno oko, až když za sebou tiše zavírala, a nedařilo se mu nalézt útěchu. Ze srdce však doufal a modlil se, aby Bůh bděl s ním.

V prvním bledém světle před svítáním se Eliud pohnul a zatřásl a víčka se mu začala namáhavě chvět, jako by se je usilovně snažil otevřít vstříc novému dni, ale ještě na to nemá sílu. Cadfael si přitáhl stoličku, naklonil se, otřel zbrázděné čelo a pohybující se rty a podíval se, zda má při ruce džbán, až to zmučené tělo bude potřebovat vodu. To však nebyla tíseň, která teď probouzela Eliuda z nočního odpočinku. Široce otevřel oči, zahleděl se na dřevěný strop cely a kamsi dál, a zaostřil je, teprve když se k němu naklonil Cadfael, odhodlaný porušit ohleduplné mlčení, protože spatřil v zelených očích zoufalý jas inteligence, cosi, co uzrálo a nevyhnutelně muselo být vyřčeno.

Nemusel to říkat. Bylo mu to vzato z úst.

„Umřu,“ tenounce se ozvalo z Eliudových vyprahlých rtů, „sežeňte mi kněze. Zhřešil jsem – musím osvobodit všechny, jejichž čest je zpochybněna…“

Nešlo mu o vlastní osvobození, rozhodně ne v první řadě, ale o osvobození všech, které trápí, že jsou podezříváni ze stejného zločinu.

Cadfael se přiklonil blíž. Zlatozelené oči hleděly dosud někam daleko a nepoznávaly ho, a až nyní na něm udiveně spočinuly. „Vy jste ten bratr, co přišel do Tregeiriogu. Velšan?“ Zoufalá tvář mu změkla náznakem truchlivého úsměvu. „Vzpomínám si. Přinesl jste od něho vzkaz… Bratře, mám na jazyku smrt, ať už si mě vezme nyní v tomto zármutku nebo mě nechá horšímu osudu… Dluh… Zavázal jsem se…“ Jako pravák se pokusil zvednout pravou ruku, a vzdal to s naříkavým vzdechem bolesti. Pak nelítostně použil levou a sáhl si na krk, kde měla být smyčka. Cadfael uchopil zdvižené zápěstí a jemně je položil zpátky na pokrývku.

„Ležte klidně! Jsem vám k dispozici. Není žádný spěch. Odpočívejte, přemýšlejte, žádejte ode mne co chcete, poručte co chcete. Jsem tu kvůli vám, neopustím vás.“

Raněný uvěřil. Hubené tělo pod pokrývkami jako by jediným mocným výdechem kleslo a uvolnilo se. Oříškové oči na něm visely obtěžkány velkou důvěrou a zármutkem, ale beze strachu. Cadfael mu nabídl hlt vína s medem, ale hlava na napjatém krku se odvrátila. „Chci se vyzpovídat,“ řekl Eliud tiše, ale zřetelně, „ze svého smrtelného hříchu. Vyslechněte mě!“

„Nejsem kněz,“ řekl Cadfael. „Počkejte, přivedu vám ho.“

„Nemůžu čekat. Copak vím, kolik mám času? Budu-li žít,“ řekl prostě, „klidně to zopakuju, když bude třeba. Se skrýváním jsem skončil.“

Jeden ani druhý nezpozorovali, že se dveře cely pomalu otvírají, tiše a ostýchavě, a za nimi je někdo, koho hlasy za úsvitu zneklidnily, váhá vyrušit ty, kdo si snad přejí soukromí, a zároveň nechce zanedbat toho, kdo by snad něco potřeboval. Ve svém zatím neuvědomělém a nezpochybněném štěstí se Melicent pohybovala jako pod andělským vedením, povzneseně a pokorně, s nutkáním sloužit. Sňala už zkrvavený hábit a měla na sobě jednoduché vlněné šaty. Váhala v pootevřených dveřích, bála se postoupit i couvnout, ustrnulá v mlčení, protože hlas z lůžka byl tak naléhavý a neutěšený.

„Zabil jsem,“ pravil Eliud jasně. „Bůh ví, že je mi to líto! Jel jsem s ním, staral se o něho, díval se, jak omdlévá, a naléhal, aby si odpočinul… A kdyby se dostal domů živý, byl by Elis na svobodě… aby se vrátil ke Cristině, oženil se…“ Od hlavy k patě jím projelo silné zachvění, až zasténal bolestí. „Cristina… vždycky jsem ji miloval… od dětství, ale nikdy jsem… nikdy jsem o tom nemluvil, nikdy… Byla mu zaslíbena dřív, než jsem ji poznal, hned v kolébce. Jak jsem mohl vztáhnout ruku… jak jsem mohl jen zatoužit po tom, co bylo jeho?“

„I ona milovala,“ pomohl mu Cadfael. „Dala vám to najevo…“

„Nechtěl jsem ani slyšet, neodvažoval jsem se, neměl jsem právo… A přitom mi byla tak drahá, že jsem to nemohl unést. A když se vrátili bez Elise, mysleli jsme, že je ztracen… Ach Bože, dovedete si představit, jaká to byla pro mě muka, napůl se modlit za jeho bezpečný návrat, napůl si přát, aby byl mrtev, přestože jsem ho měl tolik rád, abych konečně mohl promluvit a neztratit čest, požádat o svou lásku… A pak – vy to víte, vy jste nám přinesl zprávu – mě poslali za hranici, zacpali mi ústa, právě když byla tak plná slov… A celou cestu jsem si myslel, nemohl jsem se ubránit myšlence, že je ten starý muž tak křehký, tak nemocný, a kdyby zemřel, nebude za koho Elise vyměnit… Zemře-li, budu se moci vrátit, a Elis bude muset zůstat v Shrewsbury… I kdyby jen nakrátko, a já bych zatím promluvil… Potřeboval jsem jen trochu času, když už jsem byl rozhodnut. A ten poslední den, když spadl z koně… Dělal jsem co jsem mohl, držel jsem ho při životě, a celý ten čas to ve mně křičelo, ať zemře! Neudělal jsem to, přivezli jsme ho dosud živého…“

Chviličku se odmlčel, aby nabral dech, a Cadfael mu otřel koutky úst, jež zápasila s vyčerpáním, aby dostala ze srdce a ze svědomí to nejtěžší břemeno. „Odpočiňte si trochu. Příliš se vysilujete.“

„Ne, nechte mě to dokončit. Elis… miloval jsem ho, ale Cristinu víc. A on by se s ní byl oženil a byl spokojený, ale ona… Neznal ten požár, který jsme znali my. Teď ho zná. Nikdy jsem to nechtěl svou vůlí… nebylo to plánováno, to, co jsem udělal. Jen jsem si vzpomněl na plášť pana Einona, a tak, jak jsem byl, jsem šel pro něj. Přes ruku jsem měl jeho sedlovou přikrývku…“ Zavřel oči před tím, na co si až příliš jasně vzpomínal, a zpod pohmožděných víček mu vytryskly slzy a stékaly mu po tvářích. „Byl tak nehybný, sotva dýchal – vypadal jako mrtvý. A za hodinu bude Elis na cestě domů a já tu zůstanu místo něho. Takový malý krůček! Udělal jsem to. Že mi Bůh radši neusekl ruce! Přidržel jsem mu na obličeji sedlovou pokrývku. Nebylo pak okamžiku, kdy bych toho nelitoval,“ šeptal, „ale napravit, co se stalo, už není tak snadné. Jakmile jsem si uvědomil svou špatnost, ucukl jsem, ale už bylo po něm. A já dostal zbabělý strach a nechal jsem plášť ležet, protože kdybych jej odnesl, vědělo by se, že jsem tam byl. Byla to klidná hodina, nikdo mě neviděl přicházet ani odcházet.“

Opět počkal a se strašlivou, úpornou trpělivostí sbíral sílu, aby pokračoval až do konce. „A všechno pronic zanic! Udělal jsem ze sebe vraha – a zbytečně! Elis totiž přišel a pověděl mi, jak miluje dceru pana Gilberta a přeje si být zproštěn svazku s Cristinou stejně odhodlaně, jako já do něj chtěl vstoupit. A že prý se půjde představit jejímu otci… Snažil jsem se ho zadržet… Sice jsem potřeboval, aby tam někdo šel, nalezl mrtvého a rozkřičel to po městě, ale ne Elis, jenom ne Elis! Nedal si říct. Jenže i pak si mysleli, že je pan Gilbert živý, že jenom spí. A tak jsem musel jít pro ten plášť, když nikdo jiný nechtěl oznámit smrt, ale ne sám… Potřeboval jsem svědka, který by to odhalil. Pořád jsem si myslel, že si Elise nechají a mě pustí domů. On chtěl zůstat, já chtěl jít… Ten uzel nám uvázal sám ďábel,“ povzdychl si, „a zasloužil jsem si to jen já. Oni tři trpí kvůli mně. A vy, bratře, k vám jsem se zachoval podle…“

„Když jste si mě vybral za svědka? A pak jste musel překotit stoličku, abych se na něj vůbec pořádně podíval. Váš ďábel vás pořád vedl za ruku, protože kdybyste si byl vybral někoho jiného, nebylo by možná nikdy odhaleno, že je to vražda, a nezůstali byste tu oba uvězněni.“

„To byl můj anděl, ne ďábel. Jsem totiž rád, že jsem se zbavil všech lží a ví se, co jsem zač. Nikdy bych to nenechal padnout na Elise – ani na nikoho jiného. Jsem ale jen člověk a propadám strachu,“ řekl neúhybně. „Doufal jsem, že mi to projde. Teď je to vyřešeno. Tak nebo onak dám život za život. Nedovolil bych, aby to odnesl Elis. Povězte jí to!“

Nebylo třeba, už věděla. Čelo postele však bylo obráceno ke dveřím a Eliud neviděl nic než hrubé trámy stropu a Cadfaelův skloněný obličej. Lampa se nezachvěla, a nezachvěla se ani teď, když Melicent tichoučce a opatrně couvla z prahu a po centimetrech za sebou zavřela dveře.

„Mou oprátku odnesli,“ řekl Eliud, mátožně se rozhlížeje po místnosti. „Budou mi muset opatřit novou.“

Když všechno vypověděl, ležel vyčerpán, slabý a naprosto poslušný, zproštěn naděje a vděčný za pokání. Nechal se ošetřovat k uzdravení, ač s neveselým úsměvem, který říkal, že Cadfael plýtvá silami na mrtvém. Pomáhal, jak uměl, a bez reptání snášel bolest, když mu ohmatávali, čistili a znovu zavazovali rány. Snažil se polykat léky, které mu přikládali k ústům, a děkoval za každou sebemenší službu. Když upadl do neklidného spánku, vyhledal Cadfael dva vojáky, které mu Hugh nechal jako poslíčky, a jednoho poslal do Shrewsbury s novinou, která sem Hugha rychle přivede zpět. Když se vrátil do budovy, ve dveřích na něj čekala Melicent. Vyčetla mu z obličeje směs tísně a rezignace, kterou cítil při pomyšlení, že bude muset vyprávět, co bylo útrapou slyšet, a hned ho uklidnila.

„Já vím. Slyšela jsem. Slyšela jsem vás mluvit, a jeho hlas… Myslela jsem, že budete možná potřebovat něco přinést, tak jsem se šla zeptat a slyšela jsem, co Eliud říkal. Co si teď počneme?“ Přes všechen svůj klid byla zmatená a v rozpacích. Na jedné straně zabitý otec a zachráněný milý, na druhé povědomí o silné náklonnosti, kterou k sobě mají ti dva soukojenci. Všude se muselo ublížit a každá cesta k úniku byla uzavřena. „Pověděla jsem to Elisovi. Ať raději všichni víme, co se děje. Bůh ví, že jsem teď tak zmatená, že snad ani nevím, co je správné a co špatné. Šel byste za Elisem? Má starost o Eliuda.“

Cadfael s ní šel ve stejných rozpacích. Vražda je vražda, ale může-li se život vyplatit životem, je tady Elisův, a ten vyrovnává účty. Je třeba žádat ještě jeden? Je ospravedlnitelná ještě jedna smrt? Usedli u lůžka. Před sebou měl Elise, probuzeného, čilého, plně při smyslech, přestože měl trochu horečku.

„Melicent mi to řekla,“ rozčileně chytil Elis Cadfaela za rukáv. „Ale je to pravda? Vy ho neznáte tak jako já. Jste si jistý, že si to nevymýšlí, protože má strach, že bych přece jen mohl být obviněn? Nevěří snad dokonce, že jsem to udělal? Byl by to celý on, aby vzal všechno na sebe a chránil mě. Dělával to tak, když jsme byli malí, a mohl by to udělat i dnes. Vždyť jste viděl, co už pro mě udělal! Byl bych tu živý, kdyby nebylo Eliuda? Nemůžu tomu uvěřit…“

Cadfael ho utišil tím nejpraktičtějším způsobem: zkontroloval mu obvaz na paži. Zjistil, že je suchý a nepůsobí mu žádnou bolest, takže jej bude lepší prozatím nechat. Pevný obvaz přes zlomené žebro raněnému trochu vadil a krátil dech. Dal by se poněkud uvolnit, aby se mu ulevilo. Léky, které mu byly podány, spolykal skoro nepřítomně, oči nespustil z Cadfaelova obličeje a dožadoval se odpovědí na své zoufalé otázky. A holá pravda mu útěchu nepřinese.

„Synku,“ řekl Cadfael, „bránit se pravdě není k ničemu. Eliudovo přiznání odpovídá všemu, co jsem vypátral sám je pravdivé. Je mi to líto, ale taková je pravda. Všechny pochybnosti pusť z hlavy.“

Oba to přijali se stejným klidem a dál se nebránili. Po dlouhém tichu řekla Melicent: „Myslím, že vy jste to už věděl.“

„Věděl jsem to od okamžiku, kdy mi padl zrak na brokátovou sedlovou pokrývku Einona ap Ithel. Ta a nic jiného mohla zabít Gilberta, a Eliud měl na starosti Einonova koně a postroj. Ano, věděl jsem to. Ale on se přiznal dobrovolně, dychtivě, ještě než jsem se ho mohl zeptat nebo ho obvinit. To se mu musí přičíst ke cti a mluví to v jeho prospěch.“

„Bůh ví, na které straně se odvažuji promluvit,“ sevřela si Melicent bledou tvář, jako když se snaží udržet rozum pohromadě, „jsem strašně rozervaná. Vím jedině, že Eliud nemůže, nenese všechnu vinu. Kdo z nás je téhle věci nevinný?“

„Ty!“ prudce se ozval Elis. „V čem jsi ty selhala? Ale kdybych se já byl trochu zamyslel a všiml si, jak to je mezi ním a Cristinou… Byl jsem příliš lehkomyslný, příliš zamilovaný do sebe, a ničeho si nevšiml. Nikdy se mi o takové lásce nesnilo, nevěděl jsem… Musel jsem to nejdřív sám poznat.“ Nebyla to pro něj snadná lekce, ale teď už ji znal nazpaměť.

„Kdybych byla víc věřila sobě a otci,“ pravila Melicent, „mohli jsme poctivě vzkázat do Walesu Owainu Gwyneddovi a mému otci, že se milujeme, a prosit, aby nám dovolili se vzít…“

„Kdybych jen byl tak všímavý k tomu, co trápilo Eliuda, jako on vždycky snímal starosti ze mě…“

„Kdyby nikdo z nás nikdy nešlápl vedle nebo něco nepokazil,“ smutně poznamenal Cadfael, „všechno by bylo na tomhle velkém světě dobré, jenže my všichni klopýtáme a padáme, každý z nás. Udělal to, a my všichni musíme sdílet tu hořkost.“

Z pochmurného ticha se ozval Elis: „Co se s ním stane? Dočká se milosrdenství? Přece nebude muset umřít?“

„To je na zákoně a se zákonem já nic nezmůžu.“

„Melicent se obměkčila, ještě než věděla, že jsem se krví jejího otce nepotřísnil…“

„Ale já jsem to přece věděla!“ ujistila ho rychle. „Musela jsem být blázen, když jsem zapochybovala.“

„A já ji mám o to raději. A Eliud se přiznal, když ho nikdo neobviňoval, a to se mu musí přičíst ke cti, jak jste říkal. Mluví to v jeho prospěch.“

„To a všechno ostatní, co mluví v jeho prospěch, bude uvedeno na jeho obhajobu, o to se postarám,“ horlivě slíbil Cadfael.

„Ale neděláte si naděje,“ řekl sklesle Elis, který mu až příliš bystře četl v obličeji.

Rád by to popřel, ale proč, když i sám Eliud smířeně a pokorně přijal nevyhnutelnou smrt? Cadfael je utěšoval, jak mohl, ale nechtěl lhát. Pak je nechal o samotě. Když zavíral dveře, zahlédl ještě dvě napjaté, ostražité tváře, jež ho sledovaly zahaleným pohledem, mysl tajnůstkářsky uzavřenou. Prozrazovalo je jen urputné spojenectví dvou rukou na pokrývce.

Druhý den přichvátal Hugh Beringar, v ponurém mlčení vyslechl Eliuda, který pracně a s bezútěšnou trpělivostí znovu vylíčil celý příběh, jako jej už vylíčil starému knězi, který pro sestry sloužil mši. S tím, jak se Eliudova duše pokorně obracela k odchodu ze světa, všiml si Cadfael, se jeho ztýrané tělo začalo uzdravovat a pomalu, ale nad všechnu pochybnost se mu ulevovalo. Jeho mysl souhlasila se smrtí, jeho tělo se rozhodlo pro život. Rány byly čisté, jeho mládí a výborné zdraví tvrdě bojovaly – za něho, anebo proti němu? Kdo ví.

„Poslouchám,“ řekl trochu unaveně Hugh, procházeje se s Cadfaelem po břehu potoka. „Řekněte něco.“ Cadfael však ještě nikdy neviděl jeho tvář pochmurnější.

„Učinil plné a dobrovolné doznání,“ řekl Cadfael, „dříve, než na něho bylo ukázáno prstem, a jakmile pocítil, že by mohl zemřít. Zoufale spěchal, aby všem učinil po právu, nejen Elisovi, který kvůli němu mohl zůstat ve stínu podezření. Vy znáte mě, já znám vás. Řekl jsem vám poctivě, že jsem se mu chystal sdělit, že vím, že je vrah. Přísahám, že mi to slovo vzal z úst. Přál si zpověď, pokání, rozhřešení. Ze všeho nejvíc si přál zbavit ohrožení Elise a každého jiného, na koho by ještě mohlo padnout podezření.“

„Naprosto přijímám vaše slova, a něco to znamená. Ale stačí to? To nebyl žádný výbuch vášně, která vzplane v jediném okamžiku, dřív, než si to stačí rozmyslet – vždyť to byl starý člověk, raněný, nemocný a spící.“

„Nebylo to plánováno. Šel pánovi pro plášť. Tím jsem si jistý. Myslíte-li však, že měl chladnou krev, dobrý Bože, jak hrozně se mýlíte! Ten chlapec byl napůl šílený, krvácel dlouhou beznadějnou láskou, právě dospěl k okamžiku vzpoury, a ta nit života – života, o který z povinnosti pečoval! – ho odřezávala od chvilky oddechu, který jeho odvaha potřebovala. Bůh mu odpusť! Doufal, že Gilbert zemře. Poctivě to přiznal. Náhoda mu ukázala nitku tak tenkou, že do ní stačilo fouknout, aby se přetrhla, a než se rozmyslel, udělal to. Říká, že toho litoval v každém okamžiku, který od té doby následoval, a já mu věřím. Copak jste, Hughu, nikdy neudělal žádnou nedůstojnou věc z okamžitého popudu, věc, která vás od té doby mrzela a zahanbovala?“

„Nezabil jsem starce na lůžku,“ opáčil nemilosrdně Hugh.

„To ne. Nic podobného,“ zhluboka vzdychl Cadfael a kratičce se pousmál. „Odpusťte mi, Hughu. Jsem Velšan a vy Angličan. My Velšané rozlišujeme stupně. Krádež, absolutní krádež bez omluvy, je u nás nejsmrtelnější zločin, proto před ni klademe řadu stupňů, přečiny, které nejsou absolutní krádeží – například zmocnit se něčeho netajeně silou, vzít něco nevědomky, vzít bez dovolení, když se k tomu provinilec přizná, a vzít něco pro zachování života, když žebrák tři dny hladověl – za tohle ve Walesu nikdo nevisí. I při umírání, i při zabití rozeznáváme stupně. Rozlišujeme mezi zabitím a vraždou, a dokonce i to nejhorší může být někdy vynahrazeno menší cenou než oběšením.“

„I já bych možná dělal rozdíly,“ mračil se Hugh na pokojně tekoucí potok. „Ale tohle byl můj pán, na jehož místo nastupuji, protože tu není král, který by rozhodoval. Nebyl mým blízkým přítelem, ale byl ke mně vždycky spravedlivý, byl ochoten naslouchat, když se mi nelíbil některý jeho tvrdší rozsudek. Byl to čestný muž a konal svou povinnost k tomuto hrabství, jak nejlépe uměl. Jeho smrt mi spoutává ruce.“

Cadfael s úctou mlčel. Nyní se již takovou kázní neřídil, ale kdysi také míval taková pouta, takovou oddanost, a pamatoval se na ně. Nelišili se od sebe.

„Bůh uchovej, abych vyháněl ze světa někoho jiného než ty, kdo jsou příliš podlí, než aby měli právo v něm žít,“ řekl Hugh. „A tohle není žádný netvor. Stačila jediná osudová chyba, jedna jediná podlost, a to je mu teprve… kolik vlastně? Vím, byl pod těžkým tlakem, ale kdo z nás není? Čeká ho soud a já udělám, co musím udělat,“ uzavřel Hugh sveřepě. „Ale Bůh ví, jak rád bych byl, kdyby mě té povinnosti někdo zbavil!“

[ XV ]

Než večer odjel, jasně vyjádřil svou vůli. „Pokud se Chester zase dá do pohybu, může mít Owain těžkosti a bude potřebovat své muže. Vzkázal jsem mu, že všichni, kdo jsou nyní očištěni, odtud pozítří odjedou. Mám v Shrewsbury šest jeho dobrých vojáků. Jsou svobodní a já je na cestu domů vybavím. Pozítří co nejčasněji, pokud možno za svítání, budou tady, aby s sebou převezli Elise ap Cynan do Tregeiriogu.“

„To nejde,“ klidně opáčil Cadfael. „Na koně ještě sednout nemůže. Má podvrtnuté koleno a zlomené žebro, nemluvě o raněné paži, i když ta se mu dobře hojí. Ještě tři nebo čtyři týdny nebude moci pohodlně jezdit. A ještě dlouho nevyrazí do boje.“

„Nemusí,“ zkrátka ho odbyl Hugh. „Zapomínáte, že máme koně vypůjčené od Tudura ap Rhys, odpočaté a připravené k práci, a Elise můžeme nést na nosítkách stejně dobře, jako jsme nesli Gilberta, a ten byl v horším stavu. Chci, aby byli všichni muži z Gwyneddu bezpečně odtud, než vytáhnu proti Powysu. Skončeme s jednou starostí, než půjdeme vstříc jiné.“

Bylo tedy neodvolatelně rozhodnuto. Cadfael předpokládal, že Elise ten ortel zdrtí, jak kvůli Eliudovi, tak kvůli sobě, ale po krátkém, vzápětí zdušeném výkřiku se zamyslel, odložil otázku svého odjezdu s jedním dlouhým, zvažujícím pohledem stranou, a chtěl se jenom ujistit, zda opravdu není žádná možnost, jak by se Eliud vyhnul soudu pro vraždu. Ale dověděl se, že naděje na jiný rozsudek než smrt je pramalá. Bylo to těžké, ale nakonec se zdálo, že Elis nemá na vybranou a musí to přijmout. Milenců se zmocnil jakýsi zvláštní, obrněný klid. Naučili se na sebe dívat, jako když sdílejí myšlenky, jež nepotřebují slova, ale předávají se v mlčenlivém kódu, který nemůže rozluštit nikdo třetí. Ledaže by té řeči rozuměla sestra Magdalena. I ona chodila v mlčenlivém zamyšlení a bystře je sledovala pohledem.

„Takže mě mají brzo odvézt, už pozítří,“ řekl Elis. Vrhl jeden krátký pohled na Melicent a ona na něho. „Dobře, vzkážu tedy z Gwyneddu, jak se sluší, otevřeně a počestně, že se ucházím o Melicent. Než budu svobodný, stejně se musí v Tregeiriogu leccos vyřídit.“ Nezmínil se o Cristině, ale pomyšlení na ni, skličující a tísnivé, bylo s nimi v místnosti. Vyhrála svou bitvu, jen aby viděla, jak se jí vítězství pod rukama obrací v prach a sype se jí mezi prsty. „Jsem tvrdý spáč,“ zasmušile se pousmál Elis. „Jestli přijdou moc časně, asi mě budou muset zabalit do přikrývek a odnést ve spaní.“ Náhle zvážněl: „Poprosíte Hugha Beringara, aby mi na ty poslední dvě noci dali lůžko do cely k Eliudovi? Snad to není tak velká prosba.“

„Dobře,“ souhlasil po chviličce Cadfael, když zvážil, jaký to asi má účel, protože možností bylo víc. A ihned šel prosbu předložit. Hugh už nasedal na koně a sestra Magdalena ho vyprovázela na dvůr. Určitě už mu podle svého vyjmenovala všechno, co mluví ve prospěch milosrdenství, a třeba připadla i na jiné věci než Cadfael. Těžko říci, zda její dobře zasetá semena přinesou nějakou úrodu, ale kdo neseje, určitě nesklidí.

„Jen ať jsou spolu,“ pokrčil zasmušile rameny Hugh, „jestli je to potěší. Jakmile bude ten druhý schopen převozu, vezmu ho od vás, ale zatím ať odpočívá. Třeba to ještě za nás vyřeší ten velšský šíp, bude-li mu Bůh milostiv.“

Sestra Magdalena se za ním dívala, dokud na lesní stezce nezmizel poslední z jeho doprovodu.

„Aspoň ho to nijak netěší,“ řekla pak. „Škoda, že musí zakročit, když na tom nikdo nic nezíská a všichni trpí.“

„Velká škoda! Sám říkal,“ poučil ji Cadfael stejně zamyšleně, „že by si před Bohem přál, aby mu ta věc byla vzata z rukou.“ Pohlédl na sestru Magdalenu a zjistil, že ta na něj hledí stejně nevinně. Na okamžik mu s ohromením připadlo, že se začínají dokonce jeden druhému podobat a vyměňují si němé pohledy stejně výmluvně jako Elis a Melicent.

„Opravdu?“ bezelstně ho politovala sestra Magdalena. „Tak to by stálo za modlitbu. Zítra nevynechám jedinou bohoslužbu, kdy bych za to neprosila. Kdo o nic neprosí, nic si nezaslouží.“

Společně zašli dovnitř a pocit shody a porozumění mezi nimi, který by však nebylo dobré uznat nahlas, byl tak silný, že se jí dokonce zeptal na radu ve věci, která ho už dlouho trápila. V bitevní vřavě a pak při vyčerpávajícím pečování o raněné neměl příležitost vyřídit vzkaz, který mu svěřila Cristina, a po Eliudově doznání byl rozpolcený, zda by to nyní bylo laskavé, nebo zda by to byla ta nejkrutější rána, kterou by mohl zasadit.

„Ta jeho dívka v Tregeiriogu – ta, pro kterou se div nezbláznil – mi pro něj dala vzkaz a já jí slíbil, že jej vyřídím. Ale teď, když mu hrozí oběšení… Je dobré dát mu všechno, pro co by stálo za co žít, když ho třeba žádný život nečeká? Máme pro něj udělat svět tisíckrát žádoucnější, má-li jej opustit? Byla by to laskavost?“

Slovo od slova jí vzkaz zopakoval. Zamyslela se, ale ne nadlouho.

„Když jste jí to slíbil, nemáte moc na vybranou. A nikdy bychom se neměli bát, že pravda uškodí. Mimoto podle všeho, co na něm vidím, si přeje umřít, přestože jeho tělo je rozhodnuto žít, a když ho nebude nic podněcovat, může boj s tělem vyhrát, obrátit tvář ke zdi a odejít. Pokud je jeho jedinou druhou možností šibenice, snad by to bylo nejlepší. Ale jestli – říkám jestli – se něco změní a on bude moci žít, bylo by škoda nedat mu veškerou výzbroj a zbraň, aby si uhájil život a dočkal se dobré zprávy.“ Otočila se k němu a opět na něho pohlédla tím nevyzpytatelným pohledem, který už u ní viděl, a pak se usmála. „Stojí to za pokus,“ řekla.

„Také si to začínám myslet,“ přisvědčil Cadfael a šel pokus udělat.

Elise ještě do sousední cely nepřestěhovali, Eliud ležel sám. Cadfael při pohledu na to, kudy šíp projel jeho pravým ramenem, chvílemi pochyboval, zda bude ještě někdy moci napnout luk, i kdyby snad někdy v budoucnosti mohl zacházet s mečem. To bylo ovšem to nejmenší, co mu teď hrozilo. Tak mu na vyvážení nabídneme největší slíbené dobrodiní.

Cadfael se posadil k posteli a pověděl mu, že Elis požádal, aby ho k němu přestěhovali, a že mu bylo vyhověno. Na to se Eliudova vyhublá, zranitelná tvář zvláštně, teskně rozjasnila. Cadfael se však nezmínil o blížícím se Elisově odjezdu a samotného jej překvapilo, proč o tom pomlčel. Nezkoumal to však. Nevinnost je věc nesmírně křehká a myšlenky ji někdy mohou poškodit, ba i zničit.

„A také jsem slíbil, že vám něco vyřídím, a doposud jsem na to neměl klidnou chvilku. Od Cristiny, když jsem odjížděl z Tregeiriogu.“ Její jméno stáhlo všechny Eliudovy rysy napětím, zbledl a oči mu zasvitly náhlou jasnou zelení, jako když slunce po bouřce prokmitne červnovým listím. „Cristina vám po mně vzkazuje, že promluvila se svým otcem i s vaším a že brzy s jejich souhlasem bude svobodná a bude si moci vzít, koho chce. A nechce nikoho než vás.“

Náhlá oslepivá záplava utopila zeleň, vytryskl čistý sluneční jas a Eliudova zdravá levá ruka bezradně zatápala po něčem, čeho by se mohla podržet, hladově se sevřela kolem ruky, kterou mu Cadfael nabídl, a přitáhla si ji k rozechvělé tváři a pak níž, na své zběsile bušící srdce. Cadfael počkal, dokud bouře nepomine. Když se chlapec opět zklidnil, jemně ruku odtáhl.

„Ale ona neví,“ zašeptal zoufale Eliud, „co jsem… co jsem udělal…“

„Stačí jí to, co o vás ví, že vás miluje, jako vy milujete ji, a není a nikdy nemůže být nikdo jiný. Nevěřím, že vina nebo nevina, dobro nebo zlo může změnit Cristininy pocity k vám. Dítě, podle běžné délky lidského života máte před sebou nejméně třicet let, abyste žil, a tam je dost místa na manželství, děti, slávu, odpykání, svatost. To, co se stalo, je závažné, ale ještě závažnější je to, co teprve bude. Cristina v sobě má tuhle pravdu. Až se všechno dozví, zarmoutí ji to, ale nezmění se.“

„Mám před sebou týdny, nejvýš měsíce, ne třicet let,“ odvětil tiše Eliud zpod pokrývky, která halila jeho zbrázděnou tvář.

„Konec stanoví Bůh, nikoli lidé, ani králové, ani soudci. Člověk musí být připraven čelit životu i smrti, jednomu ani druhému nelze uniknout. Kdo zná délku pokání nebo velikost náhrady, které mohou být od vás žádány?“

Pak vstal, protože mlynář John a párek jiných.sousedů s drobnými jizvami z nedávné bitvy sem už nesli Elise i s lůžkem a postavili ho vedle Eliuda. Byl to ten pravý čas přerušit hovor. Chlapec už v sobě měl oživlou jiskřičku budoucnosti, přestože se ji rezignace ze všech sil snaží uhasit, a tohle opětné spojení s jeho druhou polovičkou přišlo velmi vhod. Cadfael počkal, než je oba uloží, a viděl, jak mlynář John stáhl z Eliuda pokrývky, zvedl ho jako děcko a znovu ho položil, obratně, jak by to asi udělala jeho matka. John trávil dost času s Elisem a Melicent a oblíbil si Elise jako troufalého a slibného mládence z vlastního rodu. Se svou obrovskou a vyváženou silou je to užitečný člověk, schopný zvednout nemocného ve spaní – pokud má k němu sympatie! – a odnést ho, aniž by ho probudil. A je oddán sestře Magdaleně, která tu vládne pevnou rukou monarchy.

Ano, užitečný spojenec.

Budiž…

Příští den minul v cílevědomém tichu, jako by každý muž a každá žena chodili opatrně, se zatajeným dechem, a dodržovali denní obřady se zvláštní vážností a úctou, aby vyloučili každý nezdar. Nikdy snad nedodržovali v Godrikově Brodu horárium řádu tak svědomitě. Matka Mariana, drobná, svraštělá a stařičká, předsedala společenstvu sester tak příkladně oddaných, že se nad nimi smiloval i osud. A její hosté na dvou lůžkách v jedné cele dleli spolu v tichu a soukromí, dokonce i Melicent, už ne uchazečka o noviciát, ale laický host kláštera, konala denní povinnosti s jasnou, klidnou tváří a nechávala mladé muže o samotě.

Bratr Cadfael se účastnil obřadů, pronesl několik soukromých horoucích modliteb a šel pomoci sestře Magdaleně s ošetřováním těch několika zranění v sousedství, která ještě potřebovala dohled.

„Jste vyčerpaný,“ řekla mu starostlivě sestra Magdalena, když se vraceli na opožděnou večeři a večerní bohoslužbu. „Zítra byste si měl pospat až do ranní, vždyť jste tři noci skoro nezamhouřil oka. Rozlučte se s Elisem ještě teď večer, protože tu budou, jen co se rozední. A tak mě napadá,“ dodala mimochodem, „že by se mi hodila ještě jedna láhev toho sirupu, co vaříte z máku, protože mi už došel a zítra musím za jedním pacientem, který bolestí skoro nespí. Naplníte mi láhev znovu, když vám ji přinesu?“

„Rád,“ přisvědčil Cadfael a šel pro džbánek, který si po bitvě nechal poslat od bratra Oswina z Shrewsbury. Přinesla velkou zelenou skleněnou láhev a on ji bez poznámek naplnil až po okraj.

Ráno opravdu brzy nevstal, přestože byl vzhůru včas; nikdo mu nemusel říkat dvakrát. Slyšel přijíždět jezdce na koních, hlas vrátné a jiné hlasy, velšské i anglické, a mezi nimi určitě hlas mlynáře Johna. Nevstal však a nepopřál jim šťastnou cestu.

Když přišel na ranní, museli být cestu,jící podle jeho odhadu už dvě hodiny na cestě do Walesu, pro putování na této straně vyzbrojeni Hughovým glejtem, na dobrých koních a dobře zásobení. Vrátná je dovedla k cele, kde na krajním lůžku měli najít svého svěřence Elise ap Cynan, mlynář John jim ho v náručí vynesl ven, teple zabaleného, a uložil na nosítka, která ho měla dopravit domů. Matka Mariana sama vstala, aby byla svědkem jejich odjezdu, a požehnala jim.

Po ranní se šel Cadfael postarat o svého zbylého pacienta. Je třeba chovat se stejně jako včera. Dvě hodiny čistého času by měly být dostatečný náskok, a někdo tam první jít musel – ne, jistě ne první, protože Melicent tam určitě byla už před ním, ale první z ostatních, potenciální nepřítel, nezasvěcený.

Otevřel dveře cely a zastavil se hned na prahu. Z šera mu hleděly vstříc dvě vzrušené bledé tváře, jedna vedle druhé. Melicent seděla na kraji lůžka, podpírajíc pacienta paží, protože se zvedl a posadil, plášť přehozený přes nahá ramena, aby tomuto okamžiku čelil vztyčen. Obvaz na zlomeném žebru se zvedal zrychleným a zneklidněným tepem a oči, které upíral na Cadfaela, nebyly zelenohnědé, ale skoro stejně tmavé jako černá čupřina.

„Dal byste vědět panu Beringarovi,“ pravil Elis ap Cynan, „že jsem svého soukojence poslal pryč z jeho rukou a že jsem tu, abych se zodpovídal ze všeho, co proti němu bude vzneseno? On za mě strčil hlavu do oprátky, tak já mu to teď oplácím. Vše, co si přeje zákon, ať se místo něho stane mně.“

Vyřkl to. Zhluboka se nadechl a trhl sebou bolestí, kterou mu to způsobilo, ale vyčkávavé napětí v jeho obličeji povolilo a roztálo, když byl první krok vykonán a už nebylo co tajit.

„Mrzí mě, že jsem musel oklamat matku Marianu,“ řekl. „Poproste ji za mě, aby mi odpustila, ale jinak to nešlo, když jsme nechtěli nikomu ublížit. Nechtěl bych, aby byl někdo jiný viněn z toho, co jsem provedl.“ A s náhlou impulzivní prostotou dodal: „Jsem rád, že jste přišel právě vy. Vzkažte honem do města. Chci to mít za sebou. A Eliud už bude v bezpečí.“

„Já to za tebe vyřídím,“ slíbil vážně Cadfael, „oboje. A nebudu se na nic ptát.“ Ani na to, zda Eliud o spiknutí věděl, protože odpověď znal. Ve své zoufalé nevinnosti a žalostné vině zůstával Eliud stranou ode všech, kteří museli dělat, že nevidí a neslyší. Až skončí jeho dlouhý, hluboký spánek, bude mít někdo na cestě do Walesu hodně starostí se zoufale rozrušeným nemocným. Avšak na konci vnuceného útěku, bez ohledu na to, jaké kroky v té záležitosti udělá Owain Gwynedd, čeká Cristina.

„Zařídil jsem to, jak jsem uměl,“ vážně pokračoval Elis. „Pošlou napřed vzkaz, a ona mu přijde naproti. Bude to těžké, ale jde přece o život.“

Jak se zdálo, od doby, kdy přišel Elis ap Cynan poprvé jako nájezdník do Godrikova Brodu, tu leckdo dospěl. Tohle už nebyl kluk, který se mstil za svůj strach v zajetí tím, že svým věznitelům s nevinnou tváří velšsky nadával, a tohle nebyla dívka, jež snila o klášterním životě dříve, než věděla, co je to manželství anebo duchovní povolání.

„Zdá se, že jste to zařídili dobře,“ pochválil je Cadfael. „Dobrá, půjdu to rozhlásit a pošlu zprávu i do Shrewsbury.“

Už za sebou zavíral dveře, když Elis zvolal: „A potom, prosím vás, přijďte a pomozte mi obléknout si šaty. Chtěl bych přivítat Hugha Beringara se vší slušností a na nohou.“

A také svému slovu dostál, když odpoledne Hugh se sveřepým výrazem a mrakem na čele přijel vyšetřit únik svého zločince. V maličkém holém salonku matky Mariany před ním stáli bok po boku Elis a Melicent. Cadfael chlapci navlékl nohavice, košili a kabátec a Melicent mu učesala zcuchané vlasy, protože sám to bez bolesti udělat nemohl. Když se pokusil o první potácivé krůčky, sestra Magdalena si ho změřila pohledem a sehnala mu hůl, aby podepřela jeho zrádné koleno, které ještě nechtělo poslouchat, ale viklalo se všemi směry, takže mu hrozil pád. Když byl připraven, vypadal velmi mladě, upraveně a slavnostně, a pochopitelně vylekaně. Stál trochu nakloněn, jak ulevoval srůstajícímu žebru, které mu ztěžovalo dýchání. Melicent měla ruku připravenou a stála těsně u něho, ale chránila se ho dotknout.

„Poslal jsem místo sebe do Walesu Eliuda,“ řekl Elis strnulý obavami, stejně jako odhodláním, „protože mu dlužím život. Ale tady jsem, jsem vám po vůli, naložte se mnou, jak uznáte za vhodné. Udělejte mi všechno, co podle vás zaslouží on.“

„Proboha, posaďte se,“ řekl krátce Hugh, čímž ho vyvedl z míry. „Nestojím o to, abyste mi předváděl, jak trpíte. Vaše současné bolesti mi nejsou k ničemu. Posaďte se a udělejte si pohodlí. Hrdinové mě nezajímají.“

Elis zrudl, škubl sebou a poslušně se posadil, ale nespustil oči z Hughova zamračeného obličeje.

„Kdo vám pomáhal?“ s mrazivým chladem se otázal Hugh.

„Nikdo. Ten plán jsem vymyslel sám. Owainovi muži udělali, co jsem jim poručil.“ To mohl směle říci, protože už byli dávno za hranicemi.

„Vymysleli jsme to spolu,“ pevně ho opravila Melicent.

Hugh ji ignoroval, aspoň napohled. „Kdo vám pomáhal?“ opakoval důrazně.

„Nikdo. Melicent to věděla, ale neúčastnila se toho. Všechna vina je moje. Potrestejte mě!“

„Tak vy jste sám přestěhoval bratrance do druhé postele? To je ovšem zázrak, u člověka, který je sám chromý a nemůže chodit, a tím méně někoho zvednout. Jak jsem slyšel, zdejší mlynář odnesl Eliuda ap Griffith na nosítka.“

„Vevnitř byla tma a venku sotva svítalo,“ pevně pokračoval Elis, „a já…“

„My,“ opravila ho Melicent.

„…a já jsem už Eliuda dobře zabalil, takže z něj nebylo skoro nic vidět. John neudělal nic, jen mi z laskavosti přispěl svou silou.“

„Věděl Eliud o té výměně?“

„Ne!“ vykřikli dvojhlasně.

„Ne!“ opakoval Elis a samou horlivostí se mu třásl hlas. „Nevěděl nic. V nápoji na noc jsem mu dal velkou dávku makového sirupu, který bratr Cadfael první den používal na tlumení bolesti. Působí hluboký spánek. Eliud všechno prospal. Nevěděl nic! Nikdy by s tím nesouhlasil.“

„A jak jste přišel k sirupu, když jste nemohl z postele?“

„Já jsem láhev ukradla sestře Magdaleně,“ řekla Melicent. „Jen se jí zeptejte, kolik ho ubylo.“ Jistě by mu to se vší vážností a starostlivostí řekla. Hugh o tom vůbec nepochyboval a nechtěl ji k odpovídání nutit. Cadfaela také ne. Oba se od tohoto přelíčení ohleduplně vytratili a nechali všechno v rukou soudce a obou provinilců.

Následovalo krátké, tíživé ticho, které na Elise tísnivě doléhalo. Hugh si oba prohlížel zpod staženého obočí. Nakonec zamračeně obrátil pozornost na Melicent.

„Právě vy, vy jste měla největší právo žádat od Eliuda odplatu. To jste mu tak záhy odpustila? Kdo jiný pak bude proti?“

„Vlastně ani nevím,“ pomalu odpověděla Melicent, „jestli chápu, co je to odpuštění. Jen mi připadá jako žalostná marnost, když všechno dobro v člověku nemůže vyvážit jedno zlo, i když veliké. Je to ztráta pro svět. A nechtěla jsem už žádnou další smrt. Jedna přinesla zármutku dost, druhá by jej nezhojila.“

Následovala další odmlka, ještě delší než ta první. Elis hořel a třásl se, chtěl slyšet, jaký ho čeká trest, chtěl vědět to nejlepší i nejhorší. Když Hugh rázně vstal, zachvěl se.

„Elisi ap Cynan, podle zákona proti vám nemohu vznést žádnou obžalobu. Nic od vás nebudu vymáhat. Radši si tu ještě nějakou chvíli odpočiňte. Koně máte stále ve stáji opatství. Až budete schopen jízdy, můžete se vrátit domů za svým soukojencem.“ A než nabrali dech, byl venku z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Když se Hugh v podvečer vracel do Shrewsbury, bratr Cadfael přítele kousek pěšky doprovodil. V posledních dnech bylo mírné počasí a stromy kolem dlouhé travnaté stezky halil první zelený závoj rašícího jara. Zpěv ptáků už také začal tepat každoročním vzrušením a neklidem nastávajícího páření, stavění hnízd a vychovávání mladých. Byl čas rození a počátků, čas vypustit z mysli smrt.

„Co jiného jsem mohl dělat?“ říkal Hugh. „Tenhle se žádné vraždy nedopustil, nikdy mi nedlužil ten hezký krček, co mi nabízí. A kdybych ho oběsil, oběsil bych oba, protože Bůh sám ví, jak i tak rozhodné děvče jako Melicent – nebo ta z Tregeiriogu, o které jste mluvil – dokáže ty dva od sebe oddělit. Dva životy za jeden, to není dobrý obchod.“ Podíval se dolů ze sedla kostnatého šedáka, na kterém tak rád jezdil, a usmál se na Cadfaela. Bylo to za několik dní poprvé, kdy ho mnich viděl usmát se bez ironie a bez zábran. „Kolik jste toho věděl?“

„Nic,“ opáčil prostě Cadfael. „Hodně jsem tušil, ale poctivě mohu říct, že jsem nic nevěděl a ani prstem jsem nehnul.“ Mlčení, hluchota a slepota z něho spoluviníka sice dělala, ale to říkat nemusel. Hugh to jistě ví, neboť on by se spoluviníkem stát nemohl. A není také třeba, aby říkal, s jakou utajenou vděčností se vzdal soudu, kterého by se ze své vůle nikdy nezřekl.

„Co s nimi se všemi bude?“ zeptal se Hugh. „Elis asi pojede domů, jen co se pozdraví, a obřadně si řekne o své děvče. Mezi jejími příbuznými není žádný muž, jen bratr její matky, a ten je s královnou v Kentu a mimo dosah. Počítám, že sestra Magdalena děvčeti poradí, aby se prozatím vrátilo k nevlastní matce a vše mohlo proběhnout v náležité slušnosti, a Melicent je dost rozumná, aby si dala poradit, a dost trpělivá, aby si počkala na to, po čem touží, když teď má jistotu, že to nakonec dostane. Ale co ti druzí dva?“

Eliud a jeho společníci už budou touhle dobou hluboko ve Walesu a nemusejí spěchat, aby chorého příliš neunavili. Nápoj zapomnění, který mu dali, snad dočasně otupí jeho smysly i potom, co procitne, a jeho druhové se budou snažit ulevit mu v jeho výčitkách a zármutku a strachu o Elise. Ale ten usoužený a vášnivý duch nebude nikdy docela v klidu.

„Co s ním udělá Owain?“

„Určitě ho nezahubí a nepromarní jeho život,“ ujistil ho Cadfael, „pokud mu přenecháte právo na potrestání. Bude žít a ožení se se svou Cristinou – ta nedá pokoj knížeti, knězi ani otci, dokud nebude po jejím. A svoje pokání si ten hoch nosí v sobě, bude je nosit do konce života. Není nic, čím byste ho mohl postihnout vy nebo kdokoli jiný – kromě samotné smrti –, čím by se už nepotrestal sám. Ale dá-li Bůh, sám to dlouho neponese. Žádný zločin a žádné selhání od něho Cristinu neodradí.“

Na konci stezky se rozloučili. Pod stromy už bylo šero, ale ptáci dosud zpívali s mimořádnou, divokou radostí, která se zdála tak hlasitá, že snad ty křehké nástroje musí setřást do prachu, nebo jim z ní musí puknout srdíčko. V trávě se chvěly sasanky.

„Odjíždím lehčí, než jsem přijel,“ řekl Hugh a přitáhl na okamžik otěže, než se dal silnicí k domovu.

„Jen co bude ten mládenec chodit rovně a zhluboka dýchat, přijedu také. A rád se vrátím domů.“ Cadfael se ohlédl na nízké dřevěné střechy klášterní usedlosti matky Mariany, kde stříbřité světlo za pavučinovým závojem větví zrcadlilo ustavičné chvění potoka. „Doufám, že jsme všichni spolu to velké zlo vyřešili, jak nejlíp to šlo. Kdo by svedl víc? Vzpomínám si na slova našeho pana opata, že naším cílem je spravedlnost, zatímco výsada smilování patří Bohu. Ale i Bůh, když hodlá udělit milost, potřebuje k tomu nástroj.“

V únoru 1141 se do Shrewsbury vrátili muži, kteří bojovali ve vojsku krále Štěpána proti vzbouřeným hrabatům z Lincolnu a Chesteru: Přivedli s sebou několik zajatců, mezi nimiž je Elis, mladý syn velšského šlechtice, kterého dostane na starost bratr Cadfael - jen on se s ním dokáže domluvit. Mladík má posloužit jako rukojmí a čekat v opatství, dokud za něho nebude nabídnuta výměna jiného vězně. Když se ukáže, že mezi navrátilci chybí šerif Prestcote, začne Hugh Beringar vyjednávat právě o něj. Angličané se s Velšany domluví a vše je na dobré cestě, avšak plán se na poslední chvíli zhatí: zraněného a vyčerpaného šerifa někdo zardousí na špitálním lůžku. Podezřelých je celá řada. Zabíjel Elis, protože věděl, že se od anglického šlechtice nikdy nedočká svolení k sňatku s jeho krásnou dcerou Melicent? Nebo má v zločinu prsty ovčák Anion, který Prestcoteovi nemohl odpustit, že mu dal pověsit bratra? Stejně dobrý důvod k vraždě však měl i vyšinutý bratr Mořic, jehož otce připravili šerifovi předci o majetek. Cadfael musí sledovat hned několik stop najednou, a jedna ho zavede až do Walesu, na vzdálený knížecí dvůr Owaina, moudrého vládce Gwyneddu. Právě zde najde Cadfael odpověď na všechny své otázky.