Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 10. Pouť nenávisti

Na jaře L. P. 1141 dojde ve Winchesteru k podivné události: významný klerik z tábora rytířů císařovny Matyldy je zavražděn příslušníkem téže strany, když čestně brání život svého protivníka, stoupence uvězněného krále Štěpána. Hned po incidentu zmizí z panství probodnutého klerika jeho chráněnec Lukáš Meverel. Tím, kdo se ho vydává hledat po celé Anglii, je Olivier de Bretagne, mladý rytíř oddaný Matyldě a neobyčejně blízký Cadfaelovu srdci. Detektiv v mnišské kutně se zatím v Shrewsbury připravuje na velký květnový svátek svaté Winifredy, ošetřuje nemocné poutníky a spolu s novopečeným šerifem Hughem Beringarem dává pozor na zlodějíčky, kteří si brousí zuby a nože na jejich měšce. V davu proudícím na klášterní slavnosti jsou též dva pozoruhodní mladí muži z jihu trpící kajícník Ciaran a jeho věrný nohsled Matouš, jejichž nerozlučné přátelství budí všeobecný obdiv. Jen Cadfaelovu zkušenému oku se jejich vztah jeví v jiném, zlověstnějším světle; mnich začne tušit souvislost s winchesterskou vraždou v nejvyšší čas, aby společně s Hughem a Olivierem zabránil dalšímu krveprolití.

1 I

Odpoledne pětadvacátého května spolu seděli v chatrči

; bratra Cadfaela v herbáriu a hovořili o vysokých státních

záležitostech, o králích a císařovnách a rozkolísaných osu

dech, jež stíhají nesmiřitelné soupeře o trůny.

“Ta dáma ještě nemá korunu!” pravil Hugh Beringar skoro tak pevně, jako by věděl, jak Matyldině korunovaci zabránit.

“Ještě ani není v Londýně,” souhlasil Cadfael a starostlivě míchal směs v hrnci postaveném na uhlí v ohřívadle, aby nepřetekla a nepřipálila se. “Těžko se může dát korunovat, dokud ji nepustí do Westminsteru. A podle všeho s tím nijak nespěchají.”

“Kde svítí slunce,” prohodil smutně Hugh, “tam se seběhnou všichni, jimž bylo zima. Má strana, starý příteli, teď není na výsluní. Když se pohne Jindřich z Blois, pohnou se s ním všichni, jako vyhladovělé děti schoulené v jediné posteli. Jak zvedne pokrývku, pocupitají za ním a budou se ho chytat za šosy.”

“Všichni ne,” namítl Cadfael a při míchání se pousmál. “Vy ne. Myslíte, že jste jediný?”

“Bůh uchovej!” vykřikl jeho společník, najednou se zasmál a tíseň z něho spadla. Vrátil se od otevřených dveří, kde čiré světlo prostíralo měkký zlatý přísvit po keřích a záhonech bylinkové zahrady a vlhký polední vzduch nasával opojnou marnivou sílu kořenných pachů. Hugh složil svou drobnou postavu zpátky na lavici u stěny a natáhl na podlahu nohy ve vysokých botách. Byl to muž malý jen v jediném smyslu slova, ale i tak dobře stavěný. Jeho skromná výška a útlost už mnohé oklamaly a vlákaly do zkázy. Mihotavé sluneční světlo zvenku se” zrcadlilo na jedné z Cadfaelových velkých skleněných lahví a střídavě osvětlovalo Hughovu hubenou, osmahlou vyholenou tvář s pohyblivými ústy a černým obočím, které se umělo skepticky zvednout až k ostříhaným černým vlasům. Byla to

tvář zároveň výmluvná a nevyzpytatelná. Bratr Cadfael patřil k nemnohým, kdo z ní dovedli číst. Kdoví, zda Hughovi vlastní žena Aline rozuměla lip. Cadfaelovi táhlo na dvaašedesát a Hughovi scházel ještě rok nebo dva do třicítky, ale když se takhle v pohodě sešli v dílně mezi bylinami, připadali si jako vrstevníci.

“Ne,” zamyslel se Hugh a trochu se upokojil, “všichni ne. Ještě nás pár zůstalo a nejsme tak špatně rozmístění na to, abychom udrželi, co máme. V Kentu je naše královna se svým vojskem. Dokud se takhle drží na jižním okraji Londýna, Robert z Gloucesteru se neobrátí zády a nepůjde nás honit sem na sever. A když nám Velšané z Gwyneddu kryjí záda proti hraběti z Chesteru, můžeme tohle hrabství udržet pro Štěpána a počkat si. Štěstí se obrátilo jednou, může se obrátit podruhé. A císařovna ještě pořád není anglickou královnou.”

Přesto, pomyslel si Cadfael a mlčky míchal směs pro nemocná telata bratra Aylwina, to začíná vypadat, jako by se jí brzy stát měla. Tři léta občanské války mezi bratrancem a sestřenicí, kteří bojují o vládu nad Anglií, ke smíření stran nijak nepřispěla, ale lid už hodně utrpěl nejistotou, loupením a zabíjením. Řemeslník ve městě, chalupník ve vesnici, nevolník na statku, ti všichni by uvítali jakéhokoli vládce, který jim zaručí klid a pořádek v zemi, aby mohli skromně dělat svou práci. Muži jako Hugh to ovšem jedno nebylo. Byl leníkem krále Štěpána a nyní i Štěpánovým šerifem Shropshiru, který přísahal, že hrabství udrží pro jeho stranu. A od prohrané bitvy u Lincolnu je jeho král zajatcem na bristolském hradě. Stačil jediný únorový den tohoto roku a osudy obou uchazečů o trůn se naprosto změnily. Císařovna Matylda se vznáší v oblacích a Štěpán, sice pomazaný a korunovaný, leží v kobce, spoután a střežen, a jeho bratr Jindřich z Blois, biskup z Winchesteru a papežský legát, daleko nejvlivnější ze všech magnátů a do toho času bratrův podporovatel, se octl v dilematu. Buď může být hrdinou a hlasitě a pevně se držet své příslušnosti, čímž si zajistí nepřátelství dámy, která je na vzestupu a mohla by být nebezpečná, nebo nastaví plachty po větru a přizpůsobí se zvratu štěstěny

tím, že se přidá na její stranu. Samozřejmě s rozvahou a s důkladně promyšlenými argumenty, aby jeho obrat vypadal úctyhodně. Je ovšem možné i to, pomyslel si Cadfael, aby nekřivdil ani biskupům, že i Jindřichovi jde o pořádek a mír a je ochoten podpořit toho z pretendentů, kdo je dokáže obnovit.

“Starost mi dělá,” zavrtěl se Hugh, “že nemohu dostat žádné spolehlivé zprávy. Pověstí je víc než dost, jedna vyvrací druhou, ale nic, čeho by se člověk mohl chytit a spolehnout se na to. Budu moc rád, až se vrátí opat Radulfus.”

“To každý bratr tady u nás,” souhlasil vřele Cadfael. “Snad až na Jeronýma, ten se vždycky naparuje, když má správu převor Robert, a celé týdny, co dlel opat Radulfus ve Winchesteru, si náramně užíval. Ale my ostatní si na Robertovu vládu tolik nepotrpíme.”

“Jak dlouho už je pryč?” zamyslel se Hugh. “Sedm nebo osm týdnů! Legát se stará, aby měl dvůr pořád pěkně vyzdobený mitrami. Třeba mu vlastní majestátnost pomáhá čelit císařovnině. Není to muž, který by se snadno skláněl před knížaty, a potřebuje veškerou váhu, kterou za sebe může postavit.”

“Už ale některé duchovní pány rozpouští,” zmínil se Cadfael. “Podle toho bych soudil, že dospěli k nějaké dohodě. Nebo si to klamně myslí. Otec opat poslal vzkaz z Readingu. Do týdne by tu měl být. Lepšího svědka sotva najdete.”

Biskup Jindřich dával dobrý pozor, aby si ponechal v rukou řízení událostí. Počátkem dubna svolal do Winchesteru všechny preláty a opaty a prohlásil tu sešlost za legátský koncil, ne pouhé církvení shromáždění, čímž si v nadcházejících rozhovorech zajistil nejvyšší postavení a dostal se tak před arcibiskupa Theobalda z Canterbury, který byl v ryze anglických církevních věcech jeho nadřízeným. A asi to bylo dobře. Cadfael pochyboval, že by Theobaldovi příliš vadilo, že se dostal na vedlejší kolej. Tichý bázlivý muž asi bude za daných okolností až příliš rád, že se může pokojně skrývat ve stínu a nechat legáta snášet žár slunce.

“Já vím. Jakmile vyslechnu jeho vyprávění o tom, co se na jihu dělo, budu se podle toho moci zařídit. Jsme tu celkem

6

stranou a královna, Bůh ji opatruj, posbírala velmi pěkné vojsko. Teď k němu přidala i Vlámy, kteří vyvázli od Lincolnu. Obrátí celý svět naruby, aby dostala svého chotě z vězení, po dobrém nebo po zlém. Je lepší válečnice,” řekl Hugh s přesvědčením, “než její pán. Ne lepší bojovnice v poli Bůh ví, že by se v celé Evropě těžko hledal druhý takový. Viděl jsem ho u Lincolnu byl to zázrak! Ale ona je rozhodně lepší generál. Drží se svého záměru, kdežto on se za chvíli znudí a rozběhne se za jinou kořistí. Slyšel jsem, a věřím tomu, že královna stahuje svá vojska jižně od řeky pořád blíž k Londýnu. Čím blíž k Westminsteru přijde její sokyně Matylda, tím pevněji se stáhne smyčka.”

“A je jisté, že Londýňané souhlasili, že císařovnu vpustí do města? Slyšeli jsme, že na koncil přijeli pozdě, a než se nechali zkrotit, trošku se zastávali Štěpána. Počítám, že člověk musí mít pořádnou odvahu, aby biskupovi z Winchesteru odporoval přímo do očí,” povzdechl si Cadfael.

“Souhlasili, zeji vpustí, čímž ji vlastně uznali. Ale dohadují se prý o podmínkách jejího vstupu, a každé zdržení má pro mě a pro Štěpána cenu zlata. Kdybych tak mohl,” a tančící světlo náhle zostřilo všechny rysy jeho soustředěné a výmluvné tváře, “dostat do Bristolu dobrého člověka! Jsou cestičky, jak se dostat do hradu i do žaláře. Dva nebo tři dobří vyzvědači by to dokázali. Hrst zlata nespokojenému žalářníkovi. Králové už kolikrát byli vysvobozeni, dokonce i ze řetězů, a Štěpán v řetězech není. Tak daleko ještě Matylda nezašla. Ale vždyť já tu sním, Cadfaele! Mám práci tady a sotva na ni stačím. Nemám na to, abych zvládl i Bristol.”

“Jakmile se král dostane na svobodu, bude potřebovat tohle hrabství připravené,” přitakal Cadfael.

Otočil se od ohřívadla, sundal hrnec a dal jej chladit na kamennou desku. Když se narovnával, trochu mu zavrzalo v zádech. Začínal už trochu cítit svoje roky, ale jakmile se vzpřímil, byl zase jako rybička.

“Zatím jsem tu hotov,” řekl a zamnul si ruce otlačené od měchačky. “Pojďte na světlo a podívejte se na květiny, které pěstujeme na svátek svaté Winifredy. Otec opat přijede

včas, aby mohl předsedat jejímu přenesení od Svatého Jiljí. Klášter bude plný poutníků. To bude starostí.”

Před čtyřmi lety přinesli rakev s ostatky velšské světice z Gwytherinu, kde dlouho ležela pochována, a uložili ji na oltáři špitálního kostela svatého Jiljí na samém konci předklášteří, kde byli ubytováni a opatrováni nemocní, nakažení, znetvoření, malomocní, kteří se nesměli odvážit do města. Odtamtud rakev slavnostně přenesli na její oltář v opatském kostele, aby se stala ozdobou a divem, zdrojem uzdravení a požehnání pro všechny, kdo přijdou v úctě a v tísni. Letos se rozhodli poslední kus cesty zopakovat, přinést svatou v procesí od Svatého Jiljí a otevřít její oltář pro všechny, kdo přijdou s modlitbami a obětinami. Zatím každý rok přitáhla mnoho poutníků. Tento rok jich budou davy.

“Člověk by řekl,” prohodil Hugh, rozkročen mezi květinovými záhony, které po mírných, plachých barvách jara právě začínaly sálat letním jasem, “že se spíš chystáte na svatbu.”

Lískové a hlohové živé ploty shazovaly stříbřité okvětní plátky a pohupovaly okolo prostranství, kde stáli, stříbřité zelenými jehnědami, v trávě na louce za nimi se zvedaly pryskyřníky a kosatce měly pevné, bojovné puky. I na růžích se už urodila hojnost poupat, jež se chystala rozpuknout a ukázat barvu. V ohrazeném závětří Cadfaelovy bylinné zahrady se již ze zelené pochvy prodíraly plné květy pivoněk. Cadfael používal semena k léčení a bratr Petrus, opatův kuchař, v kuchyni jako koření.

“Nejste tak daleko od pravdy,” spokojeně se díval na ovoce své práce Cadfael. “Věčný a čistý sňatek. Ta velšská dívenka byla pannou až do dne své smrti.”

“A vy jste ji pak provdali?”

Byl to jen žert, na odlehčení starostí o vážné státní záležitosti. V takové zahradě se dalo věřit v mír, plodnost a přátelství. Narazil však na tak hluboké a nápadné ticho, že nastražil uši a téměř pokradmu otočil hlavu k příteli ještě předtím, než přišla nestřežená odpověď. Nestřežená buď z roztržitosti, nebo záměrně, to se nedalo poznat.

“Neprovdali,” pravil Cafael, “ale rozhodně jsme jí dali spolunocležníka. Dobrého muže a jejího statečného zastánce. Tu odměnu si zasloužil.”

Hugh zvědavě zdvihl obočí a přes rameno se ohlédl k dlouhé střeše velkého opatského kostela, kde dotyčná dáma údajně spala v zapečetěné truhle na vlastním oltáři. Byla to elegantní rakev, tak právě na tělo malé a svaté Velšanky s drobnými, úhlednými kostmi jejího plemene.

“Tam by se dva těžko vešli,” opáčil mírně.

“Rozhodně ne dva s naší hromotluckou figurou. Ale tam, kam jsme je uložili, bylo místa dost.” Věděl už, zeje pozorně a bystře poslouchán, ač ještě nechápavě.

“Chcete mi tvrdit,” podivil se stále stejně mírně Hugh, “že ona v té vaší parádní schráně není? Každý přece ví, že tam leží.”

“Co já vím? Mnohokrát jsem si přál být na dvou místech současně. Pro mě je to příliš těžké, ale svatá to třeba dokáže. Bezpečně vím, že tam byla tři dny a tři noci. Třeba tam uvnitř nechala zrníčko své svatosti snad jen z vděčnosti nám, kteří jsme ji zase vyndali a vrátili ji tam, kde si podle mého vždycky přála být. Přesto ve mně pořád hlodá pochybnost. Co když jsem jí špatně porozuměl?”

“Pak vám zbývá jedině zpověď a pokání,” prohodil zlehka Hugh.

“Ale teprve až bratr Marek dostuduje na kněze!” Mladý Marek odešel ze svého mateřského kláštera a od svého stádečka u Svatého Jiljí do domácnosti biskupa z Lichfieldu, s prostředky od Leorika Aspleyho, které mu zaplatí studia, a s cílem svých tužeb jasně zářícím v dáli: kněžstvím, pro něž ho Bůh určil. “Šetřím si pro něho všechny hříchy, které možná mylně za hříchy nepokládám. Tři roky byl mou pravou rukou a kusem mého srdce a zná mě lip než všichni ostatní. Snad kromě vás?” dodal a nevinně přejel přítele pohledem. “Ten se o mně dozví pravdu, a podle jeho soudu a pro jeho rozhřešení na sebe vezmu jakékoli pokání. Vy můžete vynést soud, Hughu, ale rozhřešení mi dát nemůžete.”

“A pokání také ne,” zasmál se uvolněně Hugh. “Tak mi to vyličte a můžete jít beztrestně.”

Představa přiznání byla nečekaně příjemná a lákavá. “Je to dlouhá historie,” varoval Cadfael.

“Tak teď je na ni nejlepší chvíle, protože jsem tu udělal všechno, co jsem mohl, nežádá se ode mě nic než bdělost a trpělivost, a proč bych se při čekání nudil, když si mohu poslechnout pěknou historku? A vy máte volno až do nešpor. Třeba bude dokonce záslužné,” nasadil Hugh slavnostní kněžský výraz, “když se zbavíte břemene na duši před světskou výkonnou mocí. A já dovedu mlčet,” dodal, jako každý zpovědník.”

“Tak počkejte, až přinesu pohár toho zrajícího vína, a pojďte dovnitř na lavici u severní stěny, kam odpoledne svítí slunce. Můžeme si na to povídání udělat pohodlí.”

“Bylo to asi rok předtím, než jsem vás poznal,” začal Cadfael a pohodlně se opřel o vyhřátou hrubou kamennou zeď bylinkové zahrady. “Neměli jsme v klášteře žádného domácího svatého a trochu jsme záviděli Wenlocku, kde clunyjská komunita objevila svou šaškou zakladatelku Milburgu a dělala s ní velkou slávu. Obdrželi jsme jistá znamení, kvůli nimž se jeden náš churavý bratr vydal do Walesu, aby se vykoupal v Holywellu, kde mladičká Winifred umřela svou první smrtí a kde vytryskl její léčivý pramen. Byl u toho tenkrát její vlastní patron, svatý Beuno, který ji hned přivedl zpátky k životu, ale pramen tam zůstal a dělal zázraky. A tak převora Roberta napadlo, že by se třeba dáma dala přesvědčit, opustila Gwytherin, kde umřela podruhé a byla pochována, a přinesla nám svou slávu sem do Shrewsbury. Byl jsem členem skupiny, kterou s sebou vzal k vyjednávání s tamní farností, aby ji přiměl vydat kosti světice.”

“To samozřejmě vím,” přisvědčil bystrý a pozorný Hugh po jeho boku, “protože to tu ví každý.”

“Jistě. Ale neznáte to až do konce. V Gwytherinu byl jeden velšský šlechtic, který nechtel strpět, aby dívku přenesli jinam, a nedal se ani přesvědčit, ani uplatit, ani zastrašit. Načež zemřel, Hughu byl zavražděn. Jedním z nás,

; Viz Zázrak svaté Winifredy, MF 1995.

10

11

bratrem, který pocházel ze vznešené rodiny a už se poohlížel po mitře. A když jsme ho chtěli obvinit, najednou šlo o život. Ohrožoval jisté tamější mladé lidi, dceru zabitého pána a jejího ctitele. Chlapec ho v hněvu udeřil odůvodněně , protože viděl svou milou raněnou a krvácející. Měl větší sílu, než tušil. Zlomil vrahovi vaz.”

“Kolik lidí o tom vědělo?” zeptal se Hugh a zúženýma očima si zamyšleně prohlížel lesklé listy růžových keřů.

“Když se to stalo, jen milenci, mrtvý a já. A svatá Winifred, vyzdvižená z hrobu a uložená do truhly, kterou znáte jako všichni. Ona to věděla. Byla u toho. Od okamžiku, kdy jsem ji vyzvedl a přisámbůh, byl jsem to já, kdo ji vzal z její hlíny, a já, kdo ji tam vrátil, a dodnes mě to těší , tedy od okamžiku, kdy jsem odkryl ty útlé kosti, cítil jsem ve svých vlastních kostech, že si přejí jen jedno: aby je nikdo nerušil. Byl to takový maličký, zarostlý a tichý hřbitůvek, s dávno vysloužilým kostelíkem, všude kvetlo kvítí, hroby byly tak skromné a zelené. A velšská půda! Ta dívka byla Velšanka jako já, její církev byla starého vyznání. Co věděla o tomhle cizím anglickém hrabství? A musel jsem chránit ty mladé. Kdo by se zastal jich nebo mne proti veškeré moci církve? Byli by se spojili, aby pohřbili tu ostudu, a toho chlapce by pohřbili s ní, přičemž jeho jedinou vinou bylo, že bránil svou milou. A tak jsem to zařídil.”

Hughovy pohyblivé rty se pousmály. “Teď mě tedy ohromujete. A jak jste to zařídil, když jste měl na krku mrtvého bratra a musel jste udržet převora Roberta v dobré náladě?”

“Ach, Robert je větší prosťáček, než si o sobě myslí, a velmi mi pomohl sám mrtvý bratr. Tak pilně si budoval pověst světce, sám předával vzkazy od světice to on nám sdělil, že nabídla hrob, který opouští, zavražděnému , upadal do transu a modlil se, aby směl opustit tento svět a byl zaživa přijat do blahoslavenství. Tak jsme mu tu malou laskavost prokázali. Držel totiž ve starém kostelíku o samotě noční, stráž, a když ráno skončila, u jeho klekátka zůstaly pohromadě ležet jeho sandály a kutna, a jeho tělo z nich bylo prostě vyzdviženo v oblaku sladké vůně a dešti májových květů. Tvrdil, že už ho světice takhle navštívila, tak proč by si

na to Robert nevzpomněl a neuvěřil tomu? Rozhodně byl pryč. Proč ho tedy hledat? Copak by počestný bratr z našeho kláštera běhal po velšských lesích nahatý?”

“Chcete mi říct,” opatrně se zeptal Hugh, “že to, co tu máte v relikviáři, není. Tak ona ta rakev ještě nebyla zapečetěná?” Obočí měl až ve vlasech, ale hlas tichý a neudivený.

“No.” Cadfael si stydlivě zamnul tupý opálený nos. “Zapečetěná byla, ale jsou způsoby, jak si poradit s pečetí, a nepoškodit ji. Je to jedno z mých pochybnějších umění, která jsem ještě nezapomněl, ale tenkrát se mi hodilo.”

“A dámu jste položil zpátky na její místo po boku jejího hrdiny?”

“Byl to slušný, dobrý člověk a šlechetně se jí zastal. Jistě by mu neodmítla podnájem. Vždycky jsem si myslel,” svěřil se mu Cadfael, “že se na nás nezlobila. Od té doby projevila v Gwytherinu svou moc mnoha zázraky, takže nemohu věřit, že se hněvá. Ale trochu mě trápí, že toho zatím moc neudělala, aby dala najevo svůj patronát nad námi zde, aby byl Robert spokojený a já měl klid duše. Ano, pár maličkostí, ale nic nepochybného a významného. Co když jsem ji přece jenom pohoršil? Copak já, já vím, co tu máme v oltáři a mea culpa, jestli jsem jednal špatně! Ale co ti nevinní, kteří to nevědí a přicházejí sem v dobré víře a doufají v její milost? Co když jsem způsobil, že o ni přicházejí?”

“Koukám,” soucitně řekl Hugh, “že by si měl Marek s vysvěcením pospíšit a rychle z vás sejmout břímě. Ledaže by se dřív smilovala svatá Winifred,” usmál se, “a poslala vám znamení.”

“Pořád nevím,” dumal Cadfael, “co jiného bych byl mohl udělat. Byl to konec, který uspokojil všechny tady i tam. Mladí byli svobodní a mohli se vzít, vesnice měla dál svou svatou a ona kolem sebe měla své blízké. Robert měl to, za čím se vydal nebo si to myslel, což je totéž. A shrewsburyské opatství má svůj svátek, naději na plný dům pro hosty, slávu a slušný zisk. Kdyby sem jenom shlédla laskavým okem a trochu na mě mrkla, abych věděl, že jsem jí správně porozuměl!”

“A nikomu jste o tom nikdy neřekl ani slovo?”

13

12

“Nikdy. Ale celá vesnice Gwytherin to ví,” přiznal Cadfael a při vzpomínce se usmál. “Nikdo nic neřekl, nikdo nic říkat nemusel, ale věděli to. Když jsme vzali rakev a vydali se k domovu, ani jediný z nich nechyběl. Pomáhali nám ji nést, sehnali pro přepravu dokonce malý povoz. Robert si myslel, že je pěkně zkrotil, i ty, kdo se ze začátku nejvíc vzpouzeli. Měl ohromnou radost. Je to vlastně prostá duše! Byla by velká škoda mu to teď zkazit, když pilně sepisuje knihu o životě světice a o tom, jak ji převezl do Shrewsbury.”

“Neměl bych to srdce způsobit mu takové rozčilení,” souhlasil Hugh. “Čím míň se toho řekne, tím lip pro všechny. Díky Bohu, že s církevním zákonem nemám nic společného. Světský zákon v zemi, kde skoro žádné zákony neplatí, mi dá zabrat víc než dost.” Nemusel říkat, že se Cadfael může spolehnout na jeho mlčení, to bylo pro oba samozřejmé. “No, mluvíte stejnou řečí, jakou mluvila ona. Určitě vám docela dobře rozuměla, ať slovy nebo beze slov. Kdo ví? Až začne ten váš svátek dvadvacátého června, že , třeba se nad vámi slituje a sešle vám velký zázrak, abyste měl klid.”

To by mohla, pomyslel si Cadfael o hodinu později cestou na nešpory. On sám si takovou významnou čest určitě nezaslouží, ale v tom nekonečném proudu poutníků jistě musí být jeden, který si to doopravdy zaslouží a nemůže být právem odmrštěn. S tím by byl dokonale, pokorně a radostně spokojen. Co na tom, že je to, co zbylo z jejího těla, nějakých osmdesát mil daleko? Bylo to zázračné tělo již v tomto životě, jednou surově zabité a opět oživené, jaké meze času a prostoru tedy chcete ukládat takové bytosti? Jestli sejí zlíbí, může zároveň spokojeně a v klidu odpočívat ve svém hrobě s Rhisiartem, poslouchat ptáčky na hlohu, a zároveň být netělesně bdělá tady jako malý plamínek ducha v rakvi nehodného Columbana, který nezabil pro její slávu, ale pro svou vlastní.

Bratr Cadfael šel na nešpory se zvláštní úlevou, protože se příteli svěřil s tajemstvím z doby před tím, než se poznali, zpočátku se zdáli soupeři, kteří se pokoušejí jeden druhého obelstít, a pak zjistili, kolik toho mají společného: starý

muž o samotě si Cadfael připouštěl, že už má nejlepší léta za sebou a mladík mimořádně vybavený chytrostí a důvtipem , který právě začínal budovat svou kariéru a dobývat manželku. Obojí se mu podařilo, protože nyní je nesporným šerifem Shropshiru pro bezmocného a zajatého krále, a když zavře dveře za svými pracovními břemeny, ve městě u mariánského kostela má s manželkou a ročním synem hnízdečko soukromého štěstí.

Cadfael myslel na svého kmotřence, statné batole, které se dovede s chutí pohybovat po pokojích Hughova městského domu, když se jen trochu přidrží rukou, bez pomoci vyleze kmotrovi na klín a začíná pronášet lidské zvuky vyjadřující souhlas, otázku, rozhořčení i náklonnost. Každý muž žádá od nebes syna. Hugh už ho má, slibnou ratolest na svém kmeni. Tím má i Cadfael zprostředkovaného syna v Bohu.

Na světě je vlastně hodně lidského štěstí, i na světě tak rozervaném a ztrýzněném válkou, krutostí a chamtivostí. Vždycky to tak bylo a vždycky to tak bude. A kéž to tak zůstane, jenom ať nezhasne nezdolná jiskřička radosti.

Po večeři a děkovné modlitbě, v příjemném teple refektáře a v dlouhém májovém večerním světle, když mniši začínali na lavicích poposedávat, než vstanou od stolu, jako první se zvedl převor Robert Pennant, strohý prelát se stříbrnou tonzurovanou hlavou a slonovinovou tváří, a napřímil svých šest a více hubených stop.

“Bratři, obdržel jsem další zprávu od otce opata. Cestou domů dorazil do Warwicku a doufá, že nejpozději do čtvrtého června bude u nás. Žádá, abychom pilně konali náležité přípravy na přenesení naší nejmilostivější patronky svaté Winifredy.” Snad to opat skutečně nakázal, jak mu velela povinnost, ale důraz na to položil Robert, který v sobě viděl jakéhosi patrona jejich patronky. Jeho velké patricijské oko oblétlo stoly v refektáři a ustálilo se na hlavách, jež nesly největší odpovědnost. “Bratře Anselme, máš připravenou hudbu?”

Předzpěvák bratr Anselm, jehož mysl málokdy opouštěla

15

14

noty a nástroje, nepřítomně vzhlédl, pochopil otázku a zůstal zírat. “Celá sestava k procesí a bohoslužbám je připravena,” řekl s mírným údivem, že někdo považuje za nutné se ptát.

“A ty, bratře Denisi, už máš připraveny všechny zásoby pro velký počet hostů? Zajisté budeme potřebovat každé lůžko a každou misku, které se nám podaří získat.”

Špitálník bratr Denis, spolehlivý vládce své říše, zvyklý na okolní rozruch, klidně přisvědčil, že vykonal všechny přípravy, které považoval za potřebné, a ví, kde v případě potřeby najde rezervy.

“Bude tu také mnoho nemocných, o něž se bude nutno starat, vždyť právě proto přicházejí.”

Správce nemocnice bratr Edmund svižně odvětil, že vzal ohled na předpokládanou potřebu a je připraven na požadavky, které mohou být vzneseny na lůžka a léčiva. Zmínil se také, když už stál, že bratr Cadfael již opatřil zásoby všech léků, které budou pravděpodobně žádány, a budeli třeba, poslouží dalšími.

“To je dobře,” pravil převor Robert. “Otec opat má však ještě jednu zvláštní žádost, než přijede. Přeje si, aby se při každé velké mši konaly modlitby za odpočinutí duše dobrého muže, který byl úkladně zabit ve Winchesteru, když se pokoušel zachovat mír a podle křesťanské povinnosti usmířit znesvářené strany.”

Bratru Cadfaelovi a možná většině ostatních přítomných se asi na chviličku zdálo, že smrt jednoho muže daleko na jihu si snad ani nezaslouží tak slavnou zmínku a tak mimořádný projev vážnosti v zemi, kde je umírání už tak dlouho běžnou věcí, od lincolnského pole posetého těly po vypleněný Worcester, kde ulice plavaly v krvi, od běžného baronského vraždění nespokojených hrabat po mrzké vesnické loupežení tam, kde se zhroutil zákon. Potom se nad tím zamyslel znovu, z opatova pohledu. Dobrý muž byl zabit přímo ve městě, kde se preláti a baroni dohadovali o záležitostech míru a svrchované vlády; skolen, když se snažil bránit dvěma stranám, aby se mezi sebou neporvaly. Byla to stejně černá svatokrádež, jako by ho ubili přímo před oltářem.

Nebyla to jen smrt jednoho člověka, ale hořký symbol úpadku zákona a odmítnutí naděje i smíru. Tak to viděl Radulfus, a tak to dal na pořad bohoslužeb ve svém klášteře. Ten mrtvý si zasloužil slavnostní uznání, památku uloženou v nebi.

“Žádá nás,” pokračoval převor Robert, “abychom vzdali díky za spravedlivou snahu a modlitby za duši jistého Rainalda Bossarda, rytíře ve službách císařovny Matyldy.”

“Za jednoho z nepřátel,” podivil se jeden mladý novic, když to pak probírali v křížové chodbě. Tak byli v tomhle hrabství zvyklí považovat královu věc za svou vlastní, protože zde už čtyři roky platily jeho pořádek a právo a chránily je před nejhorším rozvratem, jímž trpěla tak velká část Anglie.

“To ne,” mírně ho napomenul učitel noviců, bratr Pavel.

“Žádný dobrý a počestný muž není nepřítel, přestože může

v tomto sporu stát na druhé straně. Stranická věrnost toho

to světa nám nepřísluší, musíme ji však stále mít na pamě

ti jako skutečnou hodnotu, která je pro ty, kdo jsou jí vázá

ni, stejně platná, jako jsou naše sliby pro nás. Nároky jak

bratrance, tak sestřenice jsou do jisté míry oprávněné. Ni

kdo se nemusí stydět, že zachoval věrnost buď králi, nebo

císařovně. A toto byl jistě vzácný muž, jinak by nám jej otec

opat takto nedoporučil, abychom se za něj modlili.”

Bratr Anselm si zamyšleně opakoval slabiky jména, vyťukával jejich rytmus na kamennou lavičku, kde seděl, a tiše si pro sebe říkal: “Rainald Bossard, Rainald Bossard.”

Opakovaný jamb zůstal bratru Cadfaelovi v uších a vplížil se mu tudy do mysli. Jméno, které tu zatím nikomu nic neříkalo, nemělo postavu ani tvář, věk ani povahu, nic než jméno, které je pouhou duší bez těla nebo tělem bez duše. Šlo s ním do jeho cely v dormitáři, kde pronesl poslední modlitby a shodil sandály, než ulehl k spánku. Snad mu ten rytmus zůstal i ve spící mysli a nepotřeboval ani příbytek ve snu, protože první, co si uvědomil z bouřky, byl tichý dvojzáblesk, který četl tentýž jamb a vytrhl ho ze spaní, takže

16

17

se zavřenýma očima čekal na odpověď hromu. Tak dlouho nepřicházela, že usoudil, že se mu to jen zdálo, ale pak ji zaslechl, velmi vzdálenou, velmi tichou, a přece podivně hrozivou. Za zavřenými víčky mu tiše šlehaly a zhasínaly blesky a ozvěna odpovídala tak pozdě a tiše, z takové dálky.

Snad až od proslulého města Winchesteru, kde došlo k závažným rozhodnutím, města, jež Cadfael nikdy neviděl a asi nikdy neuvidí. Hrozba z města tak vzdáleného tu přece nemůže otřást žádnými základy a žádným srdcem o nic víc, než to vzdálené hřmění může pobořit hradby Shrewsbury. Přesto mu v uších při usínání stále tlumeně znělo to zneklidňující mručení.

II

Opat Radulfus se do opatství svatého Petra a Pavla vrátil třetího června v doprovodu svého kaplana a tajemníka bratra Vitalise a uvítalo ho všech třiapadesát bratrů, sedm noviců a šest školáků z tohoto domu a také všichni laičtí správci a sloužící.

Opat byl hubený padesátník, tvrdý dlouhán s vyzáblou asketickou tváří a bystrým okem učence, tak zdatný a tělesně schopný, že seskočil z koně a rovnou šel předsedat velké mši, než se odebral do ústraní, aby smyl špínu cest a posilnil se po dlouhé jízdě. Nezapomněl ani vznést modlitbu, kterou nařídil svému stádečku, za odpočinutí duše Rainalda Bossarda, zabitého ve Winchesteru ve středu večer, devátého dubna léta Páně 1141. Co mohl znamenat osm týdnů mrtvý a přes půl Anglie vzdálený Rainald Bossard pro lhostejné Shrewsbury nebo pro členy tohoto vzdáleného příbytku benediktinů?

Zprávu o významném koncilu na jihu, který měl rozhodnout o budoucnosti Anglie, uslyší domácí až ráno na kapitule, ale když přišel odpoledne za Radulfem Hugh Beringar a požádal o slyšení, čekat nemusel. Pro ochranu posledních zbytků zákona a pořádku v Anglii bylo třeba úzké spolupráce moci světské i církevní.

Opatův soukromý salon v jeho bytě byl stejně strohý jako kněz, který v něm sídlil, prostě zařízený, ale v tuto hodinu, kdy bylo slunce v zenitu, se z otevřených oken na podlahu rozlévalo světlo a venku se půvabně prostírala zeleň s rozkvetlými květy na zahradě. Po tmavém táflování uvnitř přelétaly, mizely a střetaly se záblesky jasu čerstvě vyrašeného života ve svěžím vánku a zářivém světle venku. Hugh seděl ve stínu a pozoroval opatův výrazný profil, který se zřetelně rýsoval jako černá skála na pozadí mihotavého jasu.

“Vy víte, komu platí má věrnost, otče,” řekl Hugh a obdivoval klid takto orámované ušlechtilé masky, “a já zas vím,

19

18

komu vaše. Máme však mnoho společného. Najdu upotřebení pro vše, co mi můžete povědět o tom, co se dělo ve Winchesteru.”

“A já to zas potřebuji pochopit,” smutně se pousmál Radulfus sevřenými rty. “Šel jsem na výzvu toho, kdo má právo mě vyzvat, a věděl jsem, jak věci v tu chvíli stojí: král byl zajat, císařovna ovládala velkou část jihu a právem dobyvatele se dožadovala svrchované vlády. Oba, vy i já, jsme věděli, o čem se tam bude jednat. Mohu vám povědět jen to, jak jsem to viděl já. První den, kdy jsme se tam sešli, v pondělí sedmého dubna, se nic nedělo, jen nás obřadně přivítali a přečetli omluvné dopisy a bylo jich hodně! od těch, kteří se nezúčastnili. Císařovna tou dobou bydlila ve městě, přestože během našich rozhovorů podnikla několik výprav po okolí, do Readingu i jinam. Neúčastnila se. Jistá míra rozvahy sejí upřít nedá,” dodal suše. Nebylo jasné, zda míru její rozvahy považuje za vyhovující, nebo poněkud nedostatečnou. “Druhý den.” Zamlčel se a vzpomínal na to, čeho byl svědkem. Hugh pozorně čekal a nehýbal se.

“Druhý den, osmého dubna, pronesl legát svou velkou řeč.”

Nebylo těžké představit si Jindřicha z Blois, biskupa winchesterského, papežského legáta, mladšího bratra a do té doby zastánce krále Štěpána, bezpečně usazeného v kapitulní síni své vlastní katedrály, s rukou pevně na politickém tepu Anglie; nejchytřejšího politika v království, na vlastní vyvolené půdě, a přece natolik zahnaného do úzkých, jak jen se může takovému zkušenému praktikovi stát. Hugh ho nikdy nespatřil, nikdy se nepodíval do končin, kde vládl, znal hojen z doslechu, a přece jako by ho nyní viděl, jak s panovnickým klidem předsedá svému nepříliš ochotnému shromáždění. Musel sehrát velmi obtížnou úlohu: vyprostit se z dobře známé oddanosti bratrovi, a přesto si zachovat tvář, postavení a vliv u těch, kteří tu oddanost dosud sdíleli. A přitom měl za zády tvrdou, zkušenou ženu, která bedlivě sledovala každé jeho slovo a třímala v rukou nově získanou moc zničit nebo zachovat ho, podle toho, jak zvládne své neukázněné spřežení v této těžké brázdě.

“Mluvil únavně dlouho,” neskrývaně připustil opat, Je však velmi schopný řečník. Připomněl nám, že jsme se sešli, abychom se pokusili zachránit Anglii z chaosu a zkázy. Mluvil o časech zesnulého krále Jindřicha, kdy v celé zemi vládl zákon a pořádek. Připomněl nám, jak starý král, který zůstal bez syna, přikázal svým baronům, aby odpřisáhli věrnost jeho jedinému žijícímu dítěti, dceři, císařovně Matyldě, nyní ovdovělé a znovu provdané za hraběte z Anjou.”

A baroni přísahali, téměř všichni, nevyjímaje právě tohoto Jindřicha z Winchesteru. Hugh Beringar, který se do takové zkoušky nikdy nedostal, dokud nebyl schopen si sám vybrat, trochu opovržlivě a trochu soucitně zkřivil ret a chápavě přikývl. “Jeho lordstvo mělo co vysvětlovat.”

Opat se chránil dát slovem či pohledem najevo souhlas s náznakem kritiky jiného kněze. “Říkal, že dlouhé zdržení, jež mohlo vyplynout z toho, že císařovna byla v Normandii, vyvolalo přirozené obavy o blaho státu. Nejistota mezivládí byla nebezpečná. A tak, vysvětlil, byl jeho bratr Štěpán přijat, když se nabídl, a se souhlasem pánů se stal králem. Připustil svůj vlastní podíl na jeho přijetí. Vždyť se sám zavázal před Bohem a lidmi, že král Štěpán bude ctít svatou církev a zachovávat dobré a spravedlivé zákony země. V kterémžto počínání král podle Jindřicha hanebně selhal. Prohlásil, že se to stalo k jeho velkému pohoršení a zármutku, neboť se za bratra zaručil před Bohem.”

Tak takhle se mu podařilo omluvit pokořující změnu kursu, pomyslel si Hugh. Všechno naloží na Štěpána, který svého ctihodného bratra tak oklamal a porušil všechny své sliby, takže muž Boží mohl být právem dohnán až na konec své trpělivosti a změnu vlády vítat s jistou úlevou, a ne pouze se zármutkem.

“Zvláště připomínal,” pokračoval Radulfus, Jak král pronásledoval jisté biskupy až do zkázy a smrti.”

V tom bylo víc než jen zrnko pravdy, třebaže jediná smrt, k níž došlo, smrt Roberta ze Salisbury, přirozeně vyplynula ze stáří, zahořklosti a zoufalství nad tím, že ztratil moc.

“Proto, jak pravil,” pokračoval s chladnou uvážlivostí opat, “byl zjeven Boží rozsudek nad králem v tom, že byl

20

21

vydán do zajetí svým nepřátelům. A on, oddaný služebník svaté církve, musí volit mezi oddaností svému smrtelnému bratru a svému nesmrtelnému Otci, a nemůže než se sklonit před výrokem nebes. Proto nás svolal, aby zajistil, že království s uťatou hlavou nepropadne naprosté zkáze. A právě o této záležitosti, jak sdělil shromážděným, den předtím s nejvyšší vážností hovořila větší část anglického duchovenstva, které jak pravil má větší váhu než všichni ostatní při volbě a posvěcení krále.”

V suchém, odměřeném hlase zaznělo něco, nad čím Hugh nastražil sluch. Byl to totiž nárok veliký a bezpříkladný, a opatu Radulfovi se podle všeho jevil značně podezřelý. Legát si ovšem musel zachraňovat tvář, a jazyk měl dostatečně ohebný, aby před ní spletl ochrannou síť slov.

“Konalo se takové shromáždění? Byl jste na něm, otče?”

“Shromáždění se konalo,” odvětil Radulfus, “nebylo dlouhé a jeho průběh zdaleka nebyl jasný. Větší část mluvení za nás odbyl legát. Císařovna tam měla své zastánce.” Řekl to klidně a snášenlivě, ale on sám k nim zjevně nepatřil. “Nevzpomínám si, že by tam byl vznesl nárok na takové privilegium pro nás. Počet přítomných ostatně nebyl zjišťován.”

“Hádám, že ani oznámen. Na počítání hlav a rukou jistě nedošlo.” Bylo by pak totiž příliš snadné začít s vlastním počítáním a počty zmást.

“Pokračoval,” řekl chladně a suše opat, “že jsme si za paní Anglie zvolili dceru zesnulého krále, dědičku jeho vznešenosti a jeho vůle k míru. Tak jako otec neměl ve své době sobě rovného, kéž i jeho dcera jako on zdárně přinese mír této sužované zemi, kde jí nyní slibujeme jak pravil oddanost z celého srdce.”

Legát se tedy z nepříjemné situace vyprostil tak obratně, jak jen to šlo. Přesto dáma tak odhodlaná, statečná a mstivá jako císařovna bude zajisté pohlížet trochu úkosem na takovou oddanost z celého srdce, která jí byla slíbena už jednou, ale pod nátlakem se k ní hbitě obrátila zády. Stejně hbitě to dokáže udělat znovu. Pakliže je Matylda moudrá, ovládne svou nelibost a bude se snažit s legátem vycházet

22

po dobrém, jako se on právě snaží po dobrém vyjít s ní, avšak nezapomene a neodpustí.

“A nikdo proti tomu neřekl ani slovo?” mírně se otázal Hugh.

“Nikdo. Nebyla velká příležitost, a nikdo nikoho k vyjadřování nevybízel. Nato biskup ohlásil, že pozval deputaci z města Londýna a očekává její příjezd ještě ten den, takže bude vhodné odložit rokování na zítřek. Londýňané ovšem přijeli až druhý den a my jsme se sešli o něco později než předešlé dny. Nicméně přijeli, trochu zamračeně a s nepoddajným hřbetem. Prohlásili, že zastupují celou obec londýnskou, do níž po bitvě u Lincolnu vstoupilo také mnoho baronů, a že všichni si jednohlasně přejí aniž napadají právoplatnost našeho shromáždění vznést žádost o propuštění pana krále na svobodu.”

“To bylo smělé,” pozdvihl Hugh obočí. “Jak na to jeho lordstvo odpovědělo? Vyvedlo ho to z míry?”

“Myslím, že byl otřesen, ale nijak hrozně, aspoň ne v tu chvíli. Pronesl dlouhou řeč je to způsob, jak jiné aspoň na nějaký čas umlčet , pokáral město, že mezi sebe přijalo muže, kteří ve válce opustili svého krále, když ho svými špatnými radami nejprve svedli na scestí tak hrubě, že opustil Boha a právo a obdržel za to rozsudek v podobě porážky a zajetí, odkud ho nyní prosby právě těchto falešných přátel nemohou osvobodit. Ti muži vám teď lichotí a prokazují přízeň, pravil, jen z prospěchářství.”

“Jestli myslel Vlámy, kteří utekli od Lincolnu,” připustil Hugh, “měl naprostou pravdu. Ale kdo kdy lichotí a prokazuje přízeň nějakému městu z jiných důvodů? Co potom? Měli odvahu postavit se proti němu?”

“Nemohli se jaksi shodnout, co mají odpovědět, a tak se odešli poradit. A zatímco bylo ticho, zprostřed kleriků najednou vystoupil muž, podal biskupu Jindřichovi pergamen a tak sebejistě ho požádal, aby jej přečetl nahlas, že se divím, že ho okamžitě neposlechl. Místo toho jej otevřel, začal jej mlčky číst a v příštím okamžiku rozlíceně zaburácel, že je to urážka zde shromážděné ctihodné společnosti, zeje to hanebná záležitost, jejíž svědkové ze sebe udělali nepřátele

23

církve svaté, a na místě tak posvátném, jako je kapitula, z ní nebude přečteno ani slovo. Načež,” pokračoval stroze opat, “mu klerik pergamen vytrhl a sám jej přečetl mocným hlasem, takže přehlušil i biskupa, který se ho snažil umlčet. Byla to prosba Štěpánovy královny ke všem přítomným a zejména k samotnému legátovi jako rodnému královu bratru, aby se vrátili ke své lenní věrnosti a vyprostili krále z mrzkého zajetí, do něhož upadl vinou zrady. A já, řekl statečný muž, který to četl, jsem klerik ve službách královny, a chceteli znát mé jméno, jsem Kristián, pravý křesťan a věrný poddaný své paní.”

“To bylo opravdu smělé,” tiše hvízdl Hugh. “Ale moc si tím asi neprospěl.”

“Legát mu odpověděl celou tirádou asi tak, jak den předtím mluvil k nám, ale velmi rozčileně, a Londýňany tak postrašil, že zatáhli růžky a neochotně svolili, že přednesou občanům zprávu o volbě koncilu, a podpoří ji, jak budou moci. A toho Kristiána, který tak rozzlobil biskupa Jindřicha, týž večer přepadli na ulici, když se s prázdnýma rukama chystal zpátky ke královně. Potmě se na něho vrhlo na pět darebáků, nikdo neví, kdo to byl, protože uprchlí, když na pomoc přispěchal jeden z císařovniných rytířů se svými muži a odehnal je s křikem, že je hanba používat vraždu jako argument v jakékoli při, zejména proti muži, který bez bázně veřejně splnil svůj úkol. Klerik utrpěl jen pár pohmožděnin. Zato rytíři vrazili zezadu mezi žebra nůž, rovnou do srdce. Skonal ve škarpě na ulici města Winchesteru. Je to hanba pro nás všechny, kdo tvrdíme, že usilujeme o mír a usmíření nepřátel.”

Stín hněvu na jeho tváři mluvil o tom, že ho ten svévolný čin, který popřel všechnu předstíranou dobrou vůli, spravedlnost a smířlivost, hluboce zasáhl. Napadnout někoho za to, zeje netajené jiného přesvědčení, a pak napadnout spravedlivého a rytířského muže, který chce zabránit křivdě to nevěstí nic dobrého pro budoucnost legátova míru.

“A za vraždu nebyl nikdo zatčen?” zamračil se Hugh.

“Ne. Ve tmě uprchlí. Ználi někdo jméno nebo úkryt vra

ha, neřekl ani slovo. Smrt je dnes tak běžná věc, i zákeřná a zrádná vražda ve tmě, že se zapomene i na tuhle. Následující den náš koncil skončil exkomunikací velkého počtu Štěpánových mužů a legát požehnal všem, kdo žehnají císařovně, a prohlásil za prokleté ty, kdo ji proklínají. S tím nás rozpustil,” končil Radulfus. “Ponechal si u sebe jen nás, mnichy, a zdržel nás ještě několik týdnů.” “A císařovna?”

“Vrátila se do Oxfordu, zatímco probíhala vleklá jednání s městem Londýnem, kdy a jak bude vpuštěna do bran, za jakých podmínek a jaký počet mužů s sebou může do Westminsteru přivést. Tvrdě bojovali o každý ústupek. Za devět nebo deset dní se tam však usídlí a brzy potom bude korunována.” Zvedl dlouhou svalnatou ruku a zase ji nechal klesnout do klína hábitu. “Aspoň to tak vypadá. Co ještě vám o ní mohu říci?”

“Spíš mě zajímalo, jak snáší, že ji tak pomalu uznávají. Jak jedná s čerstvě obrácenými barony? A jak jedni s druhými vycházejí? Není snadné držet pohromadě staré a nové leníky, aby se nepopřáli. Tu a tam nějaký ten sporný statek, jednomu vezmou několik polí a dají je jinému. Myslím, že tomu rozumíte stejně dobře jako já, otče.”

“Neřekl bych, že je to moudrá žena,” opatrně odvětil Radulfus. “Až příliš dobře si uvědomuje, kolik z nich jí přísahalo věrnost na příkaz jejího otce a pak přešlo ke králi Štěpánovi, a teď stejně obratně přiskočilo zpátky k ní, protože je na vzestupu. Chápu, že je jí asi příjemné bodat takové lidi do živého. Není to moudré, ale je to lidské. Ale že se začala chovat povzneseně a chladně k těm, kteří nikdy nezakolísali; ano, jsou tací,” s úctou a podivem pravil opat, “kteří jí byli celou dobu věrní i za cenu velkých ztrát, a nekolísají ani nyní, ať jedná jak chce. Je velmi pošetilé a velmi nespravedlivé chovat se tak povýšeně k těm, kteří byli celý čas její pravou i levou rukou.”

Utěšujete mě, pomýšlel si Hugh a pozorně sledoval hubenou klidnou tvář. Ta ženská se musela zbláznit, jestliže teď, na dosah trůnu, pohrdla i takovými jako Robert z Gloucesteru.

24

25

“Velmi legáta urazila tím,” pokračoval opat, “že odmítla, aby Stěpánův syn převzal práva a tituly na otcova panství v Boulogne a Mortain, když je nyní otec ve vězení. Bývalo by to jen spravedlivé. Ale kdepak. Biskup Jindřich na čas opustil její dvůr a stálo ji značnou práci, aby ho přilákala zpět.”

Čím dál tím lip, pochvaloval si Hugh a pečlivě zvažoval svou pozici. Jestli je tak paličatá, že dokáže odpudit i Jindřicha, dokáže zkazit všechno, co pro ni on a jiní dělají. Dejte jí do ruky korunu, a ona ji neupustí, ale mrští s ní po někom, s kým si chce vyrovnat účty. Dopodrobna si nechal vyprávět o všech jejích dalších činech a poněkud ho to povzbudilo. Některým držitelům odňala půdu a jiným ji dala. Své přirozeně ostýchavé nové přívržence přijala s arogancí a hrozivě jim připomněla někdejší nepřátelství. Některé dokonce hněvivě zapudila, protože si vzpomněla na staré křivdy. Uchazeči o spornou korunu by měli být ústupnější a zapomínat. Jen ať dělá co umí, a my se budeme tiše modlit. Třeba se zničí sama.

Po dobré hodině vstal a rozloučil se s velmi jasnou představou, jaké možnosti před sebou má. I císařovna se může poučit, a třeba se jí ještě podaří bezpečně proniknout do Westminsteru a získat korunu. Vnučku Viléma Normandského a dceru Jindřicha Prvního neradno podceňovat. Ovšem právě její původ a neodpouštějící síla ji nakonec mohou zničit.

Nikdy si však nebyl jist, proč se v posledním okamžiku obrátil a zeptal se: “Otče opate, ten Rainald Bossard, který zahynul. Říkal jste, že byl císařovnin rytíř. Ke komu patřil?”

Vše, co se dozvěděl, pak svěřil bratru Cadfaelovi v dílně bylinkářské zahrádky a své dojmy a pochybnosti si ověřoval na přítelově střízlivosti jako sekáč brousící si kosu o kámen. Cadfael měl práci s příliš bouřlivým vínem a zdálo se, že neposlouchá, ale Hugh se nedal splést. Jeho přítel měl bystré ucho na každou změnu hlasu a občas po něm také rychle mžikl, aby se ujistil, že slyšel správně, a aby se přesvědčil o významu dvojsmyslů.

26

“Nejlíp bude, když si prostě počkáte, jak se věci vyvinou,” řekl nakonec. “Třeba byste ale mohl poslat někoho šikovného do Bristolu, ne? Král je přece její jediné rukojmí. Kdyby se dostal na svobodu, nebo kdyby se podařilo zajmout Roberta, Briana FitzCounta nebo někoho jiného dost významného, byl byste na bezpečné půdě. Bůh mi odpusť, proč já vám radím? Vždyť přece nemám na tomhle světě žádného pána!” Nebyl však tak docela přesvědčen, že mluví pravdu, protože se Štěpánem měl jednou krátce co činit a ten člověk se mu líbil, i v té nejhorší, nejneprozřetelnější chvíli, kdy nechal pobít posádku shrewsburyského hradu a pak, dokud mu jeho výmluvná paměť nedala zapomenout, té hanebnosti litoval. Teď, v bristolském žaláři, už možná na tu netypickou surovost zapomněl.

“A jestlipak víte,” zeptal se významně Hugh, “čí rytíř byl ten Rainald Bossard, který vykrvácel na ulici Winchesteru? Ten, za něhož se máte modlit?”

Cadfael se otočil od bublajícího džbánu a zúženýma očima pohlédl na přítele. “Řekli nám jen, že byl z císařovnina kruhu. Jak vidím, vy mi chcete povědět něco víc.”

“Byl ze svity Laurence ďAngers.”

Cadfael se s neopatrným trhnutím narovnal a hekl, protože si hnul stárnoucím hřbetem. Bylo to jméno muže, kterého jeden ani druhý nikdy neviděli, a přece v obou budilo živé vzpomínky.

“Ano, toho Laurence. Barona z Gloucestershiru a leníka císařovny. Jednoho z mála mezi všemi těmi přicházejícími a odcházejícími, který nikdy nepřevlékl kabát, strýce dvou dětí, jimž jste pomohl dostat se z Bromfieldu, když zabloudily po vyplenění Worcesteru. Pamatujete si ještě, jaká tenkrát byla zima? A ten vítr, co přes noc smetal hory sněhu a do rána je kladl na jiné místo? Ještě cítím, jak uměl zalézt pod nehty.”

Na tohle zimní putování Cadfael nikdy nezapomene. Bylo to sotva před půldruhým rokem, kdy padl Worcester a jeden bratr se sestrou prchal na sever k Shrewsbury za

Viz Panna v ledu, MF 1996.

27

nejhoršího počasí, jaké se v posledních letech vyskytlo. Laurence ďAngers byl v té záležitosti jen pouhým jménem, stejně jako v téhle. Jako přívrženec císařovny Matyldy nedostal souhlas, aby šel na území krále Štěpána hledat své mladé příbuzné, tajně však pro ně poslal jednoho svého panoše. Na to, že pomáhal těm třem při útěku, bude Cadfael vzpomínat do smrti. Vyvstali mu před očima všichni, chlapec Yves, tenkrát třináctiletý, přímočarý, rytířský a milý, který tak hrdě vystrkoval svou normanskou bradu do nebezpečí, jeho starší sestra Ermina, jež rychle vyspěla náhlým otřesem a odhodlaně na sebe vzala následky vlastní pošetilosti. A ten třetí.

“Často jsem vzpomínal,” řekl zamyšleně Hugh, “co se s nimi potom stalo. Věděl jsem, zeje odtamtud bezpečně dostanete, když to na vás nechám, ale pak měli před sebou ještě nebezpečnou cestu. Kdoví, jestli o nich ještě někdy uslyšíme. O Yvesi Hugoninovi svět uslyší určitě.” Při pomyšlení na chlapce se přátelsky a pobaveně usmál. “A o tom počerném mládenci, který je odvedl, o tom, co se oblékal jako vesničan, a bojoval jako paladin. Hádám, že jste o něm věděl víc, než jsem kdy zjistil já.”

Cadfael se usmál do žáru ohřívadla a nepopřel to. “Tak jeho pán je v průvodu císařovny? A tenhle rytíř, co byl zabit, byl v ďAngersových službách? To byla hnusná podlost, Hughu.”

“To si myslí i opat Radulfus,” zachmuřeně přisvědčil

Hugh.

“Potmě a ve zmatku a všichni z toho vyvázli, i ten, který bodl. Byla to podlost, vždyť o náhodný zásah určitě nešlo. Klerik Kristián jim unikl, a jeden z nich se tedy obrátil proti zachránci, než sám uprchl. To mluví o velké zlobě nad zmařeným plánem, když si takhle v posledním okamžiku troufl. A nic se s tím neudělalo, přestože je Winchester plný těch, kdo by se měli nejpevněji zastávat spravedlnosti.”

“Některým z nich by se jistě náramně líbilo, kdyby ve škarpě vykrvácel i ten troufalý klerik, nejen rytíř. Třeba tu štvanici vyprovokoval někdo z nich.”

“Císařovně je ke cti, že se mezi jejími muži našel aspoň

jeden statečný, kdo si dovedl vážit poctivého protivníka a stát při něm až do smrti. A je hanba, že ta smrt zůstává nepotrestána.”

“Můj starý příteli,” s lítostí řekl Hugh a zvedl se k odchodu, “Anglie už za poslední roky musela spolknout nejednu takovou hanbu. Stává se zvykem povzdechnout si, pokrčit rameny a zapomenout. Což vám zrovna moc nejde, já vím. A viděl jsem nejednou, jak jste ten zvyk zvrátil, a byl jsem rád. Ale pro Rainalda Bossarda už ani vy nemůžete udělat víc než se pomodlit za jeho duši. Do Winchesteru je daleko.”

“Rozhodně ne tak daleko,” řekl si Cadfael spíš pro sebe než příteli, Jako to bylo ještě před hodinou.”

Šel na nešpory, pak na večeři do refektáře, potom na kolace a na večerní, a pořád měl v duchu před očima jednu nezapomenutou tvář, takže věnoval čtení jen zlomek pozornosti a těžko se soustřeďoval i na modlitbu. Třeba však i tohle byla modlitba svého druhu, když ji po celý ten čas vznášel s takovou vděčností, chválou a pokorou.

Byla to taková uhlazená, mladá, snědá a živá tvář, jež ho zarazila svou krásou, když ji zahlédl přes rameno té dívky; tvář mladého panoše, kterého poslali, aby přivedl Hugoninovy děti ke strýci a poručníkovi. Dlouhý hubený obličej se širokým čelem, nosem jako saracénská šavle a pružným obloukem úst, s divokýma, nebojácnýma zlatýma očima jestřába. Hlava s přiléhavou čapkou zvlněných modročerných vlasů, které se kadeřily na spáncích a objímaly tváře jako složená křídla. Tvář tak mladá, a přece tak vyspělá. Mísil se v ní východ se západem: vyholený byl jako Norman, ale měl olivovou pleť Syřana všechny Cadfaelovy vzpomínky na Svatou zemi byly v té jediné lidské tváři. Oblíbený panoš Laurence ďAngers, který se s ním vrátil z křížové výpravy. Olivier de Bretagne.

Jestliže je jeho pán se svým průvodem na jihu u císařovny, kde jinde by byl Olivier? Třeba na něj opat nic netuše narazil, nebo ho viděl jet kolem po boku jeho pána, a na okamžik se nepřítomně zaobdivoval jeho kráse. Z bezvýrazné spousty naší obyčejnosti září jen málo takových tváří, říkal

28

29

si Cadfael, a není možné, aby na ně Boží prst neukázal. A jeho zdejší služebníci je jistě rozpoznají jako první a přihlásí se k nim.

Ten Rainald Bossard, který je mrtev, počestný muž, který se zachoval slušně k počestnému protivníku, byl Olivierův druh ve zbrani, uznávající stejného pána a oddaný stejné službě. Jeho smrt Oliviera zarmoutí. Co rmoutí Oliviera, rmoutí i mne, křivda spáchaná na Olivierovi je křivda spáchaná na mně. I když je Winchester daleko, já také truchlím na oné temné ulici, kde zahynul člověk pro šlechetný čin čin, který se zdařil, neboť klerik Kristián zůstal živ, aby se vrátil ke své paní královně s věrně splněným posláním.

Tichý ševel a pohyb v dormitáři za tenkou přepážkou Cadfaelovy cely už dávno utichl, než se zvedl z pokleku a shodil sandály. Lampička u nočních schodů vrhala slaboučký odlesk na střešní trámy, perlově šedý strop nad temnotou jeho cely, která mu byla domovem už kolik osmnáct, nebo devatenáct let? Těžko si to už vybavoval. Bylo to, jako by nějaká jeho část, srdce, mysl, duše nebo která složka jeho podstaty vlastně neodešla do ústraní, ale spíše domů, aby se ujala dědictví, které mu náleželo od narození. Přesto si pamatoval a s vděčností i radostí uznával roky svého pobývání ve světě, nezkrotné dětství, dobrodružné mládí, přijetí kříže a strasti křížové výpravy, ženy, jež znal a miloval, námořnické roky u pobřeží Svatého království jeruzalémského, všechno to putování, které ho nakonec dovedlo do vyvoleného ústraní. Nic nebylo vyplýtváno, třeba to bylo pošetilé a pomýlené, nic se neztratilo, nic nebylo marné, všechno ho nějakým způsobem utvářelo pro těsné místečko, kde nyní sloužil a odpočíval. Bůh mu dal znamení. Nemusí ničeho litovat, jenom to předložit a uznat za své. Před Bohem, nikoli před člověkem.

Tiše ležel ve tmě, natažený a nehybný jako v rakvi, ale uvolněný, s rukama volně podél těla a zavřenýma snícíma očima obrácenýma ke klenbě, kde si mezi trámy pohrávalo slabé světlo.

Tu noc se neblýskalo, jen před půlnoční a po ní se ozvalo hřmění, ale tak mírné, že si ho mnozí bratři ani nevšimli.

Cadfael je slyšel, když vstával a zase si lehal. Připadalo mu je pnpommá a ujišťuje, že se Winchester skutečně přS k Shrewsbury, a utěšuje ho, že jeho křivda není přehhžena ale zaznamenána v nebi; může se těšit, že pnsplje k vymí haní dluhu za Ramalda Bossarda. S tou zárukou usnul

30

31

III

Dubová truhla svaté Winifredy, bohatě vyřezávaná, zdobená stříbrem a pod nedotčenými pečetěmi vyložená olovem, byla sedmnáctého dne měsíce června vzata ze svého čestného místa a s vážnou obřadností přenesena zpět na své dočasné místo odpočinku v kapli špitálu svatého Jiljí, aby tam jako už jednou čekala na svůj den: dvaadvacátý červen. Počasí bylo jasné, slunečné a klidné, na obloze ani mráčku, ale přitom dostatečně chladno na cestu, prostě nejlepší počasí pro poutníky. A osmnáctého již začali přicházet, zatím jen hrstka, ale dala se očekávat celá záplava.

Bratr Cadfael kdysi přihlížel památnému odvozu rakve s ostatky trochu provinile, přes všechno upřímné ujišťování, že té letní noci v Gwytherinu mohl těžko udělat něco jiného. Cítil tam silně Winifredino velšanství, to, jak ji musí blažit rodná řeč, kterou okolo sebe slyší, a poklidné plynutí ročních dob v její samotě, kde ve své blaženosti spala již tak dlouho a tak dobře a vykonala tolik malých líbezných zázraků pro svůj rodný lid! Ne, nevěřil, že se tenkrát zmýlil. Kdyby tak jen jednou pohlédla jeho směrem, usmála se a řekla, že udělal dobře!

První ze všech poutníků přišel na výzvědy do ohrazené bylinkářské zahrádky. Poslal ho tam za znalcem tajného lékárnického umění bratr Denis. Cadfael v pozdním odpoledni pilně plel hustě vysetou mátu, tymián a šalvěj. Byla to úmorná a puntičkářská práce, protože v přívětivém červnu, kdy všechno zraje, po dobře vyváženém jarním slunci a přeháňkách sváděly rostliny divoký boj. Vycouval z vyčištěného záhonu a do někoho vrazil. Překvapeně se narovnal a spatřil za sebou bratra v oblýskané černé kutně, velmi podobně stavěného jako on sám, ale asi tak o patnáct let mladšího. Hleděli na sebe, dva bytelní, rozložití řádoví bratři, odhadovali jeden druhého a hned jako by se znali.

“Ty musíš být bratr Cadfael,” řekl neznámý bratr sytým, melodickým basem. “Bratr špitálník mi řekl, kde tě najdu. Jmenuji se Adam a jsem z Readingu. Mám tam stejné pověření jako ty tady a řeknu ti, že tvá pověst se donesla až k nám na jih.”

Při řeči se mu oči zatoulaly směrem k některým Cadfaelovým vzácnějším pokladům, orientálním mákům, které si přivezl ze Svaté země, citlivému fíkovníku, jemuž se pořád ještě dařilo zdárně růst pod ochranou severní zdi, kde jej hýčkalo slunce. Cadfaelovi se hned zalíbil tím oživlým pohledem i jistou žádostivostí, jež zaplavila oblou vyholenou tvář. Statný, urostlý chlapík, který se pohybuje jako člověk důvěřující svému tělu. Kdyby na to došlo, asi by se uměl i poprat. A pěkně ošlehaný, očividně zvyklý být venku.

“Jsi víc než vítán, bratře,” srdečně řekl Cadfael. “Budeš tu na svátek? Našli ti místo v dormitáři? Máme pár prázdných cel pro poutníky našeho řádu.”

“Opat mě poslal z Readingu do našeho dceřinného domu v Leominsteru,” vysvětlil bratr Adam a zkusnio zaryl palec do kypré prohnojené půdy Cadfaelova záhonu máty. Uznale zvedl obočí nad její kvalitou. “Zeptal jsem se, jestli se mohu zdržet a zúčastnit se Winifredina přenesení, a dostal jsem svolení. Málokdy se mi poštěstí být vyslán tak daleko na sever a byla by škoda promeškat takovou příležitost.”

“A našli ti lůžko mezi bratry?” Takového člověka, benediktina, zahradníka a bylinkáře, nesmějí jen tak odbýt. Cadfaelovi se příchozí zalíbil, když bystře rozpoznal jeho nejlepší výpěstky.

“Bratr špitálník byl tak laskav. Jsem v cele blízko noviců.”

“Tak to budeme skoro sousedi,” zaradoval se Cadfael. “Teď se pojď porozhlédnout, co tu máme, protože hlavní zahrada je na druhém konci předklášteří, na břehu řeky. A když se najde něco, co by se dalo bezpečně donést do Readingu, můžeš si před odchodem nabrat řízků, co budeš chtít.”

Dali se do příjemného, volně plynoucího hovoru, prošli všechny cestičky v uzavřené zahradě a vyměnili si zkušenosti s pěstováním a používáním rostlin. Bratr Adam z Readingu měl bystré oko na vzácnosti a domů se nejspíš vrátí

32

33

naložen kořistí. Obdivoval úhlednost a pořádek Cadfaelovy dílny, sbírku šustivých svazečků sušených bylin, zavěšených na stropních trámech i venku pod přístřeškem, a řady lahví, lahviček a kelímků na policích. Měl i co poradit a navrhnout, a příjemné soutěžení jim vydrželo na celé odpoledne. Když se spolu před nešporami vraceli na velké nádvoří, ocitli se v živém prostředí, jako by už začínal ruch svátku. Ke konírnám byli odváděni koně, do domu pro hosty se odnášela zavazadla. Ke kostelu rázoval zavalitý starší muž v jezdeckém, s klusajícím sluhou v patách, aby hned po příjezdu vzdal čest Bohu.

Nejmladší svěřenci bratra Pavla s vykulenýma zvědavýma očima stáli okolo strážnice a sledovali časné příchozí. Bratr Jeroným, jako vždy velmi zaměstnaný pochůzkami pro převora, je odháněl. Chlapci ovšem daleko neodešli, a jakmile Jeroným zmizel z dohledu, byli zpátky. Na ulici se shluklo pár obyvatel předklášteří, dívali se a pod nohama se jim proháněli psi, rozčilení takovým davem.

“Zítra jich bude mnohem víc,” prohodil Cadfael, když si prohlédl tu podívanou. “Tohle je jen začátek. Jestli počasí vydrží, bude mít naše světice vydařený svátek.”

A pochopí, že je to všechno na její počest, pomyslil si v duchu, přestože leží daleko odtud. Kdoví? Třeba nás v laskavosti svého srdce navštíví. Co je vzdálenost pro svatou, která může být mžiknutím oka, kde se jí zachce?

Druhý den se začal dům pro hosty zaplňovat. Přicházeli celý den, po jednom, po skupinkách, jak se cestou sešli a spřátelili, někteří pěšky, jiní na ponících, jedni zdraví, veselí a svátečně naladění, i ti, co to sem měli jen několik mil, jiní z daleka, a mezi nimi byl nejeden o berlích nebo slepý, vedený přáteli, a další hrozně znetvoření, s nemocemi kůže nebo zesláblí chorobami ti všichni doufali v úlevu.

Cadfael konal své pravidelné denní povinnosti mezi kostelem a herbáriem, ale se zájmem sledoval vše, co bylo k vidění, kdykoli přecházel přes velké nádvoří, teď plné pohybu. Každá přicházející postava, každá tvář ho zajímala, ale zatím jen povrchně. Žádná totiž neměla jméno, jež by ji oz

vlastnilo. Ti, kdo budou potřebovat jeho ulevující služby, k němu budou posláni; ti, kdo přijdou náhodou, obdrží veškerou jeho pozornost z čiré dobré vůle.

Nejdřív si všiml ženy, která chvíli po ranní mši chvátala přes dvůr od brány k domu pro hosty s košíkem přes ruku, v němž měla čerstvý chléb a koláčky z trhu na předklášteří. Svědomitá hospodyně, když vyrazila na nákup tak časně i ve svátek, ví, co chce, a nespoléhá se na pekárnu v opatství. Statná sebejistá padesátnice, avšak kvetoucí jako růžička. Šaty měla střízlivé a jednoduché, ale z dobré látky a pěkně zachovalé, sněhobílý čepec pod hnědým plátěným šlojířem. Nebyla vysoká, ale nesla se tak zpříma, že budila takový dojem, obličej měla kulatý, oči daleko od sebe, pod nimi široké tváře a odhodlanou bradu.

Rázně zmizela v domě pro hosty, takže ji spatřil jen letmo, ale byl to tak impozantní zjev, že ji měl před očima během celé bohoslužby i dopoledních povinností. Když zbožní hosté vycházeli od mše, zahlédl ji znovu, s rukama rozpřaženýma jako slepice pohánějící před sebou dvě kuřata, která skoro zakrývala svým objemem a bohatými sukněmi. Celkově působila mohutně, čepec měla rozhodně větší a vyšší, než bylo třeba, boky měla vypolštářované spodničkami, a velitelský, uspěchaný duch, který z ní vyzařoval, byl stejně štědrý a překypující. Pocítil k ní záchvěv vřelosti pro její sílu a energičnost, a k jejím kuřátkům jistý soucit, že jsou pod těmi mateřskými křídly trochu přidušená.

Odpoledne měl spoustu práce ve svém královstvíčku a shromažďoval léky, které musí ráno odnést přes předklášteří ke Svatému Jiljí, aby se ujistil, že jsou dostatečně zásobení na svátek, takže nemyslel na ni ani na žádného jiného z obyvatel domu pro hosty, protože žádný ho zatím nemusel žádat o pomoc. Ukládal do krabičky cucavé bonbony, utišující tabletky pro vyprahlé škrábavé hrdlo, když tu zastřel otevřené dveře mohutný stín a rázný“vysoký hlas pravil: “Prosím za prominutí, bratře, ale bratr Denis mi poradil, abych za vámi zašla, a poslal mě sem.”

A hle, stála tam ona. Byly jí plné dveře, široká ramena, ruce v bok, hlavu vztyčenou, obličej otočený přímo k němu.

34

35

Velké a daleko od sebe posazené oči byly jasně modré, se skrovnými bledými řasami, ale hleděly velmi pevně a neuhýbavě.

“Víte, bratře, jdu kvůli svému mladému synovci,” pokračovala sebejistě, “synovi své sestry, která byla takový blázen, že si vzala toulavého Velšana z Builthu. Teďje její muž pod zemí a ona chudinka taky, z jejich dvou dětí se stali sirotci. Nemá se o ně kdo postarat, jen já. A mně taky umřel manžel a já musím spravovat celé jeho řemeslo a přitom nemám ani jediné písklátko, které by mi nechal pro útěchu. Ne že bych práci a tovaryše nezvládla, vždyť jsem se za těch dvacet let naučila, o co v tkalcovském řemesle kráčí, ale syn by se mi přece jen hodil. Ale nemělo to být, a synovec je mi velmi vítaný, zdravý nebo nemocný, protože je to ten nejmilejší chlapec, jakého kdy svět viděl. Jde mi o tu bolest, víte, bratře. Nerada ho vidím v bolestech, přestože si nenaříká. Tak jsem přišla za vámi.”

Cadfael honem strčil nohu do první mezery v jejím přívalu výmluvnosti a vsunul do ní pár slov.

“Pojďte dál, paní, a buďte vítána. Povězte mi, co toho vašeho chlapce trápí a já pro něj udělám, co budu moci. Nejlepší by ale bylo, kdybych se na něj podíval a promluvil si s ním, protože on ví nejlíp, kde ho co bolí. Posaďte se, udělejte si pohodlí a povězte mi o něm.”

S klidem vstoupila a uvelebila se. Rázně rozhodila své bohaté sukně po lavici u stěny, se zájmem a zvědavostí se rozhlédla po prohýbajících se policích, rozvěšeném koření, ohřívadle, hrncích a lahvicích, ale Cadfaelem ani jeho tajemstvími se zastrašit nedala.

“Pocházím ze soukenického kraje poblíž Campdenu, bratře. Můj muž se jmenoval Weaver a byl povoláním tkadlec jako jeho otec a dědeček, a já se jmenuji Alice Weaverová a udržuji dílnu, jak ji držel on. Ale moje mladší sestra odešla s Velšanem a oba jsou teď mrtví a já si poslala pro děti, aby šly bydlet ke mně. Děvčeti je osmnáct, je to hodná, pracovitá holka, a myslím, že pro ni časem najdeme slušnou partii, i když mi bude její pomoc scházet, protože je šikovná a silná a zdravá, nějako chlapec. Jmenuje se Melange

la, po nějaké velšské svaté. No slyšel jste někdy něco takového?”

“Já sám jsem Velšan,” bodře opáčil Cadfael. “Naše jména jsou pro anglické jazyky těžká, já vím.”

“To chlapec si přinesl jméno, které je aspoň krátké a snadné. Pojmenovali ho Rhun. Je mu teď šestnáct, o dva roky mladší než jeho sestra, ale nemá její sílu, chudinka. Je docela urostlý a moc hezký, ale od dětství má něco s pravou nohou. Je zkroucená a slabá, takže dosáhne na zem jenom palcem, a i ten má otočený na stranu a nemůže vůbec došlápnout. Chodí o dvou berlích. Přivedla jsem ho sem, protože doufám, že pro něj svatá Winifred něco udělá. Ale ta chůze mu dala zabrat, přestože jsme vyrazili už před třemi nedělemi a brali jsme to po krátkých úsecích.”

“On šel celou cestu pěšky?” ulekl se Cadfael.

“Nejsem tak bohatá, abych si mohla dovolit jiného koně než toho jednoho, kterého potřebují doma pro podnik. Dvakrát ho cestou svezli hodní kočí až tam, kam jeli, ale zbytek si odkulhal o berličkách. Na tomhle svátku bude takových víc, bratře, a někteří jsou na tom ještě hůř. Ale už je tady, v pořádku, v domě pro hosty, a jestli moje modlitby něco zmůžou, domů půjde po dvou nohách jako nejzdravější a nejsilnější mužský na světě. Ale posledních pár dní trpí stejně jako předtím.”

“Měla jste ho přivést. Kdy ho to bolí? Při pohybu, nebo když je v klidu? Bolí ho v té noze kosti?”

“Nejhorší je to v noci na lůžku. Doma jsem ho často slyšela v noci plakat bolestí, přestože se snaží být zticha, aby nás nerušil. Často vůbec nespí. Kosti ho bolí, to je pravda, ale taky ho berou takové křeče do lýtek, že sténá.”

“S tím se dá něco dělat,” zamyslel se Cadfael. “Mohu to aspoň zkusit. A rozhodně existují nápoje, které otupují bolest a po kterých se vyspí.”

“Ne že bych svaté nevěřila,” úzkostlivě vysvětlovala paní Weaverová, “ale zatímco na ni čeká, ať si trochu oddechne, pokud to půjde, tak to myslím. Proč by neměl trpící chlapec hledat pomoc u obyčejných slušných smrtelníků, dobrých lidí, jako jste vy, kteří mají víru i znalosti?”

36

37

“To máte pravdu!” souhlasil Cadfael. “I ten nejposlednější z nás může být nástrojem milosti, třebaže ne vlastní zásluhou. Ať chlapec přijde sem, kde spolu budeme sami. V domě pro hosty bude rušno a hlučno. Tady budeme mít klid.”

Spokojeně vstala k odchodu, ale i pak ještě měla mnoho co říci o dlouhém, pomalém putování, drobných laskavostech, s nimiž se cestou setkala, a souputnících, z nichž je někteří předešli a dorazili sem dřív než oni.

“Je tu víc takových,” pokývla hlavou směrem k vysoké zadní zdi domu pro hosty, “kteří budou potřebovat vaši pomoc, nejen Rhun. Poslední dny jsme šli s dvěma mládenci a udrželi jsme s nimi krok, protože se vlekli stejně pomalu jako my. Jeden byl celkem zdravý a statný, ale nehnul se na krok od svého přítele, a ten nebožák ušel bos ještě víc mil než Rhun o berlích. Na jeho nohy byla žalostná podívaná, ale copak si je aspoň ovázal hadrem? Kdepak! Prý slíbil, že dojde až na konec pouti bez bot. A na krku měl navíc těžký kříž na šňůře, no kůži měl od ní rozedřenou do masa, ale to taky patřilo k jeho slibu. Nevidím žádný důvod, proč si takový pěkný mladý člověk dobrovolně zvolí takové mučení, ale lidi jsou prostě divní. Asi chce pro sebe tím trápením získat nějakou velkou milost. Ale přece jen si myslím, že zatímco tu odpočívá, mohl by si na nohy dát aspoň nějakou mast, ne? Mám ho k vám poslat? Ráda bych těm dvěma prokázala nějakou službičku. Ten druhý a silný, Matouš, odvlekl mé děvče z nebezpečí, když nás nějací blázni na koních málem přejeli, a pak jí nesl rance, protože vlekla pořádný náklad já měla dost práce s Rhunem. Abych pravdu řekla, myslím, že naše Melangela tomu mladému pánovi padla do oka, protože k ní byl velmi pozorný, hned jak jsme se k sobě připojili. Víc než ke svému příteli, přestože se od něj nikdy nehnul ani na krok. Slib je prostě slib, a když na sebe někdo dobrovolně vezme takové utrpení, jak tomu může někdo jiný zabránit? Může mu jenom dělat společnost, a to ten mladík věrně dělá, protože druha nikdy neopouští.”

Už byla za dveřmi a uznale vdechovala vůni prosluněných bylin, ale ještě se ohlédla a dodala: “Jsou mezi nimi i ti, co

si taky říkají poutníci, ale já bych jim nevěřila, kdyby to říkali sebevíc a sebehlasitěji. Lotři se očividně vetřou všude, i mezi svaté.”

“Pokud ti svatí mají v misku peníze nebo u sebe něco, co stojí za ukradení,” souhlasil s úšklebkem Cadfael, “lotři nejsou nikdy daleko.”

Ať už paní Weaverová se svým zvláštním souputníkem mluvila nebo ne, během půl hodiny dorazil do Cadfaelovy dílny, ještě dřív, než se ukázal mladý Rhun. Cadfael už zase plel, když je slyšel přicházet, nebo spíš slyšel pomalý, trpělivý krok toho zdatného, jak zaskřípal na štěrkové pěšince. Ten druhý při chůzi nevydával žádný zvuk, protože opatrně a zlehka našlapoval do travnatého okraje, chladícího a laskajícího jeho ztýrané nohy. Pokud vůbec nějaký zvuk prozrazoval jeho příchod, tedy dlouhé namáhavé dýchání a slaboučké bolestné sykání. Jakmile si Cadfael narovnal záda, věděl, kdo přichází.

Byli skoro stejně staří a dokonce si byli trochu podobní tělesnou stavbou i barvou vlasů, výškou trochu nadprostřední, až na to, že jeden se při své namáhavé chůzi hrbil. Oba byli hnědovlasí a tmavoocí, staří kolem pětadvaceti nebo šestadvaceti let. Nebyli si ale tak podobní, aby mohli být bratry nebo blízkými příbuznými. Zdravý měl tmavší pleť, jako by víc chodil na slunci a čerstvém vzduchu, měl širší lícní kosti i čelisti, zatvrzelou, hrdou, tajnůstkářskou tvář, znepokojivě nehybnou, nic neprozrazující. Tvář trpícího byla protáhlá, pohyblivá a oddaná, s vyčnělými lícními kostmi, propadlými tvářemi a ústy staženými bud bezprostřední bolestí, nebo stálým utrpením. Jedním z jeho stálých průvodců byl možná hněv, druhou horoucí zápal. Mladý muž jménem Matouš mu mlčky kráčel v patách a bedlivě ho střežil.

Cadfael si pamatoval slova hovorné paní Wěaverové, a tak od zjizvených a oteklých nohou vzhlédl k odřenému krku. Nositel slibu si pod límec tmavého jednobarevného kabátce omotal kus plátna, aby zmenšil tření tenké šňůrky, z níž mu na prsa visel těžký železný kříž zdobený listovým vzorem,

38

39

nejspíš zlaceným. Podle červeného proužku, který se táhl po plátně, byl obklad buď čerstvý, nebo příliš nepomáhal. Šňůrka byla nemilosrdně tenká a kříž rozhodně těžký. Pro jaký zoufalý účel se ten mladý muž takhle dobrovolně týrá? A jaký požitek podle něj může mít z pohledu na jeho nepohodlí Bůh nebo svatá Winifred?

Prohlížely si ho horečné zraky a tichý hlas se otázal: “Jste bratr Cadfael? To jméno mi řekl bratr špitálník. Říkal, že máte masti, které by mi mohly pomoci. Pokud,” dodal a upíral na Cadfaela jiskřivé oči, “pro mne vůbec je nějaká pomoc.”

Cadfael mu odpověděl zkoumavým pohledem, ale na nic se neptal, dokud oba nezavedl do své dílny a neusadil trpícího, aby ho mohl náležitě prohlédnout. Matouš se postavil u otevřených dveří, dal pozor, aby nestál ve světle, ale dovnitř jít nechtel.

“Ušel jste bos pěkný kus,” řekl Cadfael vkleče, zkoumaje škody. “Bylo takové utrpení nutné?”

“Bylo. Necítím k sobě takovou nenávist, abych to dělal pronic zanic.” Mladý muž u dveří se lehounce pohnul, ale neozval se. “Dal jsem slib,” pokračoval sedící, “a neporuším jej.” Zdálo se, že cítí potřebu podat o sobě vysvětlení, aby předešel otázky. “Jmenuji se Ciaran, má matka byla Velšanka a vracím se tam, kde jsem se narodil, abych tam ukončil svůj život, jako jsem jej začal. Vidíte rány na mých nohou, bratře, ale to, co mě nejvíc trápí, na mně nikde vidět není. Mám zlou nemoc, která nikoho jiného neohrožuje, ale brzy mě zahubí.”

A to by mohla být pravda, pomyslel si Cadfael, zatímco pilně čistil olejem opuchlá chodidla a prsty pořezané štěrkem a kamínky. Horečný žár zapadlých očí mohl být docela dobře známkou ještě prudšího ohně uvnitř. Pravda, mladé, nyní odpočívající tělo je pěkně stavěné a nevyhublé, ale to ještě není spolehlivý důkaz zdraví. Ciaranův hlas zůstával tichý, vyrovnaný a pevný. Pokud věděl, že je odsouzen k smrti, už se s tím vyrovnal.

“Vracím se tedy kajícnou poutí pro zdraví své duše, která je důležitější. Bos a obtížen půjdu až do domu kanovníků v Aberdaronu, abych mohl být po smrti pohřben na posvát

ném ostrově Ynys Enlli, kde půdu tvoří kosti a prach tisíců svatých.”

“Myslel jsem,” řekl mírně Cadfael, “že takovou čest lze získat, i kdybyste tam šel obutý, v klidu a pokoře, jako každý jiný.” Přesto se taková ctižádost u zbožného muže velšského původu, který ví, že se blíží jeho konec, dala pochopit. Aberdaron na výběžku Lleynského poloostrova, naproti bouřlivému moři a nejposvátnějšímu ostrovu velšské církve, byl místem posledního odpočinku mnohých, a pohostinnost kanovníků toho domu nebyla nikdy nikomu odepřena. “Nechci zpochybňovat vaši oběť, ale svévolně přijaté utrpení mi připadá jako opovážlivost, a ne pokora.”

“Je to možné,” řekl Ciaran zdrženlivé, “ale už není pomoci, jsem vázán slibem.”

“To je pravda,” řekl Matouš ze svého kouta u dveří. Byl to odměřený, a přece prudký hlas, hlubší než hlas jeho společníka. “Pevně vázán! To jsme oba, já neméně než on.”

“Stěží však stejným slibem,” řekl suše Cadfael, protože Matouš měl dobré, pevné střevíce, trochu sešlapané, ale chránící před kamením cest.

“Ne, nikoli stejným, ale stejně závazným. Nedodržuji svůj slib o nic méně než on ten svůj.”

Cadfael položil nohu, kterou namazal, na složené plátno a vzal do klína druhou. “Bůh uchovej, abych chtěl někoho pokoušet k porušení přísahy. Oba uděláte, co musíte, ale aspoň můžete dát svým nohám odpočinout přes svátek. To vám poskytne tři dny na zahojení, tady v klášteře není půda tak nerovná. A až se chodidla zahojí, mám ostrý líh, který vám je pomůže otužit na další cestu. Proč byste teho nevyužil? Ledaže jste se slibem zřekl pomoci všech bližních. A z toho, že jste přišel za mnou, soudím, že jste tak daleko ještě nezašel. Tak, ještě chvíli poseďte, než vám to zaschne.”

Zvedl se z kleku a kriticky prohlížel své dílo. Pak obrátil pozornost k plátěnému obvazu kolem Ciaraňbva krku. Zlehka položil ruce na šňůrku, na které visel kříž, a chtěl ji mladému muži přetáhnout přes hlavu.

“Ne, nechte to být!” Byl to tichý, prudký výkřik úleku. Ciaran chytil jednou rukou kříž a druhou šňůrku a divoce

41

40

k sobě své břímě přitiskl. “Nedotýkejte se toho! Nechte to tak!”

“Přece si ho snad můžete sundat,” řekl překvapený Cadfael, “než vám ošetřím ránu, kterou vám způsobil? Bude to jen chvilička.”

“Afe!” Ciaran sevřel kříž oběma rukama a přitiskl si jej k hrudi. “Ne, nikdy, ani na okamžik, ve dne ani v noci! Nechte ho být!”

“Tak jej zvedněte,” řekl rezignovaně Cadfael, “a podržte, než vám ten šrám ošetřím. Nebojte se, neobelstím vás. Jen mi dovolte odmotat to plátno a podívat se, co pod ním máte za utajené škody.”

“Přesto by si ho měl sundat, pořád ho o to prosím,” řekl tiše Matouš. “Jak jinak se může doopravdy zbavit svých bolestí?”

Cadfael odmotal plátno, podíval se na přerušovanou čáru polozaschlé krve, která pořád trochu prosakovala, a dal se do práce palčivou vodičkou, aby ránu nejdřív vyčistil od prachu a kousků roztřepené kůže, a pak ošetřil hojivou mastí. Přeložil plátno a pečlivě je ovinul pod šňůrkou. “Tak, slib jste neporušil. Zavěste si zase své břemeno. Když budete při chůzi tu váhu držet v ruce a na lůžku si ji uvolníte, rána se vám zahojí, než odejdete.”

Připadalo mu, že oba spěchají pryč, protože jeden opatrně postavil nohy na zem, jakmile ho propustil, a poslušně přidržel váhu svého kříže oběma rukama, zatímco druhý vykročil dveřmi na slunečnou zahradu a bděle čekal, až se vynoří jeho přítel. Jeden nedlužil žádné zvláštní díky, druhý projevil jen nepatrné uznání.

“Rád bych vám však oběma připomněl,” zamyšleně pohlédl na oba Cadfael, “že jste nyní přítomni na svátku světice, která už vykonala mnoho zázraků a dokonce oživila mrtvé. Může darovat život,” řekl důrazně, “i člověku již odsouzenému k smrti. Mějte to na paměti, protože možná právě naslouchá!”

Neřekli ani slovo a také se na sebe nepodívali. Zírali na něj z provoněného jasu zahrady poplašenýma, ostražitýma očima, potom se rázem obrátili jako jeden a odešli, jeden kulhavě, druhý rázně.

IV

Než se objevila druhá dvojice, uběhl tak krátký čas a Cadfael stačil vyplít tak málo, že nemohl jinak než usoudit, že se oba páry na rohu jeho herbária potkaly a snad i prohodily pár přátelských slov. Vždyť poslední míle cesty sem putovaly bok po boku.

Dívka šla bedlivě vedle svého bratra, přenechávala mu nejrovnější část pěšiny a držela ruku pod jeho levým loktem, aby ho v případě potřeby podepřela, ale skoro se ho nedotýkala. Obličej měla s dychtivostí a láskou neustále obrácen k němu. Pokud byl on opečovávaný miláček a ona zdravý soumar, rozhodně jí taková dělba úloh nevadila. Jednou se však ohlédla přes rameno s jiným, nejistějším úsměvem. Byla ve svém venkovském, doma tkaném oblečení úhledná a prostá, vlasy přísně spletené, ale tvář měla živou a kvetoucí jako růže a její pohyby, ač přizpůsobené bratrově rychlosti, byly svižné a půvabné a mluvily o horoucím a silném duchu. Na Velšanku byla světlá, vlasy měla měděné zlaté a obočí tmavší. Klenulo se nad velkýma modrýma očima v obloucích prozrazujících mysl, jež se nevzdává naděje. Paní Weaverová se stěží mýlila, když se domnívala, že mladý muž, který tuhle pěknou ženušku svou náručí zachránil před nebezpečím, může na ten zážitek vzpomínat s požitkem a možná by si ho i rád zopakoval. Musel by ovšem dokázat pustit z dohledu svého souputníka, a to nikoli na krátko.

Chlapec se blížil, těžce se opíraje o berle. Pravá noha mu bezvládně visela s palcem obráceným dovnitř a sotva se dotýkala země. Kdyby se mohl narovnat, byl by o dlaň vyšší než jeho sestra, ale takhle shrbený se zdál spíš menší. Mladé tělo však měl pěkně stavěné, jak usoudil Cadfael, sledující jeho příchod zamyšleným zrakem. Měl široká ramena, štíhlé boky, zdravou nohu dlouhou, silnou a pěkně tvarova

42

43

nou. Masa na sobě moc neměl, vlastně by potřeboval trochu přibrat, ale pokud trávil dny v bolestech, stěží mohl mít velkou chuť k jídlu.

Cadfael ho začal zkoumat od pokroucené nohy a pak stoupal očima výš, až skončil u chlapcova obličeje. Měl vlasy světlejší než dívka, pšeničně zlaté, a obočí také, hubenou hladkou tvář jako ze slonoviny, a oči, jimiž hleděl na Cadfaela, byly světlé, zářivě šedomodré, čiré jako křišťál, obkroužené dlouhými tmavými řasami. Byla to velmi klidná a pokojná tvář, naučená trpělivě snášet svůj úděl a předpokládající, že to bude potřebovat celý život. Cadfaelovi bylo na první pohled jasné, že Rhun neočekává žádné zázračné vysvobození, ať už paní Weaverová doufá v cokoli.

“Kdybyste byl tak hodný,” plaše se ozvala dívka, “přivedla jsem vám bratra, jak tetička říkala. Jmenuje se Rhun a já jsem Melangela.”

“Vypravovala mi o vás,” řekl Cadfael a pokynul jim k dílně. “Měli jste dlouhou cestu. Pojďte dovnitř a udělejte si pohodlí, zatímco se podívám na tu nohu. Měl jsi nějaký úraz, který to způsobil? Spadl jsi, nebo tě kopl kůň? Nebo záchvat kostní horečky?” Usadil chlapce na dlouhou lavici, vzal mu berle, odložil je stranou a obrátil ho, aby si mohl natáhnout nohy.

Chlapec vážně upíral oči na Cadfaela a pomalu zavrtěl hlavou. “Žádná nehoda to nebyla,” řekl jasným, hlubokým mužským hlasem. “Myslím, že to přicházelo pomalu, ale nepamatuji se na dobu, kdy jsem to neměl. Prý jsem začal podklesávat a padat, když mi byly tři nebo čtyři roky.”

Melangela váhavě stála ve dveřích podivně se podobá Ciaranovu průvodci, pomyslel si Cadfael , s hlavu obrácenou ven, a pak se chvatně otočila a řekla:

“Rhun vám o sobě všechno poví. Radši ať je s vámi sám. Vrátím se pro něho a počkám venku na sedátku, až mě budete potřebovat.”

Rhunovy světlé, jasné oči, průzračné jako sluncem ozářený led, se na ni přes Cadfaelovo rameno vřele usmály. “Jen běž,” řekl. “Je tak hezky a slunečno, tak bys toho měla pořádně využít a nezdržovat se se mnou.”

Dlouze, úzkostně na něj pohlédla, ale půlkou mysli už byla pryč. Ubezpečila se, že je v dobrých rukou, rychle se uklonila a prchla. Zůstali sami. Dívali se na sebe, zatím se neznali, ale poznávali se.

“Jde se podívat po Matoušovi,” řekl prostě Rhun s důvěrou, zeje chápán. “Byl na ni hodný. A na mě taky jednou mě poslední kousek cesty k nocležišti nesl na zádech. Líbí sejí a ona by se líbila jemu, kdyby se na ni pořádně podíval, jenže on málokdy vidí někoho jiného než Ciarana.”

Tato přímočará prostota by mu snadno mohla získat pověst hlupáčka, ale to by byl velký omyl. Říkal, co viděl pokud, jak Cadfael doufal, již posoudil toho, ke komu mluví , a viděl víc než většina lidí, protože potřeboval vyplnit pozorováním a zapamatováváním dlouhé hodiny.

“Byli tu?” zeptal se Rhun a poslušně se posunul, aby mu Cadfael mohl stáhnout nohavice.

“Byli tu. Ano, já to vím.”

“Rád bych ji viděl šťastnou.”

“Ona by uměla být velmi šťastná,” odpověděl Cadfael skoro mimoděk stejně bezprostředně. Chlapec měl v sobě něco, co oslňovalo a přirozeně, téměř nutkavě vedlo k nepromyšleným odpovědím. Na slovo Ji” byl položen nepatrný důraz, pomyslel si. Rhun neočekává, že by sám někdy mohl být šťastný, ale přál by štěstí sestře. “Teď dávej pozor,” vrátil se Cadfael ke svým povinnostem, “protože tohle je důležité. Zavři oči a uvolni se, jak jen to jde, a pak mi dej vědět, až najdu místo, kde to bolí. Nejdřív takhle v klidu bolí to?”

Rhun poslušně zavřel oči, čekal a tiše oddechoval. “Ne, teď je mi úplně volno.”

Tak to je dobré. Aspoň když jsou všechny šlachy důvěřivě povolené, necítí žádnou bolest. Cadfael začal prohmatávat, zprvu velmi jemně a konejšivě, celou bezmocnou nohu od stehna k lýtku, zkoumal a manipuloval. Takto natažen a v klidu se překroucený úd zčásti vrátil do správné polohy a bylo vidět, že je dobře rostlý, třebaže ve srovnání s levou nohou velmi vyhublý a zhyzděný dovnitř obráceným palcem a několika tuhými uzly na šlachách v lýtku. Vyhledal je a zabořil do nich prsty. Zápasil s tvrdou tkání.

45

44

“Tam to cítím,” zhluboka vdechl Rhun. “Není to bolest ano, bolí to, ale ne tak, abych plakal. Je to dobrá bolest.”

Bratr Cadfael si naolejoval ruce a dal se do práce pevnými špičkami prstů, pracoval na šlachách, kterým léta scházel pohyb kromě onoho napjatého doteku palce o zem. Postupoval jemně a pomalu, vyhmatával tvrdá jádra, jež vzdorovala. Byla tam nepřirozená pnutí, která se zatím nepoddávala. Nechal prsty lehce pracovat a mysl obrátil jinam.

“Brzy jste osiřeli. Jak dlouho jste u tety Weaverové?”

“Už sedm let,” odpověděl téměř ospale Rhun, ukonejšený kroužícími prsty. “Vím, že jsme pro ni břemeno, ale nikdy nám to nevytkla, a nedovolí, aby to řekl někdo jiný. Má slušný podnik, ale malý, zajišťuje jí, co potřebuje, a dává práci dvěma mužům, ale bohatá není. Melangela pilně pracuje v domácnosti a v kuchyni, své živobytí si zaslouží. Já jsem se naučil tkát, ale jde mi to pomalu. Nemohu ani dlouho stát, ani dlouho sedět, nejsem tetě k žádnému užitku. Nikdy o tom ale nemluví, i když se dovede ozvat jaksepatří ostře.”

“To jistě,” řekl pokojně Cadfael. “Žena, která má hodně starostí, je občas trochu úsečná, a nemyslí přitom nic zlého. Přivedla tě sem kvůli zázraku. Víš to? Proč byste jinak všichni tři šli pěšky takovou dálku a řídili svou chůzi podle tebe? Přesto se mi zdá, že ty žádnou milost neočekáváš. Nevěříš, že svatá Winifred umí dělat zázraky?”

“Já?” Chlapec byl překvapen. Otevřel oči průzračnější než čiré vody, po nichž se Cadfael kdysi plavíval na východním konci Středozemního moře nad světlým a jiskřivým pískem. “To se mýlíte, já věřím. Ale proč by měla dělat zázrak zrovna kvůli mně? Přicházejí tisíce takových, kteří jsou na tom jako já, a stovky takových, kteří jsou na tom hůř. Jak bych se mohl opovážit žádat, abych se dostal mezi první? Navíc se moje nemoc dá unést. Někteří tu svou unést nemohou. Svatá bude vědět, koho si vybrat. Není důvod, aby si vybrala právě mě.”

“Proč jsi tedy s cestou souhlasil?”

Rhun otočil hlavu a oči mu zastřela víčka, modře žilkova

ná jako květy sasanek. “Přály si to, a tak jsem to udělal. A taky mi šlo o Melangelu.”

Ano, Melangelu, která je hezká, bystrá a je potěchou pro oko, pomyslel si Cadfael. Její bratr ví, že nemá žádné věno, a přál by jí trochu radosti a slušný sňatek, a doma, kde dře v kuchyni a v domácnosti a každý ví, že nemá ani halíř, nápadníci nejsou. Kdoví, taková daleká výprava a tak rozmanitá společnost mohou přinést nejednu nečekanou příležitost.

Při pohybu si Rhun natáhl nějakou šlachu, což vyvolalo svíravou křeč, a s bolestnou opatrností se zase uvolňoval, opřen o dřevěnou stěnu. Cadfael přetáhl přes chlapcovu nahotu doma tkanou nohavici, slušně ji zavázal a jemně mu postavil nohy, zdravou i chromou, na podlahu z ušlapané hlíny.

“Přijď za mnou zase zítra po velké mši, protože ti myslím mohu pomoci, i když jen trochu. Teď poseď a já se podívám po tvé sestře. Jestli tam nebude, můžeš si lehnout, než přijde. A dám ti trochu sirupu. Vypij ho večer před spaním. Uleví ti v bolesti a pomůže ti usnout.”

Dívka byla na místě, němá a osamělá u osluněné zdi, jasnou tvář zakalenou, jako by se nějaké dychtivé očekávání proměnilo v šedivé zklamání. Když však viděla Rhuna vycházet, vstala, odhodlaně se na něj usmála, a když pomalu odcházeli, její hlas zněl stejně vesele a povzbudivě jako jindy.

Druhý den šije mohl všechny prohlédnout při velké mši, když měla být jeho mysl bezpochyby obrácena k vyšším věcem, ale úporně se odmítala pozdvihnout výš, než čněl čepec paní Weaverové a zvlněné tmavé temeno Matoušových hustých vlasů. Téměř všichni obyvatelé domu pro hosty, šlechtici, kteří měli samostatné pokoje, i poutníci a poutnice, kteří sdíleli dva společné dormitáře, přišli náležitě vystrojení na tuto jednu denní bohoslužbu, ať už jinak dělali cokoli. Paní Weaverová zbožně věnovala pozornost každému slovu obřadu a několikrát ostře rýpla Melangelu do žeber, aby jí napomenula, protože dívka měla hlavu přečasto obrácenou na stranu a pohled upírala víc na Matouše než na

47

46

oltář. Nebylo pochyb, že se tam upíná celou svou myslí, neli celým srdcem. Matouš stál po boku Ciarana, stále v dosahu. Alespoň dvakrát se však ohlédl a jeho zamyšlený pohled beze změny výrazu spočinul na Melangele. V jediném případě, kdy se jejich oči setkaly, se Matouš prudce odvrátil.

Ten mladý muž, pomyslel si Cadfael při tom přerušeném zrakovém kontaktu, má úkol, jemuž nesmí překážet ani zabránit žádné děvče: musí bezpečně doprovodit svého druha na konec jeho pouti, do Aberdaronu.

Ciaran už byl v kláštře slavnou postavou. S ničím se netajil, mluvil o sobě volně a pokorně. Měl se stát knězem, ale zatím nedošel dál než k podjáhenství. Tonzury ještě nedosáhl a nyní již nikdy nedosáhne. Bratr Jeroným, který se vždy uměl vetřít tam, kde pozoroval nějakou mimořádnou ctnost a svatost, se mu věnoval a vyptával se ho, a co se dozvěděl, ochotně předával dál každému z bratrů, který byl ochoten naslouchat. Příběh o Ciaranově smrtelné nemoci a kajícné pouti domů do Aberdaronu znali všichni. Strasti, které si působil, budily velký dojem. Bratr Jeroným soudil, že klášter je poctěn, když může hostit takového muže. A skutečně, ta hubená, vášnivá tvář s planoucíma očima pod neostříhanými hnědými vlasy měla mocnou sílu a zápal.

Rhun nemohl pokleknout, ale po celý obřad stál vyrovnaně a smířeně na svých berlích, velké a jasné oči upřeny na oltář. V tomto měkkém šerém světle uvnitř, které z každého kamenného povrchu odráželo tlumený jas bezmračného dne venku, Cadfael viděl, zeje ten chlapec krásný, rysy obličeje má uhlazené a půvabné jako dívka, vlasy se mu okolo uší a tváří vinou andělsky čistě a cudně. Kdo by se divil, že žena, která nemá žádného vlastního syna, na něm oddaně lpí a je ochotná na celé týdny opustit své živobytí pro nepatrnou naději na zázrak, jenž by ho uzdravil?

Když už jeho pozornost i oči bloudily, Cadfael se poddal a nechal je svobodně se toulat po všech těch zbožných hlavách shromážděných v těsném houfu vyplňujícím chrámovou loď. Důležitá pouť má v sobě leccos jarmarečního a láká všechny příživníky, kteří se takových příležitostech obvykle chytají kapsáře, výmluvné prodavače relikvií, cukrátek

a lektvarů, jasnovidce, hráče, podvodníky a šejdíře všeho druhu. Někteří z nich se snaží tvářit nanejvýš ctihodně a raději se činí zevnitř z kláštera, než by si postavili stánky na trhu v předklášteří. Vždy stojí za to přehlédnout zrakem všechny uvnitř, jako zajisté Hughovi seržanti obhlížejí všechny venku, a označit si pravděpodobné zdroje nepříjemností dřív, než nepříjemnosti začnou.

Toto shromáždění rozhodně vypadalo přesně tak, jak mělo. Přesto tam bylo několik takových, kteří stáli za druhý pohled. Tři skromní, nenápadní obchodníčci, kteří dorazili krátce po sobě a rychle a neskrývaně se spolu spřátelili, přestože se podle všeho do té doby neznali: rukavičkář Walter Bagot, krejčí John Shure a kovář William Hales. Řemeslníčci, kteří si takto udělali letní dovolenou a chtěli si ji skromně užít. A proč ne? Až na to, že se Cadfael podíval na zbožně sepjaté ruce krejčího a všiml si dlouhých, ošetřovaných nehtů falešného hráče, které se stěží hodily ke krejčovské práci. Zapamatoval si jejich obličeje, kulatý lesklý obličej rukavičkáře, jakoby natřený stejnou mastí, jakou používá na své kůže, hubený, usedlý obličej krejčího se splihlými vlasy, clonícími truchlivou tvář, a hranatého, snědého kováře s jiskřícím okem, vtělenou dobrodušnost.

Třeba jsou skutečně těmi, za které se vydávají. Třeba ne. Hugh si dá pozor a opatrní hostinští v předklášteří i ve městě také, protože nejsou nijak dychtiví otvírat dveře těm, kdo by rádi oholili jejich sousedy a zákazníky.

Cadfael následoval bratry z pobožnosti velmi zamyšlen. V herbáriu už na něj čekal Rhun.

Chlapec trpně seděl a poddával se Cadfaelovu zacházení. Kromě uctivého pozdravu neřekl ani slovo. Rytmus hledajících prstů, trpělivě uvolňující ztuhlou tkáň, která ho ochromovala, měl konejšivý účinek, i když prsty hnětly hluboko a působily mu bolest. Hlavu si opřel o dřevěnou stěnu a pomalu zavřel oči. Napětí ve tvářích a rtech ukazovalo, že nespí, ale Cadfael mohl při práci zblízka zkoumat chlapcův obličej a všimnout si jeho bledosti a tmavých kruhů pod oči

ma.

49

48

“Tak co, vzal sis lék, který jsem ti dal na noc?” zeptal se a uhodl odpověď.

“Ne.” Rhun s obavou otevřel oči, aby viděl, zda bude pokárán, ale Cadfaelova tvář nejevila ani překvapení, ani výtku.

“Proč?”

“Nevím. Najednou jsem měl pocit, že to není potřeba. Byl jsem šťastný,” řekl Rhun už zase se zavřenýma očima, aby tak snáze prozkoumal své vlastní činy a pohnutky. “Modlil jsem se. Ne že bych pochyboval o moci svaté Winifredy. Najednou se mi zdálo, že si ani nemusím přát se uzdravit. že bych měl své kulhání a svou bolest prostě nabídnout jako oběť, a ne výměnu za projev přízně. Lidé přinášejí obětiny, a já nemám, co jiného bych obětoval. Myslíte, že by to mohla přijmout? Myslel jsem to pokorně.”

Mezi všemi zbožnými by se stěží našla tak drahocenná oběť, pomyslel si Cadfael. Ten, kdo nahlédl, že strádání, bolest a zmrzačení vůbec nic neznamenají vedle vnitřního přesvědčení o milosti a skrytého pokoje duše, došel daleko na těžké cestě. Smíření, jež může člověk přijmout jedině sám za sebe, nikdy ne za druhého. Hoře druhého nelze strpět, pokud se dá něco udělat pro jeho úlevu.

“A spal jsi dobře?”

“Ne. Ale na tom nezáleží. Celou noc jsem klidně ležel. Snažil jsem se to snášet ochotně. A nebyl jsem jediný, kdo bděl.” Spal ve společném dormitáři pro muže. Musí tam být víc všelijak postižených, nemluvě o nemocných a možných nositelích nějaké nákazy, jež bratr Edmund izoloval v nemocnici. “Ciaran byl také neklidný,” řekl zamyšleně Rhun. “Když bylo všude ticho, po chválách, velmi tiše vstal z lůžka, snažil se nikoho nevzbudit a zamířil ke dveřím. Pomyslel jsem si, jak je to zvláštní, že si s sebou bere opasek a mošnu.”

Cadfael zbystřil pozornost. Ano, proč se vlastně člověk, který si v noci jde ulevit, zatěžuje tím, že s sebou nosí všechen majetek? Ovšem zvyk dávat si při takovém společném ubytování pozor na zloděje může přetrvávat i v polospánku, a nezáleží na tom, zda se člověk nachází v péči mnichů.

“Ano? A co se dělo pak?”

“Matouš má lůžko těsně vedle Ciarana a i v noci má ruku nataženou, aby se ho dotýkal. Mimoto jako by instinktivně věděl, kdykoli Ciarana něco trápí. Okamžitě vstal, natáhl ruku a uchopil Ciarana za paži. Ciaran sebou škubl a sykl jako člověk, který se náhle vytrhl ze spaní, zašeptal, že spal a zdálo se mu, že už je čas pokračovat v cestě. Matouš mu potom vzal mošnu, odložil ji stranou, oba si lehli zpátky a byl zase klid jako předtím. Myslím ale, že Ciaran ani pak dobře nespal, že ho sen příliš rozrušil. Slyšel jsem, že se dlouho vrtěl a převracel.”

“Věděli, že jsi také vzhůru a slyšíš, co se děje?”

“Nevím. Nic jsem nepředstíral a bolest byla zlá, myslím, že museli slyšet, jak se hýbám. Neubránil jsem se tomu. Ale samozřejmě jsem nedal nic najevo, to by bylo nezdvořilé.”

Takže to prošlo jako sen, snad kvůli Rhunovi nebo jiným, kteří by mohli být také vzhůru. Pravda, nemocný člověk, kterého v noci něco trápí, by mohl vstát pokradmu z čiré ohleduplnosti, aby nevyrušil přítele. Kdyby však potřeboval úlevu, byl by to přece vysvětlil a šel, pokud by se přítel přece jen vzbudil a zdržoval ho. Místo toho se omluvil, že ho obloudil sen, a zase si lehl. A lidé, kteří vstanou ve spánku, se opravdu pohybují tiše, skoro plíživě. Může, musí to být prostě tak, jak se to jeví.

“Cestovali jste s těmi dvěma několik mil, Rhune. Jak se vám cestou spolu dařilo? Musíš je znát lip než všichni ostatní tady.”

“Zůstali jsme spolu, protože šli stejně pomalu jako my, potom, co mou sestru málem přejeli a Matouš přiběhl, chytil ji a skočil s ní do příkopu. V tu chvíli nás právě pomaličku předcházeli; pak jsme šli pohromadě a dělali si společnost. Ale neřekl bych, že je teď kdovíjak známe jsou tak zaujatí jeden druhým, že to ani nejde. A Ciaran měl bolesti, takže mlčel, přestože nám pověděl, kam má namířeno a proč. Je pravda, že Matouš a Melangela si zvykli chodit poslední, za námi, a on jí nesl našich pár věcí, protože sám toho měl tak málo. Nikdy jsem se nedivil, zeje Ciaran tak zamlklý,” řekl prostě Rhun, “vždyť jsem viděl, co musí snášet. A teta Alice toho napovídá za dva,” dodal bezelstně.

50

51

To ano, a jistě povídala celý zbytek cesty do Shrewsbury.

“Ti dva, Ciaran a Matouš,” zkoušel to dál jemně Cadfael, “vám nikdy neřekli, jak se k sobě dostali? Jestli jsou příbuzní, přátelé, nebo jestli se prostě sešli cestou a dělají si společnost? Jsou přece víceméně stejně staří, dokonce stejného druhu, vzdělaní mladí muži, jak bych hádal, vychovaní jako klerikové nebo panoši, a přitom nejsou příbuzní, nebo se k tomu nehlásí, a hodně se od sebe liší. Člověk se diví, jak se vůbec spolu octli na takové cestě. Potkali jste je jižně od Warwicku? Zajímalo by mě, z jaké dálky od jihu přišli.”

“Nikdy o takových věcech nemluvili,” přiznal Rhun, který se nad nimi právě poprvé zamyslel. “Bylo příjemné mít cestou společnost, aspoň jednoho silného mladého muže. Cesty dovedou být pro dvě ženy nebezpečné, když je provází jen mrzák, jako jsem já. Ale když tak o tom mluvíte, nedozvěděli jsme se moc o tom, odkud jdou nebo co je spojuje. Leda by má sestra věděla víc. Byly dny,” pohnul se Rhun, aby mohl Cadfael lépe prohmatávat šlachy v jeho stehně, “kdy si s Matoušem za námi docela volně povídali.”

Cadfael pochyboval, že by mluvili o něčem jiném než o sobě, když se tak příjemně o sebe otírali rukávem na letní silnici, ona stále ve vzpomínkách na okamžik, kdy ji přitiskl ke svému srdci a přeskočil s ní příkop, on s pozorností upnutou k rozkošnému stvoření, které se nese po jeho boku, a se vzpomínkou na to, jak příjemné bylo držet na prsou její drobnou, lehkou, vylekanou postavičku.

“Teď se na ni skoro nepodívá,” řekl s lítostí Rhun. “Je příliš soustředěný na Ciarana, Melangela mu tu překáží. Ale stejně ho stálo velkou námahu, aby se od ní odvrátil.”

Cadfael pohladil znetvořenou nohu a vstal, aby si umyl zamaštěné ruce. “To pro dnešek stačí. Ale poseď chvilku a odpočiň si, než půjdeš. Dnes večer si lék vezmeš? Nech si ho aspoň u sebe a dělej, co uznáš za dobré a správné. Ale pamatuj, zeje někdy laskavé přijmout pomoc, laskavé k tomu, kdo ji poskytl. Chceš se sám svévolně mučit jako Ciaran? Ty jistě ne, jsi příliš skromný na to, aby ses tvářil statečněji a zasloužileji než jiní lidé. Nemysli si tedy, že děláš špatně,

když si ušetříš trápení. Záleží ovšem na tobě, udělej, co považuješ za vhodné.”

Když chlapec zase uchopil své berle a odbelhal se po pěšině k velkému nádvoří, Cadfael ho následoval, ale v odstupu, aby mohl pozorovat, jak jde, a aby ho neuvedl do rozpaků. Zatím žádnou změnu nepozoroval. Natažený palec se stále sotva dotýkal země a stále se obracel dovnitř. Přesto měly svaly, třebaže sevřené křečí, v sobě určitou sílu, nebyly seschlé a atrofované, jak by očekával. Kdybych ho tu měl dost dlouho, myslel si, mohl bych té jeho noze trochu ulevit a pomoci jí, aby trochu sloužila. Jenže on odejde, jako přišel. Za tři dny bude po všem, svátek pro tento rok skončí, dům pro hosty se vyprázdní, Ciaran a jeho strážný stín budou pokračovat dál na sever a na západ do Walesu a paní Weaverová odvede svá kuřátka zpátky domů do Campdenu. A ti dva, z kterých by za jiných okolností mohl být pěkný párek, půjdou každý svou cestou a víckrát se neuvidí. Tak už to bývá, že ti, kdo se v hojném počtu sejdou na církevních svátcích, odeberou se pak za svými rozličnými povinnostmi. Přesto nemusejí všichni odejít nezměněni.

52

53

V

Bratr Adam z Readingu, který nocoval v dormitáři s domácími mnichy, měl příležitost pozorovat své souputníky z domu pro hosty jen při církevních obřadech a při jejich běžném přecházení po okolí. Stalo se, že právě když s Cadfaelem po boku vycházel odpoledne ze zahrady, k rajskému dvoru se blížili Ciaran s Matoušem, aby si tam hodinku nebo dvě poseděli na slunci před nešporami. Šla tudy také spousta dalších lidí, mnichů, laiků i hostů, kteří se ubírali za svými záležitostmi, ale Ciaranova nápadná postava a bolestně pomalá a opatrná chůze upoutávaly pozornost.

“Ty dva jsem už viděl,” zastavil se bratr Adam. “V Abingdonu, kde jsem prvně nocoval po odchodu z Readingu. Spali tam tu noc také.”

“V Abingdonu!” zamyšleně opakoval Cadfael. “Takže přicházejí z dalekého jihu. Po Abingdonu jsi je už cestou nepotkal?”

“Nejspíš ne, jel jsem na koni, a také jsem měl opatovy zprávy pro Leominster, takže jsem nejel přímo. Ne, už jsem ty dva neviděl, až teď. Ale člověk si je nemůže splést, jakmile je jednou zahlédl.”

“Jak v Abingdonu vypadali?” zeptal se Cadfael a provázel pohledem nerozlučné druhy, dokud nezmizeli v křížové chodbě. “Řekl bys, že už byli dlouho na cestě? Ten mladík se zavázal, že dojde až do Aberdaronu bos, takže ho muselo poznamenat už prvních pár mil.”

“Trochu kulhal už tenkrát. Oba byli celý zaprášení. Připouštím, že to mohl být závěr prvního dne jejich cesty, ale spíš bych o tom pochyboval.”

“Včera si ke mně přišel nechat ošetřit chodidla,” vysvětlil Cadfael, “a do večera se ještě na něho musím podívat. Dva

54

tři dny odpočinku ho postaví na nohy před další cestou.” Z jihu víc než den cesty pod Abingdonem až na nejzazší výběžek Walesu je to pěšky dlouhá, předlouhá cesta. “Připadá mi to jako zvláštní, ba pochybená zbožnost, brát na sebe okázale bolest, když je na světě dost nebožáků, kteří se s bolestí už narodili, nevybrali šiji, a pokorněji nesou.”

“Prostoduší věří, že to přináší zásluhy,” snášenlivě prohodil bratr Adam. “Třeba si žádný jiný nárok na ctnost dělat nemůže, a tak se chytil tohohle.”

“Ale on prostoduchý není,” opáčil s přesvědčením Cadfael. “Tvrdí, že má smrtelnou nemoc, a chce skončit své dny v blaženosti a míru v Aberdaronu a nechat své kosti uložit na Ynys Enlli, což je u muže z velšské krve ušlechtilá ctižádost. Dobrovolné přijetí bolesti přesahující to, k čemu je odsouzen, může být třeba rukavice hozená osudu, gesto na truc smrti. To bych dovedl pochopit, ale neschvaloval bych to.”

“Je velmi přirozené, že se ti to nelíbí,” shovívavě se usmál Adam nad svým druhem i nad sebou, “vždyť jsi školen k tomu, abys ulevoval od bolesti, kterou považuješ za narušitele a nepřítele, právě dík dobrým vlastnostem těchto bylin, které jsme se naučili používat.” Popleskal na koženou brašnu u pasu a zevnitř mu odpovědělo šustění semen. Prve s Cadfaelem kontroloval misky s čerstvými semeny z právě dozrávající úrody a posloužil si dvěma třemi, která v herbáriu neměl. “Bolest je jednou ze saní, s nimiž se musíme na tomhle světě potýkat.”

Neuspěchaně popošli o kousek blíž ke kamenným schůdkům před hlavním vchodem domu pro hosty a se zalíbením hleděli na ruch a pohyb kolem, když tu se bratr Adam prudce zarazil a zůstal zírat.

“Vida, vida, tak vy tu máte od nás z jihu i hříšníky, a nejen uchazeče o svatost!”

Cadfael s překvapením sledoval Adamův pohled a byl zvědav, co uslyší dál, protože dotyčný byl na první pohled naprosto nenápadný. Stál poblíž brány ve skupince, která tam ustavičně sledovala nové příchozí, a co se kolem dělo. Vysoký muž, ale tak dobře a pěkně stavěný, že nijak netrčel, stál s palci za pasem svého jednoduchého, ale bohatého roucha,

55

pěkně střiženého ve stylu, který neprozrazoval ani šlechtice, ani obyčejného člověka, ale solidního, úctyhodného a mohovitého příslušníka střední vrstvy, kupce nebo obchodníka. Jeden z těch, kdo tvoří páteř mnoha anglických městeček a mohou si občas dovolit vydat se na pouť, aby si užili zasloužené dovolené. Vlídně pohlížel na dění očima v plné, bystré vyholené tváři a dopřával celému výjevu svůj široký, spokojený úsměv.

“To je přece jistý Simeon Poer,” řekl Cadfael a bystře a tázavě pohlédl na svého společníka, “kupec z Guildfordu, jak jsem slyšel, který přišel na pouť pro blaho své duše a proto, že máme tak pěkné a vlídné léto. A proč by ne? Víš o nějakém jiném důvodu?”

“Ať se třeba jmenuje Simeon Poer,” odpověděl bratr Adam, “a může mít i půltucet jiných jmen, s kterými se vytasí na požádání. Podle jména jsem ho nikdy neznal, ale jeho obličej a postavu znám. Otec opat mě často posílá za záležitostmi vně kláštera, a tak jsem prošel většinu trhů a jarmarků v našem kraji i dál. Toho chlapíka vídávám ne takhle vyparáděného jako starosta, to rozhodně ne, ale zřejmě se mu poslední dobou dařilo u každého tržiště, jak se seznamuje s mladými zelenáči, kteří se tam potloukají a chtějí si vyhodit z kopýtka. Určitě ho zajímají kvůli tomu, co mají v kapse. Obehrává je v kostkách a nejspíš švindluje. I když bych nevylučoval, že dovede tu a tam něco ukrást, když obchody nejdou. Je to rychlejší, jenom riskantnější cesta ke stejnému cíli.”

Takto znalého a praktického bratra Cadfael mezi neviňátky už léta nepotkal. Bylo zřejmé, že časté cesty mimo klášter za opatovými záležitostmi rozšířily bratru Adamovi obzory. Cadfael na něj pohlédl s úctou a vřelostí a otočil se, aby si pozorněji prohlédl usměvavého kupce.

“Jsi si tím jistý?”

“Tím, zeje to on, ano. Ale jeho praktikami si nejsem natolik jist, abych ho veřejně obvinil, protože se ještě nedal chytit, jen jednou, a i tenkrát proklouzl drábovi mezi prsty. Ale dívejte se po něm, třeba tentokrát udělá chybu, jako ji časem udělá každý darebák, a dostane za vyučenou.”

“Jestli máš pravdu,” podivil se Cadfael, “nezatoulal se hodně daleko ze svých obvyklých končin? Podle mých zkušeností z dávných let lidi jeho druhu málokdy opustí kraj, kde se vyznají lip než drábi. Že by už pro něj půda na jihu byla tak horká, že musel utéct na nové území? To by mluvilo pro něco horšího než falešné kostky.”

Bratr Adam pokrčil rameny. “Je to možné. Některé verbeži u nás spory stran velmi vyhovují, stejně jako jejich pánům. Bitvy pro ně nejsou jejich kůže je jim příliš drahá. Ale šarvátky, které vypukají ve městech, kde se sejdou znesvářené strany, to je jejich chleba. Kapsy, které se nabízejí k vybrání, rvačky, které se dají vyvolat opatrně, zpovzdálí , neškodní starci, kteří vypadají na boháče a dají se praštit po hlavě, zezadu bodnout, nebo se jim dá ve zmatku uříznout měšec. Je to bezpečnější a snadnější než se uchýlit do lesů a lovit kořist v divočině, jak to dělají jejich venkovští blíženci.”

Vyhledávají právě takové sešlosti, pomyslel si Cadfael, jako ta ve Winchesteru, kde byl nejméně jeden muž bodnut zezadu a vykrvácel. Nehledá snad tohoto muže na jihu zákon? Nevyhnal ho tak daleko z jeho obvyklých lovišť pro nějaký horší přestupek než šizení mladých hlupáků v kostkách? Pro něco tak černého jako vražda?

“Ve společné síni pro hosty jsou dva tři jiní,” řekl, “o kterých mám své pochybnosti, ale pokud jsem viděl, tenhle s nimi nemá nic společného. Budu si to ovšem pamatovat a sledovat je a upozorním i bratra Denise. A ještě večer se o tom, co jsi mi řekl, zmíním Hughovi Beringarovi. On i starosta budou rádi, když dostanou výstrahu.”

Protože Ciaran klidně seděl v ambitu, přišlo Cadfaelovi líto nechat ho šlapat přes zahradu do herbária, když jemu jeho široké opálené nohy slouží bezvadně a jsou rozumně opatřeny pevnými sandály. Došel tedy pro mast, kterou používal na Ciaranovy rány a pohmožděniny, a pro líh, který mu otuží jemná chodidla, a přinesl je do ambitu. Bylo tam na odpoledním slunci příjemně a hustá pružná tráva musela bosé nohy chladit. Růže už rozkvétaly a jejich vůně utkvívala ve vzduchu jako požehnání. Přesto měli ti dva tak uza

56

57

vřené a neslunečné obličeje! Je snad jeden z nich opravdu odsouzen k časné smrti a druhý má ztratit a oplakávat blízkého přítele?

Když se Cadfael blížil, Ciaran právě mluvil a zprvu ho nepostřehl, ale i když si blížícího se návštěvníka uvědomil, pokračoval až do konce: “.maříš čas, protože se to nestane. Nic se nezmění, nečekej na to. Nikdy! Mnohem lépe bys udělal, kdybys mě nechal být a šel domů.”

Věří snad jeden z nich v moc svaté Winifredy a doufá v zázrak? A je ten druhý, ten nemocný, až příliš vášnivě stejného smýšlení jako Rhun a hodlá jako svou přijatelnou a ochotnou oběť předložit svou časnou smrt, místo aby prosil o uzdravení?

Matouš si ještě Cadfaelova příchodu nevšiml. Jeho hluboký hlas, odměřený a rozhodný, řekl sotva slyšitelně: “Setři dechem! Půjdu s tebou krok za krokem až do samotného konce.”

To už byl Cadfael blízko a oba si ho uvědomili. Pohnuli se, ukryli soukromou trýzeň, nadechli se a ukáznili obličej, aby náležitě čelili světu. Trochu si od sebe na kamenné lavičce odsedli a uvítali Cadfaela poněkud násilnými úsměvy.

“Nezdálo se mi nutné, abyste chodil za mnou,” vysvětlil Cadfael, klekl si a otevřel na jasně zeleném trávníku brašnu, “když já za vámi mohu dojít snáz. Tak jen pohodlně seďte a ukažte mi, kolik práce ještě bude třeba, než budete moci s dobrou myslí odejít.”

“Je to od vás laskavé, bratře,” s povzdechem se vzchopil Ciaran. “Buďte si jist, že opravdu jdu s dobrou myslí, protože moje pouť je krátká a určitě dojdu.”

Z druhé strany se tiše ozval Matouš: “Amen!”

Pak bylo ticho, zatímco Cadfael mazal opuchlá chodidla, rázně vtíral líh do zubližované kůže, do této doby zajisté zvyklé na dobré obutí, a do hojících se odřenin vtíral mast. “Tak! Zítra celý den zůstaňte v klidu, choďte jen na obřady, kterých se chcete zúčastnit. Tady na ně nemusíte nikam daleko. Já za vámi zítra přijdu a postarám se, abyste další den, až ponesou světici, vydržel na nohou trochu déle.” Když o ní nyní mluvil, vlastně nevěděl, jestli opravdu myslí smrtelnou

schránku svaté Winifredy, o níž se obecně věřilo, zeje v tom postříbřeném relikviáři, nebo nějaký výron jejího ducha, který může naplnit svatostí i prázdnou rakev, dokonce i truhlu obsahující žalostné a hříšné lidské kosti, nehodné její dobroty, ale jako všechno smrtelné podřízené rozmarnému, usměvavému milosrdenství těch nahoře, o nichž není pochyb. Kdyby se dal výskyt zázraků vypočítat pouhou logikou, nebyly by to přece zázraky, ne?

Otřel si ruce kusem vlny a zvedl se z kleku. Asi za dvacet minut bude čas nešpor.

Rozloučil se a byl už skoro v průchodu na velké nádvoří, když zaslechl v patách rychlé kroky, čísi ruka mu káravě sáhla na rukáv a Matoušův hlas mu řekl do ucha: “Bratře Cadfaele, tohle jste tam nechal ležet.”

Byl to kelímek masti, z hrubé zelenkavé pálené hlíny, kterou v trávě skoro nebylo vidět. Mladý muž jej držel v široké, silné, dělné ruce, s ušlechtile protáhlými prsty. Tmavé oči, rezervované, ale zvídavé, zkoumaly Cadfaelovu tvář.

Cadfael s díky přijal nádobku a uložil ji do brašny. Ciaran seděl, kde ho Matouš nechal, obličej a planoucí pohled obrácený k nim; stáli kus mezi ním a denním ruchem venku a on na okamžik vypadal jako duše ztracená v naprosté samotě v lidnatém světě.

Cadfael a Matouš stáli a zkoumavě a nejistě si hleděli do očí. Tohle je ten schopný, pohotový mladý muž, který se v okamžiku potřeby vrhl do akce, muž, na nějž se Melangela upnula svým mladým, nezkušeným srdcem a na něhož Rhun jistě pohlížel jako na nadějné východisko pro svou sestru, aniž by se staral, co bude s ním samotným. Je očividně dobrého, urozeného původu, určitě pochází z drobné šlechty a naučil se i trochu latinsky, nejen zacházet se zbraní. Pro co jiného než pro nezřízenou lásku by se takový člověk toulal po kraji jako vandrák bez halíře, bez kořene a bez pout ke komukoli, jen k umírajícímu?

“Povězte mi pravdu,” řekl Cadfael. “Je to skutečně pravda, je to jisté, že Ciaran se touto cestou ubírá na smrt?”

Chviličku bylo ticho a Matoušovy tmavé oči byly stále větší a temnější. Pak řekl velmi tiše a uváženě: “Je to pravda.

58

59

Smrt už na něj vypálila cejch. Pokud s námi svatá Winifred neudělá zázrak, nic ho nemůže zachránit. A mne také ne!” skončil úsečně, odtrhl se od Cadfaela a vrátil se ke svému oddanému dohledu.

Cadfael se vzdal večeře v refektáři a místo toho zamířil po předklášteří k městu: přes most klenoucí se nad Severnem, branou dovnitř a vzhůru po točité Wyle do městského domu Hugha Beringara. Tam se posadil a vzal na klín svého kmotřence Gilese, velké, pohledné, svévolné dítě, světlovlasé po matce, s dlouhými končetinami, které naznačovaly, že jednoho dne přeroste svého malého snědého, sardonického otce. Aline přinesla manželovi a jeho příteli jídlo a víno a pak usedla k šití, jen čas od času se spokojeným úsměvem pohlédla na své muže. Když její syn Cadfaelovi na klíně usnul, vstala a zlehka ho zvedla. Byl už pro ni těžký, ale naučila se ho nosit na paži opřeného o rameno, aby ji tolik netížil. Když dítě odnesla do sousední místnosti do postýlky a zavírala spojovací dveře, Cadfael za ní hleděl s láskou.

“Jak je možné, zeje to děvče den ze dne zářivější a krásnější? Už jsem viděl, jak manželství setřelo pel z nejedné pěkné dívenky, alejí sluší jako světici svatozář.”

“Manželství má přece jen něco do sebe,” zlehka prohodil Hugh. “Vypadám snad já špatně? Ovšem pro muže vašeho roucha je to zvláštní postřeh, po tolika letech celibátu. A předtím takové potulování po světě! Vy jste nemohl mít o manželství moc vysoké mínění, jinak byste si na ně troufl sám. Sliby jste složil až po čtyřicítce, a to jste byl urostlý křižák, který procestoval celý východ. Jak můžu vědět, že někde nemáte schovanou nějakou vlastní Aline, někde ve vzpomínkách, a že vám není stejně drahá jako ta moje mně? Třeba máte i svého Gilese,” dodal s rozmarným úsměvem, “Gilese Bůh ví kde, už dospělého v muže.”

Cadfaelovo mlčení a nehybnost, třebaže byly zcela klidné a spokojené, zazněly Hughovým vnímavým smyslům jako němá výstraha. Na pokraji ospalosti, opřen v poduškách po dlouhém dni stráveném venku, otevřel černé přemýšlivé

oko, upřel je na přítelovu zádumčivou tvář a citlivě se přesunul k všednodenním záležitostem.

“Takže ten Simeon Poer je na jihu známý. Jsem vám a bratru Adamovi vděčný za pošťouchnutí, přestože tady zatím nešlápl vedle. Ale ti druzí, které jste mi popsal. Ve Watově hospodě jsou zvyklí všímat si cizinců, kteří přicházejí na jarmark nebo na svátek a brouzdají po městě. Wat mým lidem říkal, že se mu tam schází velmi veselá společnost, a někteří jsou tu cizí. Mohli by to být ti, o kterých mluvíte. Někteří jsou samozřejmě obyčejní mladí frajírci z města a předklášteří, kteří mají víc peněz než rozumu. Hodně pijí a hrají kostky. Watovi se nezdá, jak se ty kostky kutálejí.”

“Já jsem si to myslel,” přikývl Cadfael. “Za každou naši mši slouží někde jinde mši hráčskou. Jen ať hlupáci zahazují peníze, když zahodili rozum, patří jim to. Ale Wat pozná falešné kostky na první pohled.”

“Ví také, jak se takového moru v domě zbavit. Pošeptal jednomu z těch cizích do ucha, že je jeho hospoda sledovaná a že by bylo dobré, kdyby svou partu odvedl. A dnes večer posílá kluka zjistit, kde se sejdou. Zítra večer si pro ně dojdeme a zbavíme se jich ještě před svátkem, jestli všechno půjde dobře.”

To bude velmi vítaná očista, říkal si Cadfael cestou zpátky přes most v jasném podvečeru. Řeka pod ním valila své vířivé proudy v záblescích odraženého světla. Vody bylo teď v létě málo a kolem ostrůvků se rýsovalo splývavé, hnědnoucí vodní býlí. Zatím však nic nevrhlo ani odražené přízračné světlo na onu smrt tam daleko na jihu, odkud připutoval kupec Simeon Poer. Na pouť kvůli své úctyhodné duši? Nebo na útěku před zákonem, příliš nebezpečně pobouřeným čímsi horším, než je šizení hlupáků? Cadfael se ovšem sám cítil hlupákům natolik blízko, že ani tuhle věc nepovažoval za přijatelnou, přestože je samozřejmě možné dokazovat, že hráči si zaslouží všechno, co se jim stane.

Velká brána opatství byla zavřená, ale branka zela dokořán a od západu do ní padalo sluneční světlo. Trochu oslněný Cadfael se otřel rukávem a ramenem o někoho, kdo vchá

61

60

VI

zel, a trochu překvapeně se nechal zavést dovnitř pevnou rukou, která ho uchopila za loket.

“Dobrou noc přeji, bratře!” zazpíval mu do ucha libý hlas, když v patách za ním vstoupil vracející se host. Solidní, statná postava ve vlněném rouše ho houpavým krokem předešla a přes velké nádvoří zamířila ke kamenným schůdkům domu pro hosty. Byl to Simeon Poer, který si říkal kupec z Guildfordu.

Dopoledne dvacátého prvního června, den před svátkem přenesení svaté Winifredy, vycházeli od velké mše do zářivého dne, když tu opata, který se klidně ubíral ke svému obydlí, drsně vyrušilo náhlé úzkostné zaúpění z davu rozcházejících se účastníků bohoslužby, prudké čeření pohybu v jejich řadách a vynořivší se rozčilená postava, která se za ním hnala na nemotorných bosých nohou, chytila ho za roucho a hlasitě, pohoršené vykřikla: “Otče opate, buďte mým přítelem a zárukou spravedlnosti! Jsem oloupen! Zloděj! Mezi námi je zloděj!”

Opat ohromeně a ustaraně pohlédl do tváře Ciaranovi, jež byla zkřivená a planula pohoršením a úlekem.

“Otče, snažně vás prosím, postarejte se o spravedlnost! Jestli mi nepomůžete, jsem bezmocný!”

Trochu opožděně si uvědomil nepřístojnou prudkost svého chování a padl na kolena u opatových nohou. “Promiňte, promiňte! Jsem příliš hlučný a obtěžuji vás! Málem nevím, co mluvím!”

Tlačenice rozpovídaných, slavnostně naladěných hostů právě vypuštěných od mše v mžiku úplně ztichla, a místo aby se rozptýlila, s dychtivou zvědavostí se shlukla kolem a natahovala uši. Domácí mniši, jimž bylo zabráněno v ukázněném odchodu, s tichým nesouhlasem postávali opodál. Cadfael se přes klečící, prosebnou Ciaranovu postavu díval po jeho nerozlučném dvojčeti a spatřil Matouše, jak se právě prodírá z davu ven s ústy i očima dokořán, očividně zmaten, a pak zůstává stát několik kroků opodál a bezradně se mračí z opata na Ciarana a zase na opata a snaží se zjistit příčinu všeho rozruchu. Je vůbec možné,

63

62

že se jednomu z té dvojice stalo něco, o čem ten druhý neví?

“Vstaňte!” řekl vzpřímený a klidný Radulfus. “Nemusíte klečet. Řekněte, oč jde, a dočkáte se práva.”

Ticho se šířilo, rostlo a pohlcovalo i nejvzdálenější kouty nádvoří. Ti, kdo již odešli, se obrátili, nenápadně se loudali zpátky a s vypoulenýma očima a s nataženýma ušima zůstali okounět na okraji shromážděného zástupu.

Ciaran se pracně vztyčil, a ještě než se narovnal, už ze sebe sypal svůj příběh. “Otče, měl jsem prsten, kopii toho, jaký používá biskup z Winchesteru, s jeho znakem a titulem. Takové kopie používá jako glejt pro ty, které vysílá ve svých službách nebo se svým požehnáním, aby jim otevřel dveře a zajistil cestou ochranu. Otče, ten prsten je pryč!”

“Ten prsten vám dal sám Jindřich z Blois?” zeptal se Radulfus.

“Ne, otče, osobně ne. Byl jsem ve službách převora opatství v Hyde jako laický písař, když na mě přišla ta smrtelná choroba a složil jsem přísahu, že strávím své poslední dny u aberdaronských kanovníků. Můj převor vždyť víte, že Hyde už kolik let nemá opata můj převor ze své dobroty požádal pana biskupa, aby mi poskytl ochranu na cestě.”

Tak tam začala tahle bosá pouť, rozjasnil se Cadfael. Ve Winchesteru, nebo skoro v něm, protože nový klášter v tom městě, odjakživa žárlivě soupeřící se starým, kde předsedal biskup Jindřich, musel před třiceti lety opustit svůj starý domov ve městě a byl zapuzen do Hyde Meadu na severozápadním předměstí. Jindřich a společenství v Hyde se nijak nemilovali, protože právě biskup se postaral, aby tak dlouho neměli opata, neboť sledoval svůj cíl proměnit je v biskupský klášter. Zápas probíhal už nějaký čas, biskup zkoušel všelijaké cesty, jak by dům dostal do vlastních rukou, a převor používal všech prostředků, aby se tomu ubránil. Zdá se, že Jindřich má pořád ještě tolik slušnosti, aby projevil soucit dokonce i služebníku znepřáteleného domu, když mu hrozí nemoc a smrt. Pocestný, nad nímž rozevře svou ochrannou dlaň biskup a papežský legát, může projít nerušené všude, kde ještě platí zákon. Ruku se na něho od

váží vztáhnout jen ti, kdo jsou již nenapravitelně mimo jeho hranice.

“Otče, ten prsten je pryč, právě teď mi ho ukradli. Podívejte se, tuhle je přeříznutá šňůrka, na které visel!” Ciaran zvedl šedohnědou lněnou mošnu, kterou nosil u opasku, a ukázal dva visící konce velmi čistě přeříznutého provázku. “Ostrý nůž někdo tady má dýku. A můj prsten je pryč!”

To už stál opatovi po boku převor Robert, vyrušený ze svého stříbroskvoucího klidu. “Otče, co říká tento muž, je pravda. Ukázal mi ten prsten. Dostal jej, aby mu zaručil pomoc a pohostinství na jeho pouti, která má velice smutný a vážný důvod. Jestliže se nyní ztratil, neměli bychom během pátrání zavřít bránu?”

“Staň se,” odvětil Radulfus a mlčky hleděl, jak bratr Jeroným, vždy horlivě a snaživě převorovi v patách, běží zajistit splnění příkazu. “Teď si vydechněte a zamyslete se, protože prsten nemůže být daleko. Nenosil jste jej tedy na ruce, ale měl jste jej bezpečně přivázaný na tomto provázku v mošně?”

“Ano, otče. Byl pro mě nevýslovně cenný.”

“Kdy jste se naposled ujistil, že je na svém místě?”

“Otče, vím, že jsem ho ráno ještě měl. To málo věcí, které mi patří, leží zde před vámi. Copak bych to nepoznal, kdyby mi někdo ten provázek přeřízl v noci, když jsem spal? Ráno bylo všechno tak, jak jsem to večer uložil. Byl jsem vyzván, abych kvůli svému slibu, že půjdu bos, zůstal ležet. Dnes jsem se vypravil jen na mši. Zde, přímo v kostele, v této velké tlačenici věřících nějaký zlotřilec porušil všechny zákazy a prsten odřízl.”

Opravdu, pomyslel si Cadfael a uvážlivě přejížděl pohledem zvědavé tváře přihlížejících, v takové tlačenici by nebylo těžké najít šňůrky, které drží schovaný prsten, hbitě jej vytáhnout z úkrytu, šňůrky přetnout a nenápadně se s prstenem mezi natěsnanými těly vytratit tak, že mě živá duše neuvidí a oběť nic nepozná. Byla to čistá práce, provedená tak tajně a zručně, že ani Matouš, kterému neušlo nic, co se týkalo jeho přítele, nepostřehl ten nestydatý útok. Matouš tam totiž stál očividně překvapený a zatím nevěděl, jak se

64

65

k tomuto zvratu událostí postavit. Z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst, byl uzavřený a klidný, oči měl zúžené a jasné a hleděl střídavě z Ciarana na opata a převora, podle toho, který právě mluvil. Cadfael si všiml, že se k němu přikradla Melangela a váhavě ho vzala za rukáv. Nesetřásl ji. Podle nepatrného pozdvižení hlavy a rozšíření očí věděl, kdo se ho dotkl, a rukou vyhledal její a stiskl ji, zatímco celou pozornost zdánlivě upíral na Ciarana. Někde nedaleko za nimi se o berle opíral Rhun a v úzkostné obavě chmuřil sličnou tvář, zatímco teta Alice stála při něm, svítíc zvědavostí. Tak jsme tu všichni, pomyslel si Cadfael, a nikdo z nás neví, co si myslí ti druzí, kdo udělal to, co se stalo, ani co z toho vyplyne pro kohokoli z těch, kdo tu přihlížejí a diví se.

“Nemůžete nám říci,” nadhodil pobouřený a zarmoucený převor Robert, “kdo stál během bohoslužby poblíž vás? Pokud nějaký špatný člověk tak zneužil svatého obřadu a dopustil se krádeže přímo při posvátné mši.”

“Otče, já jsem se díval jen na oltář.” Ciaran se třásl horlivostí a nastavoval mu vypleněnou mošnu se svým skrovným majetkem. “Tlačilo se na nás tolik lidí. jak se jen sluší u takové svatyně. Matouš mi stál za zády, ale tak stojí vždycky. Jak mohu říci, kdo ještě kolem mě byl? Vždyť mezi námi nebyl jediný muž nebo žena, na které by se ze všech stran někdo netlačil.”

“To je pravda,” souhlasil převor Robert, kterému velká účast značně polichotila. “Otče, brána je teď zavřená a jsme tu všichni, kdo jsme se zúčastnili mše. Jistě si všichni přejeme, aby byla tato křivda napravena.”

“Předpokládám, že všichni kromě jednoho,” pravil suše Radulfus. “Jednoho, který si sem přinesl nůž nebo dýku tak ostrou, že čistě přeřízla tyto pevné šňůry. Ať již sem přišel s jakýmikoli záměry, vyzývám ho, aby se zamyslel a třásl se o svou duši. Roberte, ten prsten se musí najít. Všichni muži dobré vůle zde jistě nabídnou pomoc a dobrovolně ukážou, co mají při sobě. Stejně učiní každý host, který neskrývá krádež ani svatokrádež. A ať se také prozkoumá, zda nezmizely nějaké jiné cennosti. Neboť jedna krádež znamená, že je tu jeden zloděj.”

66

Zašumělo to souhlasem, snad s malým zpožděním, protože každý muž a žena nejprve pohlédli na svého souseda a pak se chvatně rozhodli ozvat se první. Přišli sem odevšad, do této chvíle se neznali, mísili se a navazovali přátelství se sváteční bezstarostností. Jak ale poznat, kdo je neposkvrněný a kdo podezřelý, když nyní svět namířil nelítostně prst do jejich stáda?

“Otče,” prosil Ciaran a stále se potil a třásl rozčilením, “tady vám v této mošně předkládám vše, co jsem si do těchto prostor přinesl s sebou. Prozkoumejte to, ukažte, že jsem byl opravdu oloupen. Přišel jsem sem dokonce bos, všechno, co mám, máte v ruce. A můj druh Matouš před vámi otevře svou mošnu stejně ochotně, aby dal příklad všem ostatním, kteří se chtějí zprostit podezření. Jistě to neodmítnou, když jdeme příkladem.”

Při tomto slově Matouš prudce vytrhl ruku z Melangeliny. Posunul si svou mošnu z režného plátna, velmi podobnou Ciaranově, na bok. Ciaranova skrovná cestovní výbava ležela v převorových rukách. Robert ji uložil zpátky do vaku, odkud pocházela, a pohlédl tam, kam ho vedl Ciaranův rozrušený pohled.

“Rád vám to předám do rukou, otče,” řekl Matouš, odepnul mošnu a nastavil ji.

Robert ji s vážnou úklonou přijal, otevřel a prozkoumal s jemnou ohleduplností. Většinu toho, co bylo uvnitř, neukázal, ač se toho dotkl. Zásobní košile a plátěné spodky, zmačkané tím, jak byly uloženy, a cestou zřejmě víc než jednou prané. Skromné prostředky pánské toalety břitva, kousek mýdla, breviář vázaný v kůži, hubený váček, složená trofej z vyšívané stuhy. Robert vytáhl to jediné, o čem soudil, že to musí ukázat, dýku v pochvě, jakou by mohl nosit u boku kterýkoli šlechtic, s čepelí jen o málo delší než mužská dlaň.

“Ano, je moje,” řekl Matouš a hleděl opatu Radulfovi zpříma do očí. “Nic nepřeťala. A neopustila také mou mošnu od chvíle, kdy jsem vstoupil do vašich prostor, otče opate.”

Radulfus pohlédl z dýky na jejího majitele a krátce přikývl. “Chápu, že by se dnes žádný mladý muž nevydal na cesty bez nástroje k sebeobraně. Tím spíš, když musí bránit

67

druhého, který s sebou žádnou zbraň nemá. Tak aspoň rozumím vašemu postavení, můj synu. Přesto byste uvnitř těchto zdí neměl nosit zbraň.”

“Co jsem tedy měl udělat?” zprudka se otázal Matouš, ztuhl a v hlase se mu ozvalo cosi hraničícího s výzvou.

“To, co musíte udělat nyní,” řekl pevně Radulfus. “Svěřte ji do péče bratru fortnýři ve strážnici, jako to se svými zbraněmi udělali jiní. Až budete odcházet, můžete si ji kdykoli vyžádat.”

Nedalo se nic dělat, jen se uklonit a slušně ustoupit. Matoušovi se to podařilo, ale radost z toho neměl. “Udělám to, otče, a prosím vás za prominutí, že jsem se nezeptal na radu dřív.”

“Ale co můj prsten, otče.” úzkostně zaprosil Ciaran. “Jak dokončím cestu, nebuduli moci ukázat svůj glejt?”

“Budeme váš prsten hledat ve všech prostorách kláštera, a každý muž, který není vinen jeho ztrátou,” zvýšil opat hlas, aby dolehl až k okraji mlčícího zástupu, “dobrovolně nabídne své věci k prohlídce. Postarej se o to, Roberte!”

S tím pokračoval v cestě, a dav se po chvilce strnulosti, kdy ho sledoval očima, dokud nezmizel, rozptýlil v náhlém šumu vzrušených dohadů. Převor Robert vzal Ciarana pod křídlo a odvlál s ním k domu pro hosty, aby si od bratra Denise vyžádal pomoc při pátrání po biskupově prstenu. Matouš vrhl jeden váhavý pohled na Melangelu, otočil se na patě a odspěchal za nimi.

Nenašla by se nevinnější a ochotnější společnost než hosté shrewsburyského opatství v onen den. Každý otvíral svůj raneček nebo krabici málem dychtivě, aby honem doložil svou neposkvrněnou ctnost. Pátrání, prováděné tak důkladně, jak jen bylo možné, trvalo celé odpoledne, ale po prstenu se nenašla ani stopa. Navíc ještě pár majetnějších obyvatel společného dormitáře, kteří zatím neměli důvod sahat až na dno svých zavazadel, učinilo bolestná odhalení, když o to byli požádáni. Jeden zeman z Lichfieldu nalezl svůj zásobní váček o polovinu lehčí, než když jej ukládal. Mistr Simeon Poer, jeden z prvních, kteří předložili svůj majetek, a nejhla

68

šitější v odsuzování tak rouhavého zločinu, prohlásil, že byl okraden o stříbrný řetěz, který zamýšlel příští den obětovat na oltář. Chudý farní kněz, pro něhož byla tato pouť splněním celoživotního snu, bědoval nad ztrátou malé krabičky, kterou víc než rok vyráběl vlastníma rukama a zdobil stříbrnými a skleněnými intarziemi a v níž si toužil odnést domů nějakou památku na svou návštěvu, usušený kvítek ze zahrady nebo snad nitku z třásňového okraje oltářní roušky pod rakví s ostatky svaté Winifredy. Kupec z Worcesteru nemohl najít pěkný kožený opasek ke svému nejlepšímu kabátci, který si šetřil na zítra. Pár jiných mělo podezření, že se v jejich věcech někdo hrabal a opovrhl jimi, což bylo ze všeho nejhorší.

Bylo po všem a výsledek žádný, a tak se Cadfael konečně odebral do své dílny, aby tam byl včas, než přijde Rhun. Chlapec přišel přesně v určenou hodinu, oči veliké a zamyšlené, a poddajně a mlčky ležel, zatímco ho Cadfael ošetřoval. Každý den pronikal o něco hlouběji do jeho zauzlených a zatvrdlých tkání.

“Bratře,” vzhlédl nakonec, “nenašli jste u nikoho v mošně dýku, viďte?”

“Ne, nic takového.” Našlo se ovšem pochopitelně dost malých domáckých nožů, jaké člověk potřebuje, aby si při zastávkách někde pod keřem nebo při přenocování na cestě ukrojil chléb a maso. Hodně jich bylo dost ostrých na většinu běžných úkolů, ale ne dost na to, aby přeřízly silné šňůrky tak hladce, aby se to neprozradilo škubnutím. “Ovšem muži, kteří se holí, nosí také břitvu a tupá břitva je ostuda. Jakmile přijde pod střechu zloděj, dítě, počestný člověk na něj sotva stačí. Ten, kdo nemá skrupule, je vždycky ve výhodě proti těm, kdo dodržují zákony. Ty se ale trápit nemusíš, ty jsi nikomu neukřivdil. Nenech si něčím takovým zkazit zítřek.”

“Ne,” souhlasil chlapec, stále něčím zaujatý. “Ale, bratře, nějaká dýka tuje nejmíň jedna. S pochvou, a pěkně dlouhá já to vím, včera při mši mě na něho přimáčkli. Víte, že se musím pevně držet berlí, když mám déle stát, a on měl za opaskem velkou plátěnou mošnu, přitisknutou k mé paži

69

a ruce, jak jsme tam byli natlačení. Cítil jsem tvar té dýky, jílec a všechno. Vím to. Ale vy jste ji nenašli.”

“A kdo to byl,” zeptal se Cadfael a dál pečlivě masíroval tkáně, které mu vzdorovaly, “kdo měl při sobě na mši svou výzbroj?”

“Ten velký kupec v tom pěkném kabátci z nížinné vlny. Já jsem se naučil rozpoznávat látky. Říkají mu Simeon Poer. Ale vy jste ji nenašli. Třeba ji předal bratru fortnýři, jako to teď bude muset udělat Matouš.”

“Snad,” řekl Cadfael. “Kdy jsi to zjistil? Včera? A co dnes? Stál zase blízko tebe?”

“Ne, dnes ne.”

Ne, dnes stál a klidně přihlížel té komedii, oči i uši nastražené, připraven otevřít mošnu přede všemi, budeli třeba, a samolibě se usmíval, když opat nařídil odzbrojení jiného muže. V tu chvíli při sobě rozhodně žádnou dýku neměl, ať už sejí mezitím zbavil, jak chtěl. Tady uvnitř je úkrytů dost a dost, pro dýku i pro libovolné množství ukradených malých cenností. Samotné pátrání bylo jen formalita, pokud nebyli mocní odhodláni držet bránu zavřenou a hosty uvězněné, dokud nebude překopán každý metr zahrady a rozebrána každá postel a lavice v dormitáři a domě. Hříšníci jsou vždycky o krok napřed před poctivými lidmi.

“Nebylo spravedlivé přinutit Matouše, aby se vzdal dýky,” ozval se Rhun, “když někdo jiný ji měl pořád při sobě. A Ciaran se strašně bojí hnout z místa, když nemá svůj prsten. Odmítá vyjít z dormitáře dřív než zítra. Je mu z té ztráty špatně.”

Ano, vypadalo to tak. Není to ale divné, uvědomil si náhle Cadfael, když se potí strachem člověk, který se již klidně prohlásil za odsouzence k smrti? Proč se bojí? Strach měl přece zemřít jako první.

Lidé jsou ovšem zvláštní, napomenul sám sebe. Blažená, klidná smrt v Aberdaronu, dobře připravená a doprovázená modlitbami a soucitem podobně smýšlejících zbožných osob, se právem může jevit jinak než surová vražda rukou cizích lidí a lupičů někde v divočině.

Ale ten Simeon Poer jestli měl takovou dýku včera, mohl

70

ji stejně dobře mít s sebou v tlačenici při mši i dnes. Co s ní tedy udělal, než Ciaran krádež objevil? A jak věděl, že sejí musí tak rychle zbavit? Kdo jiný mohl být tak bdělý než zloděj sám?

“Už si nelam hlavu,” pohlédl Cadfael na chlapcovu krásnou, citlivou tvář, “s Matoušem ani Ciaranem, ale mysli jen na zítřek, až předstoupíš před světici. Ona i Bůh vidí vás všechny a nikdo jim nemusí říkat, co kdo potřebujete. Všichni musíte jen klidně počkat, co se stane. Ať se totiž stane cokoli, nebude to jen tak. Vzal sis včera lék?”

Rhun překvapeně rozevřel oči, světlé a zářivé jako slunce a led, oslepivě jasné. “Ne. Byl to dobrý den, chtěl jsem vzdát díky. To neznamená, že si nevážím toho, co pro mě děláte. Jen jsem si přál také něco dát. A spal jsem, opravdu, dobře jsem spal.”

“Tak spi i dnes,” řekl Cadfael jemně a objal chlapce, aby ho mohl zvednout do sedu. “Pomodli se, tiše se zamysli nad tím, co bys měl dělat, udělej to a spi. Neexistuje nikdo živý, ani král, ani císař, kdo by mohl udělat něco víc nebo něco lepšího; kdo by mohl doufat v lepší sklizeň.”

Ciaran už se ten den z domu pro hosty nehnul. Zato Matouš ano. Proti všem zvyklostem se vynořil z klenutého průchodu bez svého společníka, zůstal stát nahoře na kamenném schodišti do nádvoří a se zakloněnou hlavou zhluboka vdechoval večerní vzduch. Bylo po večeři, ruch na nádvoří se zklidňoval, nastala chladivá, vděčná chvíle klidu před večerní mší.

Bratr Cadfael opustil kapitulu před koncem čtení, protože potřeboval v herbáriu dohlédnout na několik věcí, a přecházel směrem k zahradě, když zahlédl mladého muže na schodech, jak zhluboka a se zjevným požitkem dýchá. Z nějakého důvodu vypadal Matouš vyšší, když byl sám, a mladší, tvář v měkkém večerním světle uzavřenou, ale klidnou. Když se pohnul a začal sestupovat na nádvoří, Cadfael se instinktivně podíval po druhé postavě, jež by jněla být těsně za ním, když už ne obvyklý krok před ním. Žádný Ciaran se však nevynořil. Dobrá, byl vybídnut, aby si odpočinul,

71

a nejspíš se tomu rád poddává, ale Matouš ho ještě nikdy neopustil, v noci ani ve dne, při odpočinku ani v pohybu. Ani aby šel za Melangelou, nanejvýš ji zachmuřeně a proti své vůli sledoval očima.

Lidé jsou nekonečně záhadní, říkal si Cadfael, zatímco beze spěchu kráčel dál, a já jsem nekonečně zvědavý. Je to zajisté hřích, ze kterého se musím vyznat při zpovědi, a zaslouží náležité pokání. Dokud je člověk zvědavý na své bližní, sama zvědavost ho drží při životě. Proč lidé dělají to, co dělají? Proč, když víš, že jsi nemocný a na umření, a přeješ si dospět do vytouženého přístavu, než přijde konec, proč se odsuzuješ k dlouhému putování bos a zatěžuješ se břemenem na krku? Jak se tím stáváš přijatelnější Bohu, když jsi nepomohl poutníkovi zmrzačenému ne svévolí, ale od narození, jako je mladý Rhun? A ty proč obětuješ své mládí a sílu na to, že někoho sleduješ krok za krokem napříč celou zemí, a proč on strpí, abys mu dělal stín, když by měl upokoj ovát svou mysl a spořádaně se loučit s přáteli, a nenakládat na ně své břímě?

Tu se zarazil, když došel kolem tisového plotu do růžové zahrady. Ten, koho spatřil sedět na trávníku na druhé straně záhonů a hledět přes svah hráškových polí a mělké kamenité letní vody stříbřitého potoka Meole, nebyl bližní, ale žena, osamělá a nehybná, s koleny zdviženými k bradě a pevně ovinutými rukama. Teta Alice je bezpochyby zabraná do rozhovoru s půltuctem důstojných matron vlastní generace a Rhun už určitě leží. Melangela se odkradla do klidu a samoty v zahradě, aby tu chvíli hýčkala své bláhové sny a nezdolné naděje. Byla to malá tmavá postavička se zlatou svatozáří jasného západu. Podle oblohy to vypadá, že zítra, v den svaté Winifredy, bude zase bezmračno a krásně.

Měli mezi sebou celou šíři růžové zahrady a ona ho neviděla, jak se blíží a vzdaluje po travnaté pěšině za svými posledními denními povinnostmi v dílně, aby se ujistil, že je všechno uklizeno, všechny láhve a skleničky zazátkované a ohřívadlo, které před chvílí používal, bezpečně uhašeno a zchlazeno. Bratr Oswin, mladý, nadšený a oddaný, měl pořád ještě sklon přehlížet drobnosti, třebaže už překonal ob

dobí, kdy mu všecko padalo z rukou. Cadfael všechno přejel pohledem a zjistil, že je to dobré. Neměl už naspěch, do večerní si tu může v šeru vonícím dřevem v klidu posedět a popřemýšlet. Je čas, aby se jiní ztráceli a nacházeli, a využívali nebo zneužívali tyto poslední okamžiky dne. Aby se ti tři bezúhonní řemeslníci, rukavičkář Walter Bagot, krejčí John Shure a kovář William Hales, odebrali tam, kde se má dnes večer sejít jejich vrhcábnická společnost, a strčili tak krk do Hughovy léčky. Čas, aby se ta záhadnější postava, Simeon Poer, vyhnula téže léčce, nebo do ní padla, nebo se odebrala jinam za jiným, vlastním nočním podnikáním. Cadfael viděl dva z první trojice vycházet z brány a třetího, jak po několika minutách následuje, a v duchu si byl jist, že takzvaný kupec z Guildfordu nepůjde o mnoho později. Je také čas, aby ten nevysvětlitelně samotářský mladý muž, jaksi puštěný ze řetězu, prošel celé toto území, jež se mu náhle otevřelo, a natrefil na osamělou dívku.

Cadfael natáhl nohy na dřevěnou lavici a na chvilku zavřel oči.

Matouš za ní stanul dříve, než si to uvědomila. Náhlé zašustění sluncem vyprahlé trávy na kraji palouku ji vyplašilo. Polekaně se otočila, vydrápala se do kleku a vzhlédla mu do obličeje rozšířenýma očima, napůl oslepenýma planoucím západem slunce, do něhož se dlouho dívala. Její tvář byla naprosto otevřená, zranitelná a dětská. Dívala se tak, jak se dívala, když ji uchvátil do náruče a přeskočil s ní příkop před pádícími koňmi. Právě tak na něj tenkrát otevřela oči, ještě omámené a zděšené, a právě tak se její strach rozplynul v úžas a potěšení, neboť u něho nenacházela nic než bezpečí, laskavost a obdiv.

To čisté setkání očí dlouho netrvalo. Zamžikala, potřásla hlavou, aby si projasnila oslněný zrak, a pátravě mu pohlédla přes rameno. Nemohla uvěřit, že je tu sám.

“Ciaran.? Něco pro něho potřebujete?”

“Ne,” řekl krátce Matouš a na okamžik odvrátil hlavu. “Je v posteli.”

“Ale vy jeho lůžko nikdy neopouštíte!” Řekla to nevinně,

72

73

ba úzkostně. Snad Ciaranovi záviděla, ale přece ho litovala a chápala.

“Vidíte, že jsem je opustil,” řekl Matouš drsně. “Já mám také své potřeby. nadýchat se vzduchu. A jemu je dobře tam, kde je, nehne se odtamtud.”

“Já věděla,” řekla s rezignovanou hořkostí, “že kvůli mně byste ven nešel.” Chystala se vstát, docela rychle a půvabně, ale on jako proti své vůli natáhl ruku, aby ji uchopil za zápěstí a zvedl. Avšak stejně rychle ji zase stáhl, když se dívka vyhnula jeho doteku a vstala bez pomoci. “Aspoň že jste se neotočil,” řekla rozmyslně, “a neutekl přede mnou, když jste mě našel. Měla bych být vděčná i za to.”

“Nejsem svobodný,” namítl dotčeně. “Víte to lip než kdo jiný.”

“Nebyl jste o nic svobodnější,” opáčila prudce Melangela, “když jste mi nesl náklad, šel vedle mě a nechal Ciarana kulhat napřed, aby neviděl, jak se na mě usmíváte, jste galantní, pečujete o mě, když je cesta neschůdná, a mluvíte jemně, jako by vám bylo milé, že jdete po mém boku. Proč jste mě tenkrát nevaroval, že nejste svobodný? Nebo proč jste ho raději nevedl nějakou jinou cestou a nenechal nás být? Pak bych si mohla dát pozor včas a po nějaké době bych na vás zapomněla. Teď už nikdy nemohu! Nikdy, až do konce života!”

Jeho rty i tváře se jí před očima sevřely křečí buď zloby, nebo bolesti. Nedovedla to rozeznat. Hleděla na něj příliš zblízka a příliš vášnivě na to, aby viděla jasně. Rázně otočil hlavu, aby se vyhnul jejímu zraku.

“Obviňujete mě právem,” zašeptal chraptivě, “byla to chyba. Nikdy jsem neměl věřit, že by pro mě mohlo existovat tak čisté a sladké štěstí. Měl jsem vás nechat jít, ale nemohl jsem. Ach, Bože! Vy si myslíte, že bych ho byl mohl odvést? Lepil se na vás, na vaši hodnou tetičku. Přesto jsem měl být natolik silný, abych se od vás držel stranou a nechal vás na pokoji.” Stejně rychle, jako od ní hlavu odvrátil, ji otočil nazpátek, natáhl ruku, uchopil ji za bradu a podržel její obličej proti svému tak nelaskavě, že cítila, jak se jí jeho prsty zarývají do masa. “Víte, jak těžkou věc žádáte? Ne! Vy

jste ten obličej nikdy neviděla, viďte? Vždycky jen očima někoho jiného. Kdo by vám opatřil zrcadlo, abyste viděla sama sebe? Snad nějaká tůň, kdybyste někdy měla čas se k ní sklonit a podívat se. Jak byste mohla vědět, co tenhle obličej udělá s člověkem, který je jednou ztracen? A vy se divíte, že jsem bral, co jsem mohl, jako vodu na poušti, když ta tvář kráčela vedle mě? Měl jsem raději zemřít, než zůstat vedle vás a brát vám klid. Bůh mi odpusť!”

Byla o pět let blíže dětství než on, i když vezmeme v úvahu dva a více roků, o něž má dívka náskok před stejně starými chlapci. Stála uchváceně, maličko postrašená jeho prudkostí a nevýslovně pohnutá trýzní, kterou z něj cítila vyzařovat jako vše pronikající syrový pach. Ruka s dlouhými prsty, která ji držela, se strašně třásla, celé jeho tělo se chvělo. Jemně zvedla ruku a sevřela tu jeho, vytržena z vlastní usouženosti jeho větším a nevysvětlitelnějším utrpením.

“Neodvažuji se mluvit za Boha,” řekla vyrovnaně, “ale co mohu odpustit já, to si troufám odpustit. Není to vaše vina, že jsem se do vás zamilovala. Vy jste jen byl ke mně laskavější než kdokoli jiný od té doby, co jsem opustila Wales. A já věděla, můj milý vy jste mi opravdu řekl, že jste složil slib, jen kdybych na to byla brala ohled! Jaký slib, to jste mi nikdy neřekl, ale netrapte se, duše moje, jen se tak hrozně netrapte.”

Zatímco tam tak uchváceně stáli, světlo západu ztemnělo, doplanulo a mlčky dohořelo v žhavý popel a přes obličeje jim přelétl první stín soumraku jako pírko, jako rychle letící křídla, a rozplynul se v náhlém perlovém světle. Její velké oči přetékaly slzami, skoro tak jako jeho. Když se k ní sklonil, žádný nevěděl, kdo políbil první.

Zahradami zazvučel v podvečerní záři jasný zvonek svolávající na večerní a okamžitě vytrhl bratra Cadfaela z dřímoty. Byl v tomto útočišti svého zralého věku stejně zvyklý probouzet se svěží a čilý jako za svého válečnického mládí, zvyklý co nejvíc využívat noční i denní svět. Vstal a vykročil do počínajícího projasněného večera a zavřel za sebou dveře.

75

74

Do kostela to měl přes herbárium a růžovou zahradu jen pár vteřin. Šel svižně, šťastný, že je tak krásný večer a slibuje pěkný zítřek, a ani nevěděl, proč se cestou podíval stranou, k západu, leda snad, že obloha na té straně byla celá jemná, čistá a teplá jako dívčí ruměnec. A oni tam stáli, dva zřetelné stíny objímající se v siluetě proti ohni západu, rýsující se nad svahem dolů k neviditelnému potoku. Matouš a Melangela, dosud napjatí, ale držící se v náručí, spojení polibkem, který trval, zatímco Cadfael přišel, prošel kolem a vytratil se za svými povinnostmi. Přesto mu ten obraz nesmazatelně utkvíval na sítnici i při modlitbách.

VII

Ohlašovatel vyslance biskupa legáta nebo snad spíše vyslance císařovny? dorazil do města večer téhož jedenadvacátého června a branou hradu ho poslali, aby se představil Hughu Beringarovi, právě když šerif přikazoval půltuctů mužů, aby se odebrali k mostu a nečekaně zasáhli do plánů mistra Simeona Poera a jeho společníků, kteří budou skoro jistě ozbrojení, když jsou tak daleko od domova a na dosud neprozkoumaném území. Návštěvník mu přišel nevhod, ale příliš dobře věděl o všech nebezpečích, která hrozí králově straně, a nedovolil by si ho bez okolků poslat pryč. Ať je jeho poselství jakékoli, potřeboval je znát a náležitě se připravit, aby se s ním mohl vypořádat.

Ve strážnici našel usedlého zemana středního věku, který vyřídil poselství slovo od slova.

“Pane šerife, panovnice Anglie a pan biskup z Winchesteru vás prosí, abyste v pokoji přijal jejich vyslance, který k vám přichází s nabídkou míru a pořádku v jejich jménu, a v jejich jménu vás žádá o pomoc při řešení útrap království. Přicházím napřed, abych ho ohlásil.”

Takže císařovna si přisvojila tradiční titul zvolené královny ještě před korunovací! Začínalo to vypadat definitivně.

“Vyslanec pana biskupa bude vítán,” odvětil Hugh, “a bude zde v Shrewsbury přijat s veškerou vážností. Pozorně vyslechnu vše, co mi bude chtít sdělit. V tomto Okamžiku však musím vyřídit záležitost, která nepočká. S kolika sloužícími přichází?”

“Jen se dvěma zbrojnoši a se mnou.”

“Nechám vás tedy v rukou svého zástupce, který pro vás

77

76

a vaše dva muže zařídí ubytování tady na hradě. Váš pán půjde do mého vlastního domu a má manželka ho uvítá. Omluvte mě, prosím, že jsem teď málo obřadný, protože ta záležitost se musí vyřídit za soumraku a nemůže čekat. Později vám to vynahradím.”

Posel byl docela spokojen, že mu ustájili a obstarali koně a že ho Alan Herbard odvedl do pohodlného bytu, kde mohl sundat boty a kožený kabátec, udělat si pohodlí a po libosti neuspěchaně požít pokrm a víno, které mu vzápětí předložili. Hughův mladý náměstek hrál hostitele velmi pěkně. Byl v úřadě dosud nový a na všem, co mu bylo svěřeno, si dával záležet. Hugh ho při tom nechal a svižně vyrazil se svým půltuctem mužů z města.

Bylo už po večerní, nebylo světlo ani tma, ale něco mezi obojím. Když došli k Vysokému kříži a zahnuli po strmé Wyle dolů, už se rozkoukali. V úplné tmě by jim kořist mohla snáze uniknout, za plného denního světla by je samotné bylo vidět už z dálky. Jsouli hráči zkušení, jistě postavili hlídku, aby je včas varovala.

Wyle zahýbala k východu a dovedla je k městské hradbě a Anglické bráně. Tam ze stínu brány vyskočil hubený nohatý kluk s rozcuchanou hlavou a bystrýma očima a zatahal Hugha za rukáv. Watův chlapec, chytrý uličník z předklášteří, pukající pýchou nad svým důležitým posláním a tím, jak je vtipně zvládl: svou kořist vypátral a teď čekal, až bude moci podat informace a rady.

“Pane, už se sešli ti čtyři z opatství a asi tucet nebo víc zdejších, většinou z města.” Jeho opovržlivý tón naznačoval, že tady v předklášteří jsou lidé chytřejší. “Radši nechte koně tady a pojďte pěšky. Kdyby v tuhle hodinu zaslechli jezdce, rozutečou se, sotva kopyta zaklapou na mostě. Zvuk se nese.”

To je rozumné, jestli se sešli někde blízko. “Kde tedy jsou?” zeptal se Hugh a seskočil.

“Pod posledním obloukem mostu na druhé straně, pane, je tam sucho a útulno jako v pokojíčku.” Při téhle nízké letní vodě určitě. Jen při nejvyšším stavu vody se tamtudy nedá projít. V tomhle krásném počasí to bude hnízdo vystlané uschlou trávou.

“Takže mají světlo?”

“Zlodějskou lucernu. Z jedné ani z druhé strany neuvidíte ani záblesk, dokud nesejdete k vodě. Svítí jen na plochý kámen, kam házejí.”

Snadno ji tedy při prvním poplachu uhasí a rozprchnou se jako vyplašení ptáci. Střihači budou utíkat první a nejrychleji. Ostříhané ovečky sice budou asi pochytány ve větším počtu, ale jejich jediným přečinem je, že jsou k vlastní škodě hloupé. Nekradly ani nikoho neošidily.

“Necháme koně tady,” rozhodl Hugh. “Slyšeli jste chlapce. Jsou pod mostem. Museli se tam dostat po pěšině od Gaye, podél řeky. Na druhé straně oblouku je husté křoví, ale tamtudy se jistě proderou. Na každý svah půjdou tři muži a já se přidám k těm na západě. Naše hlupáky nechte běžet, jestli je poznáte, ale cizince zadržte.”

Vydali se na razii. Po jednom, po dvou přešli most nad vodou Severnu, zelenající se zarostlými mělčinami a třpytící se odraženým světlem, a rozestavili se po obou stranách mezi keři na břehu. Než byli na místě, červánky na západě pohasly a noc se snesla jako sametová ruka. Hugh ustupoval po silničce na západ, dokud pod kamenným obloukem nezahlédl světélko. Byli tam. Jestli je jich tolik, neměl by je možná podcenit a měl by přivést víc vojáků, aby je pochytali. O hloupé měšťánky však nestál. Jen ať se odplíží domů do postele a zapomenou na své sny, že podojí krávu, která je vyschlá jako troud. Šlo mu jen o podvodníky. Se svými pošetilými občany ať si to vyřídí starosta.

Nechal oblohu ještě trochu ztemnět. Snesla se letní bezměsíčná noc. Pak se na jeho hvízdnutí z obou stran pohnuli.

Husté křoví na břehu v bezvětrné noci zašustilo a prozradilo je. Ten, kdo dole hlídal, měl bystrý sluch. Ozval se ostrý krátký hvizd. Lucerna okamžitě zhasla a pod kamennou mostní klenbou byla rázem tma jako v pytli. Hugh a jeho muži se rozběhli. Už se neschovávali a hnali se co nejrychleji. Těla se rozbíhala, srážela, zvedala a prchala, a nebylo slyšet nic než supění a vylekané vzdechy. Hughovi důstojníci se prodírali křovím a snažili se oblouk uzavřít. Někteří z hráčů uvězněných pod mostem prchali nalevo, jiní napra

79

78

vo, nechteli padnout do nastavených náručí, ale brodili se mělčinami a vrhali se i do hlubší vody. Pár se jich pustilo k protějšímu břehu. Byli to místní mladíci, kteří svou řeku dobře znali a odmalička plavali jako ryby. Jen ať plavou, to jsou shrewsburyští rodáci. Jestli přišli o peníze, jejich škoda, ale ať se teď vrátí domů do postele a litují v pokoji. Pokud jim to ovšem manželky dovolí!

Pod mostním obloukem však byli i takoví, kteří neměli Severn v žilách, a nechtelo se jim ani do mělké vody. Ti měli náhle v rukou ocel a bezohledně se probíjeli ven, máchajíce a bodajíce kolem sebe. Dlouho to netrvalo. Ve tmě se zmítali v pošlapané trávě zajatci Hughových šesti mužů, všichni, které dokázali pochytat za cenu škrábanců a šrámů, a vzdalující se šustění v křovinách ukazovalo, kudy prchají ti, kdo unikli. Pod mostem čekala opuštěná lucerna a rozházené kostky, těžká ztráta pro šejdíře, kteří si teď budou muset opatřit novou sadu.

Hugh setřásl pár kapek krve ze škrábnuté paže a hrabal se hustou trávou k pěšině vedoucí od Gaye k silnici a mostu. Před ním prchal láteřící stín. Hugh křikl nahoru k silnici: “Zadržte ho! Ve jménu zákona!” Předklášteří a město se už asi ukládají k spánku, ale vždycky se najde nějaký opozdilec, řádný či neřádný, a ten i onen se někdy s radostí chopí takové výzvy, buď aby nadělal neplechu, nebo pomohl spravedlnosti, podle toho, čemu je spíš nakloněn.

V hluboké, vlídné letní noci, která už nyní měla jen šafránový proužek na obzoru, se ozvala odpověď, překvapená a rozveselená, a zazněly zvuky krátkého, udýchaného zápasu. Hugh pádil k silnici a spatřil tři stíny jezdců na koni, kteří se zastavili u mostu, dva se shlukli po bocích třetího a ten se lehce skláněl ze sedla a v jedné ruce svíral límec sípající postavy, která se opírala o jeho koně, lapala po dechu a na nic jiného neměla energii.

“Myslím, pane,” podíval se muž držící límec na blížícího se Hugha, “že jste asi chtěl tohohle. Měl jsem dojem, že se ho dožaduje zákon. Mluvím tedy ze zdejším představitelem zákona?”

Byl to jasný, zvonivý hlas, nezvyklý tlumit svůj zvuk.

Měkké přítmí neodhalovalo tvář, ale ukazovalo tělo vzpřímené v sedle, ohebné, pohledné a bezesporu mladé. Udělal pohyb, jako když se chystá zajatce předat tomu, kdo na něho má větší nárok. Téměř osvobozený uprchlík se nevytrhl a nedal na útěk, ale zůstal stát s rozkročenýma nohama, napolo vyzývavě, a nedůvěřivě si Hugha měřil.

“Zdá se, že vám mohu děkovat za bělici,” usmál se Hugh, když poznal muže, kterého honil, “ale všichni lososi mi zřejmě uplavali proti proudu. Rozháněli jsme tlupu falešných hráčů, kteří sem přišli hledat kořist, ale ten mladý pán, co ho držíte za límec, je jen jeden z našich prosťáčků, náš ctihodný městský zlatník. Mistře Danieli, obávám se, že ve společnosti, ve které jste byl, se dá stříbro a zlato spíš ztratit, než získat.”

“Hrát kostky přece není zločin,” zamručel mladý muž a mrzutě přešlápl v prachu cesty. “Štěstí by se obrátilo.”

“S kostkami, které si přinesli, byste se načekal. Ale je pravda, že není žádný zločin promarnit večer a vrátit se domů s prázdnými kapsami. Nevznáším proti vám žádné obvinění, pokud teď půjdete a přihlásíte se s ostatními mému seržantovi. Když se budete řádně chovat, do půlnoci jste doma.”

Mistr Daniel Aurifaber své propuštění vděčně přijal a schlíple se odebral zpátky k mostu, aby se zařadil mezi zajatce. Klapot kopyt klusajících přes most naznačoval, že někdo doběhl pro koně a hodlá vyrazit na západ, směrem, kam uprchlí supi. Mají to necelou míli k lesu, a kdyby je chtěli najít, museli by mít psy. V noci je budou těžko honit. Zítra snad bude možné o něco se pokusit.

“Takhle jsem vás uvítat nechtel,” řekl Hugh, vzhlížeje do nezřetelné tváře nad sebou. “Jestli se nepletu, jste vyslanec císařovny Matyldy a biskupa z Winchesteru. Váš posel dorazil asi před hodinou. Nečekal jsem vás tak brzo. Myslel jsem, že tuhle věc vyřídím, než přijedete. Jmenuji se Hugh Beringar a jsem tu šerifem krále Štěpána. Vaši muži mají zajištěno ubytování na hradě, pošlu s nimi průvodce. Vy, pane, jste mým vlastním hostem, jestliže mému domu prokážete tu čest.”

81

80

“Jste velmi laskav,” řekl potěšené císařovnin posel, “a ze srdce rád přijímám. Neměl byste si to však nejdřív vyřídit s vašimi měšťany a pustit je domů? Moje věc může klidně chvíli počkat.”

“Nenaplánoval jsem to nejlíp,” přiznal později Hugh Cadfaelovi. “Podcenil jsem jejich otrlost i množství oceli, kterou u sebe měli.”

Tu noc chyběli v síni bratra Denise čtyři hosté: guildfordský kupec Simeon Poer, rukavičkář Walter Bagot, krejčí John Shure a kovář William Hales. Z nich William Hales ležel tu noc v kamenné cele na shrewsburyském hradě spolu s podomním obchodníkem, který jim ve městě sháněl zákazníky, ale ostatní se probojovali jen se šrámy do lesa na západě, nejsevernějšího výběžku Dlouhého hvozdu, aby se tam uložili na noc a spočítali ztráty i zisky, jež byly značné. Do opatství ani města se už vrátit nemohli. Stejně by však už vydělávali jen jeden večer. S více než třemi večery se počítat nedá, pak už se vždycky najde nějaký oškubaný, který je začne podezřívat. Na jih se také zatím odvážit nemohli. Ale člověk, který se živí svou mazaností, ji musí neustále brousit a přizpůsobovat pak se najde víc způsobů, jak se nepoctivě uživit.

Mladí šviháci a prostomyslní obchodníčci, kteří vyšli s vidinou, že se vrátí k manželkám s kapsami, v nichž to cinká vyhranými penězi, byli nahnáni do strážnice, dostali vyhubováno a s výstrahou odtáhli domů, schlíplí a se splasklými kapsami.

Tím by byla večerní práce skončila, kdyby se zář pochodně v bráně neodrazila od prstenu na pravé ruce Daniela Aurifabera. Byl plochý, stříbrný, s oválnou ozdobou, jež se na okamžik jasně ukázala. Hugh ji spatřil a položil zlatníkovi ruku na rameno.

“Ten prsten ukažte mi ho zblízka!”

Daniel mu jej podal s náznakem neochoty, třebaže vyvěrala zřejmě spíš z údivu než nějakého pocitu viny. Byl mu těsný a s potížemi jej přetahoval přes kloub, na prstě však nebyly známky toho, že by jej pravidelně nosil.

“Kde jste ho dostal?” zeptal se Hugh a podržel jej pod mihotavým světlem, aby prozkoumal znak a nápis.

“Poctivě jsem ho koupil,” bránil se Daniel.

“O tom nepochybuji. Ale od koho? Od některého z těch hráčů? Od kterého?”

“Od toho kupce říkal si Simeon Poer. Nabídl mi ho. Byla to pěkná práce a dobře jsem za něj zaplatil.”

“Zaplatil jste za něj dvakrát, příteli,” řekl Hugh, “protože to vypadá, že přijdete o prsten i o peníze. Nikdy vás nenapadlo, že by mohl být kradený?”

Neklidné zamžikání zlatníkových víček prozradilo, že ho ta myšlenka jistě napadla, třebaže ji rychle zahnal z mysli. “Ne! Proč bych si to měl myslet? Vypadal blahobytně, právě jako člověk, za jakého se vydával “

“Dnes ráno byl právě takový prsten ukraden jednomu poutníkovi v opatství. Opat Radulfus vzkázal starostovi, jakmile prohledali prostory kláštera, pro případ, že by jej někdo nabízel k prodeji. Je to znak a nápis biskupa z Winchesteru a nositeli byl dán jako glejt na cestu.”

“Ale já ho koupil v dobré víře,” namítl zaražený Daniel. “Zaplatil jsem, co ten člověk žádal, a prsten je teď můj, poctivě nabytý.”

“Od zloděje. Máte smůlu, mladíku, a třeba vás to naučí dávat si pro příště pozor na lidi, kteří jsou na vás hned milí a nabízejí ke koupi prsteny za cenu nižší, než je jejich hodnota nebylo to tak? Pocestní, kteří chrastí kostkami, nedávají nic zadarmo, ale berou, co se dá. Jestli vám vyprázdnili váček, vezměte si poučení pro příště. Tohle musíme ráno odevzdat panu opatovi. Ať to vyřídí s majitelem.” Viděl, jak se zlatník hněvivě nadechuje, aby si postěžoval, že byl ošizen, a nikoli nelaskavě zavrtěl hlavou, aby mu v tom zabránil. “Nic vám nepomůže. Chyťte se za nos, Danieli, a jděte se usmířit s manželkou.”

Císařovnin vyslanec jel zvolna houstnoucím šerem do kopce Wyle a držel krok s Hughovým menším koněm. Sám měl krásné vysoké zvíře, a mladý muž v sedle měl dlouhé tělo i údy. Na zemi bude tak o hlavu větší než já, odhadoval

82

83

ho ze strany Hugh. Budeme asi tak stejně staří, snad bych mu přiznal rok nebo dva náskok, víc sotva.

“Už jste někdy byl v Shrewsbury?”

“Nikdy. Jednou jsem možná byl na samém okraji hrabství, nevím jistě, kudy vede hranice. Byl jsem jednou poblíž Ludlow. Všiml jsem si cestou vašeho opatství. Je pěkné, veliké. Je to benediktinský řád?”

“Ano.” Hugh očekával další otázky, ale ty nepřicházely. “Máte v řádu příbuzné?”

I potmě si byl vědom vážného, zamyšleného úsměvu svého společníka. “Dá se to tak říci. Myslím, že by mi dovolil, abych ho tak nazýval, přestože pokrevní příbuzní nejsme. Choval se ke mně jako k synovi. Kvůli němu mám ten hábit rád. A neříkal jste něco o tom, že tu právě máte poutníky? Na nějaký zvláštní svátek?”

“Svátek přenesení svaté Winifredy, která sem byla před čtyřmi lety dopravena z Walesu. Zítra je výročí.” Hugh promluvil podle zvyku a docela zapomněl na to, co mu o té výpravě pověděl Cadfael, ale vzápětí si to vybavil. “Tenkrát jsem ještě nebyl v Shrewsbury,” zřekl sesoudu. “Až rok nato jsem položil své statky k nohám králi Štěpánovi. Můj kraj je na severu hrabství.”

Vyjeli na kopec a zabočili ke kostelu Panny Marie. Velká brána Hughova dvora byla dokořán, s pochodněmi na sloupech. Byli očekáváni. Jeho vzkaz byl Aline věrně vyřízen, čekala na ně se vší náležitou obřadností, ložnici měla připravenou, jídlo hotové, jen nosit na stůl. Všechny zvyky a časy se musí přizpůsobit příchodu hosta, povinnosti a výsadě pohostinství.

Uvítala je ve dveřích a otevřela jim na uvítanou dokořán. Vstoupili do síně zaplavené světlem z pochodní na stěnách a svící na stole. Instinktivně se k sobě obrátili, aby se na sebe poprvé pořádně podívali. Dívali se dlouho a oči se jim otvíraly stále víc. Těžko říci, kdo z nich dotápal k poznání jako první. Vzpomínka zaťukala a uvědomování postupovalo téměř kradmo. Aline stála mlčky, s úsměvem a udiveně, dívala se z jednoho na druhého a čekala, kdy se pohnou a vše se vyjasní.

“Mé vždyť já vás znám!” řekl Hugh. “Teď, když vás vidím, tak vás poznávám.”

“Také jsem vás už viděl,” souhlasil host. “Byl jsem tady v hrabství jen jedinkrát, a přece.”

“Potřeboval jsem vás vidět na světle,” pokračoval Hugh, “protože váš hlas jsem slyšel jen jednou, a jen pár slov. Možná si na ně ani nepamatujete, ale já ano. Bylo to jen devět slov. ,A teď ukaž, jak se umíš utkat s mužem! jste říkal. A vaše jméno, vaše jméno jsem nikdy neslyšel, jen jsem je vyrozuměl. Vy jste Robert, lesníkův syn, který vyvedl Yvese Hugonina z té lupičské pevnosti na Titterstoneském špičáku. A odvezl jste ho s sebou domů, že, a jeho sestru také.”

“A vy jste ten důstojník, který je obklíčil, a tak ode mne odvedl pozornost,” rozzářil se host. “Odpusťte mi, že jsem se tenkrát před vámi schoval, ale neměl jsem na vašem území žádná práva. To jsem rád, že se teď s vámi mohu poctivě setkat a nemusím utíkat.”

“A že už nemusíte být lesníkův syn Robert,” usmál se pobavené Hugh. “Já jsem vám své jméno nabídl a s ním i svůj dům. Smím nyní poznat vaše?”

“V Antiochii, kde jsem se narodil,” odvětil host, “mi říkali Daoud. Můj otec však byl Angličan z vojska Roberta Normandského a já byl pokřtěn mezi jeho spolubojovníky jako křesťan a přijal jméno kněze, který mi byl kmotrem. Nyní nosím jméno Olivier de Bretagne.”

Seděli spolu dlouho do noci, vychutnávali jeden druhého, konečně tváří v tvář po půldruhém roce vzpomínání. Nejprve však, jak se slušelo, krátce vyřídili Olivierovo poselství.

“Jsem vyslán,” pravil vážně, “abych vyzval všechny šerify hrabství, aby bez ohledu na svou dosavadní příslušnost k té či oné straně zvážili, zda by neměli přijmout nabízený mír pod vládou císařovny Matyldy a složit jí přísahu věrnosti. Takto zní poselství biskupa a koncilu: tato země již byla příliš dlouho rozervána mezi dvě znesvářené strany a jejich nepřátelstvím utrpěla těžkou úhonu a ztráty. A já tu říkám, že nijak neobviňuji stranu, k níž nepatřím, protože na obou stranách jsou platné nároky a obě nesou vinu za to, že se

85

84

nedokázaly dohodnout a ukončit tyto strasti. Štěstí se mohlo u Lincolnu obrátit jinam, ale už se stalo, a Anglie má krále v zajetí a zvolenou královnu na svobodě a na vzestupu. Není čas zastavit boje kvůli pořádku a míru a zdravé správě říše, a abychom měli vládu, která chce a musí potlačit tu spoustu křivd a tyranií, o nichž víte stejně jako já, že se zcela nezákonně ustanovily? Jakákoli silná vláda je jistě lepší než žádná vláda. Jde o mír a pokoj nechcete kvůli nim přijmout císařovnu a spravovat toto hrabství pro ni? Už je ve Westminsteru a pokračují přípravy na její korunovaci. Je daleko větší naděje na úspěch, jestliže její vládu posílí šerifové.”

“Žádáte ode mě,” řekl mírně Hugh, “abych se odřekl věrnosti, kterou jsem přísahal králi Štěpánovi.”

“Ano,” poctivě souhlasil Olivier. “Z vážných důvodů, nikoli z proradnosti. Nemusíte milovat, stačí, když nebudete nenávidět. Uvažujte o tom spíš tak, že dodržujete věrnost lidu svého hrabství a této země.”

“To mohu dělat stejně dobře a lip na straně, na níž jsem začal,” usmál se Hugh. “I teď to dělám, jak nejlíp umím. A budu to dělat dál, dokud budu živ. Jsem služebník krále Štěpána a nezběhnu od něho.”

“Co se dá dělat,” usmál se Olivier a povzdechl si. “Abych vám pravdu řekl, nyní, když jsem vás poznal, jsem nic jiného neočekával. Ani já bych neodstoupil od své přísahy. Můj pán je služebníkem císařovny a já jsem služebníkem svého pána, a kdyby se naše postavení obrátilo, odpověděl bych stejně jako vy. Přesto je v tom, co jsem předestíral, kus pravdy. Kolik toho národ unese? Váš polní nádeník, měšťánek, kterému loupí jeho hubenou obživu, ti by přijali Štěpána stejně rádi jako Matyldu, jen aby se zbavili toho druhého. A já dělám to, pro co jsem byl vyslán, nejlépe jak umím.”

“Nic nenamítám proti té věci, ani proti vašemu způsobu,” ujistil ho Hugh. “Kam pojedete dál? Doufám ovšem, že se tu pár dní zdržíte. Rád bych se s vámi lip seznámil, máme spolu hodně o čem mluvit.”

“Odtud mířím na severovýchod do Staffordu, Derby, Not

tinghamu a východní stranou zpátky. Někteří podmínky přijmou, jako to už udělali někteří páni. Jiní se budou držet svého krále jako vy. A někteří to budou dělat dál tak, jak to dělali, otáčet se jako korouhvičky s větrem a za každou otáčku si stanoví cenu. Ale nechme to, už jsme to vyřídili.”

Předklonil se odsunul vinný pohár. “Měl jsem mám ještě jedno, vlastní poslání, a rád bych se u vás pár dní zdržel, dokud nenajdu, co hledám, nebo se neujistím, že to tady není. Vaše zmínka o přílivu poutníků mi dává zrnko naděje. Člověk, který se chce ztratit, by se mezi takovým množstvím mohl schovat, když se tu lidé navzájem neznají. Hledám mladého muže jménem Lukáš Meverel. Vy nevíte, že by se tu byl objevil?”

“Pod tím jménem ne,” odpověděl Hugh, pln zvědavosti a zájmu. “Ale muž, který se chce ztratit, může své jméno odložit. K čemu ho potřebujete?”

“Já ne, potřebuje ho jedna paní. Možná jste tady, tak daleko na severu, neslyšeli o všem, co se zběhlo ve Winchesteru během koncilu. Došlo k úmrtí, které se mě velmi dotklo. Slyšel jste o tom? Štěpánova královna tam poslala klerika se smělou výzvou k legátově autoritě, ten muž byl v noci přepaden za svou troufalost a vyvázl životem jen za cenu jiného života.”

“O tom jsme opravdu slyšeli,” probudil se v Hughovi zájem. “Opat Radulfus byl na koncilu a přinesl nám úplnou zprávu. Přepadenému klerikovi přišel na pomoc rytíř jménem Rainald Bossard. Jak jsme slyšeli, byl ve službách Laurence ďAngers.”

“Který je i mým pánem.”

“To bylo zřejmé z dobré služby, kterou jste prokázal jeho příbuzným v Bromfieldu. Pomyslel jsem na vás, když opat mluvil o ďAngersovi, přestože jsem vás neznal jménem. Takže jste toho Bossarda dobře znal?”

“Poznal jsem ho během roku služby v Palestině a společné cesty domů. Byl to dobrý člověk a padl, když bránil svého ctihodného odpůrce. Nebyl jsem ten večer s ním a mrzí mě to, možná, že by ještě žil. Měl však s sebou jen jednoho nebo dva své lidi, neozbrojené. Na klerika se jich vrhlo pět nebo

86

87

šest. Byla to ošklivá záležitost, zmatená a ve tmě. Vrah unikl a nikdy nebyl vystopován. Rainaldova manželka. Juliána. Neznal jsem ji, dokud jsme s naším pánem nepřijeli do Winchesteru. Rainaldovo hlavní sídlo je totiž nedaleko. Získal jsem k ní,” řekl Olivier velmi vážně, “nejvyšší úctu. Byla opravdovým protějškem svého muže a o žádné dámě nelze říct něco lepšího.”

“Mají dědice? Dospělého, nebo ještě dítě?”

“Ne, nikdy neměli děti. Rainaldovi bylo skoro padesát a ona nemůže být o mnoho mladší. Je velmi krásná,” dodal vážně a uvážlivě Olivier jako ten, kdo se nepokouší chválit, ale objasnit. “Teď když ovdověla, bude mít hodně práce, aby se vyhnula dalšímu sňatku protože po Rainaldovi nebude chtít nikoho jiného. Má i svá vlastní dědičná sídla. Přemýšleli spolu o tom, kdo všechno zdědí, a proto k sobě před rokem vzali toho mladého muže, Lukáše Meverela. Je vzdálený příbuzný paní Juliány, je mu asi čtyřiadvacet nebo pětadvacet a nemá žádnou půdu. Chtěli ho udělat svým dědicem.”

Na chvíli se odmlčel a mračil se na prskající svíce, bradu v dlani. Hugh ho pozoroval a čekal. Byla to tvář, jež za pozorování stála, s výraznými kostmi, olivovou pletí, divoce krásná, i když byly sokolí oči takto zastřeny. Kolem hlavy se mu vinuly modročerné vlasy jako složená křídla a namodrale odrážely mihotavé světlo svíček. Daoud, narozený v Antiochii, syn anglického křižáka ve službách Roberta Normandského, záhadně přivátý přes půl světa ve službách anjouského barona, a chová se tu téměř normanštěji než Normané. Svět není zase tak velký, pomyslel si Hugh, a muž zrozený k dobyvatelství jej může překročit.

“Byl jsem u nich třikrát,” pokračoval Olivier, “ale pokud vím, nikdy jsem Lukáše Meverela nespatřil. Vím o něm jen to, co říkali jiní, ale mezi jejich výroky si vybírám. Na sídle není ani jeden, muž ani žena, kdo by se neshodoval na tom, že byl paní Juliáně naprosto oddán. Ale pokud jde o druh jeho oddanosti. Mnozí říkají, zeji miloval až příliš, rozhodně ne synovsky. Někteří říkají, že byl stejně oddaný Rainaldovi, ale jejich hlasy nyní slábnou. Lukáš byl jedním z těch,

kdo byli se svým pánem, když byl Rainald probdnut. Dva dny potom zmizel a od té doby ho nikdo neviděl.”

“Už chápu,” opatrně se nadechl Hugh. “Zašli tak daleko, aby tvrdili, že zabil svého pána, aby získal svou paní?”

“Teď, po jeho útěku, se to říká. Neví se, kdo s tím přišel první, ale rozkřiklo se to.”

“Proč potom uprchl před cenou, o kterou hrál? To nedává smysl. Kdyby tam byl zůstal, řeči by nevznikly.”

“To ne, myslím, že by vznikly, ať by odešel nebo zůstal. Byli takoví, kteří mu nepřáli jeho štěstí a uvítali by každý způsob, jak ho poškodit. Teď nacházejí dva dobré důvody, proč se dal na útěk. První je samotná vina a výčitky svědomí, když už je příliš pozdě někoho z nich tří zachránit. Druhý je strach strach, že se někdo o jeho činu dozvěděl a hodlá za každou cenu odhalit pravdu. V obou případech by se mohl někdo dát na útěk. To, kvůli čemu člověk zabije,” nevesele, leč bystře dodal Olivier, “může být poté ještě nedosažitelnější.”

“Ještě jste mi však neřekl, co o něm říká paní. Na její hlas by se přece mělo dát.”

“Říká, že takové mrzké podezření je nemožné. Cenila si svého mladého bratrance a stále si ho cení, ale není to láska, a nepřipouští ani, že by on o ní někdy takto smýšlel. Říká, že by se dal za svého pána zabít a že ho vyhnala právě pánova smrt, zeje nemocný a trochu pomatený zármutkem kdo ví, jakým bludem trpí? Byl tam přece ten večer, viděl Rainalda umírat. Je si jím jista. Chce, aby se našel a aby se k ní vrátil. Pohlíží na něj jako na syna a teď ho potřebuje víc než kdy jindy.”

“A vy ho kvůli ní hledáte. Ale proč tady, na severu? Mohl přece jít na jih, na západ, odjet z některého kentského přístavu za moře. Proč na severu?”

“Protože poté, co se ztratil, jsme se o něm jednou doslechli a tenkrát mířil na sever po silnici k Newbuřý. Jel jsem stejnou cestou, přes Abingdon a Oxford, a všude jsem se na něj vyptával, na osaměle cestujícího mladého muže. Mohu ho však hledat jen podle jména, protože víc o něm nevím. A jak jste podotkl, kdo ví, jak si nyní říká!”

89

88

“A nevíte ani, jak vypadá nic než jeho věk? Honíte se za přízrakem!”

“Co se ztratilo, vždycky se dá najít. Je potřeba jen dostatek trpělivosti.” Olivierova jestřábí vášnivá tvář nesvědčila o přílišné trpělivosti, ale rty měl tvrdošíjně sevřené a naprosto odhodlané.

“Dobrá,” zamyslel se Hugh, “zítra se můžeme alespoň jít podívat na přenesení svaté Winifredy zpátky na její oltář, bratr Denis s námi může projít soupis poutníků a ukázat nám všechny, kteří odpovídají věkem, ať jsou sami nebo ne. Pokud jde o cizí osoby tady ve městě, většinu by jich měl být schopen vyjmenovat starosta Corviser. V Shrewsbury se všichni znají. Opatství je jako útočiště pravděpodobnější; ovšem pokud tady ten muž vůbec je.” Dumal a zamyšleně se hryzal do rtu. “Jen co se rozední, musím poslat opatovi prsten a oznámit mu, co se stalo s jeho zatoulanými hosty, ale než budu moci jít na slavnost, musím nejdřív vyslat tucet mužů, aby prohledali okolní lesy a pokusili se vyplašit naši škodnou. Pokud jsou už za hranicí, má smůlu Wales a já víc udělat nemohu, ale pochybuji, že by chtěli zůstat v divočině déle, než budou muset. Asi nepůjdou daleko. Co kdybych vás nechal u starosty, abyste se ho vyptal na toho hledaného, a já bych zatím šel na svůj lov? Pak se společně půjdeme podívat, jak budou bratři přenášet svatou domů, a vyptáme se bratra Denise na hosty.”

“To by mi vyhovovalo,” radostně souhlasil Olivier. “Rád bych se poklonil panu opatovi, pamatuji se na něho z Winchesteru, přestože on si mě jistě nevšiml. A jestli si vzpomínáte,” zlaté oči mu zahalily dlouhé řasy a pohladily jeho krásné lícní kosti, “byl tam tenkrát v Bromfieldu a nahoře na špičáku jeden zdejší bratr. Určitě ho dobře znáte. Ještě pořád jev opatství?”

“Je. Teď už bude zpátky v posteli po půlnoční, a my bychom se tam taky měli odebrat, jestli nás zítra čeká rušný den.”

“Byl hodný k mladým příbuzným mého pána,” řekl Olivier. “Rád bych ho zase viděl.”

Na jméno se ptát nemusím, usmál se na něj zamyšleně

Hugh. A zná ho vůbec jménem? Předtím, když se zmínil o muži, kvůli němuž má rád benediktiny a který, ač není jeho pokrevní příbuzný, se k němu kdysi choval jako k synovi, Olivier jméno nezmiňoval.

“To musíte!” řekl šerif spokojeně, vstal a odvedl hosta do připravené ložnice.

90

91

VIII

Toho svátečního rána byl opat Radulfus vzhůru dlouho před ranní a jeho obedenciáři rovněž. Všichni měli závažné úkoly při přípravě procesí. Když se u opata ohlásil Hughův posel, bylo ještě časné chladné ráno, ležela rosa a světlo se jasně kladlo na střechy, zatímco dvůr byl ponořen do šeříkového stínu. V zahradách vrhal každý strom a keř dlouhý ostrý stín a záhony byly pruhované jako obřími tahy štětce na zlacené iluminaci.

Opat přijal prsten s radostným úžasem. Zbavil se tak jedné z věcí, jež mohla pokazit nádherný den. “Říkáte, že všichni čtyři lotři byli hosty v našem opatství? Jsem rád, že jsme se jich zbavili, ale pokud jsou ozbrojení, jak říkáte, a utekli do okolních lesů, budeme muset varovat naše pocestné, než odejdou.”

“Pan Beringar už poslal do lesa družinu,” řekl posel. “Jakmile byli jednou v úkrytu, potmě bylo další pronásledování marné. Ale doufáme, že je za dne vystopujeme. Jednoho máme ve vězení, třeba nám o nich poví víc odkud jsou a co mají na svědomí jinde. Ale aspoň vám teď nemohou pokazit slavnost.”

“Za to jsem ze srdce vděčný. Stejně jako bude Ciaran za vrácení prstenu,” dodal s pohledem na breviář, který ležel na stole, a trochu se zachmuřil při pomyšlení na tíhu obřadů, které ho v několika příštích hodinách čekají. “Nepřijde pan šerif dopoledne na mši?”

“Ano, otče, má to v úmyslu, a přivede s sebou hosta. Nejdřív musí zahájit to pátrání, ale do mše tady budou.”

“Hosta, říkáte?”

“Včera večer přijel vyslanec z císařovnina dvora, otče. Je z družiny Laurence ďAngers, jmenuje se Olivier de Bretagne.”

Jméno, které nic neřeklo Hughovi, neřeklo nic ani Radulfovi, přestože přikývl při vzpomínce na mladíkova pána. “Buďte tak hodný a povězte Hughu Beringarovi, že ho prosím, aby se s hostem po mši zdržel a poobědval se mnou. Rád bych se s panem de Bretagne seznámil a poslechl si, co je nového.”

“Vyřídím to, otče,” řekl posel a rozloučil se.

Opat Radulfus o samotě chviličku zamyšleně pohlížel na prsten ve své dlani. Ochranná ruka biskupa legáta je jistě mocnou záštitou pro každého takto významně poctěného pocestného všude, kde existuje nějaký řád a úcta k zákonu, v Anglii stejně jako ve Walesu. Tak silnému průvodnímu dokladu by odolali jen lidé, kteří jsou již za hranicí zákona, jejichž život nebo svoboda jsou již stejně propadlé, budouli zajati. Po tomto vrcholném dni se mnoho hostů odebere zpátky domů. Než se rozejdou, nesmí je zapomenout řádně varovat, že v lesích na západě mohou číhat zločinci a že jsou ozbrojení a umějí zacházet s dýkou. Nejlépe, když pocestní odejdou ve skupinách dost velkých, aby je odradily od útoku.

Mezitím ho čeká uspokojení z toho, že alespoň jednomu pocestnému vrátí jeho zvláštní ochranu.

Opat zazvonil na zvonek na stole a za chviličku přišel bratr Vitalis.

“Zeptal by ses, bratře, v domě pro hosty na muže jménem Ciaran a pozval ho sem ke mně?”

Bratr Cadfael si také přivstal dlouho před ranní, šel otevřít dílnu a rozfoukal v ohništi opatrný, skromný ohníček, kdyby bylo později třeba připravit uklidňující nápoj pro extatické duše, které se dají unést citovým vzrušením, nebo teplé obklady pro křehčí nádoby pošlapané v davu. Byl zvyklý na uchvácení jednoduchých lidí, stržených zdaleka ne jednoduchými projevy nadšení.

93

92

Potřeboval udělat pár věcí a byl rád, že je může vyřídit sám. Mladý Oswin měl nárok na svůj příděl spánku, dokud ho neprobudí zvon. Záhy už postoupí do špitálu svatého Jiljí, kde nyní leží rakev svaté Winifredy a kde nešťastníci, kteří v sobě nosí nákazu a nesmějí vstoupit do města, nalézají odpočinek, péči a přístřeší na tak dlouho, jak potřebují. Bratr Marek, ten těžce postrádaný učedník, odtamtud odešel a již je ordinován jako jáhen, oči vytrvale upřené k cíli kněžství. Jestli se někdy ohlédne, uvidí za sebou jen podporu a náklonnost, patřičnou sklizeň za to, co zaséval. Oswin asi takový nebude, ale je to docela dobrý hoch a bude se o nešťastníky, kteří zabloudí do jeho péče, poctivě starat.

Cadfael sešel na břeh potoka Meole, západní hranici klášterní enklávy, kde se hrášková pole svažovala k pokleslé letní hladině. Paprsky od východu pronikaly přes vysoké klášterní střechy jako kopí a zabodávaly se do roztroušených lesíků a travnatých břehů na druhé straně. Táž voda, odčerpávaná kus výš proti proudu, napájela klášterní rybníky, sádku, mlýn a mlýnský rybník za ním a vracela se do potoka těsně nad jeho soutokem se Severnem. Vody bylo málo, po celé šířce se prostíralo souostroví mělčin, zpola písčitých, zpola zarostlých trávou a býlím, a tvořilo hladké ostrůvky. Chtělo by to pořádný déšť, pomyslel si Cadfael, ale ať ještě den dva počká.

Obrátil se zpátky a začal stoupat do svahu. Ranější pole už bylo sklizeno, druhé bude zralé hned po svátku. Za pár dní všechno vzrušení přejde a klášterní horárium i střídání ročních dob se vrátí ke svému nenarušitelnému postupu jako dva trvalé rytmy v zoufale proměnlivých osudech lidstva. Vydal se po pěšině zpátky k dílně a tam našel Melangelu, jak váhá před zavřenými dveřmi.

Zaslechla za sebou na štěrku jeho kroky a ohlédla se s rozjasněnou, dychtivou tváří. Perlové jitřní světlo jí slušelo, změkčovalo hrubost jejího plátěného šatu a vyhlazovalo šeříkové stíny okolo dětských křivek obličeje. Dala si velkou práci, aby se náležitě připravila na slavnostní den. Sukně měla bez poskvrny, pečlivě vyžehlené, temně zlaté vlasy planoucí měděným leskem měla na hlavě stočené do svítivé

koruny a pevné pletence ji stahovaly kůži na spáncích a tvářích tak silně, že jí zešikmovaly obočí a tajemně prodlužovaly modré oči s tmavými řasami. Avšak jas, který z ní vyzařoval, nepocházel od laskajícího slunce, ale zevnitř. Modř očí planula jasně jako hořce, které Cadfael kdysi viděl v jihofrancouzských horách cestou na východ. Slonovina a růže na lících jen žhnuly. Melangela byla na vrcholu naděje, štěstí a očekávání.

Velmi hezky se mu uklonila, zarděla se a usmála, a podávala mu lahvičku makového sirupu, který dal před třemi dny Rhunovi. Ještě ji neotevřel.

“Když dovolíte, bratře Cadfaele, přinesla jsem vám to zpátky. Rhun prosí, aby sirup mohl posloužit někomu, kdo jej bude potřebovat víc a silněji, protože on se bez něj obejde.”

Vzal ho od ní zlehka a podržel v dlani: obyčejnou lahvičku s dřevěnou zátkou, převázanou tenoučkou pergamenovou blánou a voskovanou nití. Nedotčeno. Chlapec tu strávil už třetí noc, nechal se ošetřovat, byl ve všem mírný a poslušný, ale když dostal do rukou prostředek k zapomenutí a mohl jej použít podle vlastní libosti, uchoval jej a s ním i jakési jádro vlastní utajené ryzosti, za dobrovolně přijatou cenu. Nedej Bůh, pomyslel si Cadfael, abych se do toho pletl. Na tyto dveře nesmí zaklepat nikdo menší než světec.

“Nezlobíte se na něho?” zeptala se úzkostně Melangela, ale dál se usmívala, neschopna věřit, že by na tento den mohl padnout nějaký stín, teď, když ji její milý objal a políbil. “Že to nevypil? Ne proto, že by vám nevěřil. To mi říkal. Říkal já mu nikdy tak docela nerozumím! že je čas k oběti a on že má svou oběť připravenou.”

Cadfael se zeptal: “Spal?” Jen to, že má po ruce prostředek k vysvobození, třeba nepoužitý, by mohlo přinést uklidnění. “Ale ne, jak bych se mohl zlobit? Ale spal?”

“Říká, že ano. Myslím, že to musí být pravda, protože vypadá tak osvěžené a mladě. Moc jsem se za něho modlila.” S celou silou svého nového štěstí, obtěžkána blažeností cítila potřebu vylít ji na všechny své blízké. Cadfael pevně věřil, že se požehnání přenáší pomocí náklonnosti.

95

94

“Dobře jste se modlila,” řekl. “Nepochybujte, že mu to prospělo. Nechám si to pro nějakou duši ve větší nouzi, jak Rhun říká. Bude to posíleno jeho vírou. Ještě vás během dne oba uvidím.”

Odešla od něj lehkým houpavým krokem, hlavu vztyčenou, jako když se chce nadýchat samotného prostoru a světla na obloze. A Cadfael se šel ujistit, že má připraveno všechno, co bude na ten dlouhý a vyčerpávající den potřebovat.

Takže Rhun dospěl na tu poslední výspu víry a padl, anebo se vynořil či vznesl do končin, kde si duše uvědomuje, že na bolesti nezáleží, že být v Božím tajemství je víc než mít se dobře a zeje to něco nevýslovného. Přijmout úděl bolesti znamená přenést ji, rozlít ji jako déšť požehnání na jiné, kteří ještě nepochopili.

Kdo jsem já, ptal se Cadfael v samotě své dílny, abych se odvažoval žádat znamení? Když on dokáže vytrvat a o nic nežádat, nemusím se já stydět, že pochybuji?

Melangela kráčela tanečním krokem od herbária. Po pravici se jí klenula západní obloha v zrcadlovém, třebaže přitlumeném jasu, takže se neubránila a zahleděla se do ní. Od západu přitékal protiproud světla, vzdouval se vzhůru od potoka a přeléval se do zahrady. Kdesi na druhém konci celé klášterní prostory se oba proudy setkají a světlo západu zemdlí, vybledne a pohasne před náporem z východu, zde však hmota domu pro hosty a kostela zastírala právě vyšlé slunce a ponechávala toto pole váhavému, tiše našlapujícímu protijitru.

Po druhém okraji květinové zahrady se pohyboval kdosi, kdo opatrně našlapoval na dosud citlivá chodidla, a díval se, kam stoupá. Byl sám. Za zády se mu neobjevoval žádný doprovodný stín, včerejší kouzlo dosud trvalo. Zírala na Ciarana, Ciarana bez Matouše. To samo byl malý zázrak na úvod tohoto dne, stvořeného pro zázraky.

.Dívala se, jak začíná sestupovat po svahu k potoku, a když už z něj zbývala jen hlava a ramena, proti světlu černá, náhle se otočila a šla za ním. Pěšina k vodě míjela zrají

čí hrášek a držela se hustého křoví nad mlýnským rybníkem. V půli svahu se dívka zastavila v nejistotě, zda se má vetřít do jeho samoty. Ciaran došel až k vodě, stál, díval se na to, co vypadalo jako bezpečná zelená podlaha tu a tam stříkaná vybledlými ostrůvky písku, z níž po třech týdnech krásného počasí tu a tam trčel oschlý kámen. Rozhlédl se po proudu i proti proudu, dokonce i stoupl do mělké vody, která mu sotva přikryla bosé nohy a jistě je chladila a konejšila. Přesto bylo zvláštní, že tu byl sám. Až do včerejška nikdy neviděla jednoho bez druhého, a přece nyní chodili každý sám.

Už už se chtěla odplížit, aby ho nerušila, náhle však zpozorovala, co dělá. Měl v ruce něco maličkého, navlékal do toho tenkou šňůrku a dělal na ní uzel, aby pevně držela. Když zvedl obě ruce, aby šňůrku připevnil k oprátce, na níž visel kříž na jeho krku, malý talisman se vyhoupl na světlo a na okamžik stříbrně zajiskřil, než si jej zastrčil pod košili, aby jej nebylo vidět. Pak věděla, co to je, zaradovala se čistě kvůli němu a vydechla překvapením. Ciaran měl opět svůj prsten, svůj glejt, který mu má zaručit, že dojde až na konec své cesty.

Zaslechl ji a prudce se otočil, poplašen a ostražitý. Znejistěle a rozladěně zůstala stát a pak, protože věděla, zeje odhalena, k němu seběhla po posledním travnatém svahu. “Tak oni vám ho našli!” řekla udýchaně, aby zaplnila ticho mezi nimi a zahnala vlastní stísněnost nad tím, že byla přistižena při špehování. “To jsem ráda! Takže zloděje chytili?”

“Melangela!” řekl. “Také jste časně vzhůru? Ano, vidíte, přece jsem o požehnání nepřišel. Už ho zase mám. Před několika minutami mi jej vrátil pan opat. Ne, zloděje nechytili, utekl zřejmě s nějakými spolčenci do lesů. Ale já zase mohu bez obav vyjít.”

Jeho tmavé oči, zapadlé pod hustým obočím, se široce rozevřely a usmály. S ustrnutím si náhle uvědomila, že přes svou nemoc je to mladý a hezký člověk, který by měl být v plné síle. Buď se jí to jen zdálo, nebo opravdu stál trochu vzpřímeněji, byl trochu vyšší, než ho dosud viděla, a planoucí soustředěná tvář změkla v teplejší, lidštější žár, jako by

96

97

mu jakási předzvěst duchovní záře onoho dne dala novou naději.

“Melangelo,” vychrlil ze sebe tiše, “ani nevíte, jak jsem rád, že jsme se takhle setkali. To mi vás poslal Bůh. Nemyslete si, že protože jsem sám odsouzen, nevidím kolem sebe a nevím, co se děje těm, kteří jsou mi drazí. Chtěl bych vás o něco požádat, poprosit s veškerou vážností. Neříkejte Matoušovi, že už mám zase svůj prsten!”

“On to neví?” Byla zmatena.

“Ne, nebyl u toho, když opat pro mě poslal. Nesmí se to dozvědět! Jestli ho máte ráda, zachovejte mé tajemství máteli v sobě trochu soucitu, alespoň se mnou. Já jsem to neřekl nikomu a vy to také nesmíte říct. Pan opat o tom stěží bude mluvit, proč také? To nechá na mně. Zůstanemeli vy a já potichu, nikdo jiný to nemusí vědět.”

Nechápala. Viděla ho duhou slz, jež se jí draly do očí samou lítostí nad jeho dlouhou propadlou tváří ve stínu, nad očima hořícíma jako přidušené ohníčky.

“Ale proč? Proč mu to chcete zamlčet?”

“Kvůli němu a vám a také kvůli sobě! Myslíte, že jsem dávno nepochopil, že vás miluje? A že vy ho nemáte ráda o nic míň? Jen já vám stojím v cestě! Je to hořké vědomí a rád bych to změnil. Mám teď jen jediné přání: abyste byli vy dva spolu šťastní. Jestliže on tak věrně miluje mne, nemohu ho snad milovat také? Znáte ho! Obětuje sebe i vás a všechno ostatní, jen aby dokončil, co si předsevzal, a doprovodil mě bezpečně do Aberdaronu. Nechci přijmout jeho oběť, nestrpím to! Proč byste měli být oba nešťastní, když mým jediným přáním je, abych odešel tam, kde budu mít pokoj mysli, a zůstavil svého přítele šťastného? Teď, když si je jistý, že se bez prstenu nikam neodvážím, ponechte ho, před Bohem vás prosím, v nevědomosti. A já odejdu a zanechám vám oběma své požehnám!”

Melangela stála, třásla se jako list rozechvělý tichým prudkým proudem jeho slov, a nerozuměla ani sama sobě. “Co mám tedy dělat? Co ode mě chcete?”

“Zachovejte mé tajemství,” opáčil Ciaran, “a jděte s Matoušem na to svaté procesí. On s vámi půjde, a rád. Nebude

98

se divit, že já nepůjdu a počkám, až svatá přijde sem. A zatímco budete pryč, vydám se na cestu. Nohy už mám skoro zahojené, mám zase prsten, dostanu se do svého přístavu. Jen ho udržujte v dobré náladě, dokud budete moci, a až se přijde na to, že jsem odešel, použijte svého umění, zadržte ho, nepusťte ho. To je jediné, o co vás prosím.”

“Ale on se to dozví,” postřehla nebezpečí. “Fortnýř mu řekne, že jste odešel, sotva vás začne hledat a ptát se.”

“Ne, protože půjdu tudy, přes potok a pak na západ k Walesu. Fortnýř mě neuvidí odcházet. Vidíte, teď za sucha je tu sotva po kotníky. Ve Walesu mám příbuzné, ty první míle nejsou nic. A jestli mě bude hledat v těch davech, nebude mu divné, že mě nemůže najít. Pokud vy sehrajete svou úlohu, třeba si na mě nevzpomene několik hodin. Vy se postarejte o Matouše a já vás oba zprostím veškeré péče o sebe, protože to docela dobře zvládnu. O to lépe, když budu vědět, že je s vámi. Vždyť vy ho milujete,” řekl Ciaran tiše. “Ano,” přisvědčila Melangela s dlouhým povzdechem. “Tak se ho chopte a držte ho a máte moje požehnání. Můžete mu říct ale až mnohem později že jsem to právě tak zamýšlel a chtěl,” pokračoval a náhle se pousmál nad jakousi nevyřčenou myšlenkou, o kterou se s ní nechtel podělit.

“Opravdu to pro něho a pro mne uděláte? Doopravdy? Chcete jít sám kvůli němu. Vy jste tak dobrý!” řekla vášnivě, chytila ho za ruku a na okamžik šiji přitiskla k srdci, protože jí dával celý svět, na svůj úkor a z nesobecké lásky k příteli, a třeba už nebude jiná příležitost na poděkování než tento okamžik. “Nikdy nezapomenu na vaši dobrotu. Celý život se za vás budu modlit.”

“Ne,” řekl Ciaran a rty mu opět škubl temný úsměv, když pustila jeho ruku, “zapomeňte na mne a pomozte i jemu, aby na mě zapomněl. To je ten nejlepší dar, jaký mi můžete dát. A už se mnou raději nemluvte. Jděte ho najít. To je vaše úloha a já na vás spoléhám.”

Poodstoupila od něho několik kroků, oči stále s vděčností a zbožňováním upřené na něj, složila mu podivnou poklonu rukama a hlavou, poslušně se otočila a vystoupala přes po

99

líčko do zahrady. Na rovině mezi záhony růží se dala radostně do běhu.

Všichni se shromáždili na velkém nádvoří, sotva posnídali, mniši, laičtí sloužící, hosté i měšťané. Takový zástup se na nádvoří objevil málokdy a venku hlučelo celé předklášteří hlasy, jak se shromažďovali shrewsburyští řemeslníci, starosta, radní a všichni ostatní, aby se připojili k slavnostnímu průvodu, který se vydá k Svatému Jiljí. Polovina mnichů vedená převorem Robertem měla jít v procesí, aby přinesli rakev domů, kdežto opat a zbývající bratři budou čekat, aby je při návratu uvítali hudbou, svícemi a květy. Zbožní občané města a předklášteří a poutníci z kláštera se mohou seřadit a následovat převora Roberta, aspoň ti, kteří jsou zdraví a statní, kdežto chromí a slabí mohou počkat s opatem a prokázat svou oddanost tím, že se lopotně vydají alespoň kousek vstříc vracející se světici.

“Moc ráda bych s nimi šla celou cestu,” řekla Melangela, zardělá a vzrušená v hovorné tlačenici na nádvoří. “Není to daleko, ale pro Rhuna ano neudržel by krok.”

Stál vedle ní velmi tichý, velmi bledý, velmi světlý, jako by i jeho lněné vlasy vybledly nezměrností jeho prožitku. Opíral se o berle mezi svou sestrou a paní Alicí, křišťálové oči měl rozšířené a hleděl někam daleko, jako by si ani neuvědomoval, že ho obklopují svou starostlivostí. Přesto odpověděl docela prostě: “Rád bych šel aspoň kousek, dokud jim budu stačit. Ale nemusíte se se mnou zdržovat.”

“Copak bych tě mohla opustit?” durdila se paní Weaverová. “Zůstaneme pěkně spolu a vyprovodíme procesí, jak nám to půjde, a nebesa s tím budou spokojená. Ale děvče má nohy zdravé, tak ať jde a cestou tam i zpátky ať se za tebe trochu pomodlí. Tak nám to prospěje všem třem.”

Nahnula se a popotáhla mu límec košile i kabátce, aby byl dokonale upravený, trochu zneklidněná jeho mimořádnou bledostí. Bála se, aby z rozčilení neonemocněl, přestože vypadal pokojný, jako ze slonoviny, a smířeně nepřítomný duchem, jako by se odebral někam, kam za ním nemůže. Ru

100

kou zdrsnělou tkaním mu přihladila učesané vlasy, aby ani pramínek nepadal do vysokého čela.

“Tak běž, holčičko,” řekla Melangele, aniž se otočila od chlapce, “ale najdi si někoho, koho známe. Určitě se k průvodu přifaří i nějaká sebranka těm se nevyhneš. Drž se paní Gloverové nebo vdovy po lékárníkovi.”

“Jde s nimi Matouš,” zardělá se Melangela a usmála se už při vyslovení jeho jména. “Říkal mi to. Potkali jsme se cestou ze mše.”

Byla to pravda jen napůl. Svěřila se mu totiž troufale, že by chtěla projít celou cestu a na každém kroku si připomínat duše, jež jí jsou na světě nejdražší, a modlit se za ně. Nemusela je jmenovat. Jistě s něhou pomyslel na jejího bratra, ale ona myslela také na ten usouzený pár, jehož osudy nyní opatrně a bojácně držela ve svých rukou. Dokonce se odvážila prohodit: “Ciaran by chudák nevydržel to tempo, musí tu počkat jako Rhun. Nemohou ale naše kroky platit i pro ně?”

Přesto se Matouš ohlédl přes rameno a na okamžik zaváhal, než se k ní zplna obrátil a prudce řekl: ,An. mv dva půjdeme. Ano, pojďme tu krátkou cestu spolu, určitě máme právo, protentokrát. Budu se na každém kroku modlit za Rhuna.”

“Tak za ním běž, děvče,” řekla spokojeně paní Alice. “Matouš tě bude dobře hlídat. Podívej, průvod už se řadí, radši si pospěš. Budeme vás tu vyhlížet.”

Melangela rozj aréně odběhla. Převor Robert už seřadil svůj chór v čele s bratrem Anselmem, předzpěvákem, tváří k bráně. Za ním se vytvořil průvod přešlapujících, mumlajících, vzrušených poutníků, který se zmítal jako dračí chvost, dlouhá, pestrobarevná, vlající vlečka okrášlená květinami, rozsvícenými voskovicemi, obětinami, kříži a praporci. Matouš už čekal a dychtivě napřahoval ruku, aby dívku vtáhl vedle sebe. “Smíš? Svěřila mi tě?

“Nemáš starost o Ciarana?” neubránila se úzkostné otázce. “Dělá dobře, že tu zůstal, neušel by to.”

Mnišský chór před nimi zahájil svůj procesní žalm, převor Robert jako první prošel otevřenou branou, za ním ve

101

spořádaných dvojicích mniši, za nimi městští hodnostáři a po nich dlouhý průvod poutníků, kteří se dychtivě drali ven, připojovali se ke zpěvu, pokud znali nápěv nebo měli dobrý hudební sluch, valili se kolem strážnice a zahýbali doprava směrem ke Svatému Jiljí.

Bratr Cadfael šel se skupinou převora Roberta a vedle něj kráčel bratr Adam z Readingu. Ubírali se širokou cestou podél klášterní zdi, přes velký trojúhelník koňského trhu a dál po silnici mezi roztroušenými domky a sluncem vybělenými pastvinami a poli až na konec předměstí, kde se na malém zeleném kopečku proti jasné východní obloze tmavě rýsovala zavalitá věž špitálního kostela, střecha špitálu a dlouhý proutěný plot jeho zahrady. Dlouhý průvod následovníků se stále prodlužoval a hýřil barvami, jak z domků vycházeli obyvatelé předklášteří ve svátečních šatech a připojovali se k procesí.

V malém tmavém kostelíku bylo místo jen pro bratry a městské hodnostáře. Ostatní se shlukli okolo vchodu a natahovali krky, aby zahlédli, co se vevnitř děje. Cadfaelovy rty se téměř neslyšně pohybovaly v žalmech a modlitbách, když se díval, jak si světlo svíček pohrává na stříbrném zdobení elegantní dubové rakve svaté Winifredy, vyzdvižené na oltář jako před čtyřmi lety, když ji přinesli z Gwytherinu. Uvažoval, zda pohnutky, jež ho vedly k tomu, aby si zajistil místo mezi osmi bratry, kteří ji ponesou zpátky do opatství, byly tak čisté, jak doufal. Nevznáší na ni majetnický nárok jako ten, kdo byl při jejím prvním příchodu? Nebo to myslí jako pokorné a kajícné gesto? Vždyť už je mu víc než šedesát, připomněl si, dubová truhla je těžká, hrany na rozvrzaném rameni ostré a cesta zpátky dost dlouhá, aby si ty nepříjemnosti náležitě uvědomil. Třeba si svatá najde cestu, jak mu ukázat, zda s jeho jednáním souhlasí nebo ne, a postihne ho takovým revmatismem, že se nebude moci ani hnout!

Obřad skončil. Osm vyvolených bratrů stejné velikosti a délky kroku zvedlo rakev a naložilo si ji na ramena. Převor sklonil v nízkém vchodu vznosnou hlavu do zářivého do

poledne a dav shuklý okolo dveří se rozestoupil, aby umožnil světici triumfální průchod. Procesí se zase seřadilo, v čele bratrů převor Robert, pak rakev se svými nosiči, po obou stranách obklopená kříži, praporci a svícemi, a horlivé ženy přinášely květinové věnce. Vyrovnaným krokem, s hudbou a povznesenou radostí se svatá Winifred nebo to, co ji v tom zapečetěném a tajném místě zastupovalo nesla zpět na svůj oltář v klášterním kostele.

Je to zvláštní, myslel si Cadfael a počítáním držel krok, zdá se lehčí, než si pamatuji. Je to možné? Za pouhé čtyři roky? Věděl o zvláštních věcech, které se mohou stát s lidským tělem, živým či mrtvým. Jednou v poušti ho zavedli do řady jeskyní, kde žili a umírali starověcí křesťané, a věděl, co umí suchý vzduch udělat s masem, jak uchová lehkou a svraštělou skořápku, kdežto životní šťávy jsou odčerpány s duchem. To, co bylo v rakvi, poklidně spočívalo na jeho rameni jako lehká ruka, která ho vede. Vůbec to nebylo těžké!

103

102

IX

Matoušovi a Melangele, stísněným v bouřícím, zpívajícím, rozjásaném průvodu, se po cestě stalo něco podivuhodného. Někde na té půli míle cesty je uchvátila horečka a radost dne, unášela je v proudu hudby a zbožnosti, takže zapomněli na všechny ostatní, zapomněli i na sebe a beze slova a bez jediného vlastního pohybu byli vtaženi mezi ostatní. Když se k sobě otočili a podívali se na sebe, viděli jen spřízněné oči a svatozář slunce. Nepromluvili za celou cestu ani jediné slovo. Nepotřebovali řeč. Když však zabočili kolem zdi opatství, prošli podél koňského trhu a přiblížili se k bráně, kde spatřili opata, jak jim vstříc vede svůj průvod, nádherně oděný a v mitře nesmírně vysoký, když zpěv obou sborů splynul, zatímco byly ještě kus od sebe, a snoubil se ve vítězoslavném, vzhůru letícím zbožném volání, a všem horlivým následovníkům se nadšením tajil dech, Melangela vedle sebe zaslechla přerývaný vdech, podobný tichému vzlyku, který se vzápětí proměnil ve výbuch smíchu z čiré, uchvácené radosti. Nebyl to zvuk hlasitý, spíše tlumený a zadechlý, protože hrdlo, které jej vydávalo, bylo sevřené pohnutím a mysl a srdce, z nichž vytryskl, si vůbec neuvědomovaly, co vyslaly do světa. Byl to krásný zvuk, aspoň pro Melangelu. Zvedla hlavu a zadívala se na Matouše velikýma očima, s ústy pootevřenými, v oslněném a oslňujícím okouzlení. Matoušův trpký a vzácný úsměv již viděla a trápila se pro jeho pomíjivost, ale dosud nikdy ho neslyšela se smát.

Obě procesí se promísila. Nosiči křížů kráčeli napřed,

104

opat Radulfus, převor a mniši za nimi a potom Cadfael a ostatní se svým posvátným břemenem, z obou stran sevření věřícími, kteří se natahovali, aby se dotkli aspoň kutny nosiče nebo leštěného dubu rakve. Bratr Anselm, bezpečně ovládající svůj sbor, pozvedl vpředu vlastní krásný hlas, když vstupovali do brány a přinášeli svatou domů.

Tou dobou se již bratr Cadfael pohyboval jako v dvojím snu, tělem držel krok s ostatními v jednom spolehlivém rytmu, zatímco myslí se vznášel v jiném, spočívaje na kyprém oblaku zvuků, smíšeném z dychtivých kroků, nadšeného šepotu a prudkých jásavých výkřiků stovek lidí. Ještě výše se nesl zpěv a nade vším se vznášel hlas bratra Anselma. Velké nádvoří bylo nahuštěné lidmi, kteří přihlíželi jejich návratu. Cestu do křížové chodby a odtud do kostela si museli uvolňovat pomalými, šouravými krůčky, zatímco se zástup tlačil nazpátek, aby mohli projít. Cadfael se s lehkým podrážděním probral, když se spolu s ostatními nosiči na nádvoří zastavil a musel čekat na volný průchod. Téměř útočně se oběma nohama vzepřel o známou půdu a poprvé se rozhlédl. Viděl, jak za zde shromážděným davem taje průvod světice a rozbíhá se, aby si každý našel místo, odkud by oči všechno viděly a uši všechno slyšely. Při této krátké zastávce zahlédl Melangelu a Matouše, jak ruku v ruce pobíhají na kraji zástupu a hledají si místečko.

Cadfaelovi připadali trochu opojení, jako nezkušení pijáci po silném víně. A proč ne? Cítil, jak se po dlouhé střízlivosti opojení zmocnilo i jeho nohou, když se držely toho hypnotického rytmu, a jeho mysli, když se vznášela na kadencích písní. Tyto extáze mu byly zároveň přirozené a cizí, mohl je přijmout i zůstat od nich stranou, s nohama pevně rozkročenýma, držet se pěkně při zemi, udržovat rovnováhu a stát zpříma.

Opět vykročili hlavní lodí kostela a pak napravo k odhalenému a čekajícímu oltáři. Obrovská, snící, sluncem vyhřátá hmota kostela se za nimi zavřela, šerá, tichá a prázdná, neboť nikdo jiný nesměl vstoupit, dokud nevykonají svou povinnost, neuloží svou patronku a neustoupí na svá vlastní bezvýznamná místa. Pak přišli ostatní, v čele s opatem

105

a převorem: nejprve bratři, aby zaplnili své lavice na kůru, po nich starosta a cechovní mistři z města a význačné osoby z hrabství, a pak celá ta veliká sešlost, proudící z horkého dopoledního slunce do chladivého kamenného příšeří, ze vzrušeného halasu svátku do velikého ticha uctívání, dokud se všechen prostor lodi nezaplnil barvou, teplem a lidským dechem a všichni nestáli klidně jako plameny svící na oltáři. I odražený lesk ve stříbrných ozdobách truhly byl utkvělý a nehybný jako drahokamy.

Opat Radulfus vykročil vpřed. Začala velebná slavnostní mše.

Samotná intenzita všech těch smrtelných citů takto shromážděných pod jednou klenbou působila, že nebylo možné ani na okamžik odvrátit zrak od aktu uctívání, na nějž se všechno soustřeďovalo, či mysl od slov obřadu. Během let povolání k službě Bohu se Cadfaelovi nejednou myšlenky během mše zatoulaly k jiným starostem a k promýšlení jiných záměrů. Nyní ne. Po celou mši si nebyl vědom ani jediného obličeje v celém tom davu, cítil jen přítomnost lidského rodu, v němž se ztrácela jeho vlastní totožnost, nebo se v něm snad rozpínala jako vzduch, aby naplnila každou část celku. Zapomněl na Melangelu a Matouše, zapomněl na Ciarana a Rhuna, ani se neohlédl, aby se podíval, jestli přišel Hugh. Pokud měl v duchu před sebou nějakou tvář, byla to ta, kterou nikdy neviděl, třebaže si dobře pamatoval křehké drobné kosti, jež s takovou péčí a bázní vyzvědal ze země a o tolik radostněji je pod tutéž zem ukládal, aby pokračovaly v hlohem provoněném spánku pod ochranou stromů. Přestože se dožila požehnaného stáří, nedovedl si ji z nějakého důvodu představit starší než sedmnáctiletou nebo osmnáctiletou, tedy v době, kdy ji pronásledoval králův syn Cradoc. Útlé kostičky svědčily o mládí, a stínová tvář, kterou si představoval, byla svěží, dychtivá a otevřená, a velice krásná. Vždy ji však viděl napůl odvrácenou. Snad teď se konečně ohlédne a ukáže mu zplna svůj konejšivý obličej.

Na konci mše ustoupil opat do vlastní lavice napravo od vchodu z lodi do chóru, vedle farního oltáře, a s pozdviženým

106

hlasem a otevřenou náručí vyzval poutníky, aby přistoupili k oltáři světice, kde každý, kdo má nějakou prosbu, může ji vkleče předložit a rukou a rty se dotknout relikviáře. Mlčky, spořádaně a uctivě přicházeli. Převor Robert se postavil pod třemi schůdky vedoucími k oltáři, aby podal ruku těm, kdo budou při stoupání nebo klekání potřebovat pomoc. Ti, kdo byli zdraví a neměli žádné naléhavé prosby, přicházeli lodí z druhé strany a hledali si koutky, kde by mohli stát a přihlížet, aby jim z toho památného dne nic neušlo. Už zase měli tváře a šeptali si, byli stejně rozmanití, jako před hodinou splývali.

Bratr Cadfael klečel ve své lavici a přihlížel. Nyní, když přicházeli, klekali a dotýkali se, rozeznával jednoho od druhého. Dlouhá řada prosebníků se již chýlila ke konci, když spatřil Rhuna. Paní Alice mu starostlivě podpírala levý loket, Melangela ho opečovávala zprava, Matouš těsně následoval, o nic méně napjatý než ony. Chlapec postupoval svou obvyklou namáhavou chůzí a palcem nohy se stěží dotýkal dlažby. Tvář měl bledou a pronikavou, avšak zářivou bledostí, jež téměř oslňovala zrak, a pohled, který soustředěně upíral na relikviář, zářil průzračné jako led, za nímž prosvítá namodralé světlo. Paní Alice mu šeptala tiché, povzbuzující domluvy do jednoho ucha, Melangela do druhého, ale on si nebyl vědom ničeho kromě oltáře, k němuž se přibližoval. Když přišel na řadu, setřásl své opory a pak jako by na chviličku zaváhal, než se odváží postoupit dále sám.

Převor Robert si všiml jeho stavu a natáhl ruku. “Nemusíš se ostýchat, chlapče, že si nemůžeš kleknout. Bůh a naše svatá poznají tvou dobrou vůli.”

Ozval se slaboučký, rozechvělý šepot, který však bylo ve vyčkávavém tichu zřetelně slyšet: “Ale já mohu, otče! Já chci!”

Rhun se narovnal, pustil berle, ty mu vyklouzly zpod paží a spadly. Ta nalevo dopadla s rozčilujícím třeskem na dlaždice, napravo se Melangela vrhla kupředu, klesla na kolena a se slabým výkřikem zachytila padající oporu do náruče. Zůstala tam schoulená, zoufale objímajíc odhozenou věc, zatímco Rhun postavil svou zkroucenou nohu na zem

107

a vzpřímil se. K úpatí schodů před oltářem mu zbývaly dva tři kroky. Vykonal je pomalu a pevně, oči upřené na relikviář. Jednou lehce zakolísal a paní Alice rozechvěle pokročila za ním, ale zůstala zase s údivem a bázní stát, kdežto převor Robert znovu natáhl ruku a nabídl pomoc. Rhun nevěnoval pozornost ani jim, ani komukoli jinému, zdálo se, že nevidí a neslyší nic než svůj cíl a jakýsi hlas, který jej k němu volá. Sel totiž se zatajeným dechem, jako dítě, které se učí chodit, zdolává nebezpečnou vzdálenost k matčině otevřené náruči a poslouchá její pobízení a chválu, které ho povzbuzují k činu.

Na nejnižší schod stoupl nejprve zkrouceným chodidlem, a zkroucené chodidlo, ač poněkud neobratné a nezkušené, již zkroucené nebylo, nezradilo ho, a vyhublá noha, když ji zatížil, jako by získala správný tvar a statečně ho nesla.

Teprve tehdy si Cadfael uvědomil znehybnění a ticho, jako když každá přítomná duše tají dech spolu s chlapcem, očarovaná, ještě nepřipravená, ještě si netroufající připustit, co na vlastní oči vidí. I převor Robert stál jako zakletý ve vysokou přísnou sochu a zíral. Ani Melangela, schoulená s berlou v náručí, nemohla pohnout prstem, aby pomohla nebo zrušila to kouzlo, ale zmučenýma očima visela na každém rozvážném kroku, jako když mu pod nohy klade své srdce v dobrovolnou oběť na usmíření osudu.

Vystoupil na třetí schod, jen s nepatrnou pomocí rukou se spustil na kolena tak, že se přidržel třásní oltářní roušky a zlatohlavu, který byl prostřen pod relikviářem. Pozdvihl sepjaté ruce a hvězdnou tvář, bílou a jasnou, i když měl nyní oči zavřené, a třebaže nebylo skoro nic slyšet, viděli, že se jeho rty pohybují v modlitbách, které si pro světici připravil. Jistě neobsahovaly žádnou prosbu za vlastní uzdravení. Vložil sejí prostě do rukou, poddajně a radostně, a to, co se s ním stalo, učinila zajisté ze své vlastní dokonalé vůle.

Při vstávání se musel přidržet jejího roucha, jako se děti drží matky za sukni. Jistě ho přitom uchopila pod rameny. Sklonil světlou hlavu a políbil lem jejího roucha, vztyčil se a políbil stříbrný okraj relikviáře, v němž kralovala, ať v něm již ležela nebo ne. Potom se od ní vzdálil, hledaje si

pozpátku cestu po třech schodech dolů. Zkroucená noha a vyhublé svaly ho bezpečně nesly. Na úpatí se vážně poklonil, pak se otočil a rázně odkráčel jako každý jiný zdravý šestnáctiletý chlapec, na uklidněnou se usmál na své roztřesené společnice, jemně zvedl berle, které již nepotřeboval, odnesl je zpátky a úhledně je složil pod oltář.

Kouzlo bylo pryč, neboť ta úžasná věc byla vykonána, její abslutnost zjevena. Hlavní lodí, chórem i příčnými loděmi prošel mocný chvějivý vzdech, všude tam, kde přihlíželi a naslouchalli lidští tvorové. A po vzdechu se ozval šepot mohutnějící v bouři, zda slz nebo smíchu, to nikdo nevěděl, ale vzduch se otřásal její vroucností. A potom křik, uvolnění slz i smíchu v přívalu úžasu a chvály. Od kamenných zdí a vysokého klenutého stropu, od apsidy po arkády příčné lodi zvučela ozvěna a vracela se, a svíce, které planuly tak klidně a vysoko, se v tom přívalu třásly a čadily. Melangela visela zesláblá pláčem a radostí Matoušovi v náručí, paní Alice se otáčela od jedné přítelkyně ke druhé a slzy jí tryskaly jako fontána. Byla tou nejpožehnanější z žen. Převor Robert pozdvihl nejprve ruce jako ospravedlněný správce a pak hlas v prvním verši děkovného žalmu a bratr Anselm se ke zpěvu připojil.

Zázrak, zázrak, zázrak.

Uprostřed stál Rhun vztyčen a nehybný, snad i trochu zmatený, pevně na obou dlouhých, pěkných nohách, díval se kolem sebe na všechen křik, pláč, jásavé obličeje, nechával po sobě stékat příval nesrozumitelných zvuků, toužil po tichu, jež znával, když zde ve svatyni nebyl nikdo kromě něho a světice, jež mu v kdovíjaké sladké soukromé rozmluvě řekla vše, co má udělat.

Bratr Cadfael vstal se svými bratry, až když se celý rozjařený, překypující, roznícený zástup vyvalil z kostela, aby šířil své horečné vzrušení venku na slunci, hlasitě zvěstoval zázrak, roznesl jej do předklášteří, dál do města, přehazoval si jej od stolu ke stolu v jídelně domu pro hosty, a aby se zase vrátil o nešporách a ze všech zbývajících sil jej vychválil. Až se rozejdou, zvěst s nimi půjde všude, kam se odeberou, budou provolávat slávu svaté Winifredě, podně

109

108

covat další duše, aby se vydaly na cestu a přinesly své starosti do Shrewsbury, kde prokázané došlo k uzdravení a bylo to dosvědčeno stovkami hlasů.

Bratři se odebrali ke svému obvyklému skromnému obědu v refektáři a bez ohledu na své pocity zachovali ukázněné mlčení. Byli velmi unavení a ticho jim bylo vítané. Vstávali časně, hodně se napracovali, tělem i duší prošli ohněm a vodou. Nebylo tedy divu, že jedli pokorně, vděčně a mlčky.

X

Teprve když oběd v domě pro hosty téměř končil, vzpomněl si Matouš, sedící po boku Melangely a dosud rozpálený a povznesený opojnými zázraky onoho dopoledne, na vážnější věci a začal se ohlížet zpět se zamyšleným zachmuřením, které zatím jen lehce zastřelo nezvyklý jas jeho obličeje. To, že doprovázel paní Alici a její mládež, ho na chvíli učinilo součástí jejich nezkalené radosti a dalo mu zapomenout na všechno ostatní. Nemohlo to však trvat, přestože Rhun zde seděl stále ustrnulý úžasem, nedostávalo se mu slov, necítil potřebu jídla ani pití a jeho sestra a teta se na něj marně usmívaly. Odebral se tak daleko, že návrat trval hezkou chvíli.

“Neviděl jsem Ciarana,” řekl Matouš tiše Melangele do ucha a maličko se nadzvedl, aby se rozhlédl po přeplněné místnosti. “Zahlédla jsi ho aspoň na okamžik v kostele?”

I ona až do té chvíle zapomněla, ale při pohledu na Matoušovu tvář si všechno až příliš ostře vybavila a sevřelo se jí srdce. Nedala však nic najevo, položila mu ruku na paži a přiměla ho, aby si opět sedl vedle ní. “Mezi tolika lidmi? Ale určitě tam byl. Musel tam být mezi prvními, jistě si našel pěkné místo. Neviděli jsme na každého, Mo šel k oltáři všichni jsme zůstali s Rhunem, který byl daleko vzadu.” Taková směsice pravdy a lži! Mluvila však sebejistě a úpěnlivě se držela své otřesené naděje.

“Ale kde je ted? Nevidím ho tu.” Bylo tu ovšem tolik vzru

111

110

šení, tolik přecházení od stolu ke stolu za přáteli, že by jeden člověk mohl snadno zůstat nepozorován. “Musím ho najít,” řekl Matouš, ještě nepříliš zneklidněný, ale toužící se ujistit, a vstal.

“Ne, sedni si! Vždyť víš, že tu někde musí být. Nech ho, až bude chtít, ukáže se. Třeba si šel lehnout, jestli musí zítra zase pokračovat v cestě bos. Proč ho teď hledat? Nemůžeš bez něho být ani den? V takovýhle den?”

Matouš k ní shlédl obličejem, z něhož se vytratila všechna otevřenost a radost, a jemně, ale rozhodně vyprostil rukáv z jejího stisku. “Přesto ho musím najít. Zůstaň tady s Rhunem. Já se vrátím. Chci hojen vidět, ujistit se.”

Byl pryč, tiše vyklouzl mezi slavnostními tabulemi a cestou se ostře rozhlížel. Uvažovala, jestli nemá jít za ním, ale pak si to rozmyslela. Zatímco totiž bude hledat, čas bude tiše ubíhat a Ciaran bude mizet v dálce, jako doufala jim později zmizí i z mysli a bude zapomenut. Zůstala tedy se šťastnou společností, ale už k ní nepatřila, a s každým následujícím okamžikem váhala, zda má být klidnější, nebo víc nesvá. Nakonec už nevydržela čekat. Tiše vstala a vyklouzla ven. Paní Alice překypovala slzami i úsměvy, hrdě seděla vedle svého zázračného dítěte, obklopena sousedkami stejně šťastnými a hovornými jako ona, a Rhun, stále trochu stranou, třebaže byl středem skupiny, seděl vtažen do svého zjevení, třebaže neobratně odpovídal na otázky, jak dovedl. Melangelu nepotřebovali. Chvíli ji nebudou postrádat.

Když vyšla na velké nádvoří, do záře poledního slunce, byla ta nejtišší hodina, oddech po jídle. Provoz na nádvoří a u brány během dne nikdy zcela neustával, ale nyní byl pohyb nejmírnější a nejklidnější. Skoro bázlivě vešla do křížové chodby a nenašla tam nikoho než jednoho osamělého opisovače, který pilně zkoumal svou včerejší práci, a bratra Anselma v jeho pracovně, jak prochází hudbu na nešpory; pokračovala ke stájím, přestože nebylo důvodu, aby se tam Matouš vyskytoval, když neměl koně a nemohl očekávat, že by si ho opatřil jeho druh, pak do zahrad, kde dvojice noviců přistřihovala přebujelý zimostrázový plot, dokonce i do hospodářského dvora se stájemi a skladišti, kde odpočívalo ně

kolik laických sloužících a probíralo dopolední zázrak stejně jako všichni ostatní v klášterních prostorách, v celém Shrewsbury a předklášteří. Opatova zahrada byla prázdná, upravená, zářila starostlivě ošetřovanými růžemi, dveře jeho příbytku byly otevřené a uvnitř bylo vidět spořádaný pohyb hostů.

Obrátila se zpátky k zahradám, nyní s hlubokou úzkostí. Lhaní jí moc nešlo, neměla v něm praxi, ani pro dobrou věc to pořádně nedovedla. A přes všechen obvyklý pohyb v klášteře, kde nikdy nescházela práce, nezahlédla po Matoušovi ani stopy. Odejít však nemohl; fortnýř mu nemohl nic říci, protože Ciaran tamtudy neprošel, a ona mu nic neřekne, dokud nebude muset, dokud se Matoušovo příliš oddané srdce nesmíří se ztrátou a neotevře se vstříc získání něčeho lepšího.

Otočila se nazpátek, obešla zimostrázový plot, skryla se tak z dohledu pracovitých noviců a narazila přímo do Matouše.

Setkali se mezi hustými živými ploty, v strašlivém soukromí. Provinile ucouvla, neboť se zdál vzdálenější a cizejší než kdy předtím, přestože ji poznal; záškubem znepokojené tváře uznal, že má právo jít ho hledat, a téměř okamžitě ji se zamračením odsunul stranou jako nedůležitou osobu.

“Je pryč!” řekl ledovým, skřípavým hlasem a díval se skrze ni někam do dálky. “Bůh tě chraň, Melangelo, protože teď se o sebe budeš muset starat sama, i když je mi to líto. Je pryč utekl, když jsem se k němu jen na chvíli obrátil zády. Hledal jsem ho všude a nikde po něm není ani stopy. Fortnýř ho neviděl vycházet z brány, ptal jsem se. Ale je pryč, a sám! A já musím za ním. Bůh tě chraň, děvče, jako já nemohu, a šťastnou cestu!”

A takto odcházel, jen s hrstkou slov a tak studeným a rozrušeným obličejem! Otočil se na patě a udělal dva dlouhé kroky, než se vrhla za ním, oběma rukama ho chytila za paži a násilím ho zastavila.

“Ne, ne, proč? K čemu tě potřebuje on víc než já? Je pryč? Tak ho nech jít! Myslíš si, že tvůj život patří jemu? On ho nechce! Chce, abys byl svobodný, abys žil vlastní život, ne

113

112

abys umíral s ním. Ví, ví, že mě miluješ! Odvážíš se to popřít? Ví, že já miluji tebe. Chce, abys byl šťastný! Proč by si neměl přát štěstí svého přítele? Jak si troufáš upřít mu jeho poslední přání?”

V tu chvíli věděla, že řekla příliš mnoho, ale nevěděla, ve kterém okamžiku se stala smrtelná chyba. Otočil se k ní celým obličejem a ztuhl, tvář jako z mramoru. Vytrhl jí svůj rukáv, tentokrát beze vší jemnosti.

“Tak on to chce?” zasyčel hlasem, jaký dosud neslyšela, skrz sevřené rty. “Ty jsi s ním mluvila! Mluvíš za něj! Tys to věděla! Tys věděla, že chce odejít a nechat mě tady oblouzeného, prokletého, se zrazenou přísahou! Vědělas to! Kdy? Kdy jsi s ním mluvila?”

Svíral jí zápěstí a nemilosrdně s ní třásl. Vykřikla a padla na kolena.

“Ty jsi věděla, že chce odejít?” naléhal Matouš a nakláněl se nad ní v studené zuřivosti.

“Ano ano! Ráno mi to řekl. přál si to.”

“On si to přál! Jak se opovažoval si to přát? Jak se mohl odvážit, když přišel o biskupův prsten? Neodvážil se bez něj hnout, děsil se vykročit z brány “

“On prsten má,” zvolala a zahodila všechnu přetvářku. “Opat mu ho ráno vrátil, nemusíš mít o něho starost, je v bezpečí, má svou ochranu. Nepotřebuje tě!”

Matouš znehybněl jako mrtvý a skláněl se nad ní. “On má prsten? A tys to věděla, a neřekla jsi ani slovo! Když víš tolik, kolik toho víš ještě? Mluv! Kde je?”

“Odešel,” odpověděla roztřeseným šeptem, “a přál ti všechno nejlepší, oběma nám přál to nejlepší. přál si, abychom byli šťastní. prosím tě, nech hojit, nech hojit, dává ti svobodu!”

Matoušem zazmítalo cosi, co byl určitě smích, slyšela jej a cítila, jak mu prochvívá celým tělem, ale nepodobal se žádnému smíchu, jaký kdy slyšela, a zmrazil ji do morku kostí. “On dává svobodu mněl A ty se s ním spojíš! Pane Bože! Přes bránu nešel. Když víš všechno, tak to řekni kudy šel?”

Třásla se pláčem: “Má tě rád, chtěl, abys žil a zapomněl na něho a byl šťastný “

114

“Kudy šel?” opakoval Matouš a div že se svými slovy nezalkl.

“Přes potok,” zašeptala zlomeně, “nejrychlejší cestou k Walesu. Říkal. má tam příbuzné.”

Sykavě se nadechl a pustil ji, takže padla na tvář. Odvrátil se a odskočil od ní, všechno, co spolu prožili, zapomenuto, jeho posedlost ho rvala pryč. Nechápala, nemohla se vyrovnat s tím, co se přihodilo, ale věděla, že ztratila moc nad svou láskou a ta od ní nemilosrdně prchá za nějakou nepochopitelnou povinností, v níž ona nemá místo ani právo. Vyskočila a běžela za ním, chytila ho za rameno, ovinula ho pažemi, zvedla prosebnou tvář k jeho kamennému, šílenému pohledu a vášnivě zaprosila: “Nech ho jít! Prosím tě, nech ho jít! Chce jít sám a nechat mi tě.”

V hrdle mu jako dusivý vazký sirup zabublal ten strašný smích, skoro němě, tak jiný než nádherný zvuk z rána, kdy s ní kráčel za relikviářem. Vyprostil se, setřásl ze sebe její přilnavé paže, a když zase padla na kolena a visela na něm, trhnutím si uvolnil pravou ruku a těžce ji udeřil do tváře, vzlykl, vytrhl se, prchl a nechal ji ležet obličejem k zemi.

V opatové bytě seděli Radulfus a jeho hosté dlouho u jídla, neboť měli mnoho o čem hovořit. První samozřejmě přišel na pořad námět, který měli všichni na rtech.

“Zdálo by se,” pravil opat, “že se nám dnes dopoledne dostalo zvláštní přízně. Již jsme viděli jisté projevy milosti, ale nikdy ještě ne tak veřejně a přesvědčivě, před tolika svědky. Co říkáte? Mám už se zázraky zkušenosti a některé jaksi nesplní, co slibovaly. Znám lidský klam, vím, že není vždycky úmyslný, protože ten, kdo klame, klame někdy i sám sebe. Jestliže mají sílu světci, mají ji i démoni. Tento chlapec mi však připadá jako křišťál. Nedokážu si představit, že klame nás nebo sebe.”

“Slyšel jsem o mrzácích,” poznamenal Hugh, “kteří zahodili berle a chodili bez nich, ale když pominulo nadšení, všechno se jim vrátilo. Čas ukáže, jestli se i tenhle vrátí ke svým berlím.”

“Později s ním promluvím,” řekl opat, “až vzrušení ochlad

115

ne. Slyšel jsem od bratra Edmunda, že bratr Cadfael chlapce ty tři dny, co tu byl, masíroval. To mu sice mohlo ulevit, ale sotva to mohlo přinést tak náhlé uzdravení. Ne, musím říci, že opravdu věřím, že se náš dům stal radostným dějištěm Boží milosti. Promluvím také s Cadfaelem, který jistě zná chlapcův stav.”

Olivier seděl v přítomnosti tak ctihodného duchovního, jako byl opat, tiše a uctivě, ale Hugh postřehl, že při Cadfaelově jménu zvedl obočí a oči mu zasvítily. Ví tedy, koho hledá, a mezi tou nesourodou dvojicí proběhlo něco víc než vzdálený pozdrav během akce.

“A nyní bych rád slyšel,” pokračoval opat, ,jaké novinky přinášíte z jihu. Byl jste s císařovniným průvodem ve Westminsteru? Slyšel jsem totiž, zeje nyní usídlena tam.”

Olivier pohotově vylíčil dění v Londýně a ochotně odpovídal na otázky. “Můj pán zůstal v Oxfordu a na tuto cestu jsem se vydal na jeho přání. V Londýně jsem nebyl, vyrazil jsem z Winchesteru. Avšak císařovna je ve westminsterském paláci a plány na její korunovaci se rozvíjejí, přiznávám, velmi pomalu. Londýňané si plně uvědomují, jakou mají moc, a budou trvat na tom, aby byla náležitě uznána, aspoň se mi to tak jeví.” Více se o svých pochybnostech, zda jeho lenní paní jedná moudře, nevyjádřil, ale pochybovačně vystrčil dolní ret a na okamžik se zamračil. “Otče, byl jste na koncilu a víte všechno, co se stalo. Můj pán tam ztratil dobrého rytíře a já přítele, kterého jsem si cenil. Byl skolen na ulici.”

“Rainald Bossard,” zasmušile přisvědčil opat. “Nezapomněl jsem na něho.”

“Otče, vyprávěl jsem panu šerifovi, co bych rád sdělil i vám. Všude, kam jdu v císařovnině záležitosti, mám ještě druhé poslání, pro Rainaldovu vdovu. Rainald měl u sebe mladého příbuzného, který s ním byl, když padl, a po jeho smrti tento mladý muž tajně, beze slova opustil službu své paní. Říkala, že ještě před odchodem byl uzavřený a zamlklý, a po odchodu zanechal stopu na silnici směrem k Newbury. Mířil na sever. Od té doby nic. Když se teď dozvěděla, že jedu na sever, prosila mě, abych se po něm ptal všude,

116

kam přijdu, protože si ho cení, důvěřuje mu a potřebuje ho u sebe. Nebudu vás klamat, otče, jsou takoví, kteří tvrdí, že utekl, protože je vinen Rainaldovou smrtí. Tvrdí, že byl zamilovaný do paní Juliány a využil té rvačky, aby z ní udělal vdovu a získal ji sám, ale potom dostal strach, když se o tom začalo tak brzy mluvit. Já se však domnívám, že se o tom začalo mluvit, až když zmizel. A Juliána, která ho jistě zná lip než všichni ostatní a pohlíží na něj jako na syna, protože nemá vlastní děti, si jím je úplně jistá. Chce ho mít doma a ospravedlněného, ať ji opustil z jakéhokoli důvodu. Celou cestu se v každém noclehu a klášteře po cestě ptám na takového mladého muže. Smím se zeptat i zde? Bratr špitálník bude znát jména všech hostů. Ačkoli jméno je vlastně to jediné, co mám,” posteskl si, “protože jestli jsem toho muže někdy viděl, nevěděl jsem, zeje to on. Ajméno možná někde odhodil.”

“To toho nemáte mnoho,” usmál se opat Radulfus, “ale zeptat se zajisté můžete. Pokud nic nespáchal, rád bych vám ho pomohl najít a zprostit pohany. Jak se jmenuje?”

“Lukáš Meverel. Prý je mu čtyřiadvacet, je středně vysoký, statný, s tmavými vlasy a očima.”

“To se může hodit na stovky mladých mužů,” zavrtěl hlavou opat, “a nepochybuji, že jméno odložil, máli co tajit, dokonce i kdyby se jen bál, aby jeho jméno nebylo neprávem poskvrněno. Ale zkuste to. Připouštím, že v takové sešlosti, jako je teď u nás, by se mohl mladý muž, který se chce ztratit, velmi důkladně ukrýt. Denis bude vědět, kdo z jeho hostů odpovídá věkem a postavením. Váš Lukáš Meverel je přece urozený a nejspíš vzdělaný a umí číst a psát.”

“Zajisté,” přisvědčil Olivier.

“Rozhodně tedy s mým požehnáním zajděte za bratrem Denisem, a uvidíte, nakolik vám dokáže pomoci. Má výbornou paměť, bude vám schopen říci, který z mužů zde odpovídá věkem a je urozený. Za pokus nic nedáte.”

Po odchodu se však nejdříve vypravili za bratrem Cadfaelem. Nebylo však snadné ho najít. Hugh se nejprve podíval do dílny v herbáriu, kde obvykle řešili své záležitosti.

117

Ale Cadfael tam nebyl a nebyl ani s bratrem Anselmem v křížové chodbě, kde by mohli rozebírat podrobnosti večerní hudby. Nekontroloval ani skříň s léky v nemocnici, jež musela být za poslední dny značně vyprázdněna, očividně však byla po ránu tohoto slavného dne doplněna. Bratr Edmund řekl vlídně: “Byl tu. Měl jsem tu jednu nebohou duši, která krvácela z úst asi se příliš zahltila zbožností. Teď ale klidně spí a krvácení se zastavilo. Cadfael před nějakou chvílí odešel.”

Bratr Oswin statně zápasil s plevelem v kuchyňské zahradě, ale svého představeného od oběda neviděl. “Myslím ale,” zamyšleně mžikl do poledního slunce, “že by mohl být v kostele.”

Cadfael klečel u paty třístupňového schodiště k ostatkům svaté Winifredy, ruce nepozdvihoval v modlitbě, ale měl je složeny v klíně své kutny, oči ne prosebně zavřené, ale široce rozevřené k rozhřešení. Klečel tam už chvíli, on, který teď, když mu tuhly klouby, obvykle tak rád z kleku vstával. Necítil žádné bolesti, žádné zármutky, nic než nesmírnou vděčnost, v níž plul jako ryba v moři. V moři tak čirém, modrém a nezměrně hlubokém a průzračném jako to východní, na něž vzpomínal, ten pověstný nejzazší výběžek nezčeřeného středozemního moře, na jehož konci leží svaté město Jeruzalém, pohřebiště našeho Pána a těžce vydobyté království. Svatá, jež zde trůnila, ať už tu odpočívala nebo ne, jej ponořila do zářivého nekonečna naděje. Projevy jejího milosrdenství jsou možná rozmarné, ale rozhodně velkolepé. Vztáhla ruku k nevinnému, který si její laskavost plně zasloužil. Jaké má záměry s tímto méně nevinným, ale jistě ne méně potřebným tvorem?

Za ním se tiše ozval známý hlas, blížící se z lodi: “Žádáte ještě druhý zázrak?”

Neochotně odvrátil pohled od záblesků stříbra na relikviáři a ohlédl se k farnímu oltáři. Spatřil to, co čekal: postavu Hugha Beringara. Hubená snědá tvář se na něho usmívala. Za Hughovým ramenem v šeru však spatřil vyšší hlavu a ramena, vynořily se hladké, pěkné tvary, jasné, výrazné

lícní kosti, pod nimi lehce propadlé olivové tváře, jantarové sokolí oči pod klenutým černým obočím, dlouhé, pohyblivé rty, které se na něho trochu tázavě usmívaly.

Nebylo to možné, a přece to viděl. Olivier de Bretagne vystoupil ze stínů a nezaměnitelně vstoupil do světla oltářních svic. A to byl okamžik, kdy se svatá Winifred otočila, pohlédla zpříma do obličeje svého chybujícího, ale věrného služebníka a také se usmála.

Druhý zázrak! Proč ne? Když svatá dává, dává štědře, oběma rukama.

119

118

J

XI

Všichni tři spolu vyšli do křížové chodby a to samo bylo vzácné a dobré, protože předtím spolu nikdy nebyli. O důvěrnostech, jež si jedné zimní noci sdělili Cadfael a Olivier v bromfieldském převorství, Hugh zatím nevěděl, a Olivierovi jakási tajemná zábrana dosud nedovolovala otevřeně je připomenout. Pozdravy, které si vyměnili, byly vřelé, avšak krátké, jen zdrženlivost za nimi byla výmluvná a Hugh to zajisté dobře chápal a byl ochoten si počkat na objasnění nebo se bez něho zdvořile obejít. Na to není spěch, ale na Lukáše Meverela možná ano.

“Náš přítel provádí pátrání,” řekl Hugh, “do něhož míníme zapojit bratra Denise, ale vám budeme také vděčni za pomoc. Hledá mladého muže jménem Lukáš Meverel, který zmizel ze svého města, a ví se, že cestoval na sever. Vyložte mu to, Oliviere.”

Olivier znovu vylíčil svůj příběh a bylo mu pozorně nasloucháno. “Velmi rád bych udělal všechno, co se dá,” řekl potom Cadfael, “nejen abych zprostil nevinného takového obvinění, ale také abych vypátral viníka. Víme o té vraždě a každému se bouří žluč, když slušný člověk, který chrání svého počestného protivníka, padne rukou někoho z vlastní strany.”

“Je to jisté?” zeptal se ostře Hugh.

“V podstatě ano. Komu jinému by tak vadil muž, který se

120

zastal své paní a bez bázně splnil své poslání? Všichni, kdo jsou srdcem stále při Štěpánovi, by s ním souhlasili, přestože by se ho neodvážili pochválit. A náhodný útok lupičů? Proč by si vybrali za oběť obyčejného klerika, který u sebe nemá nic cenného, jen to, co potřebuje na cestu, přičemž je město plné šlechticů, duchovních a kupců, kteří by daleko víc stáli za oloupení? Rainald zahynul, protože tomuto klerikovi přišel na pomoc. Ne, tu hanebnost spáchal nějaký přívrženec císařovny, jako byl Rainald sám, ale docela jiný než on.”

“To dává smysl,” souhlasil Olivier. “Mou hlavní starostí však je nyní najít Lukáše a poslat ho domů, buduli moci.”

“Dnes tu musí být nejmíň dvacet mladých mužů toho věku,” zamnul si Cadfael přemýšlivě svůj tupý opálený nos, “ale vsadím se, že většina se dá vyškrtnout ze seznamu, protože je někdo zná buď jejich pravým jménem, nebo podle povolání či stavu. Přicházejí i samotáři, ale je jich málo a chodí zřídka. Poutníci jsou jako špačci, svědčí jim společnost. Nejlíp uděláme, když se půjdeme zeptat bratra Denise. Touhle dobou už o nich jistě má přehled.”

Bratr Denis měl dobrou paměť a hlad po novinkách a klevetách, takže byl zpravidla nejinformovanější osobou v klášteře. Čím plnější měl síně, tím větší potěšení měl z toho, že ví všechno, co se tam děje, a zná jméno a povolání každého hosta. Návštěvy si také puntičkářsky zapisoval do knihy.

Našli ho v těsné cele, kde sestavoval své účty a odhadoval budoucí potřeby. Právě zamyšleně počítal, kolik má ještě potravin a jak asi bude od zítřka ubývat hladových žaludků. Zdvořile odpoutal mysl od knihy, aby vyslechl, co si od něho přejí bratr Cadfael a šerif, a s příkladnou pohotovostí vyhověl, když ho požádali, aby prosel svou rozhojněnou domácnost a vybral muže kolem pětadvaceti, šlechticky nebo skoro šlechticky vychované, vzdělané, tmavovlasé a středně vysoké, kteří by odpovídali velmi neurčitému popisu Lukáše Meverela. Jak přejížděl prstem seznam hostů, počet se nápadně zmenšoval. Ukazovalo se, že mnohem víc než polovina těch, kdo se zúčastnili pouti, byly ženy, a mezi muži to byli hlavně čtyřicátníci a padesátníci. Z ostatních patřili

121

mnozí k duchovnímu stavu, byli to buď mniši, sekulární knězi nebo budoucí knězi. A to Lukáš Meverel nebyl.

“Je tu někdo,” zeptal se Hugh, když prohlížel konečný seznam, jenž byl dosti krátký, “kdo přišel sám?”

Bratr Denis naklonil kulatou, růžovou tonzurovanou hlavu na stranu a projel seznam bystrým hnědým okem, jež velmi připomínalo oko červenky. “Ani jeden. Mladí muži toho věku se zřídka vydávají na pouť, leda se svým pánem nebo paní. Při letním svátku jako tenhle tu a tam přijdou mladí přátelé, kteří chtějí využít času, než se usadí a chopí vážnějších povinností. Ale sám. co by to bylo za zábavu?”

“Jsou tu ovšem dva,” zmínil se Cadfael, “kteří přišli spolu, ale rozhodně ne pro zábavu. Přiznávám, že jim nerozumím. Oba jsou přiměřeného věku a popis by odpovídal oběma. Ty je znáš, Denisi ten mladík, který je na cestě do Aberdaronu, a jeho přítel, který mu dělá společnost. Oba umějí číst a psát, oba jsou pansky vychovaní. A určitě přišli z jihu, dál než z Abingdonu, kde s nimi nocoval bratr Adam z Readingu.”

“Aha, ten bosý poutník,” řekl Denis a ukázal v krátkém seznamu mladých mužů na Ciarana, “a jeho pečovatel a zbožňovatel. Ano, podle mě nejsou od sebe víc než půl roku a odpovídají postavou i barvou vlasů, ale vy jste potřebovali jen jednoho.”

“Můžeme se podívat i na dva,” opáčil Cadfael. “I kdyby ani jeden z nich nebyl ten, koho hledáme, přicházejí z těch končin a mohli takového osamělého pocestného někde potkat. My možná nemáme právo se jich podrobně vyptávat, kdo jsou a odkud pocházejí, ani proč jsou takhle spolu spjatí, ale otec opat ano. A nemajíli důvod něco skrývat, ochotně mu poví to, co by nám třeba tak rádi neřekli.”

“Můžeme to zkusit,” probudil se Hugh. “Za zeptání to rozhodně stojí, a pokud nemají s tím, koho hledáme, nic společného, nebude to nikoho z nás stát víc než půl hodinky času, a tu nám jistě neodmítnou.”

“Pravda, to, co se o nich zatím ví, neodpovídá našemu případu,” připustil váhavě Cadfael, “protože jeden je údajně na smrt nemocný a jde umřít do Aberdaronu a druhý je odhod

lán, že mu bude až do konce dělat společnost. Ale mladý muž, který chce zmizet, si může opatřit věrohodnou historku stejně snadno jako nové jméno. A v každém případě mohli mezi Abingdonem a Shrewsbury potkat Lukáše Meverela samotného a půd vlastním jménem.”

“Jestli je ale jeden z těch dvou opravdu ten, koho hledám,” zapochyboval Olivier, “kdo je pak propána ten druhý?”

“Ptáme se jeden druhého na věci,” řekl střízlivě Hugh, “které by nám ti dva mohli okamžitě zodpovědět. Pojďte, poprosíme opata Radulfa, aby si je pozval, a uvidíme, co z toho vzejde.”

Nebylo těžké přesvědčit opata, aby pro oba mladíky poslal. Těžší bylo je najít a přivést, aby o sobě něco řekli. Posel, vyslaný s předpokladem, že okamžitě uposlechnou, se vrátil po mnohem delší době, než očekávali, a s lítostí hlásil, že se v prostorách opatství jeden ani druhý nenalézá. Pravda, fortnýř neviděl ani jednoho odcházet branou, ale o tom, že se chystají k odchodu, ho ujistilo to, že Matouš si nedlouho po obědě přišel pro dýku a zanechal štědrý peněžní dar pro opatství s vysvětlením, že se již s přítelem musejí opět vydat na cestu a přejí si vyjádřit vděčnost za ubytování. Vypadal stejné to se zeptal Cadfael, nevěda proč vypadal stejně jako vždycky, nebo se zdál nějak rozrušený, znepokojený či rozmrzelý, když si přišel pro zbraň a platil za sebe i za přítele?

Posel zavrtěl hlavou, protože se v bráně na nic takového neptal. Když se Cadfael zeptal bratra fortnýře přímo, ten odpověděl s jistotou: “Byl jako na trní. Ano, mluvil mírně jako vždycky, byl zdvořilý, ale bledý a rozčilený, málem se mu ježily vlasy. Jenže každý tu po tom zázraku chodí jako omámený, tak jsem si myslel, že si chtějí pospíšit s novinou pěkně zateplá.”

“Jsou pryč?” řekl zarmouceně Olivier, když se to u opata dozvěděl. “Teď ovšem vidím důvod, proč by jeden z nich mohl být tím hledaným, přestože přišli tak podivně spárovaní a s takovou historkou. Já sice Lukáše Meverela od pohledu neznám, ale v poslední době jsem byl dvakrát nebo třikrát

122

123

hostem jeho pána a snadno si mě mohl všimnout. Co když mě tu dnes zahlédl a pospíšil si odtud, protože se nechce dát nalézt? Stěží může vědět, že ho hledám, ale přesto se mohl raději ztratit z dohledu. Churavý společník na cestě by byl dobrou zástěrkou pro muže, který potřebuje zdůvodnit své putování. Přece jen bych si s nimi rád promluvil. Jak dlouho jsou pryč?”

“Nemohli odejít dřív než půldruhé hodiny po poledni,” řekl Cadfael, “podle doby, kdy si Matouš vyzvedl dýku.”

“A pěšky!” rozzářil se Olivier nadějí. “A jeden dokonce bez bot! Neměla by to být žádná velká námaha dohonit je, pokud se ví, kterou cestou se dali.”

“Daleko nejlepší cesta pro ně by byla na Oswestry a přes příkop do Walesu. Takový byl podle bratra Denise Ciaranův záměr.”

“Dovolíteli tedy, otče opate,” řekl dychtivě Olivier, “sednu na koně a pojedu za nimi, protože daleko dojít nemohli. Byla by škoda propást příležitost. I kdyby žádný nebyl ten pravý, nic neztratíme. Ale vrátím se sem, buď s tím, koho hledám, nebo bez něho.”

“Pojedu přes město s vámi,” řekl Hugh, “a ukážu vám cestu, protože tohle je pro vás nový kraj. Pak ale musím za svými povinnostmi, zjistit, jestli se ranní stopování vydařilo. Obávám se, že zalezli někam hlouběji do lesa, jinak už bych byl dostal zprávu. Budeme vás k večeru čekat, Oliviere. Pokud můžeme, rádi bychom vás hostili ještě aspoň jednu noc.”

Olivier se rozloučil spěšně, ale dvorně, složil náležitou poklonu opatovi a zazářil na Cadfaela kratičkým úsměvem, kterým ho na okamžik vytrhl ze zamyšlení, jako když slunce prorazí mraky. “Neodjedu odtud dřív,” prostě ho ujistil, “než si s vámi v klidu popovídám. Ale nejdřív musím pokud možno dokončit tohle.”

Rázně zamířili do stájí, kde před mší nechali koně. Opat Radulfus za nimi hleděl velmi zamyšleně.

“Nepřekvapuje tě, Cadfaele, že nás ti dva mladí poutníci opustili tak brzy a tak nakvap? Je možné, že by je zahnal příchod pana de Bretagne?”

Cadfael se zamyslel a zavrtěl hlavou. “Ne, nemyslím si to. Proč by si někdo v té dnešní dopolední tlačenici a vzrušení všiml mezi tou spoustou jediného člověka, a k tomu člověka, jehož by tu nikdo nehledal? Ale jejich odchod mě velmi překvapuje. Jeden z nich by totiž měl uvítat nějaký den odpočinku navíc, než se zase vydá bos na cestu, a ten druhý. Otče, je tu dívka, která se mu určitě líbí, a on po ní touží, ať si to plně uvědouje nebo ne. Byl s ní dnes dopoledne, šli za svatou Winifredou, a jsem si jist, že v tu chvíli neměl pomyšlení na nic jiného než na ni, na její příbuzné a na velikost tohoto dne. Jde totiž o sestru mladého Rhuna, kterému se před našima očima dostalo tak velikého milosrdenství a požehnání. Potřeboval by opravdu silný popud, aby se od ní takhle naráz odtrhl.”

“Říkáš sestra toho chlapce?” Opat Radulfus si připomněl úmysl, který kvůli Olivierovu hledání odložil. “Do nešpor ještě schází víc než hodina. Rád bych si s tím mladíkem promluvil. Ty jsi ho léčil, Cadfaele. Myslíš, že tvé masáže mají něco společného s tím, čeho jsme dnes byli svědky? Anebo je možné, že by přestože bych nerad připisoval faleš někomu tak mladému své potíže zveličoval, aby mohl předvést zázrak?”

“Ne,” odvětil velmi rozhodně Cadfael. “Není v něm sebemenší přetvářka. A pokud jde o mé chabé umění, po dlouhém čase a vytrvalosti by uvolnilo ztuhlé šlachy, které mu bránily používat končetinu, takže by ji mohl trochu zatížit, ale narovnat tu nohu a prodloužit šlachy to nikdy! To by nedokázal ani největší lékař na světě. Otče, v den, kdy přišel, jsem mu dal nápoj, který by mu ulevil v bolesti a přivodil spánek. Po třech nocích mi jej poslal zpátky nedotčený. Neviděl důvod, proč by měl být právě on vyvolen k uzdravení, ale říkal, že svou bolest dobrovolně nabídl jako oběť, protože nemá co jiného dát. Ne aby si koupil milost, ale z dobré vůle dávat a nežádat nic na oplátku. A dále se zdá, že potom, co svou bolest z lásky přijal, ta ho opustila. Po mši jsme viděli, jak bylo jeho osvobození dokončeno.”

“Pak bylo opravdu zasloužené,” řekl potěšený a pohnutý Radulfus. “Opravdu si s tím chlapcem musím promluvit. Našel bys mi ho, Cadfaele, a přivedl ho teď ke mně?”

125

124

“Velmi rád, otče,” přisvědčil Cadfael a šel hledat. Paní Alice seděla na sluníčku v zahrádce uprostřed křížové chodby a kolem ní kroužek povídavých matron. Tvář měla tak rozzářenou radostí, že se od ní zahříval vzduch, ale Rhun s nimi nebyl. Melangela se stáhla do stínu v chodbě, jako by ji od světla bolely oči, držela tvář odvrácenou a spravovala povolený šev plátěné košile, jež musela patřit jejímu bratrovi. Když ji Cadfael oslovil, velmi rychle a bázlivě vzhlédla a hned se zase sklonila do stínu. I při tom krátkém pohledu však viděl, že radost, která jí dopoledne zářila z obličeje, takže se podobal právě rozvité růži, se v pozdním odpoledni zatměla a vybledla. A bylo to jen zdání, že jí na levé tváři namodrale prosvítá modřina? Ale při zmínce o Rhunovi se usmála, spíš vzpomínkou na štěstí než jeho přítomností.

“Říkal, že je unavený, a šel si do dormitáře odpočinout. Teta Weaverová si myslí, že leží, ale já myslím, že jenom chtěl být sám, aby mohl být zticha a nemusel mluvit. Je unavený z otázek na věci, které pořádně ani nechápe.”

“Dnes mluví jiným jazykem než ostatní lidé,” odpověděl Cadfael. “Možná že jsme to my, kdo nechápeme, a ptáme se ho na věci, jež pro něj nemají žádný smysl.” Mírně ji vzal za bradu a otočil její obličej k světlu. Plaše se mu však vyprostila. “Ublížila jste si?” Zcela jistě sejí tam dělala modřina.

“To nic není, to je moje vlastní chyba. Byla jsem na zahradě, běžela jsem moc rychle a upadla. Vím, že je to ošklivé, ale už to nebolí.”

Oči měla velmi klidné, nezarudlé, jen víčka byla trochu opuchlá. Ano, Matouš odešel, opustil ji a šel s přítelem, nechal ji po opojném společném dopoledni zprudka dopadnout na zem. To by vysvětlovalo slzy. Vysvětluje to ale pohmožděnou tvář? Váhal, zda se dál vyptávat, ale očividně si to nepřála. Zarytě se vrátila k práci a nehodlala už vzhlédnout.

Cadfael vzdychl a odebral se přes nádvoří do domu pro hosty. I slavný den jako tento musí mít svou žilku hořkého smutku.

V mužském dormitáři seděl Rhun o samotě na lůžku, velmi klidný a spokojený ve svém uzdraveném těle. Byl hlubo

ko ponořen do vlastních uchvácených myšlenek, ale hned si uvědomil Cadfaelův příchod. Ohlédl se a usmál.

“Bratře, přál jsem si vás vidět. Byl jste u toho, takže víte. Snad jste i slyšel. Podívejte se, jak jsem proměněný!” Kdysi zmrzačená noha se před ním dokonale natáhla, ohnula a dupla na podlahu. Zahýbal kotníkem a prsty, přitáhl koleno k bradě, a všechno se pohybovalo stejně hladce a bezbolestně jako jeho pohotový jazyk. “Jsem zdravý! Vůbec jsem o to nežádal, neopovážil bych se! Ani v tu chvíli jsem o to neprosil v modlitbách, a přesto mi to bylo dáno.” Na chviličku zase odešel do svého vytržení a snu.

Cadfael si sedl vedle něho a všímal si skvělé pohyblivosti dosud poškozených a nepoddajných kloubů. Nyní byla chlapcova krása dokonalá.

“Modlil ses za Melangelu,” řekl mírně.

“Ano. A taky za Matouše. Opravdu jsem si myslel. Ale jak vidíte, odešel. Oba odešli, odešli spolu. Proč jsem nemohl přinést štěstí své sestře? Byl bych kvůli tomu celý život rád chodil o berlích, ale nevyprosil jsem to.”

“Ještě není rozhodnuto,” opáčil pevně Cadfael. “Kdo odejde, může se vrátit. A myslím, že tvé modlitby musejí mít silnou moc, pokud teď nepropadneš pochybám proto, že nebesa potřebují trochu času. I zázraky mají svůj čas. Polovinu života na tomhle světě trávíme čekáním. Je třeba čekat s vírou.”

Rhun naslouchal s nepřítomným úsměvem a nakonec řekl: “Ano, jistě, a já budu čekat. Vidíte, jeden z nich totiž na odchodu ve spěchu zapomněl tohle.”

Sáhl mezi stěsnaná lůžka a zvedl na postel objemnou, ale lehkou mošnu z neběleného plátna se silnými koženými poutky k zavěšení na opasek. “Našel jsem ji spadlou mezi jejich postele, jak je měli přitažené k sobě. Nevím, komu z nich patřila, protože oba měli velmi podobné. Ale jeden se zpátky vrátit ani nechce, viďte? Matouš třeba ano, a zapomněl to tu vědomky nebo nevědomky jako zástavu.”

Cadfael hleděl a přemýšlel, byla to však těžká věc a nenáležela mu. Vážně pravil: “Myslím, že bys ji měl vzít s sebou a svěřit ji otci opatovi. Poslal mě totiž pro tebe. Chce s tebou mluvit.”

127

126

L

“Se mnou?” zakolísal Rhun a rázem z něho zas bylo nezkušené venkovské děcko. “Sám pan opat?”

“Jistě, a proč by ne? Jsi křesťanská duše stejně jako on a můžeš s ním mluvit jako rovný s rovným.”

Chlapec se zajíkl: “Bál bych se.”

“Ale nebál. Nebojíš se ničeho a nikdy se také bát nemusíš.”

Rhun chvilku seděl s pěstmi zabořenými do přikrývky. Pak zvedl svůj čirý, ledově modrý pohled a bělostnou andělskou tvář a oslnivě se na Cadfaela usmál. “Ne, nemusím. Půjdu.” Zvedl plátěnou mošnu, důstojně se postavil na své dvě dlouhé mladé nohy a vykročil ke dveřím.

“Zůstaň s námi,” řekl opat Radulfus, když mu chtěl Cadfael představit svého svěřence a nechat je spolu o samotě. “Myslím, že bude rád.” Jeho výmluvný, strohý pohled také říkal: tvá přítomnost pro mě bude mít cenu svědectví. “Rhun tě zná. Mě ještě nezná, ale doufám, že mě pozná.” Na stole před sebou měl šedohnědou mošnu, jež mu byla při vstupu beze slova vysvětlení podána, než přijde čas ji prozkoumat.

“Rád, otče,” srdečně přitakal Cadfael a usadil se stranou na stoličku v koutě, aby se vyhnul dvěma párům očí vzbuzujících bázeň, které se setkaly, vyptávaly se a zkoumaly se stejnou naléhavostí přes malý prostor salonku. Za okny s opilou bujností kvetla zahrada v planoucích barvách léta, a vybledle modrá obloha, v pozdním odpoledni tak vysoká, měla barvu Rhunových očí, ale bez jejich křišťálového plamene. Den divů se pomaličku a zářivě schyloval k večeru.

“Synu,” řekl svým nejmírnějším hlasem Radulfus, “stal ses nádobou pro velikou milost, jež zde vytryskla. Vím, stejně jako všichni, kdo tu byli, co jsme viděli a co jsme cítili. Chtěl bych však také vědět, čím jsi procházel ty. Vím, že jsi dlouho žil s bolestí a nestěžoval si. Troufám si hádat, s jakým smýšlením ses přibližoval k oltáři světice. Pověz mi, co se ti pak stalo?”

Rhun seděl s rukama klidně sepjatýma v klíně a tvář měl vzdálenou a uvolněnou. Hleděl kamsi za hranice pokoje. Ztratil všechen ostych.

“Trápil jsem se,” řekl pečlivě, “protože má sestra a teta Alice toho pro mě tolik chtěly, a já věděl, že nic nepotřebuji. Byl bych přišel, pomodlil se, odešel a byl spokojen. Ale vtom jsem ji slyšel volat.”

“Svatá Winifred k tobě promluvila?” zeptal se tiše Radulfus.

“Zavolala mě k sobě,” řekl Rhun s jistotou.

“Jakými slovy?”

“Slovy ne. Copak potřebovala slova? Zavolala mě k sobě a já jsem šel. Řekla mi: tady je schod, a tady a tady, pojď, já vím, že to dokážeš. A já věděl, že to dokážu, a tak jsem šel. Když mi řekla: klekni, protože můžeš, klekl jsem si a ono to šlo. Cokoli mi řekla, to jsem udělal. A budu to dělat dál,” řekl a usmíval se do protější stěny očima, jež na slunci bledly.

“Dítě,” řekl opat a díval se na něho s vážným podivem a úctou, ,já tomu věřím. Nevím, jaké máš dovednosti, jaké dary, které ti budou v dalším životě pomáhat. Raduji se, že máš v úplnosti požehnám svého těla a čistotu mysli i ducha. Přeji ti, aby tě tvá odhodlaná ctnost vedla v jakémkoli povolání, které si vybereš. Žádášli něco od tohoto domu, co by ti pomohlo, až odtud odejdeš, máš to mít.”

“Otče,” řekl vážně Rhun, navrátiv se svým oslnivým pohledem zpět do stínů smrtelného života, a stal se opět dítětem, jímž vždycky byl, “musím odtud odejít? Povolala mě k sobě, nemohu vypovědět, jak něžně. Přeji si s ní zůstat až do konce života. Zavolala mě k sobě, a já ji nikdy dobrovolné neopustím.”

128

129

XII

“A necháte si ho?” zeptal se Cadfael, když byl chlapec propuštěn, hluboce se poklonil a vzdálil se ve své uchvácené, neuvědomělé dokonalosti.

“Pokud vytrvá ve svém záměru, jistě. Je živým důkazem milosti. Nedovolím mu však, aby složil sliby nakvap, a později litoval. Nyní je unesen radostí a úžasem a s potěšením by přijal celibát i život v ústraní. Budeli mít stejnou vůli i za měsíc, uvěřím a ochotně ho uvítám. Ale i tak si odbude celý noviciát. Nedovolím mu zavřít před světem dveře, dokud si nebude jist. A nyní,” zachmuřil se opat zamyšleně na plátěnou mošnu na svém stole, “co s tímhle? Říkáš, že zapadla mezi postele a mohla patřit jak jednomu, tak druhému?”

“Aspoň chlapec to říkal. Vzpomeňte si však, otče, že když byl ukraden biskupův prsten, oba mladí muži předložili své mošny k prohlídce. Nevím jistě, co kdo z nich s sebou měl, kromě dýky, která byla řádně předána na vrátnici, ale otec převor, který měl mošny v ruce, to bude vědět.”

“To je pravda. Ale prozatím,” řekl Radulfus, “myslím, že nemáme právo zkoumat majetek jednoho ani druhého, a není ani příliš důležité zjistit, komu z nich patří. Jestliže je pan de Bretagne dohoní, a to se jistě stane, dozvíme se víc. Třeba je přesvědčí, aby se vrátili. Mezitím ji nech tady

130

u mne. Až budeme vědět víc, uděláme potřebné kroky k jejímu navrácení.”

Den zázraků se schyloval k večeru stejně milostivě, jako se rozednil, s jasnou oblohou a mírným, sladkým ovzduším. Každá duše v prostorách kláštera přišla ukázněně na nešpory, večeře v domě pro hosty i v refektáři pak byla zbožnou a poklidnou hostinou. Hlasy, při obědě uspěchané a pronikavé rozčilením, zjemněly a uvolnily se ve vděčné únavě z naplnění.

Bratr Cadfael se nezúčastnil kolací v kapitule a odešel do zahrady. Dlouho stál na vršíčku, odkud se mírně svažovala hrášková pole, a díval se na oblohu. Klesajícímu slunci zbývala ještě dobře hodina, než se okrajem vnoří do chundelatých korun hájků za potokem. Západ, který byl zrcadlovým odrazem svítání tohoto dne, nyní triumfoval v bledě zlaté záři, kterou nekalil ani mráček. Vůně bylin v oplocené zahradě stoupala jako opojný oblak kořenné sladkosti. Bylo to pěkné místo, skvělý den proč by se měl odtud někdo plížit pryč a utíkat?

Planá otázka. Proč vůbec někdo děláto, co dělá? Proč se Ciaran podrobuje takovým strastem? Proč se tváří tak zbožně a oddaně, a pak odejde bez rozloučení a bez poděkování uprostřed tak vydařeného dne? Matouš to byl, kdo tu nechal na odchodu dar. Proč nedokázal svého přítele přesvědčit, aby tu vydržel aspoň do konce tohoto dne? A proč, když ráno jen zářil radostným vzrušením a chodil s Melangelou ruku v ruce, ji odpoledne bez lítosti opustil a vydal se opět na těžkou pouť s Ciaranem, jako by se nic nestalo?

Jsou to dva muži, nebo tři? Ciaran, Matouš a Lukáš Meverel? Co o té trojici ví, jeli to trojice? Lukáše Meverela naposled viděli jižně od Newbury, jak kráčí na sever k městu, a sám. O Ciaranovi a Matoušovi podal první zprávu bratr Adam z Readingu, že přišli od jihu nocovat do Abingdonu spolu. Jestliže je jeden z nich Lukáš Meverel, kde a proč potom sebral svého společníka, a hlavně, kdo je jeho společník? V tuhle chvíli už musel Olivier jistě hledané dohonit a na některé z otázek našel odpovědi. Říkal, že se vrátí, že ne

131

opustí Shrewsbury, dokud si nepohovoří s mužem, na kterého si vzpomíná jako na dobrého přítele. Cadfael si to ujištění uložil do srdce a hřálo ho tam.

K dílně ho nepřitáhla nutnost dohlédnout na nějaké bylinné nápoje nebo bublající vína, protože bratr Oswin, nyní v kapitule se svými bratry, všechno na noc uklidil a uhasil ohřívadlo. V krabičce leželo křesadlo a troud, kdyby je bylo v noci nebo časně ráno zapotřebí opět zapálit. Spíš to bylo tím, že byl zvyklý odebrat se do své vlastní samoty, kde se mu nejlépe přemýšlelo, a dnešní den mu dal víc než dost potravy k přemýšlení i důvodů k vděčnosti. Kde jsou teď jeho pochybnosti? Zázraky se dějí nehodným stejně jako hodným. Není divu, že si světice oblíbila mladého Rhuna a vztáhla k němu posilující rámě. Ale ten druhý zázrak byl dvojnásob zázračný, daleko přesahující prosby jejího bídného služebníka, omračující svou velkorysostí. Přivést mu zpátky Oliviera, kterého přenechal Bohu a širému světu a smířil se s tím, že už ho víckrát neuvidí! A potom Hughův hlas, nic netušící zvěstovatel zázraku, říká ze šerého chóru: “Žádáte ještě druhý zázrak?” Pravé pokorně žasl, děkoval za jeden a nic víc nežádal, a pak otočil hlavu a spatřil Oliviera.

Obloha na západě byla dosud průzračná a jasná jako tekuté zlato, slunce ještě stálo nad vrcholky stromů, když otevřel dveře své dílny a vstoupil do šera, kde vonělo vyhřáté dřevo a byliny. Říkal pak, že právě v tu chvíli spatřil nerozlučné sepětí Ciarana a Matouše obráceně, postavené na hlavu, a v jakémsi uzavřeném, odděleném koutku mysli mu celá ta věc začala dávat smysl, přestože to zjevení bylo značně pochybné a nejisté. Neměl však čas to vidění uchopit a zpracovat, protože sotva překročil práh, ozval se někde ve stinném koutě tichý vzdech a zašustění, jako když kdosi vyruší nějaké divoké zvířátko v doupěti a ono se schoulí k obraně.

Zastavil se a nechal za sebou dveře dokořán jako ujištění, že úniku nic nebrání. “No tak, klid!” řekl mírně. “Copak nesmím bez dovolení vejít do vlastní dílny? A copak můj příchod sem někoho ohrožuje?”

Jeho oči si rychle zvykaly na šero, které se zdálo temné jen zásluhou jasu venku, obhlížely police, bublající demižony

132

vína v baculaté řadě, povlávající, šustící svazečky bylin zavěšené ze stropních trámů. Všechno nabývalo tvaru a vyvstávalo před ním. Ze široké lavice u protější stěny se pomalu zvedal chumel rozhozených sukní, posadil se a objevila se rozpoutaná koruna pšeničného zlata dívčích vlasů a uslzená, opuchlá tvář Melangely.

Neřekla ani slovo, ale už se nesklonila zpátky do ochrany skřížených paží. Už jí to bylo jedno, už se nebála ukázat se takhle mlčenlivému, tichému člověku, jemuž důvěřovala. Postavila nohy v kožených botkách na zem, opřela se dozadu o dřevěnou stěnu a narovnala útlá ramena. Zhluboka, z nejhlubších hlubin vzdychla, a ten vzdech ji vyčerpal a zanechal zesláblou a poslušnou. Když Cadfael přešel podlahu z ušlapané hlíny a přisedl si k ní, neodtáhla se.

“Tak,” uveleboval se záměrně pomalu, aby měla čas ovládnout alespoň hlas. Její tvář bude šetřit tlumené světlo. “Tak, děvenko, není tu nikdo, kdo by vás mohl buď zachránit, nebo znepokojit, a tak můžete mluvit volně, protože všechno, co řeknete, zůstane jen mezi námi dvěma. Ale my dva se musíme spolu důkladně poradit. Co tedy víte a já nevím?”

“Proč bychom se měli radit?” řekla slabým, beznadějným hláskem někde pod jeho mohutným ramenem. “Je pryč.”

“Co je pryč, může se vrátit. Cesty vždycky vedou dvěma směry, sem stejně jako tam. Co tu děláte, sama, když váš bratr chodí zpříma po dvou zdravých nohách a má všechno na světě, co si může přát, kromě vaší přítomnosti?”

Nedíval se na ni, ale cítil, jak jí tělem stoupá vřelost a teplo. Musel to být úsměv, i když nezdařený. “Odešla jsem,” vysvětlila tichoučce, “abych mu nekazila radost. Většinu dne jsem vydržela. Myslím, že si nikdo nevšiml, že mě opustila všechna radost, snad jen vy,” řekla bez výčitky, spíš smířeně. “Viděl jsem vás, když jsme se vraceli od Svatého Jiljí,” vysvětlil Cadfael, “vás i Matouše. V tu chvíli jste byla šťastná a on také. Jestli jste teď celá rozervaná, myslíte, že jemu je dobře? Kdepak! Co se pak stalo? Jaký meč probodl srdce vám i jemu? Vy to víte. Teď to můžete povědět. Jsou pryč, už se nedá nic pokazit. Třeba se dá ještě něco napravit.” Zabořila mu čelo do ramene a chvíli mlčky plakala. Svět133

lo v chýši spíš sílilo než sláblo, když si jeho oči zvykly. Zapomněla schovávat sklíčený, opuchlý obličej. Viděl, jak jí modřina na tváři tmavne do fialová. Objal ji paží a pro tělesnou útěchu ji k sobě přitiskl. Ta duševní bude potřebovat víc času a přemýšlení.

“Uhodil vás?”

“Držela jsem ho,” ihned ho obhajovala. “Nemohl se vyprostit.”

,A to byl tak šílený? To musel jít?”

“Ano, ať to stojí, co stojí, jeho nebo mne. Ale proč, bratře Cadfaele, proč? Myslela jsem, věřila jsem, že mě má rád jako já jeho. Ale vidíte, co mi ve zlosti udělal!”

“Ve zlosti?” řekl ostře Cadfael, vzal ji za ramena a podíval se na ni bedlivěji. “Budiž, musel za přítelem, ale proč se zlobil na vás? Pro vás to byla ztráta, ale vy jste přece za nic nemohla.”

“Vyčítal mi, že jsem mu to neřekla,” vysvětlila sklesle. “Ale udělala jsem jen to, co ode mě chtěl Ciaran. Říkal, že kvůli němu, ano, a také kvůli sobě ho mám nechat jít, ale Matouše zadržet. Neříkejte mu, že už mám zase prsten, povídal, a já odejdu. Zapomeňte na mě a pomozte na mě zapomenout i jemu. Chtěl, abychom zůstali spolu a byli šťastní.”

“Chcete říct,” ostře se zeptal Cadfael, “že neodešli spolu? Že Ciaran se odkradl bez něho?”

“Tak to nebylo,” vzdychla Melangela. “Myslel to s námi dobře, proto se odplížil sám.”

“Kdy to bylo? Kdy? Kdy jste s ním mluvila? Kdy odešel?”

“Vzpomínáte si, že jsem tu byla za svítání. Potkala jsem ho u potoka.” Zhluboka, zoufale se nadechla a pak vysypala celou tu spoustu, každé slovo z onoho ranního setkání, které se jí vybavovalo, zatímco Cadfael na ni třeštil zrak a v mysli se mu opět vynořil neurčitý záblesk osvícení, nyní mnohem jasněji.

“Dál! Povězte mi, co se odehrálo mezi vámi a Matoušem. Udělala jste, co vám řekl Ciaran, to vím, odvedla jste Matouše s sebou. Pochybuji, že si za celé půldne na Ciarana vzpomněl. Věřil, že je pořád uvnitř, že se bojí hnout. Kdy zjistil pravdu?”

134

“Po obědě ho zarazilo, že už ho dlouho neviděl. Velmi zneklidněl. Sel ho hledat. Přišel sem ke mně do zahrady. Bůh tě chraň, Melangelo, řekl, teď se o sebe musíš postarat sama, i když je mi to líto.” Pamatovala si to setkání snad slovo od slova a opakovala je, jako unavené dítě opakuje lekci. “Prozradila jsem se, pochopil, že jsem s Ciaranem mluvila. dozvěděl se, že chtěl tajně odejít.” “A pak, když jste to přiznala?”

“Zasmál se,” řekla a hlas zmrazivěl v zoufalý šepot. “Nikdy do dnešního rána jsem ho neslyšela se smát, a pak to byl takový líbezný zvuk. Ale téhle smích ne! Byl hořký a rozzuřený.” Klopýtavě mu vypověděla zbytek a každé slovo připojovalo další zřetelnou čáru k převrácenému obrazu, jenž vyrůstal v Cadfaelově mysli a vysmíval se jeho paměti. “On dává svobodu mněl” A “ty se s ním spojíš!” Ta slova sejí tak vpálila do mysli, že je opakovala i s jejich surovým tónem. Jak málo slov nakonec stačilo, a všechno se proměnilo, oddaná služba v nelítostné pronásledování, nesobecká láska v horoucí nenávist, ušlechtilé sebeobětování ve vypočítavý útěk a dobrovolné umrtvování těla v brnění, jež nesmí být nikdy sňato.

Opět uslyšel prudký, pronikavý Ciaranův výkřik úleku, to, jak k sobě tiskl svůj kříž a jak Matouš potichu říká: “Ale měl by jej sundat. Jak jinak se může doopravdy zprostit svých bolestí?”

Ano, jak jinak? Cadfael si také vybavil, jak oběma připomněl, že jsou tu na svátek světice, jež může darovat i život “i člověku odsouzenému k smrti!” Svatá Winifredo, stůj nyní při mně, stůj při nás všech, udělej třetí zázrak, který by překonal první dva!

Drsně vzal Melangelu za bradu a zvedl její obličej k svému. “Děvče, teď se o sebe chvíli starejte sama, protože já vás musím opustit. Učešte si vlasy, nasaďte statečnou tvář a vraťte se k příbuzným, jakmile se jim odvážíte na oči. Jděte na chvíli do kostela, tam teď bude klid, a kdo se bude divit, že věnujete modlitbám delší čas? Nebudou se divit ani uschlým slzám, jestli se teď dokážete usmívat. Snažte se, jak můžete, protože já teď musím něco udělat.”

135

Slíbit jí nic nemohl, nemohl jí zanechat žádnou jistou naději. Bez dalšího slova se od ní otočil, nechal ji rozpolcenou mezi obavami a uklidněním a chvatně rázoval přes zahrady a nádvoří k opatovu bytu.

Pokud Radulfa překvapilo, že Cadfael tak brzy opět žádá o slyšení, nedal to najevo, ale nechal ho ihned vpustit, odložil knihu a věnoval plnou pozornost nové záležitosti, s níž přichází. Zjevně to bylo cosi naléhavého a souvisejícího s tím, co se právě dělo.

“Otče,” zkrátka vysvětlil Cadfael, “došlo k novému zvratu. Pan de Bretagne se dal po falešné stopě. Ti dva mladí muži neodešli silnicí na Oswestry, ale překročili potok Meole a vyrazili přímo na západ, nejkratší cestou k Walesu. Neodešli spolu. Ciaran se odkradl během dopoledne, zatímco jeho společník byl s námi na procesí, a Matouš ho následoval stejnou cestou, jakmile se o jeho odchodu dověděl. Mám dobrý důvod se domnívat, otče, že čím dřív je někdo dohoní a zastaví, tím lépe určitě pro jednoho z nich, a já věřím, že pro oba. Úpěnlivě vás prosím, dejte mi koně a pusťte mě za nimi. A vzkažte do města Hughovi Beringarovi, aby vyrazil stejnou cestou.”

Radulfus to vše vyslechl s vážnou, ale klidnou tváří a zeptal se stejně stručně: “Jak ses to dozvěděl?”

“Od dívky, která s Ciaranem mluvila, než odešel. Není třeba pochybovat, že je to všechno pravda. A ještě něco, otče, než mě pošlete pryč. Otevřte, prosím vás, mošnu, kterou tu nechali, abych se podíval, jestli nám o té dvojici ještě něco poví aspoň o jednom z nich.”

Beze slova a bez váhání přitáhl Radulfus mošnu do světla svíček a rozepnul ji. Vytáhl celý její obsah na stůl. Nebylo toho mnoho, co s sebou chudý poutník nesl. Měl jen pár věcí a chtěl cestovat nalehko.

“Vy myslím víte,” vzhlédl opat ostře, “komu z těch dvou to patřilo?”

“Nevím, ale hádám. V duchu jsem si jist, ale mohu se mýlit. Když dovolíte.”

Máchnutím ruky rozprostřel hrstku věcí po stole. Váček,

dost hubený, když jej měl v ruce převor Robert, byl nyní splasklý a prázdný. V kůži vázaný breviář, opotřebovaný, ale opatrovaný, byl zabalen v košili, a když po něm Cadfael sáhl, košile sklouzla ze stolu a spadla na zem. Nechal ji ležet a otevřel knížku. Na vnitřní straně desek bylo napsáno úhlednou rukou klerika jméno majitelky: Juliána Bossardová. A pod tím, čerstvějším inkoustem a méně zběhlou rukou: Dáno mně, Lukáši Meverelovi, o Vánocích 1140. Bůh budiž s námi všemi!

“I já o to prosím,” řekl Cadfael a shýbl se pro spadlou košili. Zvedl ji k světlu a postřehl nitkovitý obrys skvrny, jež zasahovala celé levé rameno. Sledoval linii a zjistil, že pokračuje dolů po levé straně prsou. Plátno bylo jinak dost čisté, několikerým praním vybělené z původní režné barvy. Rozprostřel košili předkem nahoru po stole. Tenká hnědá čára, z vnější strany ostrá, z vnitřní rozmazaná, vymezovala velkou plochu na celé levé straně prsou a na horní části levého rukávu. Všechno až na obrys bylo vypráno, i ten byl vybledlý, ale bylo jej jasně vidět a rozptýlené stíny barvy uvitř dávaly tušit, co tam kdysi bylo.

Radulfus snad nebyl tak daleko ve světě jako Cadfael, ale zkušenosti měl. Díval se na rozložený důkaz a klidně pravil: “To byla krev.”

“Ano,” přisvědčil Cadfael a košili sbalil.

“A ten, komu mošna patřila, pocházel z domu, kde byla domácí paní jistá Juliána Bossardová.” Hluboké oči upíral zasmušile na Cadfaela. “Hostili jsme tedy v našem domě vraha?”

“Řekl bych, že ano,” řekl Cadfael, když vracel ty rozházené upomínky cizího života do jejich skromného úkrytu. Život člověka, zbavený veškeré naděje na pokračování, i poslední mince z váčku je pryč. “Myslím ale, že ještě máme čas zabránit dalšímu zabití dovolíteli mi jít.”

“Vezmi si nejlepší zvíře, jaké najdeš ve stáji,” řekl prosté opat, “a já vzkážu Hughu Beringarovi, aby tě následoval; a ne sám.”

136

137

XIII

O několik mil severněji na silnici k Oswestry přitáhl Olivier otěže na místě, kde bystrooký hubený chlapec pásl na širokém zeleném okraji kozy. Tráva byla letně bujná a hnala do semen. Dítě škublo dlouhým úvazkem jednoho ze svých svěřenců, aby jej převedlo tam, kde na vysoké trávě spočívalo teplé podvečerní světlo. Hoch bez bázně vzhlédl k jezdci. Byl to poloviční Velšan a služebníčkování mu bylo cizí. Usmál se a bezstarostně popřál dobrý večer.

Byl hezký, smělý a nebojácný stejně jako jezdec. Dívali se na sebe a to, co viděli, se jim líbilo.

“Bůh s tebou!” řekl Olivier. “Jak dlouho tu pášeš? Viděl jsi tu procházet jednoho chromého a jednoho zdravého muže, oba asi v mém věku, ale pěší?”

“Bůh s vámi, pane,” vesele opáčil chlapec. “Jsem tu u silnice už od poledne, protože jsem si oběd přinesl s sebou. Ale nikoho takového jsem tu neviděl. A prohodil jsem nějaké to slovo se všemi, kteří mě míjeli, pokud nejeli tryskem.”

“Potom zbytečně spěchám,” řekl Olivier, zastavil se a nechal koně uždibovat trávu. “Přede mnou být nemohou, aspoň ne na téhle silnici. Pověz mi, kdyby se chtěli dostat do Walesu rychleji, kudy bych to mohl vzít, abych se dostal před ně? Vyšli ze Shrewsbury přede mnou a já jim mám

vyřídit vzkaz. Kde mohu zahnout na západ a udělat kruh okolo města?”

Pasáček přijímal každé zpestření své denní práce s otevřenou náručí. Zamyslel se, která cesta by byla nejlepší, a vynesl soud: “Vraťte se asi míli zpátky, před most u Montfordu, a tam najdete vyježděnou vozovou cestu, která zahýbá na západ. Budete ji mít po pravé ruce. Na prvním rozcestí se dejte kousek na západ. Není to přímá cesta, ale jde správným směrem. Obkružuje Shrewsbury asi čtyři míle od města a jde krajem lesa, ale kříží všechny cesty ze Shrewsbury. Třeba je ještě chytíte. Přál bych vám to!”

“Za to ti děkuji a za radu také,” odpověděl Olivier. Sklonil se k ruce, kterou chlapec zvedl ne pro almužnu, ale aby s obdivem a libostí pohladil kaštanové koňské plece, a vsunul do dětské dlaně minci. “Bůh s tebou!” dodal, obrátil koně a vydal se zpátky po silnici, jíž přijel.

“A ať provází i vás, pane!” zavolal za ním chlapec a díval se, dokud mu jezdec s koněm nezmizeli za zatáčce za skupinou stromů. Kozy se stahovaly k sobě. Blížil se večer a chystaly se domů. Poznávaly čas podle slunce stejně jako jejich pasáček. Chlapec pobral úvazky, vesele na ně zahvízdal a zamířil ze silnice do polí na pěšinu vedoucí domů.

Olivier podruhé přejel most přes Severn se strmým, stromy zarostlým svahem na jednom břehu a s otevřenou rovnou loukou na druhém. Za prvními poli odbočovala doprava točitá cesta mezi roztroušenými chlumky. Tady mířila spíš na jih než na západ, ale asi po míli ho dovedla k lepší cestě, jež křižovala jeho stezku zleva doprava. Zamířil doprava vstříc slunci, jak mu bylo řečeno, a tam, kde se dvě menší stezky rozdělovaly, zahnul doleva a řídil se podle klesajícího slunce vpravo, které již spočívalo na hraně obzoru a prokmitávalo mezi stromy náhlými oslepivými záblesky. Tak pomalu objížděl Shrewsbury. Cesta se vinula do lesíků a zase ven, šla výběžky severního konce Dlouhého hvozdu, chvíli v soumraku mezi hustými stromy, chvíli vřesovištěm a nízkým houštím, občas kolem ostrůvků obdělaných polí a v dohledu vesniček. Jel s ušima nastraženýma na každý slibný zvuk, zastavoval se všude, kde jeho toulavá stezka

138

139

míjela nějakou cestu od Shrewsbury k západu, a kdekoli narazil na chalupu nebo usedlost, ptal se po svých pocestných. Nikdo neviděl takovou dvojici jít kolem. Olivier se zaradoval. Měli před ním několik hodin náskok, ale pokud neprošli na západ žádnou cestou, kterou zatím zkřížil, jsou možná ještě v kruhu, který opisoval kolem města. Bosému se po těchhle cestách dobře nepůjde a možná bude muset často odpočívat. I kdyby je přinejhorším propásl, nakonec se takhle dostane na silnici, po níž do Shrewsbury přijel z jihovýchodu, a vrátí se do města k Hughu Beringarovi. Podvečerní projíždka mu neuškodí.

Bratr Cadfael neztrácel čas. Nazul vysoké boty, podkasal si hábit a vybral a osedlal si nejlepšího koně, jakého ve stáji našel. Nemíval často příležitost takhle vyhovět pozapomenutým rozkoším, ale teď na to ani nepomyslel. Předal již uvážený vzkaz poslovi, který odspěchal přes most do města upozornit Hugha. Hugh se nebude na nic ptát, jako se neptal opat, protože rozpozná, že jde o něco děsivě naléhavého a na vysvětlování není čas.

“Řekni Hughovi Beringarovi,” zněl vzkaz, “že Ciaran zamíří nejkratší cestou k velšské hranici, ale bude se vyhýbat otevřeným cestám. Myslím, že půjde kousek na jih ke staré silnici, kterou postavili Římané a my hlupáci ji nechali zarůst, protože jde po rovině a míří přímo k hranici severně od Causu.”

Byla to rána naslepo a sám to věděl lip než kdo jiný. Ciaran nebyl zdejší, přestože mohl pohraničí trochu znát, jestli má na velšské straně příbuzné. Ale nejen to, strávil tady tři dny, a pokud celý čas plánoval nějaký takový útěk, mohl se s docela věrohodným zdůvodněním povyptávat bratrů a hostů. Čas tlačil a bylo třeba hádat správně. Cadfael si zvolil cestu a vydal se po ní.

Nemařil čas tím, že by spořádaně vyjel branou a pak okolo po silnici, než se požene na západ, ale klusem provedl koně zahradami k němému úžasu bratra Jeronýma, který právě přecházel směrem k ambitu dobrých deset minut před večerní. Nepochybně to rozhořčeně ohlásí převoru Ro

bertovi. Cadfael na něho vzápětí zapomněl, obešel s koněm nesklizené hráškové pole, pokračoval dolů k zeleným břehům potoka, přes něj na úzkou loučku a tam nasedl. Slunce již okrajem kleslo za koruny stromů na západě a právě do této polozáře a polostínu pobídl Cadfael koně, a dokud znal cestičky jako svou dlaň, jel hezky rychle. Přímo na západ k silnici, půl míle klusem po ní, dokud se nestočila příliš daleko k jihu, a pak zas na západ ke klesajícímu slunci. Ciaran měl velký náskok i před Matoušem, natož před těmi, kteří ho pronásledovali teď. Byl však chromý, nesl břemeno a bál se. Byl málem k politování.

Po další půlmíli, u nenápadné pěšiny, kterou znal, odbočil Cadfael opět na jihozápad a ponořil se do nejhlubšího stínu severních výběžků Dlouhého hvozdu. Byla to jen úzká jezdecká stezka mezi převislými větvemi, ve zbytku starého lesa, který nestál za vymýcení a postavení usedlosti, protože rostl na skalnatém podkladu, jenž místy prorážel na povrch. Nebylo to ještě pohraničí, ale skoro. Vyčnívala tu rozeklaná skaliska nořící se z mělké půdy, porostlá vřesem, drsnou náhorní trávou, keříky a zakrslými stromy a v každé vlhké prohlubni pod klenbou prastarých stromů bujel život. Kousek dál tím směrem začínaly husté, temné lesy s vysokými korunami, hustou spletí větví ve střední výši a houštinami ostružiní a jiného křoví při zemi. Nedotčený hvozd, přestože se v něm vzácně ukázal světlý ostrůvek obdělané půdy a pokaždé překvapil.

Pak dojel k prastaré silnici, která přetínala jeho stezku jako nůž a mířila přímo na východ a přímo na západ. Podivoval se mužům, kteří ji stavěli. Z vojenské silnice se nyní zmenšila na úzkou jezdeckou stezku, vesměs zarostlou mělkým drnem, ale mířila přímo a rovně jako šíp, jako mířila odjakživa dokonale srovnaná, kdekoli to bylo možné, a neúprosně stoupající a klesající, kde se jí do cesty postavil nějaký pahorek. Cadfael po ní zamířil k západu a jel přímo k zlatému polokruhu slunce, jež dosud planulo mezi větvemi.

Ve starém hvozdu severozápadně od vesničky Hanwoodu byly háje, kde se mohli dobře ukrýt psanci, pokud se drželi

140

141

stranou od hrstky nedalekých usedlostí. Místní lidé své državy většinou oplocovali a seskupovali se dohromady, aby své malé pozemky uchránili. Hvozd jim sloužil k plenění, pytlačení, pasení vepřů to vše s náležitou opatrností. Pocestní tam sice mohli požádat o pohostinství a o pomoc, pokud ji potřebovali, ale v lesních houštinách se o sebe museli postarat sami, když se do nich odvážili. Bezpečnost byla ve Shropshiru pod Beringarovou správou nejlepší, jaká mohla v Anglii být, a loupežníci by se tu dlouho neuživili, ale na přechodnou dobu se tu úkryt našel a nežádoucí hosté se tu v tísni mohli ubytovat.

Několik menších šlechtických statků tady v pohraničí dík své nebezpečné poloze zchátralo. Některé byly napůl opuštěné a pole zůstávala neobdělaná. Až do dubna toho roku byl pohraniční hrad Caus v rukou Velšanů, což znamenalo další ohrožení pro mírumilovné pracovníky, a od doby, kdy Hugh hrad vydobyl zpátky, neměly ještě zpustlé vesničky čas se vzpamatovat. Nyní v plném létě navíc nebylo těžké přežívat v divočině, a šikovné pytlačení a sem tam nějaká ta krádež mohly pár bodrých chlapíků uživit a dopřát jim čas, aby se pozapomnělo na jejich podnikání na jihu a oni si mohli rozmyslet, kde stráví čas, než se budou moci bezpečně vrátit domů.

Mistr Simeon Poer, tak řečený kupec z Guildfordu, vůbec nebyl nespokojen s tím, co utržili v Shrewsbury. Za tři noci, což byla nejdelší doba, po jakou mohli doufat, že uniknou odhalení, vyzískali od důvěřivých hráčů z města a předklášteří pěknou sumičku peněz, nemluvě o ceně, kterou Daniel Aurifaber zaplatil za ukradený prsten, různých drobnostech, které odcizil u stánků William Hales, a mincích, jež vytahal z kapes a váčků v davu dlouhými, hladkými, navoskovanými nehty John Shure. Škoda, že museli při přepadení ponechat Willima Halese osudu, ale celkem z toho vyvázli dobře, jen s nějakou tou modřinou a o jednoho muže kratší. William měl smůlu, ale tak to prostě chodí. Všichni věděli, že se to může stát každému.

Vyhýbali se užívaným cestám, nepletli se mezi místní lidi, kteří chodili za svými záležitostmi, a kradli jen v noci a opa

trne, když se nejprve ujistili, že tam nejsou žádní psi. Měli dokonce i jakous takous střechu nad hlavou, protože v nejhlubší houštině pod starou silnicí našli zarostlou a dobře utajenou polozbořenou chatrč, zbytky dávno opuštěné zchudlé usedlosti. Ještě pár dní tohoto pohodlného života, nebo než se změní počasí, a pak se vydají kousek na jih, aby byli co nejdál od Shrewsbury, než se přesunou na východ, do hrabství, kde je ještě neznají.

Když kolem po silnici vzácně procházel nějaký pocestný, byl to skoro vždycky místní člověk, a tak ho nechali na pokoji, protože by byl vzápětí postrádán a za jediný den by je měli. Nebyli ovšem proti tomu počíhat si na osamělého cizince putujícího za nějakým vzdálenějším cílem, protože jednak nebude ihned postrádán, jednak bude spíš stát za oloupení, protože bude s sebou mít prostředky na cestu, třeba i skromné. V těchto lesích a houštinách může člověk zmizet velmi hladce a navždy.

Ten večer si udělali pohodlí před chatrčí kolem dohořívajícího ohníčku v prohlubni vymazané hlínou, s prsty ještě mastnými od ukradené slepice. Venku zapadalo slunce, ale tady už bylo šero. Oni ovšem viděli potmě jako kočky a po dni zahálení byli čilí a plní nepokojné energie. Walter Bagot měl za úkol hlídat a proplížil se v úkrytu podél úzké stezky kousek směrem k městu. Teď spěchal zpátky, ale nijak poplašeně. Zářil očekáváním.

“Jde sem někdo, koho můžeme bezpečně obrat. Ten bosý chlap z opatství. ještě je kus odtud a kulhá jako vždycky. Musel jít po kamení. Ani živáček se nedoví, kam se poděl.”

“Ten?” podivil se Simeon Poer. “Hlupáku, tomu vždycky funí za krk jeho stín. Museli bychom oddělat oba jinak uteče a poštve na nás celé město.”

“Tentokrát ten svůj stín nemá,” radostně hlásil Bagot. “Povídám, zeje sám, buď ho setřásl, nebo se po dohodě rozešli. Nikdo jiný za něho nedá zlámanou grešlí.””

“A za víc taky nestojí,” opovržlivě prohlásil Shure. “Nech ho jít. Ty jeho kalhoty a košile nejsou na nic a co jiného u sebe může mít?”

“Ale má! Penízky!” zářil Bagot. “Jen se nepleť, ten je dob

143

142

re vybavený, i když si dává dobrý pozor, aby to nikdo nevěděl. Já to vím. Osahal jsem si ho pokaždé, když jsem se na něj v kostele přimáčkl. Má pořádný, těžký váček pod kabátem, kalhotami a ještě pod košilí, ale nikdy jsem se na něj nemohl dostat, leda nožem, a to bylo moc riskantní. Ten za sebe může zaplatit všude, kam přijde. Tak se zvedejte, bude to snadná kořist.”

Byl si jistý a oni byli zcela ochotní získat nějaký ten váček navíc. Zvesela povstali, ruku na dýce, a tiše se plížili houštím k úzké cestičce, nad níž dosud bledě a jasně prosvítala stuha oblohy. Shure a Bagot neviditelně číhali na jedné straně cesty, Simeon Poer na druhé za bujnou stěnou zeleně, která tu na slunci hustě vyrostla do výšky. V tom kusu hvozdu byly prastaré stromy, obrovité buky s kmenem tak uzlovatým a tlustým, že by jej stěží objali tři muži. Staré lesy se mnohde kácely, mýtily nebo měnily v honitby, ale Dlouhý hvozd si dosud uchoval velké rozlohy panenského porostu. Tři muži bez pána stáli v zeleném šeru nehybně jako stromy a čekali.

Pak ho zaslechli. Urputné, pravidelné, namáhavé kroky šustily v tvrdé trávě. Po zeleném okraji silnice by se mu šlo méně bolestně a ušel by dvakrát tolik než po těchto neschůdných cestách. Slyšeli ho těžce dýchat, když byl ještě dvacet metrů od nich, a spatřili, jak se v šeru míhá jeho vysoká temná postava, opírající se o dlouhou sukovitou hůl, kterou sebral někde pod stromem. Zdálo se, že odlehčuje pravé noze přestože na obě našlapoval opatrně, jako by byl stoupl na nějaký ostrý kámen a buď si pořezal chodidlo, nebo podvrtl kotník. Byl k politování, kdyby tam ovšem byl někdo, kdo by ho politoval.

Sel s nastraženýma ušima, celý naježený a ostražitý jako některé z nočních zvířátek, která se plížila a chvěla v okolním podrostu. Každý krok z těch mil, které ušel ve společnosti, ušel ve strachu, ale nyní, odkázán na svou vlastní strašlivou společnost, se bál ještě víc. Únik žádným únikem nebyl.

Zachránil ho právě jeho nezřízený strach. Nechali ho pomalu minout první úkryt, aby byl Bagot za ním a Poer se

Shurem po jedné a po druhé straně před ním. Snad ani ne napjatý sluch, ale spíš mravenčení kůže mu pomohlo vycítit náhlý chvat za zády, pohyb chladného večerního vzduchu a váhu těla a paže, jež se po něm téměř neslyšně vrhly. Tlumeně vyjekl, zvrtl se a máchl holí, takže nůž, jenž ho měl probodnout, udeřil do dřeva a sloupl z něho proužek kůry a lýka. Bagot natáhl levou ruku, aby ho chytil za rukáv nebo kabát, a opět udeřil mrštně jako had, ale nechytil ho, protože Ciaran divoce uskočil zpátky a překonán hrůzou se otočil a vrhl se na svých rozedřených nohou ze stezky do nejhustších a nejhlubších stínů mezi propletenými stromy. Sykal a sténal bolestí, ale upaloval jako zajíc.

Kdo by si pomyslil, že se ještě dokáže pohybovat tak rychle, když je dohnán do krajnosti? Dlouho však nemohl vydržet, vzepětí energie ho daleko nedovede. Všichni tři se hnali za ním a trochu se roztáhli, aby ho sevřeli ze tří stran, až padne vyčerpáním. Cestou se pochechtávali a nijak zvlášť nepospíchali. To, jak se prodíral křovím a neovladatelně kňučel bolestí, znělo v soumračném hvozdu neuvěřitelně podivně.

Větve a ostružiny ho šlehaly do tváří. Běžel naslepo, máchal před sebou dlouhou holí, prorážel si širokou cestu křovinami a bolestivě klopýtal ve vysoké vrstvě spadaných mrtvých větví a v měkkých, zrádných prohlubních zakrytých mnohaletým nánosem listí. Pohodlně ho následovali, věděli, že zpomaluje. Hubený mrštný krejčík se ze strany dostal do roviny s ním a chystal se mu odříznout cestu. Přitom mu ještě zbývalo dost dechu, aby hvízdl na kamarády, kteří se beze spěchu blížili jako psi nadhánějící zatoulanou ovci. Ciaran vpadl na palouk, kde si kolem sebe vynutil prostor obrovitý starý buk, a lapaje po dechu se vrhl přes otevřený prostor, aby opět zmizel v houští na druhé straně. Zradila ho drť uschlého listí mezi kořeny. Uklouzl a těžce dopadl na kmen stromu. Měl právě tak čas se postavit a opřít zády o peň, než ho dostihli.

Tloukl okolo sebe holí, křičel o pomoc, a ani nevěděl, čí jméno v zoufalé tísni volá.

“Pomoc! Vražda! Matouši, Matouši, pomoc!”

145

144

Neozval se výkřik, ale větve se zazmítaly a cosi se vyřítilo z úkrytu přes trávu tak náhle, že to Bagota odrazilo, až klopýtl a padl na kolena. Dlouhá paže přitiskla Ciarana zpátky k pevnému kmeni a Matouš stál rozkročen vedle něho s obnaženou dýkou v ruce. Zbylé světlo odhalilo jeho rozezlenou, strašnou tvář a zalesklo se na ostří.

“Kdepak!” vyzývavě a dychtivě vzkřikl s vyceněnými zuby. “Ruce pryč! Ten je můj!”

XIV

Trojice útočníků se instinktivně stáhla, dokud si neuvědomila, že mezi ně vtrhl jen jeden muž. Rychle to však postřehli a daleko neucouvli. Stáli ostražití jako šelmy, ale neodrazeni, přecházeli pomalu kolem, z dosahu, ale ustoupit se nechystali. Pozorovali a přemýšleli, chladně zvažovali změněnou situaci. Teď tu mají dva muže a nůž, a toho druhého znají stejně dobře jako prvního. Strávili několik dní v jednom prostoru, používali stejný dormitář i refektář. Nezastrašeně si připouštěli, že je jejich oběti jistě poznávají stejně jako oni je. V soumraku halil tváře stín, ale člověk se pozná nejen podle tváře.

“Já to říkal,” ozval se Simeon Poer a vyměnil si se svými spřeženci pohled, kterému porozuměli i v příšeří. “Já říkal, že nebude daleko. To nic, dva budou spát stejně dobře jako jeden.”

Jakmile Matouš vznesl svůj nárok a uplatnil svá práva, mlčel. Strom, o který se opírali, byl tak mohutný, že nemohli být zblízka napadeni odzadu. Když se Bagot odkradl na druhou stranou, Matouš se posunul podél kmene, stále obličejem k nepříteli. Musel hlídat všechny tři, Ciaran byl otřesený a zchromlý a v boji by se nikomu z těch tří neubrá

146

147

nil, přestože svou stranu kmene hájil s holí připravenou v ruce, a když bude muset, bude se rvát o svůj propadlý život zuby nehty. Matouš se hořce ušklíbl při pomyšlení, že mu ještě možná bude za tu žízeň po životě vděčný.

Na druhé straně kmene, tvář přitisknutou ke kůře, tiše říkal Ciaran: “Radši jsi za mnou neměl chodit.”

“Copak jsem nepřísahal, že s tebou půjdu až na sám konec?” odpověděl stejně potichu Matouš. “Dodržuji sliby. A tenhle nejvíc ze všech.”

“Přesto ses mohl odkrást do bezpečí. Teďjsme mrtví oba.”

“Ještě ne! Když jsi o mě nestál, proč jsi mě volal?”

Odpovědělo mu překvapené ticho. Ciaran nevěděl, že vyřkl nějaké jméno.

“Už jsme si na sebe zvykli,” řekl tvrdě Matouš. “Ty ses dožadoval mě, jako se já dožaduji tebe. Myslíš, že dovolím, aby tě dostal někdo jiný?”

Tří hlídači se shlukli do nezřetelné skupiny, radili se s hlavami u sebe, tváře stále obrácené ke kořisti.

“Teďpřijdou,” řeld Ciaran hlasem zmrtvělým zoufalstvím.

“Ne. počkají si, až bude tma.”

Nespěchali. Nedělali žádné zbytečné hrozivé pohyby, neplýtvali dechem na slova. Čekali trpělivě jako honící šelmy. Mlčky se rozdělili kolem paloučku a zacouvali do úkrytu tak, že je bylo vidět stěží, ale přece, protože jejich nehybná přítomnost měla zastrašit. Právě tak, nehybně, neúprosně a bděle dokáže kočka celé hodiny sedět u myší díry.

,,To nesnesu,” tichoučce zašeptal Ciaran a vzlykavě se nadechl.

“Snadná pomoc,” procedil mezi zuby Matouš. “Stačí sundat kříž z krku, a budeš osvobozen ode všeho soužení.”

Světlo dál sláblo. Jejich oči přejíždějící parnou temnotu křovin začínaly vidět pohyb tam, kde žádný nebyl, a marně se namáhaly jej postřehnout tam, kde postávali nepřátelé a přešlapovali, aby je ještě víc zmátli. Čekání nebude dlouhé. Útočníci kroužili vskrytu, vyhlíželi po nestřeženém okamžiku, kdy by mohli jednu či druhou oběť překvapit, až se podívá nesprávným směrem. S jistotou očekávali, že to bude Ciaran, který se již málem hroutil. Už brzy, velmi brzy.

Když se zprava ozval hlasitý, divoký a zoufalý křik, byl bratr Cadfael asi půl míle daleko. Slova nerozeznal, ale s jistotou v tom zvuku rozeznal paniku. V tomto lesním tichu, kde ani větřík neševelil listím nebo větvemi, se každý zvuk zřetelně nesl. Cadfael pohodl koně se zničující jistotou, co najde tam, odkud zazněl ten naříkavý výkřik. Ty dlouhé míle pronásledování, trpělivého a neúprosného, napříč polovinou Anglie, možná právě končí, pouhou čtvrthodinu předtím, než tomu může zabránit. Matouš jistě dohonil Ciarana, kterého omrzelo kajícnické utrpení, když ho teď nikdo nevidí. Mluvil pravdu, když říkal, že k sobě nemá takovou nenávist, aby ty strasti snášel bezúčelně. Považoval snad za bezpečné sejmout svůj těžký kříž teď, když byl sám, a chystal se vzápětí hledat obuv pro své nohy? Pokud by ho ovšem takhle neposlušného a odzbrojeného nedohonil Matouš.

Druhý zvuk, který narušil ticho, mu v hluku, který dělal sám, málem unikl, postřehl však nějaký záchvěv v lese a přitáhl uzdu, aby lépe slyšel. Něco nebo někdo se řítil hustými křovinami, rychle a přímo jako šíp, pak nakratičko zazněla změť výkřiků, ne hlasitých, ale opatrných a ostrých, jež přehlušil jeden zvučný, pánovitý hlas. Matoušův hlas, ani vítězoslavný, ani zděšený, ale spíš stručně a odhodlaně předhazující výzvu. Jejich tam vpředu víc než dva a už nejsou daleko.

Sesedl a úzkostně vedl koně klusem po stezce, kam až se odvážil, směrem k místu, odkud zazněly zvuky. Hugh se umí pohybovat velmi rychle, když má důvod, a Cadfaelova stručná zpráva mu důvod dá. Opustí město určitě tou nejpřímější cestou, přes západní most a po silnici na jihozápad, takže na tuto starou cestu narazí asi dvě míle zpátky odtud. Touhle dobou je možná už jen o míli pozadu. Cadfael uvázal koně na kraji cesty jako viditelné znamení, že měl důvod se tu zastavit a že je nedaleko.

Kolem bylo ticho. Pátral mezi houštím na kraji cesty po místě, kudy by mohl proniknout bez zrádného hluku, a pak se instinktem po hmatu sunul směrem k místu, odkud za

148

149

zněly výkřiky a kde nyní vládlo až nepřirozené ticho. Za chviličku postřehl poslední bledý zásvit červánků mezi větvemi. Před ním je nějaká otevřená plocha.

Ztuhl a znehybněl, když mezi ním a tímto pozůstatkem světla tiše prošel stín. Někdo vysoký a hubený, klouzající jako had mezi keři. Cadfael čekal, dokud se neobnovilo světlo, a pak se opatrně sunul kupředu, až mohl nahlédnout do volného prostoru.

Uprostřed se rýsoval mohutný kmen buku, hutná hmota pod rozprostřenými větvemi. Ve tmě se tam cosi pohybovalo. Ke kmenu se tiskl nejeden muž, ale dva. Krátký záblesk ocele zachytil světlo na tak dlouho, aby se poznalo, co to je: tasená a připravená dýka. Dva muži v pasti a určitě víc než jeden je tam drží takhle bezmocné, dokud je nebudou moci bezpečně skolit. Cadfael stál a rozhlížel se po temnícím palouku. Jak očekával, postřehl další záchvěv listí tam, kde se skrýval muž, a na druhé straně ještě jeden. Tři, pravděpodobně ozbrojení a rozhodně s nekalými úmysly, když se takhle v noci plíží po lese, nikam nemíří, jen čekají, až se naskytne kořist. Tři zmizeli z hráčského doupěte pod mostem v Shrewsbury a prchli tímto směrem. Tři se objevili tady v lese a dál si počínají se starou známou hanebností.

Cadfael váhavě stál a přemýšlel, co bude nejlepší, zda se odkrást zpátky k cestě a čekat a doufat, že přijede Hugh, nebo se o něco pokusit sám, aby je apoň překvapil, zmátl a přivodil zdržení, které by poskytlo čas, než přijde pomoc. Právě se rozhodl, že se vrátí ke koni, nasedne a vřítí se sem s největším hlukem a povykem, jaký dokáže nadělat, aby to vypadalo jako šest jezdců, a nejeden, když tu mu s drtivou náhlostí bylo rozhodování vzato z rukou.

Jeden ze tří obléhatelů s děsivým křikem vyskočil z úkrytu a hnal se ke stromu z té strany, kde kratičký záblesk oceli ukázal, že alespoň jedna z obětí je ozbrojená. Ze tmy pod větvemi se vyklonila útoku vstříc tmavá postava a Cadfael v ní poznal Matouše. Útočník uhnul stranou, stále mimo dosah, předem vypočítanou fintou, a současně se oba ostatní číhající stíny vyřítily z úkrytu, hnaly se k druhé straně stromu a společně napadly slabšího protivníka. Vypukl

zmatek, z něho se ozval divoký, trýznivý výkřik, Matouš se zvrtl, sekaje kolem sebe, natáhl dlouhou paži přes svého společníka a přitiskl ho zpátky ke stromu. Ciaran tam visel napůl omdlelý, sklouzával mezi mohutnými hladkými baštami kmene, a Matouš stál nad ním, máchaje dýkou.

Cadfael to viděl, oněmělý a znehybnělý pohledem na tak oddané nepřátelství. Nabral dech, teprve když se všichni tři dravci společně sesypali na svou kořist, sekali, sápali se a čirou vahou srazili oba pod sebe.

Cadfael si naplnil plíce a zaryčel do rozbouřené noci: “Držte je! Na ně, držte je všechny tři! To jsou ti lotři!” Dělal takový hluk, že si ani nevšiml a nepodivil se, že ozvěna, kterou ve své zuřivosti slyšel, ale nedbal na ni, přichází současně ze dvou stran, z cesty, kterou opustil, a z opačné strany, od severu. Nějaký koutek jeho mysli o té ozvěně věděl, ale přesto se cítil docela sám, když burácel dál, máchal rukávy jako netopýřími křídly a střemhlav se vrhal do rvačky kolem stromu.

Dávno, dávno se odřekl zbraní, ale co na tom? Kromě svých silných pěstí, stále zdatných, třebaže trochu revmatických, byl neozbrojen. Vrhl se do chumlu mužů a zbraní pod bukem, uchopil zezadu něčí visící kápi, strhl jejího majitele nazpět a zakroutil látkou, aby přidusil hrdlo, jež na něj řvalo jedovatým vztekem. Svým hlasem však dokázal víc než svým válečnickým zásahem. Černý shluk člověčenství se rozpadl na samostatné bytosti. Dva odskočili a rozhlíželi se po zdroji poplachu, Cadfaelův protivník se lapaje po dechu ohnal dlouhou paží třímající dýku a zlostně vyťal cár z narezle černého rukávu. Cadfael na něho nalehl celou vahou, držel ho za vlasy a s nestydatou radostí mu mačkal obličej do hlíny. Zanedlouho se z toho bude kát, ale nyní jásal a v žilách mu zpívala křižácká krev.

Vzdáleně si uvědomoval, že se děje ještě něco, víc, než s čím počítal. Slyšel a cítil nezaměnitelné chvění a dunění půdy pod kopyty, slyšel řízný hlas vykřikující rozkazy, ale neuvolnil stisk ve snaze rozpoznat, oč jde. Palouček byl plný pohybu a stejně plný tmy. Tvor pod ním sebral síly a mocně se zvedl, takže ho odkulil stranou. Cadfaelovo sevření kápě

150

151

povolilo a Simeon Poer se mu vytrhl a odleží z dosahu. Utíkalo se na všech stranách, ale nikdo z prchajících nedoběhl daleko.

Poslední ze tří, který se udýchaně vykutálel ze sevření, Simeon, pomstychtivě šátral u kořenů stromu, nahmátl schoulené tělo, šňůru od jakési visící relikvie, možná cenné, a vší silou za ni zatáhl, než se postavil a dal na útěk. Ozval se divoký výkřik bolesti a šňůra praskla. Neznámá věc mu zůstala v ruce. Odrazil se oběma nohama a po hlavě se vrhl k nejbližší houštině, vrazil do ní a utíkal, sotva metr od rukou, které se po něm shýbly k koňského hřbetu.

Cadfael otevřel oči a nadechl se. Celý palouček vřel, tma se vzdouvala a chvěla, prudký pohyb se ukáznil a nabyl účelnosti a smyslu. Posadil se a dopřál si čas na rozhlédnutí. Válel se pod velikým bukem a někde před ním, směrem k cestě, kde nechal koně, kdosi křemínkem, dýkou a troudem poklidně vykřesával jiskry a chystal se zapálit pochodeň. Jiskry chytily, zasvítily a byly jemně rozfoukány v plamen. Pochodeň nasáklá olejem a pryskyřicí plamen převzala a zrodila vlastní úhledný plamínek, který rostl a stoupal, posloužil k zapálení druhé a třetí, a palouček nabyl uzavřeného, okrouhlého tvaru se stěnami z houští a klenbou z větvoví.

Ze tmy vyšel usměvavý Hugh, podal mu ruku a pomohl mu vstát. Z druhé strany přibíhal na lehkých nohou někdo další a sklonil nad ním podivuhodnou, pochodní ozářenou tvář s vystouplými lícními kostmi, propadlými tvářemi, dychtivýma zlatýma očima a modročernými havraními křídly vlasů, objímajícími tváře.

“Olivier?” užasl Cadfael. “Myslel jsem, že bloudíte někde na cestě k Oswestry. Jak jste nás tu, prosím vás, našel?”

“Díky Boží milosti a jednomu pasáčkovi koz,” odpověděl vřelý, veselý, nezapomenutelný hlas, “a díky vašemu býoímu řevu. Jen se podívejte! Dobyl jste vítězství.”

Byli pryč, Simeon Poer, kupec z Guildfordu, rukavičkář Walter Bagot a krejčí John Shure, všichni prchali, ale v patách měli půl tuctu Hughových mužů, aby byli všichni zajati a tentokrát se zodpovídali z něčeho většího než trochy šizení

na tržišti. Noc se skláněla a objímala uzavřený kruh světla pochodní, kde bylo nyní velmi ticho a skoro žádný pohyb. Cadfael vstal a zjistil, že mu roztržený rukáv nevzhledně visí od paže. Všichni tři stanuli v půlkruhu okolo buku.

Světlo pochodní ostře rýsovalo světla a stíny. Matouš se před jejich zrakem pomaloučku probíral ze své rozmluvy se životem a smrtí, širokými rameny se odrazil od stromu, stál jako předčasně probuzený spáč a rozhlížel se po něčem, čeho by se mohl zachytit a zorientovat se. Když se zvedl, mezi jeho nohama se objevila svinutá, schoulená postava Ciaranova. Trochu se hýbala a hlavu měla zakrytou zkříženými pažemi.

“Vstaň!” řekl Matouš. Poodstoupil od stromu, tasenou dýku v ruce. Na jejím hrotu se pomalu utvořila kapka a další kapky jedna za druhou padaly z ruky, která ji držela. Měl rozseknuté klouby. “Vstaň!” opakoval. “Nic se ti nestalo.”

Ciaran se velmi pomalu sebral a zvedl na kolena. Nastavil světlu umazaný, olověný obličej, kdesi za hranicí vyčerpám i strachu. Nedíval se ani na Cadfaela, ani na Hugha, ale zíral vzhůru do Matoušovy tváře s bezmocným, pronikavým zoufalstvím. Hugh cítil střet těch očí a pohnul se, aby nějak zrušil napětí, ale Cadfael mu položil ruku na paži a zadržel ho. Hugh po něm ostře sjel pohledem a výstrahu přijal. Cadfael věděl, co dělá.

Na roztrženém límci Ciaranovy košile byla krev. Skvrna jim pomalu rostla před očima. Zvedl ruce, jež byly jako z olova, a tápavě odhalil hrdlo a prsa. Po celé levé straně krku se táhla živá, krvácející rána, tenká jako říznutí nožem. Simeon Poer ve svém posledním slepém hmátnutí po kořisti utrhl kříž, na němž Ciaran tak zoufale lpěl. Klečel nyní v naprostém, bídném pokoření a odhaloval již symbolicky podříznuté hrdlo.

“Tady jsem,” zašeptal rovným hlasem. “Už nemohu utíkat. Propadl jsem životem. Tak si mě vezmi.”

Matouš stál nehybně a zíral na surovou ránu, kterou po sobě zanechala šňůra, než se přetrhla. Ticho tížilo k nesnesení, a on stále neměl slov a jeho tvář byla v kmitavém světle pochodní nehybná jako maska.

152

153

“Říká pravdu,” tiše a uvážlivě se ozval Cadfael. “Máš na něj právo. Podmínky jeho pokání jsou porušeny a jeho život propadl. Vezmi si ho!”

Matouš nedal nijak najevo, že ho slyšel, jen křečovitě stáhl rty jako v bolesti. Nespustil oka z ubožáka, který před ním pokorně klečel.

“Věrně jsi ho následoval a dodržoval stanovené podmínky,” jemně ho vybízel Cadfael. “Složil jsi slib. Tak teď dokonči své dílo!”

Byl celkem na bezpečné půdě a teď si tím byl jist. Akt podrobení vykonal své, víc nebylo třeba. Teď, když mu byl nepřítel vydán na milost a skutek pomsty byl po všech stránkách oprávněný, mstitel byl bezmocný, spoután vlastní povahou. Nezbývalo mu nic než bezútěšný smutek, znechucení tím druhým a znechucení sebou samým. Jak může zabít zbídačelého, zlomeného člověka, který tu klečí, nebrání se a čeká na smrt? Smrt již byla zbytečná.

“Je konec, Lukáši,” tiše pokračoval Cadfael. “Udělej, co musíš.”

Matouš stál ještě okamžik němě, a pokud slyšel své pravé jméno, nedal to nijak najevo. Nezáleželo na tom. Když se vzdal svého záměru, dolehlo na něj strašné vědomí ztráty a prázdnoty. Otevřel zkrvavenou ruku a nechal dýku sklouznout do trávy. Odvrátil se jako slepec, tápavě vykročil, prohmatal se clonou keřů a zmizel do tmy.

Olivier ostře vdechl, vytrhl se ze strnulosti a dychtivě uchopil Cadfaela za paži. “Je to pravda? Vy jste ho odhalil? Je to Lukáš Meverel?” Bez jediného dalšího slova to přijal jako pravdu a horlivě se vrhl k místu, kde se ještě za Lukášem chvělo křoví. Už už by běžel za ním, kdyby ho Hugh nechytil za paži a nezastavil ho.

“Počkejte okamžik! Jestli má Cadfael pravdu, i vy tu máte co dělat. Tohle je určitě muž, který zavraždil vašeho přítele. Dluží vám smrt. Je váš, jestli ho chcete.”

“To je pravda,” přisvědčil Cadfael. “Zeptejte se ho. On vám to poví.”

Ciaran se schouleně hrbil v trávě, zmaten a ztracený. Nedíval se už na nikoho, jen čekal bez naděje a bez porozumě

ní, až někdo rozhodne, zda bude žít či zemře, a za jakých bídných podmínek. Olivier na něho vrhl udivený pohled, důrazně zavrtěl hlavou a sáhl po uzdě svého koně. “Kdo jsem já,” řekl, “abych vyžadoval to, čeho se Lukáš Meverel vzdal? Ať si jde se svým břemenem. Já mám co dělat s tím druhým.”

A už běžel. Svižně provedl koně clonou křoví a šustění postupně utichlo v dálce. Cadfael a Hugh zůstali sami a němě se na sebe dívali přes žalostnou hromádku na zemi.

Cadfael si začal postupně uvědomovat své okolí. Stranou stáli tři Hughovi důstojníci s koňmi a pochodněmi a mlčky přihlíželi. Někde opodál zazněly zvuky krátké šarvátky, jak byl jeden z uprchlíků přemožen a zajat. Simeon Poer byl polapen pouhých padesát metrů odtud a teď zamračeně stál se zápěstími připoutanými k seržantovu třmenu. Třetí už dlouho na svobodě nezůstane. Noční dobrodružství končilo. Tento pruh lesa bude zas bezpečný i pro bosé a neozbrojené poutníky.

“Co s ním?” otevřeně se zeptal Hugh a s nechutí hleděl na trosku muže na zemi.

“Když se Lukáš vzdal svého nároku,” odvětil Cadfael, ,já bych se neodvažoval do toho míchat. Aspoň jedno se mu musí uznat: nešidil a dobrovolně neporušil podmínky, ani když u toho nebyl nikdo, kdo by ho mohl obvinit. Je to jen malá ctnost, kterou lze nabídnout na obhajobu života, ale něco to je. Kdo jiný má právo zmocnit se toho, co Lukáš ušetřil?”

Ciaran zvedl hlavu a nejistě zíral z jednoho na druhého, stále zmaten tím, že byl ušetřen, ale už začínal věřit, že dosud žije. Plakal, buď bolestí, nebo úlevou, anebo něčím trvalejším než to obojí, kdo ví? Krev na hrdle mu zasychala do černá.

“Povězte pravdu,” řekl se studenou mírností Hugh. “Zabil jste Bossarda vy?”

Z bledé, zborcené Ciaranovy tváře se ozval chvějivý hlas: “Ano.”

“Proč jste to udělal? Proč jste napadl královnina klerika, který neudělal nic víc, než věrně předal své poselství?”

155

154

Ciaranovi na okamžik zahořely oči a jako poslední záblesk hasnoucího ohně se zjevila jiskřička někdejší pýchy, nesnášenlivosti a vzteku. “Přišel nafoukaně, křičel na pana biskupa, troufal si na koncil. Můj pán se zlobil a byl uražený.”

“Váš pán byl převor z Hyde Meadu,” řekl Cadfael. “Aspoň jste to tvrdil.”

“Jak jsem se mohl hlásit k službě toho, kdo mě zapudil? Lhal jsem! Sám pan biskup sloužil jsem biskupu Jindřichovi, měl jsem jeho přízeň. Ztratil jsem ji, nadobro jsem ji ztratil! Nemohl jsem strpět drzost toho Kristiána vůči němu. Postavil se proti všemu, co plánoval a přál si můj pán. Nenáviděl jsem ho! Myslel jsem si tenkrát, že ho nenávidím,” opravil se s neveselým podivem nad tou vzpomínkou. “A myslel jsem, že svého pána potěším!”

“To byl špatný výpočet,” pravil Cadfael, “protože Jindřich z Blois není žádný vrah, ať je jaký chce. A Rainald Bossard vaší lotrovině zabránil, člověk z vaší vlastní strany, vážený muž. Stal se ve vašich očích zrádcem, protože ctil počestného odpůrce? Nebo jste udeřil naslepo a zabil neúmyslně?”

“Ne,” odvětil rovný, zdrcený hlas, již bez jiskry. “Zkřížil můj záměr, zuřil jsem. Věděl jsem, co dělám. Udělal jsem to rád. tenkrát!” Hořce si povzdechl.

“A kdo vám uložil tu kajícnickou pouť?” zeptal se Cadfael, “a s jakým cílem? Byl vám zaručen život, ovšem za jistých podmínek. Jaké podmínky to byly? Ten náklad vám uložil někdo s nejvyšší autoritou.”

“Můj pán biskup legát,” odvětil Ciaran a zalomil mlčky rukama nad bolestí někdejší oddanosti, nyní navždycky zavržené a zapuzené. “Nevěděla to živá duše. Řekl jsem to jen jemu. Nechtel mě vydat zákonu, chtěl tu věc zahladit, aby neohrozil své plány na mír s císařovnou. Přimhouřit oko však nechtel. Jsem z dánského království v Dublinu a z druhé půle Velšan. Nabídl mi průchod a svou ochranu do Bangoru, k tamějšímu biskupovi, který mě odešle do Caergybi v Anglesey a posadí mě na loď do Dublinu. Musím však celou tu cestu ujít bos a na krku nést kříž. Pokud jen na okamžik poruším podmínky, můj život patří každému, kdo o něj bude stát, bez viny a bez trestu. A nikdy se nesmím vrátit.”

Na okamžik opět vyšlehl žár zapuzené lásky, zhroucené ctižádosti, odmítnuté služby, a zhasl v zoufalství.

“Rozsudek však nikdy nebyl zveřejněn,” chopil se Hugh jediné dosud nevysvětlené věci. “Jak se o něm tedy dozvěděl Lukáš Meverel?”

“Copak vím?” Odpověď zněla ploše a bezútěšně, hlas byl zmožený vyčerpáním. “Já jenom vím, že jsem vykročil z Winchesteru, a u Newbury, kde se spojují cesty, stál tenhle chlap. Cekal na mě, připojil se ke mně a každý krok téhle pouti mi šel v patách jako ďábel a čekal, kdy nedodržím podmínky rozsudku nebylo totiž nic, co by nevěděl! , aby mi bez viny, bez výčitky vzal život, a to by také mohl. Šel za mnou, ať jsem se hnul kamkoli, nikdy mě nepustil z dohledu, nijak se svou touhou netajil, pokoušel mě, abych sešel z cesty, obul se, odložil kříž a ten byl, pánové, smrtelně těžký! Říkal si Matouš. Říkáte, zeje Lukáš? Vy ho znáte? Já ho neznal. Říkal, že jsem zabil jeho pána, kterého miloval, a že mě bude následovat do Bangoru, do Caergybi, třeba i do Dublinu, dostanuli se až na loď, aniž bych sejmul kříž nebo obul boty. Nakonec prý mě dostane. Teď měl, po čem tak dychtil proč se odvrátil a ušetřil mě?” Poslední slova byla rozbolavělá údivem a nepochopením.

“Nestál jste mu za zabití,” řekl Cadfael tak mírně a milosrdně, jak mohl. “Teď se trápí a stydí, že na vás vyplýtval tolik času, který mohl využít lip. Je to věc hodnot. Učte se, co má cenu a co ne, a časem mu třeba porozumíte.”

“Jsem živá mrtvola,” zazmítal sebou Ciaran, “bez pána, bez přátel, bez cíle.”

“Když budete hledat, můžete najít všechny tři. Jděte, kam jste byl poslán, doneste, co jste byl odsouzen nést, a hledejte smysl,” řekl Cadfael. “To totiž musíme všichni.”

S povzdechem se odvrátil. Jak může vědět, zda jeho slova nebo lekce udělené životem k něčemu prospějí, jak může vědět, zda se v Ciaranově ubité mysli pohnula jiskřička lítosti, nebo zda dokáže soucítit pořád jen sám se sebou? Pocítil náhlou únavu. Pohlédl na Hugha s poněkud křivým úsměvem. “Rád bych se vrátil. Co teď, Hughu? Můžeme jít?”

Hugh se zamračeně díval dolů na vraha, který se přiznal,

157

156

zapadlého do trávy jako had se zlomenou páteří, poddaného, uslzeného, hýčkajícího malé křivdy. K politování, ovšem litovat ho by možná bylo nemístné. Vždyť je mu konečně teprve nějakých pětadvacet let, je zdravý, dobře oblečený, silný, jeho putování sice může být ještě bolestné a namáhavé, ale nepřesahuje jeho možnosti, a má stále prsten svého biskupa, účinkující všude, kde se dodržují zákony. Ti tři spoutaní a střežení lupiči už mu překážet nebudou. Ciaran určitě bezpečně dojde na konec své cesty, třebaže mu to bude trvat dlouho. Ne na konec ze své smyšlené historky, k blažené smrti v Aberdaronu a pohřbu mezi svatými na Ynys Ennli, ale vrátí se do rodného města a začne žít znovu. Třeba se i změní. Třeba dodrží své tvrdé podmínky až do Caergybi, odkud plují lodě do Irska, a až do Dublinu, ba až do konce svého vykoupeného života. Kdo ví?

“Jděte,” řekl Hugh, ,jak umíte. Teď už se lupičů bát nemusíte a hranice není daleko. To, čeho se musíte bát od Boha, si vyřiďte s Bohem.”

Otočil se zády tak rozhodným pohybem, že to jeho muži pochopili jako znamení, zeje po všem, a ochotně se pohnuli, s koňmi i se zajatci.

“A co ti dva?” zeptal se Hugh. “Neměl bych raději nechat na cestě jednoho muže s koněm pro Lukáše? Za svou kořistí šel pěšky, ale zpátky pěšky nemusí. Nebo mám někoho poslat za nimi?”

“Není třeba,” řekl s jistotou Cadfael. “Olivier všechno zařídí. Přijedou domů spolu.”

Neměl sebemenší pochybnosti, začínal se spokojeně uvolňovat. Zlo, jehož se děsil, bylo nakonec odvráceno, třebaže těsně. Olivier najde bloudícího, půjde s ním, nebo za ním, budeli se mu chtít ve své trýzni a rozervanosti vyhnout, teď, když mu byl vyrván jediný záměr, jehož se tak posedle a tak dlouho držel, a když v něm namísto stravující vášně zůstalo jen bolavé prázdno. Olivier do toho pustého prázdna pronikne a zahřeje zpustošené srdce, aby je zpřístupnil jiné lásce. Nese mu to nejútěšnější poselství od Juliány Bossardové, slib znovu získaného domova a uvítání. Má před sebou budoucnost. Jak asi viděl MatoušLukáš svou budoucnost,

když nechal v opatství poslední minci, než se vydal pronásledovat nepřítele? Určitě počítal se zánikem osoby, jíž do té doby býval, naprostým koncem, za nějž nedohlédl. Nyní je zase mladý, má život před sebou, potřebuje jen trochu času na uzdravení.

A ten druhý. Cadfael se po nasednutí ohlédl a naposled spatřil Ciarana. Dosud klečel pod stromem, kde ho opustili. Tvář měl obrácenou k nim, ale oči se zdály zavřené a ruce pevně sepjaté na prsou. Třeba se modlí, třeba jen každým kousíčkem těla zakouší život, který mu byl ponechán. Až budeme pryč, usne tam, kde leží. Nic jiného udělat nemůže, vždyť překročil hranice veškerého vyčerpání. Usne, a jako by zemřel. Až se však vzbudí, doufám, že pochopí, že se narodil znovu, říkal si Cadfael.

Začal se řadit i pomalejší průvod, který dopraví do města zajatce. Řemeny pout byly upevněny a nosiči pochodní zamířili přes palouček ke koním, takže odnesli světlo od klečící postavy. Ciaran postupně mizel, jako by jej pohlcoval bukový peň.

Hugh vyjel na cestu první a obrátil se k domovu. “Řeknu vám, Hughu, že nějak stárnu,” zívl Cadfael. “Ani nevíte, jak se těším do postele.”

159

158

XV

Do brány kláštera vjeli až po půlnoci. Velké nádvoří bylo zalité měsíčním světlem a z kostela zněl zpěv půlnoční. Cestou domů nijak nespěchali a skoro nemluvili, spokojení, že vedle sebe družně jedou jako už mnohokrát, v letní noci stejně jako v zimním dnu. Hughovým důstojníkům bude ještě dobrou hodinu trvat, než dopraví své vězně do shrewsburyského hradu, protože musejí jet krokem, ale do rána bude Simeon Poer a jeho spřeženci bezpečně pod zámkem.

“Počkám s vámi, až skončí chvály,” prohodil Hugh, když u brány sesedli. “Otec opat bude chtít vědět, jak jsme dopadli. Doufám ovšem, že od nás nebude teď v noci chtít celý příběh.”

“Pojďte tedy se mnou ke stájím a já tohohle kamaráda odsedlám a postarám se o něj, zatímco jsou uvnitř. Vždycky mě učili, že se nejdřív musím postarat o koně, než si sám půjdu odpočinout. Zvyk je železná košile.”

U stájí jim měsíční světlo docela stačilo. Půlnoční ticho a bezvětří k nim tiše a jasně přinášely každý tón obřadu. Cadfael odsedlal koně, zavedl ho do stání, naložil mu píci a přehodil přes něj lehkou pokrývku proti nachlazení. Má

lokdy dnes míval příležitost konat tyto obřady. Vybavily se mu vzpomínky na jiné koně a jiné cesty a na bitevní pole, kde to dopadlo méně šťastně než v té malé, ale zoufalé šarvátce, která byla právě svedena.

Hugh se na něj díval, otočen zády k nádvoří, ale hlavu měl nachýlenou, aby slyšel zpěv. Nebyl to však zvuk přicházejících kroků, který ho přiměl k náhlému otočení, ale útlý stín, který se kradl po ozářených oblázcích u jeho nohou. A ve vratech do dvora stála Melangela, polekaná stejně, jako se lekl on, se svatozáří bledého světla.

“Dítě,” řekl starostlivě Cadfael, “co tu děláte? Proč nejste v tuhle hodinu v posteli?”

“Copak mohu?” řekla, ale ne jako stížnost. “Nikomu nescházím, všichni spí.” Stála nehybně a vzpřímeně, jako by celé hodiny po jeho odchodu strávila vážným úsilím navždy odstranit všechny jeho vzpomínky na uslzené, zoufalé děvče, jež hledalo samotu v jeho dílně. Veliký snop vlasů měla spletený a vyčesaný nahoru, šaty upravené, tvář odhodlaně klidnou, když se ptala: “Našel jste ho?”

Opustil ji jako dívku a vrátil se k ženě. “Ano,” odpověděl, “našli jsme je oba. Nikomu se nic nestalo. Rozešli se. Ciaran pokračuje v cestě sám.”

“A Matouš?” zeptala se vyrovnaně.

“Matouš je s dobrým přítelem a nepřijde k žádné úhoně. Předjeli jsme je, ale přijdou.” Bude se ho muset naučit nazývat jiným jménem, ale to ať jí řekne sám. Ne že by před sebou měli docela snadnou budoucnost, ani ona, ani Lukáš Meverel, dva lidští tvorové, kteří by se asi nikdy nesetkali, nebýt rozmaru okolností. Nebo v tom také měla ruku svatá Winifred? Této noci tomu Cadfael dokázal věřit, a důvěřoval světici, že všechno dovede k dobrému konci. “On se vrátí,” podíval se jí do očí, v nichž nebylo ani stopy po slzách. “Nemusíte se bát. Prošel však velmi bouřlivými zážitky a bude potřebovat všechnu vaši trpělivost a “moudrost. Na nic se ho neptejte. Až bude správný čas, všechno vám poví. Nic mu nevyčítejte.”

“Bůh uchovej,” opáčila, “abych mu někdy něco vyčítala. To já ho zklamala.”

160

161

“Ne, jak jste to mohla vědět? Ale až přijde, ničemu se nedivte. Buďte jako žíznivý, který pije. A on také.”

Trochu se k němu pootočila a měsíční světlo se jí podivuhodně zabělalo na tváři, jako by se uvnitř rozsvítila lampa. “Budu čekat,” řekla.

“Radši si jděte lehnout a spěte, čekání může být delší, než myslíte. Hodně trpěl. Ale přijde.”

Zavrtěla hlavou. “Já zůstanu vzhůru, dokud nepřijde,” odvětila a najednou se na ně usmála, bledá a zářivá jako perla, otočila se a rychle a tiše odkráčela ke křížové chodbě.

“To je to děvče, o kterém jste mluvil?” zeptal se Hugh a hleděl za ní s poněkud podmračeným zájmem. “Sestra toho chromého chlapce? Ta, co se líbí tomu mladíkovi?”

“Ta,” přisvědčil Cadfael a zavřel vrátka stání.

“Neteř té tkalcové?”

“Tak. Bez věna a z obyčejného rodu,” odpověděl Cadfael chápavě, ale neznepokojeně. “Ano, je to pravda. Já jsem také z obyčejného rodu. Pochybuji, že mladý člověk, který byl za jednu noc rozerván a znovu složen jako Lukáš, bude dbát na takové malichernosti. Jiní ovšem asi ano! Doufám, že paní Juliána zatím nemá žádné plány, jak ho oženit s nějakou dědičkou ze sousedního sídla. Myslím totiž, že s těmihle dvěma to už došlo tak daleko, že by se musela svých plánů vzdát. Šlechtický statek, nebo řemeslo když jste na ně hrdý a dobře je spravujete, jaký je v tom rozdíl?”

“Ten obyčejný rod vyhnal velmi neobyčejný výhonek,” pravil srdečně Hugh. “Řekl bych, že to mládě bude větší ozdobou panského sídla než leckterá urozená dáma, kterou jsem viděl. Ale poslechněte, zpěv končí. Měli bychom jít.”

Opat Radulfus přicházel z půlnoční a chval svým obvyklým nevyrušitelným rázným krokem, a když vyšel z křížové chodby, viděl, že na něho čekají. Tento den zázraků přinesl stejně skvělou noc, neuvěřitelně vysokou a hlubokou, jiskřící hvězdami, bíle zalitou měsícem. Jak přicházel ze šera uvnitř, tento příval světla mu jasně ukázal jasný klid i únavu v obou tvářích, jež se k němu obracely.

“Vy jste se vrátili!” pravil a podíval se přes ně. “Ale ne

všichni. Pan de Bretagne říkali jste, že jel nesprávnou cestou. Nevrátil se sem. Vy jste ho nepotkali?”

“Ano, otče, potkali,” vysvětil Hugh. “Je v pořádku a našel mladého muže, kterého hledal. Za nějaký čas se vrátí společně.”

“A zlo, jehož ses obával, bratře Cadfaele? Mluvil jsi o další smrti.”

“Otče,” ozval se Cadfael, “dnes večer nepřišel k úhoně nikdo, jen muži bez pána, kteří utekli do lesa. Ti jsou teď bezpečně zajati a vezou je v poutech na hrad. Smrt, které jsem se děsil, byla odvrácena a v tom směru už nikomu nic nehrozí. Říkal jsem, že dohonímli ty dva mladé muže, jistě to bude lepší pro jednoho z nich a možná pro oba. Otče, byli dostiženi včas a jistě je to pro oba lepší.”

“Přesto tu zůstává,” zamyslel se Radulfus, “ta stopa krve, kterou jsme oba viděli. Říkal jsi jistě si vzpomínáš , že jsme opravdu mezi sebou hostili vraha. Trváš na tom?”

“Ano, otče. Ne však tak, jak se domníváte. Až se vrátí Olivier de Bretagne a Lukáš Meverel, všechno bude objasněno, protože zatím ještě některé věci nevíme. Víme však,” řekl pevně, “že to, co se této noci stalo, je to nejlepší, oč jsme se mohli modlit, a je třeba za to náležitě vzdát díky.”

“Je tedy všechno v pořádku?”

“Ano, všechno je v pořádku, otče.”

“Ostatní tedy počká do rána. Potřebujete odpočinek. Nepůjdete však se mnou a nepojíte a nepopijete trochu, než půjdete spát?”

“Manželka už o mě bude mít starost,” elegantně se tomu vyhnul Hugh. “Jste laskavý, otče, ale nerad bych ji nechal trápit déle, než je nutné.”

Opat se na oba podíval a nenaléhal na ně.

“Bůh vám za to požehnej,” vzdychl Cadfael, když pracně šlapal do mírného svahu nádvoří ke schodům dormitáře a k bráně, kde měl Hugh uvázaného koně. “Spím totiž za chůze a ani dobré víno by mě nevzkřísilo.”

Měsíc zapadl a slunce ještě nevyšlo, když Olivier de Bretagne a Lukáš Meverel pomalu vjeli do brány opatství. Jak

163

162

daleko bloudili v hluboké noci, nevěděl jasně ani jeden, protože to pro oba byla neznámá končina. I když byl dohnán a osloven s opatrnou mírností, šel Lukáš naslepo dál, s rukama svěšenýma po bocích, nebo lehce rozhrnujícíma keře, nemluvil, neslyšel, ledaže si snad jakýmsi ohniskem citu v nitru uvědomoval tu klidnou, trpělivou a nezvědavou laskavost, jež ho pronásledovala, a vzdáleně se jí divil. Když nakonec klesl a složil se do husté trávy na kraji lesa, Olivier uvázal koně kousek stranou a lehl si vedle něho, ne příliš blízko, ale tak, aby mlčící muž věděl, že tam je a bez netrpělivosti čeká. Po půlnoci Lukáš usnul. To potřeboval nejvíc. Byl zpustošen a vyprázdněn od každé pohnutky, která ho uplynulé dva měsíce udržovala při životě, byl mrtvým, který dál chodí po světě a nemůže zemřít. Spánek byl jeho vykoupením. Pak mohl opravdu zemřít té marné ztrátě a hořkosti, strašlivé potřebě, která ho hnala, stravujícímu zármutku pro svého pána, který mu vyhlodal srdce, zármutku pro pána, který mu zemřel v náručí, na jeho rameni, na jeho srdci. Krvavá skvrna, která se nedala vyprat, ať se sebevíc snažil, mu byla svědectvím. Zachoval ji, aby udržoval oheň své nenávisti v bílém žáru. Nyní byl spánkem od toho všeho osvobozen.

Procitl při prvním tajemném předjitřním pohybu nejranějších ptáků, kteří se začali opatrně ozývat do letního ticha, otevřel oči a nad sebou spatřil tvář, kterou neznal, ale jaksi vzdáleně si přál poznat, protože byla živá, přátelská a klidná, a zdvořile vyčkávala, co si bude přát.

“Zabil jsem ho?” zeptal se Lukáš. Jaksi věděl, že muž, který nosí tuto tvář, bude znát odpověď.

“Ne,” řekl jasný, pokojný a tichý hlas. “Nebylo třeba. Ale pro vás je mrtvý. Můžete na něho zapomenout.”

Nerozuměl tomu, ale přijal to. Posadil se v chladivé zralé trávě a smysly mu začaly opět procitat. Vzdáleně zaznamenávaly, že země sladce voní, že na obloze nad ním blednou hvězdy a jako jiskřičky se zachytávají ve větvích stromů. Upřeně hleděl Olivierovi do tváře a Olivier hleděl s malým, pokojným úsměvem na něho a mlčel.

“Znám vás?” zeptal se Lukáš s údivem.

“Ne, ale poznáte. Jmenuji se Olivier de Bretagne a sloužím Laurencovi ďAngers, jako mu sloužil váš pán. Dobře jsem znal Rainalda Bossarda, byl to můj přítel, přijeli jsme spolu v Laurencově průvodu ze Svaté země. Jsem poslán se zprávou za Lukášem Meverelem, a jsem si jist, že se tak jmenujete právě vy.”

“Zpráva pro mě?” potřásl hlavou Lukáš.

“Od vaší sestřenky a paní, Juliány Bossardové. Ta zpráva zní: prosí vás, abyste se vrátil domů, neboť vás potřebuje a nikdo nemůže zaujmout vaše místo.”

Nespěchal uvěřit, byl dosud uvnitř otupělý a vyprázdněný. Nic ho však nenutilo někam jít a něco dělat z vlastní vůle, a tak se lhostejně podřídil Olivierovu vedení. “Teď bychom se měli vrátit do opatství,” řekl věcně Olivier, vstal, a Lukáš v odpověď vstal také. “Vezměte si koně a já půjdu pěšky,” řekl Olivier a Lukáš ho poslechl. Bylo to jako jemně vést prostoduchého po cestě, kterou musí jít, a na každém kroku ho držet za ruku.

Nakonec našli starou cestu a tam byli dva koně, které pro ně připravil Hugh, vedle tvrdě spal podkoní. Olivier si vzal zpátky svého koně a Lukáš s navyklou lehkostí a snadností nasedl na odpočinutého. Jeho tělesné instinkty se konečně probouzely. Zívající podkoní jel první, protože znal cestu. Teprve v půli cesty k potoku Meole a úzkému můstku na silnici se Lukáš z vlastní vůle ozval.

“Říkáte, že chce, abych se vrátil,” pronesl zhurta, s oživlou bolestí a nadějí v hlase. “Je to pravda? Opustil jsem ji beze slova, ale co jiného jsem mohl dělat? Co si teď o mně myslí?”

“Že jste měl svoje důvody ji opustit, stejně jako ona má své důvody, proč vás chce zpátky. Na její prosbu vás hledám napříč půlkou Anglie. Co víc potřebujete?”

“Nikdy jsem neuvažoval, že se vrátím,” řekl Lukáš a ohlédl se zpět s údivem a pochybností na tu předlouhou cestu.

Ne, ani do Shrewsbury, tím méně domů ha jih. A přece je tady, v chladném svítání dlouho před ranní bohoslužbou jede vedle tohoto mladého neznámého přes potok Meole po dřevěném můstku, místo aby se brodil přes napůl vyschlý proud k hráškovým polím, cestou, jíž klášter opustil. Jede

164

165

okolo, k silnici, podle mlýna a rybníka a branou na velké nádvoří. Tam sesedli a podkoní se svými dvěma koňmi rázně vykročil k městu.

Lukáš stál, otupěle se rozhlížel, stále omámen nepovědomostí všeho, co viděl, jako by měl smysly dosud omráčené a zhlouplé námahou, kterou ho stál návrat do života. Nádvoří bylo v tu hodinu prázdné. Ne, nebylo docela prázdné. Na kamenných schodech domu pro hosty kdosi seděl, o samotě, docela klidně, tvář obrácenou k bráně. Zatímco hleděl, vstala, sešla po širokých stupních a kráčela k němu rychlým, lehkým krokem. To už v ní poznal Melangelu.

Na ní alespoň nebylo nepovědomého nic. Pohled na ni vrátil barvu, tvar a skutečnost samotným kamenům ve zdi za jejími zády a oblázkům pod jejíma nohama. Život se vevalil do Lukáše jako povodeň, s nárazem bolesti, jako se vrací cit po ochromujícím úderu. Šla k němu s rukama trochu napřaženýma a zdviženým obličejem a na rtech a v očích měla maličký, bázlivý úsměv. Potom, když několik kroků od něho poprvé zaváhala, spatřil tmavou skvrnu modřiny, která jí hyzdila tvář.

Ta modřina ho zdrtila. Celý se roztřásl od hlavy k patě velikou křečí studu a zármutku a slepě jí vklopýtal do náruče, jež se mu ochotně otevřela vstříc. Na kolenou, s pažemi kolem ní a obličejem zabořeným do jejích ňader, propukl v příval slz, bezprostředních a hojivých jako zázračný pramen svaté Winifredy.

Když se po kapitule v opatové salonu sešli Radulfus, převor, bratr Cadfael, Hugh Beringar, Olivier a Lukáš, aby sestavili celou zprávu o smrti Rainalda Bossarda a o tom, co z ní vyplynulo, Lukáš již dokonale ovládal hlas i obličej.

“Neúmyslně jsem vás oklamal, otče,” vrátil se Cadfael k rozmluvě, která ho tak chvatně vyslala na cestu. “Když jste se ptal, zda jsme nevědomky hostili vraha, odpověděl jsem podle pravdy, že si to myslím, ale že je ještě čas zabránit druhému zabití. Až potom jsem si uvědomil, že jste si to mohl vyložit jinak, když jsme právě předtím našli zkrvavenou košili. Ale muž, který zasadil tu ránu, mohl mít postři

kaný rukáv nebo límec, ale neměl by takovou velkou skvrnu na prsou a na rameni nad srdcem. Ne, byla to známka, že někdo držel raněného, smrtelně raněného, který mu zemřel v náručí. Vrah by ji také s sebou nenosil, kdyby se umazal od krve, ale zakopal by ji nebo spálil, prostě se jí nějak zbavil. Avšak tahle košile byla sice pečlivě vypraná, ale stále na ní byl zřetelně vidět obrys skvrny a byla nesena jako posvátný ostatek nebo snad jako záruka toho, že bude vykonána pomsta. Podle toho jsem poznal, že Lukáš, kterého jsme znali jako Matouše a v jehož mošně se talisman našel, není vrah. Když jsem si však vybavil všechno, co jsem od těch mladých mužů slyšel, a všechny důkazy toho, jak oddaně jeden doprovází druhého, najednou se mi jejich spojení zjevilo zcela obráceně, jako pronásledování. A dostal jsem strach, zeje žene smrtelná nenávist.”

Opat pohlédl na Lukáše a prostě se zeptal: “Je to správný výklad?”

“Ano, otče.” Lukáš rozvážně předložil vývoj své vlastní posedlosti, jako by ji teprve při vyprávění začínal objevovat a chápat. “Byl jsem tu noc se svým pánem, bylo to nedaleko starého kláštera, když se na klerika vrhlo asi pět mužů, a můj pán a my s ním jsme se rozběhli, abychom je odrazili. Dali se na útěk, ale jeden se obrátil a bodl. Viděl jsem to, bylo to úmyslné! Držel jsem pána v náručí byl ke mně dobrý a já ho miloval,” řekl Lukáš se sveřepým sebeovládáním a očima planoucíma při té vzpomínce. “Za chviličku byl mrtev, v mžiknutí oka. A já viděl, kam prchl vrah: do chodby u kapitulní síně. Šel jsem za ním a slyšel jsem v sakristii jejich hlasy biskup Jindřich vycházel po skončení koncilu z kapitulní síně a Ciaran ho tam zastihl, padl před ním na kolena a všechno vysypal. Schovával jsem se a slyšel každé slovo. Myslím, že dokonce doufal, že bude pochválen,” řekl s hořkou rozvahou Lukáš.

“Je to možné?” žasl převor Robert, otřesen až do srdce. “Biskup Jindřich by přece nemohl ani na okamžik přitakat tak zlému skutku ani nad ním zamhouřit oko.”

“Ne, nezamhouřil oko. Ale nechtel také vydat vlastního služebníka jako vraha. Musím k němu být spravedlivý,” po

166

167

kračoval Lukáš, avšak s očividným znechucením, “šlo mu o to, aby dál nepodněcoval hněv a sváry, ale aby odstranil a zahladil všechno, co ohrožovalo císařovnin zdar a mír, který se pokoušel nastolit. Ale strpět vraždu to nemohl. Proto jsem slyšel rozsudek, který nad Ciaranem vynesl ačkoli to jsem ještě nevěděl, kdo to je a že se jmenuje Ciaran. Navždy ho zapudil zpátky do rodného Dublinu a odsoudil ho, aby každý krok cesty do Bangoru a k lodi v Caergybi ušel pěšky a bos a nesl přitom na krku těžký kříž. Kdyby si někdy obul boty nebo sundal kříž z krku, propadá životem, a kdokoli bude chtít, smí ho bez hříchu a bez trestu usmrtit. Sami však vidíte,” řekl Lukáš nemilosrdně, “že biskup podváděl! Nejenže totiž té stvůře dal prsten, který jí zaručí ochranu církve až do Bangoru, ale všimněte si, o této vině a o tomto rozsudku nebylo nikdy zveřejněno ani slovo. Co tedy hrozilo jeho propadlému životu? Nevěděl by o tom nikdo než oni dva, nezabránit tomu Bůh a nepřivést svědka, který rozsudek vyslechl a vzal na sebe příslušnou pomstu.”

“Jak jste učinil vy,” pravil opat vyrovnaně a klidně, nevynášeje soud.

“Jak jsem učinil já, otče. Jako totiž Ciaran přísahal, že dodrží podmínky uložené pod trestem smrti, přísahal jsem i já stejně slavnostně, že ho budu následovat přes celou zemi, a jestli podmínky jenom na okamžik poruší, vezmu si jeho život jako odplatu za svého pána.”

“A jak jste věděl,” pokračoval stejně mírným tónem Radulfus, “koho máte takhle na smrt pronásledovat? Vždyť jste mu pořádně neviděl do tváře a neznal jste ho jménem.”

“Věděl jsem, kterou cestou musí jít a který den vyjde. Čekal jsem u silnice na toho, kdo půjde na sever bos někoho, kdo není zvyklý chodit bos, ale ve velmi dobrém obutí,” ušklíbl se Lukáš. “Viděl jsem i kříž kolem krku. Přidal jsem se k němu a pověděl mu, ne kdo jsem, ale co jsem. Dal jsem si jiné jméno, aby žádné mé selhání ani hanba nevrhly stín na mou paní nebo její dům; vyměnil jsem prostě jednoho apoštola za jiného. Šel jsem s ním krok za krokem až sem a nikdy jsem ho nepustil z dohledu a dosahu, ve dne ani

v noci, a nikdy jsem mu nedal zapomenout na to, že mu nesu smrt. Nemohl požádat o pomoc, aby se mě zbavil, protože já bych pak stejně snadno mohl odhalit jeho poutničkou svatost a vykřičet, jaký je doopravdy. A já ho prozradit nemohl zčásti z obavy před biskupem Jindřichem, zčásti proto, že jsem také nechtel další krevní mstu mezi stranami má msta patřila jednotlivci! , ale hlavně proto, že byl můj, můj, a já bych nepřipustil, aby se ho dotkla jiná pomsta nebo nebezpečí. A tak jsme se drželi spolu. On se mi snažil uniknout jenže byl vychovaný u dvora, křehký a zchromlý tou dlouhou chůzí a já se ho držel a čekal.”

Náhle vzhlédl, spatřil, jak se na něho upírají opatovy soucitné, klidné oči, a jeho vlastní oči se rozšířily. Byly tmavé a jasné. “Já vím, není to nic krásného. Vražda ale také není krásná. A ta poskvrna byla jen moje můj pán sestoupil do hrobu neposkvrněný, když bránil člověka, který stál proti němu.”

Na to se tiše ozval dosud mlčící Olivier: “Vy jste udělal totéž!”

Hrob se před Lukášem pevně uzavřel a zakázal mu vstoupit, pomyslel si Cadfael uprostřed mše, ale ta paže napřažená mezi jeho nepřítelem a noži tří útočníků nesmí být nikdy zapomenuta. I peklo zavřelo ústa a odmítlo ho pohltit. Byl mladý, čistý, jako zmrtvýchvstalý. Ano, Olivier řekl pravdu. Nasadil vlastní život, bránil život svého nepřítele. Čím se Lukáš lišil od svého pána? Leda tou náhodou, tou naprostou, nevystižitelnou náhodou samotné smrti.

Když se nejpilněji modlil, vybavilo se mu také, že zatímco během těchto pár dní svatá Winifred projevovala svou moc při rozmotávání spletitých osudů nějakého půl tuctu lidí v Shrewsbury, byly to také závažné dny, kdy se rozhodovalo o osudu Angličanů vůbec, pravděpodobně s menším soucitem a moudrostí. Touto dobou je totiž možná již rozhodnuto o dni císařovniny korunovace, dokonce už jí koruna možná sedí na hlavě. Není pochyby, že Bůh a jeho svatí na to také berou zřetel.

168

169

MatoušLukáš přišel ještě jednou žádat o slyšení u opata krátce před nešporami. Radulfus ho bez vyptávání nechal vpustit a poseděl s ním sám. Vytušil, co právě potřebuje.

“Otče, vyslechl byste mou zpověd? Potřebuji totiž rozhřešení za přísahu, kterou jsem nemohl dodržet. A opravdově toužím se očistit od minulosti, než se chopím budoucnosti.”

“Je to správná a moudrá touha,” řekl Radulfus. “Povězte mi jedno: žádáte o rozhřešení, protože jste nesplnil přísahu, kterou jste složil?”

Lukáš, který již klečel na kolenou, zvedl na okamžik hlavu z opatova kolena a ukázal jasnou a čistou tvář. “Ne, otče. Za to, že jsem vůbec takovou přísahu složil. I zármutek má v sobě opovážlivost.”

“Poučil ses tedy, můj synu, že pomsta náleží jen Bohu?”

“Víc než to, otče,” odpověděl Lukáš. “Poučil jsem se, že v Božích rukou je pomsta bezpečná. Účtování se může dlouho zdržet, může se projevit velmi zvláštním způsobem, ale přichází jistě.”

Když bylo po všem, když vyhrabal ze svého srdce umírněným hlasem s dlouhými odmlkami na přemýšlení veškerý nános zášti, hořkosti a netrpělivosti, které ho sužovaly, a obdržel rozhřešení, s těžkým vzdechem vstal a zvedl jasnou, odhodlanou tvář.

“A smímli vás nyní, otče, poprosit ještě o jednu milost, dovolte, aby mě jeden z vašich knězi oddal, ještě než odtud půjdu. Chtěl bych, aby láska a život začaly spolu tady, kde jsem se očistil a znovuzrodil.”

XVI

Druhý den ráno, čtyřiadvacátého června, začal ruch všeobecného odcházení. Balilo se, kupovalo se jídlo a pití na cestu, loučili se noví přátelé a ustanovovala se společenstva na cestu. Svatá Winifred určitě vezme náležitý ohled na svou pověst a zachová slunečné počasí, dokud všichni její ctitelé nebudou v pořádku doma i s úžasným vyprávěním. Většina z nich znala jen polovinu toho zázraku, ale i to stačilo.

Mezi prvními odjel bratr Adam z Readingu. Nijak nespěchal, protože mu toho dne stačilo dojet do dceřiného domu v Leominsteru, kde na něj budou čekat dopisy pro opata. Vyjel s vakem pěkně zakulaceným semínky druhů, které ještě v zahradě neměl, a jeho učená mysl stále rozebírala zázračné uzdravení, jehož byl svědkem, z každého teologického úhlu, aby dovedl vyložit jeho plný význam, až dospěje do vlastního kláštera. Byl to nanejvýš poučný svátek.

“Chtěla jsem dnes taky vyrazit domů,” vysvětlovala paní Weaverová svým kamarádkám, paní Gloverové a vdově po lékárníkovi, s nimiž během těch památných dnů uzavřela

170

171

pevné dámské spojenectví, “ale teď tu mám tolik práce! Mám dojem, že se mi to snad jenom zdá, a musím se tu ještě pár dní zdržet. Kdo by pomyslel, co z toho vzejde, když jsem našemu chlapci řekla, že bychom se sem měli vydat a pomodlit se k laskavé svaté a věřit, že nás vyslyší! Teď to vypadá, že přijdu o oba, o obě kuřátka mé nebožky sestry. Rhun, Bůh mu žehnej, si usmyslel, že tu zůstane a stane se mnichem, protože prý nikdy neopustí blahoslavenou pannu, která ho uzdravila. A já se tomu nedivím a nebudu mu stát v cestě, protože on je pro ten ničemný svět venku příliš dobrý, tak to je! A teď přijde mladý Matouš vlastně mu musíme říkat Lukáš, a je urozený, i když z chudé větve, bez pozemků, ovšem časem zdědí nějaký ten statek, jestli ho jeho hodná příbuzná přijme za svého “

“Však vy jste zase k sobě vzala toho chlapce a děvče,” vřele zdůraznila vdova po lékárníkovi, “a dala jim střechu nad hlavou a živobytí. Tak je to jenom spravedlivé.”

“Tak ten Matouš, myslím Lukáš, ke mně přijde a žádá mě o ruku mého děvčete, zrovna včera večer to bylo, a když jsem mu poctivě odpověděla, protože já poctivá jsem a vždycky budu, že moje Melangela má jen hubené věno, i když jí dám, co mám nejlepšího, víte, co mi na to řekl? Že on v tuhle chvíli nemá ani vindru, ale musí být dlužníkem toho laskavého mladého pána, který ho přišel hledat, a pokud jde o budoucnost, tak jestli mu bude přát štěstí, bude za to vděčný, a jestli ne, má ruce a chce a umí se postarat o živobytí pro dva. Pokud ovšem ten druhý bude moje děvče, protože jinou prý nechce. Co jsem tedy měla říct, než Bůh vám oběma požehnej, a počkat si na jejich svatbu?”

“To je povinnost každé ženy,” srdečně přidala paní Gloverová, “ujistit se, že je všechno, jak se patří, když předává mladé děvče manželovi. Ale určitě vám ti dva budou scházet.”

“To budou,” souhlasila paní Alice a uronila pár slziček, spíš z hrdosti a radosti než zármutku nad tím, že její svěřenci, kteří ji nestáli nijak málo, se povznesli k polovičnímu světectví a slibnému sňatku, takže jim může požehnat a poslat je oba s klidnou myslí jejich úctyhodnými cestami.

“To budou! Ale když je oba vidím tam, kde chtěli být. A obě jsou to hodné děti, které se o mě postarají, až to budu potřebovat, jako jsem se já starala o ně.”

“A to se budou brát zítra tady?” chtěla vědět vdova po lékárníkovi, očividně zvažujíc, že by o den odložila odjezd.

“Tak, tak, hned ráno před mší. Takže se zdá, že domů půjdu dočista sama,” pravila paní Alice a s obdivuhodným půvabem uronila další hrdou slzu, ozářena odleskem jejich slávy, “až se vydám na cestu. Ale pozítří cestuje na jih velká společnost, tak půjdu s nimi.”

“A bude vás hřát, že jste dobře splnila svou povinnost, má drahá duše,” objala přítelkyni mohutnou paží paní Gloverová, “moc dobře jste ji splnila!”

Byli oddáni v soukromí mariánské kaple bratrem Pavlem, který byl nejen učitelem noviců, ale i jejich hlavním zpovědníkem a už měl ve své péči Rhuna a jevil o něj otcovský zájem, který prostřednictvím chlapcovy náklonnosti ochotně rozšířil i na sestru. Nebyl u toho nikdo kromě rodiny a svědků a snoubenecký pár se obešel bez slavnostního oděvu, protože žádný neměl. Lukáš měl svůj všeúčelový hnědý kabátec a nohavice, ve kterých spával venku na poli, a tutéž pomačkanou košili, třebaže vypranou a vyžehlenou. Melangela byla ve svém doma tkaném plátně úpravná a skromná a hrdě nesla svou korunu spletených sytě zlatých vlasů. Byli bledí jako lilie, jasní jako hvězdy a vážní jako hrob.

Po velkých, dojímavých událostech musí pokračovat všednodenní život. Cadfael šel to odpoledne za prací docela spokojeně. Luční tráva už semenila a blížily se žně, musel se tedy připravit na dvě onemocnění, která tou dobou přicházela každý rok. Někteří trpěli při žňových pracích vyrážkou a jiní kýchali, kašlali a teklo jim z očí. Budou zapotřebí lektvary.

Pilně drtil čerstvé listí šťovíku a mandragory v hmoždíři na uklidňující mast, když zaslechl lehké, dlouhé kroky blížící se po štěrkové pěšině, pak padl přes otevřené dveře stín a kdosi zaváhal ve vchodu. Strnule se otočil s hmoždířem

172

173

v náručí a zazelenanou dřevěnou paličkou v ruce, a spatřil Oliviera, sklánějícího hlavu, aby se vyhnul visícím svazečkům bylin. Mladý muž se měkkým, důvěřivým hlasem toho, kdo si je odpovědí jist, zeptal: “Mohu dál?”

Vzápětí byl uvnitř, usmíval se a rozhlížel s chlapeckou nezastřenou zvědavostí, protože tady ještě nebyl. “Já vím, toulal jsem se, ale když už jsem musel čekat dva dny na Lukášovu svatbu, považoval jsem za nejlepší vyřídit své poslání u staffordského šerifa, když jsem tak blízko, a potom se vrátit sem. Přišel jsem na svatbu včas, jak jsem jim slíbil. Čekal jsem vás tam.”

“Byl bych tam šel, ale zavolali mě ke Svatému Jiljí. V noci k nim doklopýtal nějaký ubohý žebrák obsypaný boláky. Báli se nákazy, ale není to nic takového. Kdyby dostal ošetření dřív, bylo by ho snadné vyhojit, ale nějaký ten týden odpočinku ve špitále mu neublíží. Naši dva mladí mě nepotřebovali. Patřím k tomu, co pro ně skončilo, vy patříte k tomu, co začíná.”

“Melangela mi přesto řekla, kde vás najdu, postrádali vás. A tak jsem tady.”

“Vítaný jako nové ráno,” řekl Cadfael a odložil hmoždíř. Dlouhé hezké ruce srdečně sevřely jeho a Olivier sklonil olivovou tvář pro políbení na pozdrav stejně prostě, jako když se polibkem loučili v Bromfieldu. “Pojďte, posaďte se, a já vám nabídnu víno je to vlastní výroba. Tak vy jste věděl, že se budou brát?”

“Viděl jsem je, jak se setkali, když jsem se s ním vrátil. Neměl jsem pochyb, jak to skončí. Potom mi o svém záměru pověděl. Když se dva shodnou a vědí, co chtějí,” dodal vesele Olivier, “všechno ostatní musí jít z cesty. Postarám se, aby byli na cestu domů náležitě zaopatřeni, protože já musím oklikou.”

Když se dva shodnou a vědí, co chtějí! Cadfael si vzpomněl na důvěrná sdělení, od nichž uběhlo asi půl druhého roku. Opatrně nalil víno, protože měl ruku maličko nejistější než obvykle, a posadil se vedle svého návštěvníka. Široké rameno plné života se pevně opíralo o jeho staré a ztuhlé, čistý, elegantní profil se k němu naklonil a blažil mu zrak. “Poví

dejte mi o Ermině,” řekl a byl si jist odpovědí, ještě než k němu Olivier obrátil svůj náhlý oslnivý úsměv.

“Kdybych byl věděl, že mě k vám zavede cesta, měl bych pro vás celou spoustu vzkazů od obou. Od Yvese i od manželky!”

“Ááách,” zhluboka, blaženě vydechl Cadfael. “Tak to přece je, jak jsem myslel a jak jsem doufal! Splnilo se tedy, co jste mi říkal, že uznají vaši cenu a dají vám ji.” To byli opravdu dva, kteří věděli, co chtějí a nezvratně se shodli! “Kdy byl ten sňatek uzavřen?”

“Loni o Vánocích v Gloucesteru. Je teď tam, i s chlapcem. Ten je Laurencovým dědicem právě mu bylo patnáct. Chtěl do Winchesteru s námi, ale Laurence ho do nebezpečí nepustí. Díky Bohu jsou v bezpečí. Jestli tenhle zmatek někdy skončí,” řekl Olivier velmi slavnostně, “přivedu ji k vám; anebo vás k ní. Nezapomíná na vás.”

“Já na ni taky ne, já na ni taky ne! A na chlapce zrovna tak. Dvakrát jel se mnou, spal mi v náručí. Ještě si vzpomínám, jak hřál a kolik vážil. Výborný kluk!”

“Teď by vám byl pořádně těžký,” zasmál se Olivier. “Za loňský rok vytáhl jako prut, bude vyšší než vy.”

“No ba, já roštu do země jako odkvetlý plevel. A jste šťastní?” ptal se Cadfael, žíznící po ještě větší blaženosti. “Oba dva?”

“Ani to nedovedu vyjádřit,” odpověděl neméně vážně Olivier. “Jsem tak rád, že vás zase vidím a mohu vám to říct! Vzpomínáte, jak jsme se viděli posledně? Když jsem s vámi čekal v Bromfieldu, abych odvezl Erminu a Yvese domů? A vy jste mi kreslil na podlahu mapy, abyste mi ukázal kudy?”

Jsou okamžiky, kdy je i radost téměř k neunesení. Cadfael vstal, aby doplnil číše, a na okamžik odvrátil tvář od jasu, který byl snad až příliš oslnivý. “Kdepak, jestli budeme soutěžit, kdo si vzpomene na víc, neskončíme s tím do nešpor, protože já nezapomněl ani na nejmenší podrobnost. Tak si postavíme láhev pěkně na dosah a uvelebíme se k tomu.”

Do nešpor však scházela ještě dobrá hodina, když jim Hugh rázně přerušil vzpomínání. Vstoupil spěšně, tvář pla

174

175

noucí životem, plný novinek. Nespěchal je však sdělit, protože nechtel neskrývaně jásat nad tím, co musí být pro Oliviera otřes a rána.

“Přišly zprávy. Právě přijel posel z Warwicku. Jedou na sever po etapách tak rychle, jak je koně nesou.” Oba už byli na nohou, upírali na něj oči a nevěděli, zda čekat dobré, nebo špatné, tak dobře to totiž tajil. Měl obličej, který dovedl skrývat tajemství, a teď se ze zdvořilé ohleduplnosti vší silou ovládal. “Bojím se, že vás nepotěším tak, jak ta zpráva potěšila mě, Oliviere.”

“Z jihu.” řekl Olivier, napjatý a nehybný. “Z Londýna? Císařovna?”

“Ano, z Londýna. Všechno se zvrtlo v jednom dnu. Korunovace nebude. Včera, když ve Westminsteru seděli u večeře, Londýňané dali znamení rozezněli všechny městské zvony. Celé město vyšlo ve zbrani a pochodovalo na Westminster. Uprchlí, Oliviere, ona a celý dvůr, skoro jen v šatech, které měli na sobě, a lidé z města palác vyplenili a vyhnali i poslední přívržence. Od chvíle, kdy vstoupila, nikdy nic neudělala pro to, aby si je získala, jen vyhrožovala, kárala a dožadovala se peněz. Nechala si korunu proklouznout mezi prsty, přestože scházelo jen pár mírných slov a trochu královské noblesy. Kvůli vám mě to mrzí,” pravil s opravdovou lítostí Hugh. “Pro mě je to velké ulehčení.”

“To vám vůbec nevyčítám,” prostě opáčil Olivier. “Proč byste neměl být rád? Ale ona. je v bezpečí? Nezajali ji?”

“Ne, podle posla bezpečně unikla s Robertem z Gloucesteru a s několika stejně věrnými muži, ale ostatní se zřejmě rozprchli do vlastních území, kde se cítí bezpeční. Tak mi to bylo řečeno, je to novina sotva den stará. Město Londýn bylo pod velkým tlakem z jihu,” ulehčil Hugh poněkud náklad pošetilosti spočívající na bedrech samotné císařovny, “protože Štěpánova královna napadala jejich hranice. Jejich jediným východiskem z tísně bylo vypudit císařovnu a vpustit královnu. Srdcem byli nesporně na straně královny, z těch dvou chtěli raději ji.”

“Věděl jsem,” pravil Olivier, “že není moudrá císařovna Matylda. Věděl jsem, že nedokáže zapomenout na křivdy,

i kdyby bylo sebezoufaleji nutné přimhouřit nad nimi oči. Viděl jsem ji, jak strhala důstojnost z muže, který jí v pokoře přišel nabídnout podporu. Umí si lépe dělat nepřátele než přátele. Tím víc potřebuje těch pár, které má. Kam odešla? Věděl to posel?”

“Na západ k Oxfordu. Tam se dostanou bezpečně. Londýňané je nebudou pronásledovat daleko, šlo jim jen o to, aby ji vypudili.”

“A co biskup? Odešel s ní?” Celý ten podnik spočíval na snahách Jindřicha z Blois, který pro císařovnu dělal, co mohl, což mu nesloužilo právě ke cti, ale bylo to pochopitelné a stálo jej to hodně, a ona to teď sama zhatila. Štěpán byl sice vězněm v Bristolu, ale pořád byl korunovaným a pomazaným králem Anglie. Nebylo divu, že Hughovi svítily oči.

“O biskupovi zatím nic nevím. Ale určitě se k ní připojí v Oxfordu. Ledaže.”

“Ledaže zase změní strany,” dokončil za něho větu Olivier a zasmál se. “Zřejmě vás budu muset opustit rychleji, než jsem čekal,” řekl s lítostí. “Jednoho štěstěna vynese, druhého sníží. S osudem nemá cenu se přít.”

“Co budete dělat?” zeptal se Hugh a upřeně na něj hleděl. “Určitě víte, že od nás můžete mít všechno, oč požádáte, a záleží jen na vás. Vaši koně jsou odpočinutí. Vaši muži tu zprávu ještě neslyšeli, čekají na vaše slovo. Potřebujeteli zásoby na cestu, vezměte si, co budete chtít. Anebo, rozhodneteli se zůstat.”

Olivier zavrtěl modročernou hlavou a zvlněné lesklé vlasy mu na tvářích zatančily. “Musím jet. Ne na sever, kam mě poslali. K čemu by to teď bylo? Na jih do Oxfordu. Ať je jaká je, je to lenní paní mého lenního pána. Kde je ona, tam bude on, a kde je on, tam půjdu já.”

Mlčky se na sebe chviličku dívali a Hugh tiše ocitoval slova, jež nezapomněl: “Abych vám pravduřekl, nyní, když jsem vás poznal, jsem nic jiného neočekával.”

“Půjdu vzbudit své muže a osedláme koně. Přijdete do svého domu, než odjedu? Musím se rozloučit s paní Beringarovou.”

177

176

“Přijdu za vámi.”

Olivier se otočil k bratru Cadfaelovi beze slova, ale s krátkým, zlatým zábleskem úsměvu, který na okamžik prolomil jeho zjitřenou vážnost a zase zmizel. “Bratře. pamatujte na mě ve svých modlitbách!” Ještě jednou shýbl hladkou tvář na rozloučenou, a když dostal od staršího muže políbení, horoucně, vznětlivě Cadfaela objal. “Nashledanou v lepších časech!”

“Bůh vás provázej!” řekl Cadfael.

Odešel, rázoval rychle po štěrkové cestičce, lehce se rozběhl, nijak nesklíčen ani neodrazen, připraven vyrovnat se s pohromou stejně jako s vítězstvím. Na rohu zimostrázového plotu se v běhu otočil, ohlédl, zamával rukou a zmizel.

“Bůh ví, že bych si přál, aby byl na naší straně!” řekl Hugh, dívaje se za ním. “Je to ale zvláštní, Cadfaele! Věřil byste tomu? Když se otočil, připadalo mi, že v sobě má něco z vás. Posazení hlavy, něco.”

Také Cadfael se díval otevřenými dveřmi tam, kde naposled modře zazářily lesklé vlasy a dozněl zvuk lehkých kroků na štěrku. “Kdepak,” pravil nepřítomně, ,je, jako by matce vypadl z oka.”

Nestřežený výrok. Nestřežený z roztržitosti, nebo záměrně?

Ticho, jež následovalo, ho neznepokojilo. Díval se dál, lehoučce vrtěl hlavou nad utkvělou vidinou, kterou bude mít před očima po všechny své zbývající roky, a která se třeba, z milosti Boží a svatých, pro něho ještě do třetice stane tělem. Zdaleka si to nezaslouží, avšak zázraky se neváží a neměří, ale jsou nevypočitatelné jako blesky.

“Vzpomínám si,” pravil pečlivě a uváženě Hugh, neboť postřehl, zeje mu dovoleno spekulovat a že slyšel jen to, co slyšet měl, “vzpomínám si, že mluvil o někom, kvůli komu chová v hluboké úctě benediktinský řád. o někom, kdo s ním zacházel jako se synem.”

Cadfael se pohnul, ohlédl se a usmál, když se setkal s přítelovýma upřenýma a zamyšlenýma očima. “Vždycky jsem si myslel, že vám to jednou řeknu,” pravil pokojně, “to, neví a ode mě se to nikdy nedoví. Je to můj syn.”