Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 11. Veliké tajemství

[I]

Onoho léta 1141 přišel srpen zlatohnědý jako lev a blaženě ospalý jako zápecnická kočka. Po hojných jarních deštích se počasí k svátku svaté Winifredy ustálilo v andělský slunečný klid a stejně vlídnou tvář si zachovalo přes celé žně. Svátek svatého Petra v okovech přišel projednou v pravý okamžik — obilná pole již byla vypaběrkovaná doběla a čekala, až na ně zaženou krávy a ovce, aby zužitkovaly, co vyroste po sklizni. Dožínkovou mši oslavili s velkou spokojeností, časné švestky v sadě u řeky tmavly a dozrávaly. Opatské stodoly byly plné, usušená sláma nastavěná do stohů, a přestože zatím nepřišel déšť, který by ovcím přinesl na polích čerstvou zelenou pastvu, ráno padala hustá rosa. Až se to nádherné počasí zlomí, budou asi prudké bouřky, ale prozatím zůstávala obloha jasná a vybledlá do nejsvětlejšího odstínu modři, jaký si lze představit.

„Hospodáři se usmívají od ucha k uchu,“ pravil Hugh Beringar, který právě dorazil od své vlastní sklizně na severu kraje, opálený dohněda z práce na poli, „a mezi králi vládne zmatek. Kdyby si museli sami pěstovat obilí, sami mlít mouku a sami si péct chléb, třeba by neměli čas na všechno to hašteření a zabíjení. No, děkujme Bohu za dnešní požehnání, kéž od nás odsune válku co nejdál. Ne že by to na jihu znamenalo menší neštěstí, ale tohle hrabství je moje říše a můj lid a já se o ně musím postarat. Práce s tím mám víc než dost, a když je vidím opálené, červeňoučké a baculaté, s plnými stájemi a stodolami a se spoustou kvalitní vlny, jsem spokojen.“

Náhodou se potkali na nároží klášterní zdi tam, kde předklášteří zahýbalo doprava ke svatému Jiljí, a opodál se rozprostíral zelený trojúhelník koňského trhu, na slunci celý vybledlý a dolíčkovaný. Třídenní svatopetrský jarmark byl už víc než týden minulostí, stánky složené, kupci pryč. Hugh seděl na svém kostnatém nevrlém šedákovi, který byl dost velký, aby unesl váhu mnohem těžší, než je tento lehký, štíhlý mladý muž, jehož nadvládu strpěl, třebaže ostatní lidské tvory neměl vůbec v lásce. Shropshirský šerif rozhodně neodpovídal za to, aby bylo tržiště po třídenním pobytu náležitě vyklizeno a vyčištěno, ale Hugh se přece jen raději přesvědčoval sám. Udržovat tam pořádek měli za úkol jeho důstojníci, starat se, aby opatští správci nebyli ošizeni o své poplatky ani oloupeni nebo jinak poškozeni při jejich vybírání. Zase to měli na rok za sebou. A před sebou měli pozůstatky: jamky po tyčích, světlé obdélníky po stáncích, zelené okraje a dohola vyšlapané pěšiny od boudy k boudě. Od sluncem spálené trávy po šťavnatě zelenou a zas k vybledlé a tu a tam polštář tuhého nízkého jetele, který přežíval na ušlapaných cestičkách jako kulaté zelené stopy nějakého neznámého zvířete.

„To spraví jeden pořádný liják,“ usoudil Cadfael, když obhlížel onu podivnou šachovnici barvy a nebarvy okem zahradníka. „Na světě není nic houževnatějšího než tráva.“

Měl namířeno z opatství svatého Petra a Pavla do kaple svatého Jiljí a přilehlého špitálu, vzdálených asi půl míle, na samém kraji města. K jeho povinnostem patřilo zásobovat tamní skřínku s léky všemi medikamenty, které by pacienti mohli potřebovat, a podnikal tuto cestu zhruba ob týden, v čase zvýšeného přílivu obyvatel a v případě nouze i častěji. Tohoto časného srpnového rána měl s sebou mladého bratra Oswina, který u něj už víc než rok pracoval mezi bylinami a nyní se ubíral do špitálu, aby své umění uplatnil mezi těmi nejpotřebnějšími. Oswin byl statný a urostlý a zářil nadšením. Bývaly časy, kdy se dost prodražoval tím, co rozbil, hrnci, jež beznadějně propálil, a nesprávnými bylinami omylem nasbíranými místo jiných, podobných. Ty doby minuly. K tomu, aby byl pro špitál hotovým pokladem, stačilo mít nad sebou uvážlivého nadřízeného, který by uměl v pravý čas zkrotit jeho horlivost. Toho jmenovalo opatství, a laický správce, jehož tam dosadili, bude dostatečně obrněn proti překypující energii bratra Oswina.

„Tak se vám trh přece jen vydařil,“ prohodil Hugh. „Líp, než jsem čekal, když je polovička jihu odříznutá těmi nepokoji ve Winchesteru. Dostali se sem z Flander,“ pravil Cadfael uznale. Východní Anglie teď nebyla právě klidný kraj, ale obchodníci s vlnou byli tvrdí chlapíci a trocha krveprolití a nebezpečí je neodradila od slušných zisků.

„Stříž byla pěkná.“ Hugh měl vlastní stáda na svém statku Maesbury na severu a věděl, jaká byla letošní rouna. Také z Walesu se dobře nakupovalo po celé této hranici. Shrewsbury mělo s Velšany z Powysu i Gwyneddu svazky pokrevní, přátelské a oboustranně prospěšné, nehledě na občasné národnostní rozmíšky, které narušovaly střežený mír. Tohle léto mír s Gwyneddem držel svou pevnou rukou sám Owain Gwynedd, protože s Hughem sdíleli společný zájem o omezení ambic hraběte Ranulfa z Chesteru. Powys byl nejistější, ale poslední dobou zastrčil růžky, když několikrát bolestivě narazil na Hughova bezpečnostní opatření.

„A obilná sklizeň byla nejlepší za několik let. A ovoce… vypadá vlastně dobře,“ řekl Cadfael opatrně, „pokud brzy přijdou nějaké pořádné deště, aby se nalilo, a nepřijde žádná bouřka, než je očešeme. No, aspoň že zrno je doma a sláma ve stozích, a sena se sklidilo tolik, co nepamatuji. Rozhodně si nemohu stěžovat.“

A přece, pomyslel si, když se s mírným údivem ohlédl zpět, to byl dost neblahý rok. Ne jednou, ale dvakrát zvrtl štěstí krále a císařovny, zatímco se vlídně usmíval na církevní svátky a nadějnou lopotu obyčejných lidí — alespoň tady uprostřed země. V únoru padl král Štěpán do zajetí v nešťastné bitvě u Lincolnu a jeho zapřísáhlá nepřítelkyně, císařovna Matylda, sestřenice a sokyně v nároku na anglický trůn, ho odvlekla do žaláře v bristolském hradu. Po tomto zvratu se rychle převléklo hodně kabátů, také Štěpánův bratr a Matyldin bratranec Jindřich z Blois, winchesterský biskup a papežský legát, přešlapoval a přešlapoval, až nakonec přestoupil k vítězné straně a vzápětí shledal, že si měl ještě chvilku počkat. Ta bláhová ženština, které už ve Westminsteru prostírali stůl a koruna jí už už dosedala na hlavu, se totiž neuměla k londýnským měšťanům chovat jinak než zpupně a panovačně, takže rozlíceně povstali, zahnali ji na ostudný útěk a místo ní uvedli do města statečnou Štěpánovu choť.

Ne že by tento poslední obrat štěstěny krále Štěpána osvobodil. Naopak, povídalo se, že mu pro větší bezpečnost nasadili okovy. Byl přece jedinou hrozivou zbraní, kterou císařovna dosud držela v ruce. Rozhodně však Matylda přišla o korunu, pravděpodobně jednou provždy, a stálo ji to nezanedbatelnou podporu biskupa Jindřicha, který se nehodlal podruhé v roce ukvapit při uzavírání spojenectví. Povídalo se, že dáma vyslala svého nevlastního bratra a největšího zastánce, hraběte Roberta z Gloucesteru, aby to s biskupem urovnal a nalákal ho zpátky na její stranu, ale přímou odpověď nezískal. Povídalo se také, a asi podloženě, že je Štěpánova královna předešla, když se soukromě setkala s Jindřichem v Guildfordu a získala si u něj mnohem větší sympatie, než se kdy podařilo císařovně. Matylda se o tom zajisté doslechla, protože poslední novina, kterou přinesli pozdní příchozí na opatský jarmark, zněla, že císařovna s chvatně posbíraným vojskem vpochodovala do Winchesteru a usadila se v tamním královském hradu. Teď má biskup určitě i ve vlastním městě starost, co císařovna udělá dál.

Mezitím tady v Shrewsbury svítilo slunce, opatství s radostnou vážností oslavilo svou panenskou světici, stáda se množila, obilí dozrálo a bylo sklizeno v ukázkovém počasí, v prvních třech srpnových dnech poklidně proběhl každoroční jarmark a kupci se sjeli z daleka široka, svižně obchodovali, sbírali zisky, chytře nakupovali a pak se zase v klidu rozjeli domů, jako by král ani císařovna vůbec neexistovali a neměli žádnou moc bránit pohybům nebo ohrozit životy obyčejných rozumných lidí.

„Zatím jste od odjezdu kupců neslyšel nic nového?“ zeptal se Cadfael a díval se na vybledlé stopy po jejich stáncích.

„Ještě ne. Zdá se, že se pozorují přes město a čekají, co udělá ten druhý. Winchester určitě tají dech. Naposled jsem slyšel, že císařovna poslala pro biskupa Jindřicha, aby za ní přišel do hradu, a on mírně vzkázal, že se na setkání připravuje. Zatím ovšem neudělal ani krůček směrem k tomu, aby se vydal do jejího dosahu. Přesto,“ zamyšleně dodal Hugh, „bych se vsadil, že se přece jen připravuje. Ona sebrala vojsko a on, než za ní půjde, je sebere také — pokud vůbec půjde!“

„A zatímco oni tají dech, vy můžete dýchat volněji,“ bystře prohodil Cadfael.

Hugh se zasmál. „Když se mí nepřátelé perou, aspoň nemají čas myslet na mne a na to, co mi patří. I kdyby se zas dohodli, kdyby ho získala zpátky na svou stranu, pro královu stranu to znamená aspoň odklad o pár týdnů. A kdyby ne — ať se radši sápou navzájem, než aby si své šípy schovávali pro nás.“

„Myslíte, že se jí postaví?“

„Když jí prokázal úsluhu, zachovala se k němu zpupně jako ke všem ostatním. Teď, když se jí trochu vzepřel, uvědomil si možná, že dáma velmi nelibě nese zkřížení svých plánů a že i biskup může skončit v železech stejně snadno jako král, dostane-li ho do drápů. Ne, hádal bych, že si jeho lordstvo rychle zásobuje hrad ve Wolvesey, aby případně odolal obléhání, a honem svolává své muže. S císařovnou se nejlíp jedná s vojskem za zády.“

„Královniným?“ zbystřil sluch Cadfael.

Hugh již otáčel koně zpátky k městu, ale přes nahé snědé rameno se ohlédl a černé oči mu zableskly. „To se uvidí! Hádal bych, že vůbec první kurýr od něho mířil pro pomoc právě k Štěpánově choti.“

„Bratře Cadfaele…“ vyhrkl Oswin, když vesele popobíhal vedle mnicha cestou ke kraji města, kde se prostičce a šedivě rýsoval špitál s kostelíkem, obehnaný dlouhým proutěným plotem.

„Ano, synu?“

„Opovážila by se císařovna vztáhnout ruku na biskupa z Winchesteru? Na legáta Svatého otce?“

„Kdo ví? Na co ta si netroufne?“

„Ale… že by spolu mohli bojovat…“

Oswin nafoukl své oblé mladistvé tváře velikým údivem a odsouzením. Něco takového pro něho bylo nepředstavitelné. „Bratře, vy jste byl ve světě a máte zkušenosti s válkami a bitvami. Já vím, že byli biskupové a preláti, kteří šli do boje o Svatý hrob jako vy, ale měli by vzít do ruky zbraň pro nějakou menší věc?“

O tom si budou muset promluvit se svým soudcem v soudný den, pomyslel si Cadfael, ale že to dělají, dělali a budou dělat, je nepochybné. „Buďme milosrdní,“ pravil opatrně, „v tomto případě může jeho lordstvo považovat svou vlastní svobodu, bezpečnost a život za dostatečně hodnotnou věc. Někteří byli povoláni k tomu, aby pokorně přijali mučednickou smrt, ale rozhodně ne pro něco menšího než pro svou víru. Mrtvý biskup by své církvi příliš neposloužil a legát hnijící v žaláři by Svatému otci nebyl k velkému užitku.“

Bratr Oswin chvilku rázoval po jeho boku a mlčky uvažoval, trávil to vysvětlení a zřejmě se mu zdálo trochu pochybné, nebo se obával, že je úplně nepochopil. Pak se bezelstně zeptal: „Bratře, vzal byste vy ještě do ruky zbraň? Když jste se jí jednou zřekl? Pro jakoukoli věc?“

„Synu, máš dar klást otázky, na které není odpověď. Co já vím, co bych udělal v krajní nouzi? Jako řádový bratr bych si přál udržet si čisté ruce od jakéhokoli násilí, ale přesto doufám, že bych se neotočil zády, kdybych viděl zneužívat něčí nevinnost nebo bezmocnost. Nezapomínej také, že biskupové nosí berlu, nejen aby stádo vedli, ale také aby je bránili. Ať se králové, císařovny a válečníci starají o své povinnosti. Ty se starej o svoje a uděláš dobře.“

Blížili se již k pěšině vyšlapané do travnatého svahu směrem k otevřeným vratům v proutěném plotě. Skromná věžička kaple na ně shlížela přes střechu špitálu. Bratr Oswin dychtivě chvátal do kopce, cherubínskou tvář rozjasněnou sebedůvěrou, k novému poli uplatnění, a byl si jist, že zdárnému. Asi se tu nenajde ani jedna nástraha, do níž by nepadl, ale žádná ho nadlouho nezadrží a neuhasí jeho planoucí nadšení.

„Pamatuj si všechno, co jsem tě učil,“ oslovil ho Cadfael. „Poslouchej bratra Šimona. Nějaký čas budeš pracovat pod jeho vedením, jako on pracoval pod vedením bratra Marka. Správce je laik z předklášteří, ale mimo občasné vizitace a kontroly ho moc neuvidíš. Je to dobrá duše a dá si poradit. A já sem čas od času přijdu, kdybys mě někdy potřeboval. Tak pojď, já ti ukážu, kde co je.“

Bratr Simon byl pohodlný kulatý čtyřicátník. Vyšel jim vstříc ke vchodu a za ruku držel nohatého, asi dvanáctiletého chlapce. Oči dítěte byly potažené bílou mázdrou, ale jinak bylo zdravé a pěkné, rozhodně na ně nebyl nejžalostnější pohled tady, kde lidé nakažení a prolezlí nemocemi nacházeli útočiště a zároveň vězení pro svou nákazu, neboť jim nebylo dovoleno ji roznášet do ulic města mezi neposkvrněné. V sádku za špitálem se slunili mrzáci a starci zjizvení od neštovic, uvadlé ženštiny ve stodole splétaly ze slámy povřísla. Ti, kdo mohli trochu pracovat, rádi přispívali na svou výživu, kdo ne, ležel trpně na slunci, pokud ovšem netrpěl vyrážkami, které vedro zhoršovalo. Takto postižení se drželi ve stínu pod stromy, ti s horečkami v chladu kaple.

„V současnosti jich máme osmnáct,“ vyprávěl bratr Šimon. „To není zlé, na to, že je takové horko. Tři jsou na tom dobře, zotavují se po nemoci, která nebyla nakažlivá, a za pár dní se dají na cestu. Přijdou ale další, mládenče, vždycky přijdou další. Přicházejí a odcházejí. Někteří odejdou po silnici, jiní odejdou z tohoto světa. Doufám, že nikomu ještě neuškodilo, že u nás pobyl.“

Měl poněkud kazatelský přístup, nad nímž se Cadfael v duchu pousmál, když si vybavil Markovu líbeznou prostotu, ale byl to dobrý člověk, pracovitý, soucitný, a jeho veliké ruce byly velmi šikovné. Oswin do sebe bude vsávat jeho vážné proslovy s úctou a obdivem, a osvěžen půjde za svou prací a na nic se nebude ptát.

„Když mi to dovolíš, provedu chlapce sám,“ řekl Cadfael a pozvedl naditou mošnu u pasu. „Přinesl jsem ti všechny léky, o které jsi žádal, a ještě nějaké navíc, co jsem si myslel, že bude potřeba. Až budeme hotoví, najdeme si tě.“

„Co je nového s bratrem Markem?“ zeptal se Šimon.

„Marek už je diákonem. Už jen pár let si ještě budu muset schovávat svou nejstrašnější zpověď, a potom, bude-li třeba, mohu odejít v pokoji.“

„S Markovým rozhřešením?“ nadhodil Šimon, čímž prozradil netušené hlubiny, a usmál se, aby to zahladil. Neosměloval se tak často.

Cadfael zamyšleně odpověděl: „Vždycky jsem na Marka dal. Asi budeš mít pravdu.“ Otočil se k Oswinovi, který jejich slova sledoval s povinně pozornou tváří a zaraženě se usmíval v usilovné snaze porozumět tomu, co mu unikalo jako chmýří bodláku. „Tak pojď, chlapče, nejdřív to vyložíme a zbavíme se přítěže a pak ti ukážu, jak to tady u svatého Jiljí chodí.“

Prošli síní, kde se jedlo a spalo — s výjimkou těch, kteří byli příliš nemocní na to, aby zůstávali mezi zdravějšími druhy. Stála tam velká zamčená skříň od níž měl Cadfael vlastní klíč, a police vevnitř byly plné kelímků, skleniček, lahví, dřevěných krabiček s tabletami, mastiček, sirupů, mazání — samých výrobků z Cadfaelovy dílny. Vybalili mošny a zaplnili mezery na policích. Oswin rostl vážností tohoto tajemného umění, do něhož byl zasvěcen a jež bude od nynějška doopravdy praktikovat.

Za špitálem byla malá zelinářská zahrada, sad a stodoly. Cadfael svého svěřence provedl po celém příslušenství špitálu, a když dokončovali okruh, měli doprovod tří zvědavců, starce, který tu pěstoval zelí a hrdě jim předváděl svou úrodu, chromého mladíka, který vedle nich docela obratně skákal o dvou berlích, a slepého dítěte, které pustilo bratra Šimona a chytilo se za opasek Cadfaela, jakmile jej poznalo po hlase.

„To je Warin,“ vysvětlil Cadfael a vzal chlapce za ruku, když se ubírali zpátky pod stříšku ke stolečku bratra Šimona. „Zpívá v kapli a celý obřad umí nazpaměť. Brzo budeš znát jménem všechny.“

Bratr Šimon vstal od účtů, jakmile je zahlédl. „Ukázal ti všechno? Naše domácnost není nijak velká, ale koná velkou práci. Brzy si na nás zvykneš.“

Oswin se zářivě usmál, začervenal se a řekl, že bude dělat, co umí. Nejspíš netrpělivě čekal, až jeho průvodce odejde, aby se mohl věnovat své nové odpovědnosti bez stísněnosti žáka, který se předvádí před svým učitelem. Cadfael ho žertem bouchl do ramene, řekl mu, aby byl hodný, tónem člověka, který v té věci nemá žádné pochybnosti, a obrátil se k vratům. Vyšli ze stínu stříšky na slunce.

„Neslyšeli jste nějaké novinky z jihu?“ Obyvatelé Svatého Jiljí většinou věděli všechno první, vždyť byli hned na kraji města.

„Nic významného. Ale člověk přece jen musí uvažovat a ptát se. Před třemi dny sem zavítal jeden žebrák, zdravý, ale stárnoucí, a zdržel se jen přes noc. Přišel ze Staceyho samoty u Andoveru. Podivín, možná trochu ťuklý, těžko říct. Zřejmě dostává předtuchy, které ho pohánějí na jiné pastviny, a když je dostane, musí jít. Vypravoval, že mu něco řeklo, aby raději odešel na sever, dokud je čas.“

„Člověka odtamtud, který nemá žádný majetek, aby ho vázal, může něco takového napadnout, a nemusí být ani padlý na hlavu,“ posteskl si Cadfael. „Možná že mu k odchodu radil právě zdravý rozum.“

„Možné to je. Ale on říkal — pokud se mu to nezdálo ve spaní —, že v den, kdy odcházel, se z nějakého kopce ohlédl a viděl nad Winchesterem oblaka dýmu, a příští noc žhnula nad městem červená zář, která kmitala, jako když tam plápolá oheň.“

„Mohla by to být pravda,“ zahryzl se Cadfael do rtu. „Nebylo by to žádné velké překvapení. Poslední spolehlivé zprávy, které jsme dostali, říkaly, že se císařovna a biskup od sebe drží v opatrné vzdálenosti a mění pozice. Jen trochu trpělivosti… Ale ona asi nikdy trpělivá nebyla. Rád bych věděl, jestli už ho obklíčila. Jak dlouho mohl být ten tvůj člověk na cestě?“

„Řekl bych, že spěchal, jak mohl,“ odvětil Šimon, „ale určitě aspoň čtyři dny. Potom by se to muselo stát před týdnem, ale zatím nepřišlo ani slovo, které by to potvrzovalo.“

„Jestli je to pravda,“ řekl zachmuřeně Cadfael, „tak přijde! Ze všech zpráv, které létají po světě, špatné zprávy docházejí nejspolehlivěji.“

Když se vydal zpátky po předklášteří, ještě uvažoval o tom hrozivém stínu a byl tím tak zaujat, že známé po cestě zdravil jen opožděně a roztržitě. Bylo dopoledne, prašná cesta byla plná rušného provozu a v této farnosti svatého Kříže za městskými hradbami bylo jen málo obyvatel, které by neznal. Mnohé z nich nebo z jejich dětí během let strávených v klášteře léčil; někdy i jejich zvířata, protože ten, kdo se učí o nemocech lidí, chtě nechtě posbírá i nějaké znalosti o nemocech jejich zvířat, tvorů se stejnou schopností trpět, jako mají jejich páni, ale s mnohem menšími možnostmi si postěžovat. Cadfael si často přával, aby lidé se svými zvířaty zacházeli lépe a pokoušel se jim ukázat, že by to bylo prospěšné i hospodářsky. Také váleční koně sehráli svou roli v onom zvláštním pomalém procesu, který ho postupně odvrátil od života ve zbrani k životu klášternímu.

Ani opati a převorové vždycky nezacházeli se svými mulami a soumary dobře. Aspoň ti nejlepší a nejmoudřejší mezi nimi však uznávali, že je to prozíravé stejně jako křesťanské.

Ale co se to vlastně mohlo stát ve Winchesteru, aby obloha za dne zčernala a za noci zrudla? Tak jako oblačný a ohnivý sloup označoval cestu vyvoleným přes poušť, tohle ukázalo žebrákovi cestu z nebezpečí a vedlo ho po ní. Neměl proč o té zprávě pochybovat. Stejná předtucha musela ležet v hlavě i leckomu vznešenějšímu, zatímco horké, suché léto, bratránek požáru, čekalo s pochodní připravenou. Jak bláhová ale musí být císařovna, když obléhá biskupa na jeho vlastním hradě v jeho vlastním městě, přičemž má kousek od sebe královnu, jež se jí ve všem naprosto vyrovná, v čele silného vojska, a Londýňany si nadobro znepřátelila. A jak skálopevným odpůrcem jí nyní musí být biskup, když nasadil všechno, aby se jí vzepřel. Obě tyto urozené osoby zajisté zůstanou dobře chráněny a přežijí to. Ale co poddaní tvorové, které uvrhnou do nebezpečí? Nebozí obchodníčci, řemeslníčci a nádeníci, kteří nemají žádnou pevnost, kam by se ukryli!

Tak se v rozjímání dostal od starosti o koně a dobytek k lidskému soužení a v okamžiku, kdy se provoz v předklášteří trochu zmírnil, za sebou s překvapením zaslechl lehký a svižný klapot kopyt mul, které ho vytrvalým poklusem doháněly. Na rohu koňského trhu se zastavil a ohlédl. Nemusel hledět nijak daleko, byly už blízko.

Byly dvě. Pěkné a urostlé, téměř čistě bílé zvíře, jaké by slušelo i opatovi, a menší, lehčí, světlehnědé stvoření cupající spořádaně o krůček vzadu. To, co však Cadfaela zastavilo a přimělo, aby se k nim zplna obrátil, byla skutečnost, že oba jezdci měli na sobě černý benediktinský hábit, byli to bratři jeden druhému i jemu. Očividně si všimli jeho vlastní kutny rázující před nimi a přispíšili si, aby ho dohonili. Jakmile se totiž zastavil a poznal v nich příbuzné, zvolnili a mírně k němu dojeli.

„Bůh s vámi, bratři!“ řekl Cadfael a se zájmem si je prohlížel. „Přicházíte do našeho domu v Shrewsbury?“

„Bůh s tebou, bratře,“ pravil první jezdec zvučným hlasem, který však provázel tichý, chrčivý tón, jako by jeho hrudní dutina zněla chraptivou ozvěnou. Cadfael nastražil uši. Slyšel již podobnou ozvěnu v dýchání mnoha starců, kteří dlouhé roky prožili v drsném povětří, ale tento muž starý nebyl. „Patříš k tomuto domu svatého Petra a Pavla? Máme tam namířeno s dopisy pro opata. To vedle nás je zeď kláštera, že? Nejsme tedy daleko.“

„Velmi blízko,“ přisvědčil Cadfael. „Půjdu s vámi, protože se tam vracím. Jedete z daleka?“

Vzhlížel do vyzáblé, napjaté tváře s ušlechtilými rysy, velitelským výrazem a velmi tmavýma a pokojnýma, zapadlýma očima. Kápi měl mnich shozenou na ramena a dlouhá bezmasá lebka nesla svůj věnec rovných černých vlasů jako korunu. Vysoký muž, šlachovitý a vychrtlý. V kůži měl blednoucí opálení ze zemí palčivějších než Anglie, bronz získaný za víc než jediný rok, avšak chorobně zmatnělý, a přestože se držel v sedle, jako by se v něm narodil, jeho pohyby byly pomalé a ve tváři měl trpělivou únavu, klidnou smířenost, jaká by lépe slušela starci. Přitom mu mohlo být něco přes čtyřicet, jistě ne o mnoho víc.

„Z daleka,“ chmurně se pousmál, „ale dnes jenom z Brigge.“

„A máte namířeno někam dál? Nebo u nás nějaký čas zůstanete? Budete srdečně vítáni, ty i ten mladý bratr s tebou.“

Mladší jezdec tiše zůstával opodál, trochu jako sloužící, ukázněně doprovázející svého pána. Jistě mu bylo jen málo přes dvacet, byl štíhlý a urostlý, přestože jeho společník by byl dobře o hlavu větší, kdyby stáli vedle sebe. Měl oválnou, hladkou tvář jinocha, ale přes všechnu oblost vyzrálou a pevnou. Kápi měl staženou do obličeje, snad proti slunečnímu žáru. Velké oči vyhlížely ze stínu a vytrvale se upíraly na staršího druha. Jediný pohled, jímž šlehly po Cadfaelovi, se rychle odvrátil.

„Rádi bychom tu na čas zůstali, pokud nám pan opat poskytne útočiště,“ řekl ten starší. „Ztratili jsme totiž jednu střechu nad hlavou a musíme prosit o přijetí pod jinou.“

Dali se opět na cestu pomalým krokem a kopýtka mul vířila jemný prach předklášteří. Mladý pokorně zůstal pozadu a nechal je jít napřed. Na zdvořilé pozdravy, které se ozývaly cestou, kde byl Cadfael dobře znám a kde jeho společníci budili přátelskou zvědavost, odpovídal starší tiše a dvorně. Mladší neřekl ani slovo.

Vpředu se nalevo od nich ukázala brána a kostel. Vysoká zeď po jejich boku vyzařovala z kamenů nachytaný žár. Jezdec nechal otěže volně ležet mule na hřbetě, zkřížil snědé ruce s vystouplými žilami a dlouhými prsty a zhluboka povzdechl. Cadfael mlčel.

„Odpusť mi, že odpovídám málem krobiánsky, bratře, není to tak míněno. Když si člověk zvykne den co den mlčet, mluvení mu dá práci. A po vraždění a ničivých požárech je hrdlo vyprahlé a těžko se rozhovořuje. Ptal ses, jestli jedeme z daleka. Jsme už několik dní na cestě, protože nedokážu jet moc rychle. Přicházíme z jihu jako žebráci…“

„Z Winchesteru!“ řekl s jistotou Cadfael, když si vybavil předtuchu, oblaka a oheň.

„Z toho, co z Winchesteru zůstalo.“ Unavené, avšak svalnaté ruce byly zcela nehybné a nechaly na Cadfaelovi, aby provedl mulu kolem západního průčelí kostela pod oblouk brány. Nebyl to zármutek ani rozrušení, které tomu muži bránily v řeči. Jistě svého času viděl horší věci než to, co si právě vybavoval. Hlasivky měl zrezavělé malým používáním a hlas zdržovala i chraptivá ozvěna. V jeho nejlepších letech to musel být krásný hlas, než se jeho samet odřel. „Je to možné,“ podivil se, „že jsme tu první? Myslel jsem, že sem na sever zpráva doletěla skoro už před týdnem, ale pravda, utíkat tímhle směrem nebylo nijak jednoduché. Takže jsme to my, kdo musí tu novinu přinést? Velcí páni se do sebe pustili přes naše hlavy. Kdo jsem já, abych si stěžoval, když jsem se jinde podílel na něčem podobném? Císařovna oblehla biskupa v jeho hradu Wolvesey ve městě a biskup metal ohnivé šípy víc na střechy než na své nepřátele. Město je zpustošeno. Ženský klášter vyhořel do základů, kostely jsou pobořené a mé převorství v Hyde Meadu, které biskup Jindřich tak toužil dostat do svých rukou, je pryč jednou provždy, stráveno plameny. My dva jsme tady, bez domova, s prosbou o přístřeší. Bratři jsou rozprášeni po benediktinských sídlech po celé zemi, všude, kde mají pokrevní nebo přátelské svazky. Do Hyde se už nikdy nikdo nevrátí.“

Takže to byla pravda. Boží prst ukázal jednomu chudákovi cestu z pasti a dovolil mu, aby se z kopce ohlédl a viděl, jak město stravuje šarlat a čerň požáru. Vlastní město biskupa Jindřicha, které vlastní rukou zapálil.

„Bůh to suď!“ ulevil si.

„To jistě udělá!“ zazvučel hlas ve své medové vroucnosti se svou skřípavou ozvěnou pod klenbou brány. Vyšel bratr fortnýř, usmívaje se na přivítanou, a pro zvířata se rozběhl podkoní, jakmile zpozoroval, že je přijeli navštívit bratři. Rozevřelo se před nimi velké nádvoří v pokojné záři slunce, křižované zaměstnanými, pilnými lidmi, bratry, laickými bratry, správci. Všichni se ubírali za svými normálními, zvladatelnými záležitostmi. Děti zasvěcené Bohu a školáci vypuštění po výuce si v klidné půlhodince před polednem házeli míč s veselým, pronikavým křikem ostrých hlásků. Bylo tu slyšet, cítit a vidět život pravidelný jako roční doby.

Zůstali stát v bráně. Cadfael přidržel neznámému třmen, ačkoli to nebylo třeba. Seskočil totiž přirozeně, jako se pták snáší na zem a skládá křídla, ale pomalu, s umdlenou elegancí, a pak napřímil své dlouhé, sličné, ale zesláblé tělo do výše přes šest stop, rovné jako kopí a stejně hubené. Mladší okamžitě seskočil ze sedla a zůstal nespokojeně stát, žárlivý na to, že ho Cadfael předešel. Stále však nevydal ani zvuk, ani poděkování, ani protest.

„Půjdu vás ohlásit opatu Radulfovi,“ nabídl Cadfael, „když mi to dovolíte. Co mu mám říct?“

„Řekni, že bratr Humilis a bratr Fidelis z někdejšího převorství v Hyde Meadu, které je zpustošeno, žádají ve vší poddanosti a ve jménu řádu o slyšení a ochranu jeho dobroty.“

Tento muž zajisté v minulosti věděl jen málo o pokoře a tím méně o poddanosti, přestože obojí nyní přijímal z celého srdce.

„Vyřídím to,“ odvětil Cadfael a na okamžik se otočil k mladému bratru, očekávaje jeho souhlas. Hlava v kápi se skromně sklonila, oválnou tvář zakryl stín, ale neozval se ani hlásek.

„Omluv mého mladého přítele,“ pravil Humilis, vzpřímeně stojící vedle mléčně bílé hlavy své muly, „že nemůže pronést svůj pozdrav. Bratr Fidelis je němý.“

[II]

„Přiveď bratry ke mně,“ řekl Radulfus překvapeně a se starostí, když mu Cadfael ohlásil jejich příjezd a vylíčil holou kostru jejich příběhu. Opat odsunul pergamen a pero a zůstal stát vzpřímený, tmavý a vysoký na pozadí zářivého slunce za oknem salonku. „Proč se to muselo stát! Město a kostel zpustošené! Ovšem že jsou tu vítáni třeba na celý život, bude-li třeba. Přiveď je sem, Cadfaele. A zůstaň s námi. Můžeš je potom doprovodit k převoru Robertovi. Musíme jim najít vhodná místa v dormitáři.“

Cadfael šel vyřídit svou posílku, rád, že ho opat neposlal pryč, a zavedl příchozí přes velké nádvoří do rohu, kde se v malé zahrádce tulil opatův příbytek. Dychtil se od poutníků dozvědět co nejvíc o všem, co se na jihu zběhlo, a stejně zvědavý bude Hugh, až se dozví o jejich příjezdu. Tentokrát se totiž zprávy neobvykle opozdily a dole ve Winchesteru se mohlo odehrát ještě ledacos od té doby, co se nešťastní bratři z Hyde Meadu rozešli hledat útočiště jinde.

„Otče opate, tady jsou bratr Humilis a bratr Fidelis.“

Po venkovním jasu se zdálo v malém, dřevem obloženém salonku temno a ti dva vysocí, impozantní muži stáli a bedlivě zkoumali jeden druhého v teplém, stinném tichu. Radulfus osobně přitáhl příchozím židle a pokynutím dlouhé ruky je vyzval, aby usedli, ale mladší se uctivě stáhl do hlubšího stínu a zůstal stát. Nikdy nemohl dělat mluvčího; snad proto se tak stahoval do pozadí. Avšak Radulfus, který ještě nevěděl o jeho vadě, si toho rozhodně povšiml. Nevyjádřil se však ani souhlasně, ani nesouhlasně.

„Bratři, jste velmi vítáni v našem domě, a všechno, co můžeme poskytnout, je vám k dispozici. Slyšel jsem, že máte za sebou dalekou cestu i jaká ztráta vás na ni vyhnala. Rmoutí mě, co se stalo našim bratřím z Hyde. Doufáme, že alespoň vám tu budeme moci nabídnout pokoj mysli a bezpečné útočiště. Měli jsme zatím v těchto politováníhodných válkách štěstí. Ty, starší, jsi bratr Humilis?“

„Ano, otče. Tady máte dopis od našeho převora, který nás oba svěřuje vaší laskavosti.“ Přinesl si jej v záňadří kutny a nyní jej vytáhl a položil opatovi na stůl. „Jistě víte, otče, že opatství v Hyde bylo už dva roky bez opata. Běžně se mluví o tom, že je chtěl biskup Jindřich převést pod vlastní správu jako biskupský klášter, a bratři se tomu vší mocí bránili, takže se nás možná snažil oslabit a snížit vážnost našeho hlasu tím, že nám odpíral dát představeného. Nyní už je to jedno, protože klášter v Hyde je pryč, vyhořelý do základů a zčernalý ohněm.“

„Takže úplně zanikl?“ zamračil se opat Radulfus na své sepjaté ruce.

„Naprosto. Někdy v budoucnu tam snad postaví nový klášter, kdo ví? Ale ze starého nezbylo nic.“

„Raději mi povězte, co můžete,“ ztěžka požádal Radulfus. „Žijeme tu daleko od toho dění, téměř v míru. Jak došlo k té pohromě?“

Bratr Humilis — jaké asi bývalo jeho hrdé jméno, než si takto klidně přisvojil jméno pokory? — složil ruce do klína kutny a upřel zapadlé tmavé oči do opatova obličeje. Levou stranu jeho tonzury vrásnila dávno zahojená, zbledlá jizva. Cadfael si jí všiml a poznal obloukový tvar sečné rány, vedené zprava. Nepřekvapilo ho to. Nebyl to žádný rovný meč ze západu, ale křivá seldžucká šavle. Tak tam získal to bronzové opálení, které teď chorobně bledlo do šedohněda!

„Koncem července vstoupila císařovna do města, na datum si už nevzpomínám, a usadila se v královském hradu u západní brány. Vzkázala biskupu Jindřichovi do jeho paláce, aby k ní přišel. Slyšel jsem, že jí to slíbil, ale žádal o chvíli odkladu. Čím to omlouval, to jsem neslyšel. Otálel příliš dlouho, ale jak se potom ukázalo, dny oddechu dobře využil, protože ve chvíli, kdy císařovna ztratila trpělivost a poslala proti němu svá vojska, byl bezpečně uzavřen na svém novém hradě ve Wolvesey, vestavěném do hradeb v jihovýchodním cípu města. A ve městě se povídalo, že mu královna rychle posílá na pomoc své Vlámy. Ať už to byla pravda nebo ne, měl velkou posádku uvnitř a dobré zásoby. Prosím za odpuštění Boha i vás, otče,“ dodal mírně bratr Humilis, „že tak široce líčím válečné přípravy, ale byl jsem vycvičen ve zbrani a člověk nedokáže docela zapomenout.“

„Bůh uchovej,“ opáčil Radulfus, „aby člověk cítil potřebu zapomenout na cokoli, co činil v dobré víře a oddané službě. Ve zbrani jako v klášteře máme všichni co splácet této zemi a tomuto lidu. Zavírat oči, to ničemu neprospěje. Pokračuj. Kdo zasadil první ránu?“

Vždyť byli před několika týdny spojenci!

„Císařovna. Obklíčila Wolvesey, jakmile se dozvěděla, že se tam opevnil. Použila proti hradu všechno, co měla, i narychlo zbudované obléhací stroje. Její vojáci zbořili všechny budovy, krámy, domy, prostě všechno, co stálo příliš blízko, aby si uvolnili prostor. Biskup měl ovšem silnou posádku a nové hradby. Jak jsem slyšel, nebyly staré ani deset let. Jeho lidé byli první, kdo použili zápalné střely. Velká část města uvnitř hradeb vyhořela — kostely, ženský klášter, obchody. Snad by to nebývalo tak hrozné, kdyby nebylo horké a suché léto.“

„A Hyde Mead?“

„Nikdo neví, odkud přiletěly ohnivé šípy, které nás zapálily. Boj se tou dobou přesunul za městské hradby a jako vždycky se rabovalo. Zápasili jsme s ohněm, jak dlouho to šlo, ale nikdo nám nepomohl a požár byl příliš silný, nezvládli jsme jej. Převor nám přikázal, abychom ustoupili na venkov, a my jsme ho poslechli. Ne všichni,“ dodal. „Někteří zahynuli.“

Vždycky někdo zahyne, obvykle ti nevinní a bezmocní. Radulfus se svraštěným obočím hleděl na své sepjaté ruce a přemýšlel.

„Převor zůstal naživu, když mohl napsat dopisy. Kde je teď?“

„V bezpečí, v sídle svého příbuzného několik mil od města. Nařídil nám, abychom odešli, a poslal bratry všude tam, kde mohli nejsnáze najít útočiště. Ptal jsem se, zda bych mohl poprosit o přístřeší tady v Shrewsbury a bratr Fidelis se mnou. Tak jsme přišli a jsme ve vašich rukách.“

„Proč?“ zeptal se opat. „Jste samozřejmě vítáni, jen by mě zajímalo, proč jste šli právě sem.“

„Otče, narodil jsem se pár mil proti proudu, na statku Salton. Napadlo mě, že bych to místo ještě jednou rád spatřil, nebo byl aspoň blízko něho, než umřu.“ Usmál se a pohlédl do pronikavých očí pod svraštělým obočím. „Byl to jediný majetek, který měl můj otec v tomto hrabství. Náhodou jsem se narodil právě tam. Snad není divu, že člověk vyhnaný ze svého posledního domova se obrací k svému prvnímu.“

„To máš pravdu. Pokud to bude na nás, domov ti poskytneme. A tvůj mladý bratr?“ Fidelis sejmul kápi, uctivě sklonil hlavu a učinil pokorné gesto rukama, ale nevydal hlásku.

„Otče, ten za sebe nemůže promluvit, a tak vzdávám díky za nás oba. Nebyl jsem v Hyde právě zdráv, a bratr Fidelis se z čisté laskavosti stal mým věrným přítelem a pomocníkem. Nemá příbuzné, k nimž by se mohl odebrat, a tak si zvolil být se mnou a pečovat o mě jako dosud. Dovolíte-li ovšem.“ Počkal si na úsměv a přikývnutí, než dodal: „Bratr Fidelis tu bude sloužit Bohu všemi schopnostmi, které má. Znám ho a mohu se za něho zaručit. Jedno však, totiž svůj hlas, použít nemůže. Bratr Fidelis je němý.“

„Tím není méně vítaný,“ odvětil Radulfus, „třebaže jeho modlitby budou mlčenlivé. Jeho mlčení může být výmluvnější než naše hlasitá slova.“ Byl-li překvapen, zvládl svůj údiv tak rychle, že jej nebylo možno postřehnout. Nestávalo se často, aby byl opat Radulfus vyveden z míry. „Po této pouti musíte být oba unavení,“ pokračoval, „a jistě budete trochu stísněni na mysli, dokud nebudete mít zase své lůžko, své místo mezi druhými a něco na práci. Jděte nyní s bratrem Cadfaelem. Odvede vás k převoru Robertovi a ukáže vám všechno, co je v klášteře, dormitář, refektář, zahrady i herbárium, kde vládne. Obstará vám osvěžení a zajistí odpočinek, které potřebujete především. Při nešporách se k nám připojíte v bohoslužbě.“

Zpráva o příchozích z jihu okamžitě přilákala z města Hugha Beringara. Nejprve se sešel s opatem, pak s bratrem Humilisem, který klidně zopakoval, co vyprávěl již jednou. Když Hugh vyzvěděl, co mohl, šel za Cadfaelem do bylinkové zahrady, kde mnich právě pilně zaléval. Do nešpor ještě scházela hodina a byla to chvíle, kdy už je všechna potřebná práce vykonána a dokonce i zahradník si může chvíli odpočinout a posedět ve stínu. Cadfael odložil konev, nechal sluncem zaplavené záhony do večerního chládku odpočinout a uvelebil se vedle přítele na lavici u vysoké jižní zdi.

„No, aspoň máme čas vydechnout,“ řekl. „Jdou po krku jeden druhému a nesápou se na náš. Je ovšem velká škoda, že za to trpí měšťané, mniši a ubohé jeptišky. Ale tak už to ve světě chodí. Touhle dobou musí být královna se svými Vlámy ve městě nebo velmi blízko. Co se bude dít? Nebylo by divu, kdyby se z obléhatelů stali obléhaní.“

„Nebylo by to poprvé,“ souhlasil Hugh. „A biskup dostal dobrou výstrahu, aby si zásobil špižírny, kdežto ona možná brala zásobování jako samozřejmost. Být královniným generálem, nejdřív bych si udělal čas a přeťal všechny cesty do Winchesteru a postaral se, aby se tam nedostalo žádné jídlo. No uvidíme. Slyšel jsem, že jste byl první, kdo s těmi bratry z Hyde mluvil.“

„Dojeli mě v předklášteří. Co si o nich myslíte, když jste se s nimi tak dlouho radil?“

„Co si mohu takhle na první pohled myslet? Dva muži, jeden churavý a druhý němý. Důležitější je, co si o nich myslí vaši bratři.“ Hugh ostře pohlédl do tváře starého přítele, která byla v horku pozdního odpoledne nevýrazná, ospalá a stažená do sebe, ale před ním nikdy ne zcela uzavřená. „Ten starší je očividně urozený. A nemocný. Hádal bych na vojenskou minulost, myslím, že ho trápí staré rány. Viděl jste, jak chodí trochu nakřivo a ulevuje levé straně? Něco se mu nikdy úplně nezahojilo. A ten mladý… docela chápu, že propadl kouzlu takového muže a zbožňuje ho. Je to pro oba štěstí. Jeden má silného ochránce, druhý oddaného ošetřovatele. Nu?“ vyzval Hugh se sebejistým úsměvem přítele k vyjádření.

„Zatím jste nevytušil, kdo je ten náš starší nový bratr. Asi vám neřekli všechno,“ shovívavě uznal Cadfael, „protože to vyšlo najevo skoro náhodou. K vojenské minulosti se přiznal sám, třebaže se dala s jistotou poznat. Hádám, že je mu víc než pětačtyřicet, a má viditelné jizvy. Říkal také, že se narodil tady v Saltonu, který tehdy patřil jeho otci. A na hlavě má jizvu, kterou odhalila tonzura. Před nějakými roky ji tam zanechala seldžucká křivá šavle. Bylo to jen seknutí, které se rychle zahojilo, ale stopu zanechalo. Salton kdysi patříval biskupovi z Chesteru a do správy jej dostal kostel svatého Chada tady ve městě. Před mnoha lety jej pronajali urozené rodině Marescotů. Teď jej spravuje jejich zdejší nájemce.“ Otevřel výmluvné hnědé oko pod huňatým obočím, ryšavým jako podzim. „Bratr Humilis je Marescot. Vím jen o jednom Marescotovi v jeho věku, který šel na křížovou výpravu. Musí to být už šestnáct nebo sedmnáct let. Byl jsem tenkrát čerstvý mnich a něco ve mně ještě tesknilo, takže jsem pořád pokukoval po těch, kdo se chápali kříže. Byli stejně nezkušení a dychtiví jako kdysi já a čekal je stejně hořký pád, ale úmysly měli docela čisté. Jistý Godfrid Marescot tenkrát s sebou vzal šedesát mužů ze svých vlastních panství. Velmi proslul udatností.“

„A vy myslíte, že je to on? Že takhle klesl?“

„Proč ne? Vznešení nejsou míň zranitelní než prostí lidé. Tím spíš, když vedou zepředu a ne zezadu. O tomhle se říká, že nikdy nešel druhý.“

Pořád měl v sobě živou křižáckou krev a nemohla se neprobudit a nezabouřit, přestože skutečnost před léty hluboce zklamala jeho sny a naděje. I jiní věřili, a pak byli otřeseni a s hrůzou se odvrátili od mnohého, co se činilo ve jménu víry.

„Převor Robert teď určitě probírá rod pánů na Saltonu,“ pokračoval Cadfael, „a určitě svého člověka najde. Zná rodokmen každého zemana v tomhle hrabství a ještě kus za hranicemi za posledních třicet let. Bratr Humilis nebude mít se vstupem žádné potíže. Nemusí dělat vůbec nic, samotná jeho přítomnost na nás vrhá odlesk slávy.“

„To je dobře,“ ušklíbl se Hugh, „protože o moc víc toho už asi nenadělá, ledaže tu zemře a bude pochován. Nedělejte se, vy přece poznáte smrtelnou nemoc lip než já. Ten člověk je na cestě z tohoto světa. Nespěchá, ale konec má jistý.“

„My dva také,“ ostře opáčil Cadfael. „A pokud jde o spěch, vy ani já tempo neudáváme. Konec přijde, kdy přijde. Do té doby záleží na každém dnu. Poslední není méně důležitý než první.“

„Zajisté!“ usmál se Hugh nezahanbeně. „Ale nebude to trvat dlouho a dostane se vám do rukou. A co ten mládeneček — ten němý hošík?“

„Nic! Nic než mlčení a zalézání do stínu. Dejte mi čas,“ řekl Cadfael, „a poznám ho líp.“

Muž, který se zřekl majetku, může svobodně přecházet z jednoho útočiště do druhého, všude je stejně doma a obejde se beze všeho v Shrewsbury stejně jako v Hyde Meadu. Muž, který nosí totéž co každý jiný v témže řádu nemusí být nápadný víc než den. Bratr Humilis a bratr Fidelis přijali tady uprostřed Anglie stejný režim jako na jihu a hodinový rozvrh je obestřel stejně pevně a poklidně. Převor Robert ovšem dospěl při svých úvahách o feudálních majetcích a rodech k uspokojivému závěru a přes jeho věrnou ozvěnu, bratra Jeronýma, se všichni záhy dozvěděli, že opat získal vynikajícího syna, křižáka proslulého udatností, který si udělal jméno v nedávném boji proti povstalému atabežskému vojevůdci Zengímu z Mosulu, poslednímu nepříteli jeruzalémského království. Osobní ambice převora Roberta byly plně zaměřeny do nitra kláštera, ale přesto mu neunikl žádný zvrat štěstěny ve světě venku. Před čtyřmi lety byl Jeruzalém otřesen do základů královou porážkou rukou tohoto Zengího, ale království přetrvalo, třebaže ve spojenectví s damašským emirátem. V té neblahé bitvě sehrál hrdinskou úlohu Godfrid Marescot a Robert to diskrétně rozhlásil.

„Účastní se všech obřadů a svědomitě vykonává všechny zadané úkoly,“ řekl bratr Edmund, správce nemocnice, dívaje se na nového bratra, jak se pomalu ubírá ke kostelu na večerní bohoslužbu v zářivém klidu a přetrvávajícím teple večera. „A tebe ani mne o pomoc nepožádal. Ale rád bych, kdyby měl trochu lepší barvu a aspoň kousíček masa na těch dlouhých kostech. To vybledlé opálení beze stopy krve pod ním…“

A za ním šel jeho věrný stín, mladý a pružný, rázným, plynulým krokem, ruku stále trochu vztaženou, aby podepřel druha za loket, kdyby umdléval, nebo objal hubené tělo, kdyby se zapotácelo.

„Tamhle je jeden, který ví všechno,“ řekl Cadfael, Jenže nemůže mluvit. A bez pánova svolení by stejně nepromluvil, i kdyby mohl. Co myslíš, je to syn nějakého jeho nájemce? Určitě něco takového. Chlapec je to urozený a vzdělaný. Latinsky umí skoro stejně dobře jako jeho pán.“

Pak si uvědomil, že je troufalé nazývat pánem muže, který si říká Humilis a zřekl se světa.

„Napadlo mě,“ zaváhal Edmund v úctě, Jestli to není levoboček. Možná se mýlím, ale napadlo mě to. Myslím, že je to člověk, který by své semeno miloval a chránil, a mladý by ho mohl milovat a obdivovat i proto, stejně jako pro všechno ostatní.“

Mohla by to být pravda. Vysoký muž a vysoký jinoch, v čistých rysech dokonce určitá podobnost — pokud ovšem, pomyslel si Cadfael, někdo doopravdy pohlédl mladému bratru do obličeje. Chodí po klášteře tiše a nevtíravě, trpělivě si hledá cestu v neznámém prostředí. Změnou utrpěl možná víc než jeho starší společník, neboť má méně sebedůvěry a zkušeností a veškerou úzkostlivost mládí. Držel se své vůdčí hvězdy a každý jeho pohyb se řídil podle jejího světla. Ve skriptoriu měli svůj společný výklenek, protože bratr Humilis až příliš očividně potřeboval sedavé zaměstnání, a ukázalo se, že umí úhledně opisovat a dovedně iluminuje. Protože však po chvíli práce přestával vládnout rukou a při drobných detailech se mu chvěla, rozhodl opat Radulfus, aby byl bratr Fidelis u něho a pomohl mu, kdykoli bude potřebovat vystřídat. Rukopis jednoho se shodoval s rukopisem druhého, jako by jeden druhého vyučil, přestože to mohlo být pouze napodobení z lásky. Společně konali pomalou, ale obdivuhodnou práci.

„Nikdy mě nenapadlo,“ přemítal nahlas bratr Edmund, jak vzdálený a cizí může být člověk, který nemá hlas, a jak těžké je dostat se k němu a dotknout se ho. Přistihl jsem se, jak o něm s bratrem Humilisem mluvím přímo před ním a zastyděl jsem se — jako by neslyšel a neměl rozum. Musel jsem se před ním červenat. Ale jak si s takovým můžeš podat ruku? Nikdy jsem neměl příležitost si to zkusit a teď jsem úplně bezradný.“

„Kdo není?“ opáčil Cadfael.

Byla to pravda, všiml si toho. Mlčení, nebo spíš omezování hovoru vyžadované řádem vypadalo docela jinak než ticho obestírající bratra Fidelise. Ti, kdo s ním museli jednat, se domlouvali gesty s minimem slov, nebo úplně beze slov, a zrcadlili tak jeho mlčení. Opravdu, jako by neměl sluch ani rozum. Očividně však měl obojí, bystrou a jemnou vnímavost a ostrý sluch naladěný na sebeslabší zvuk. I to bylo zvláštní. Němí jsou přece až příliš často němí jen proto, že se nikdy nedozvěděli o zvucích, a proto žádné nevydávají. A tenhle mladík byl vzdělaný, uměl číst a trochu znal i latinu, což mluvilo o neobyčejně čilé mysli. Leda snad, pomyslel si s pochybností Cadfael, že oněměl v nedávných letech nějakou křečí svalstva jazyka nebo hrtanu. Anebo, kdyby to měl od narození, nejsou snad příčinou jen nějaké příliš napjaté šlachy pod jazykem, jež by se daly uvolnit cvičením nebo nožem?

„Pleteš se do věcí, po kterých ti nic není,“ zamračil se na sebe Cadfael a pustil z hlavy úvahy, které nemohly nikam vést. Šel na večerní v nezvykle kajícném rozpoložení a celý večer pak dodržoval mlčení, aby se ukáznil.

Druhý den sbírali tmavofialové letní švestky, protože dosáhly právě té správné zralosti. Některé snědí hned za čerstva, některé bratr Petrus svaří na povidla hustá a tmavá jako makové koláče, a některé budou rozloženy na policích v sušárně, aby svraskaly a vykrystalizovaly v lepkavou sladkost. Cadfael měl několik stromů v malém sadu uvnitř klášterních prostor, ale většina ovocných stromů stála v hlavní zahradě na Gaye, bujné lučině na břehu řeky. Ovoce česali novici a mladší bratři a klášterní děti se školáky jim směly pomáhat; každý věděl, že pár hrstí zmizí v záňadří namísto v koši, ale pokud bylo loupení v rozumných mezích, Cadfael dělal, že nic nevidí.

V takovém krásném počasí a při takovém prázdninovém zaměstnání se nedalo očekávat mlčení. Chlapecké hlásky vesele zněly Cadfaelovi do uší, když v dílně stáčel víno a přecházel mezi bylinami u stínící zdi, plel a zaléval. Byl to příjemný zvuk. Ten vroucí, jasný hlas patřil bratru Rhunovi, nejmladšímu z noviců, šestnáctiletému, který byl zkušebně přijat teprve přede dvěma měsíci a ještě neměl tonzuru pro případ, že by si rozmyslel své impulzivní rozhodnutí opustit svět, který ještě ani neviděl. Ale Rhun své volby litovat nebude. Přišel do opatství na svátek svaté Winifredy jako mrzák v bolestech, a díky její milosti nyní chodil rovně, byl urostlý a pohyblivý a vyzařoval radost na každého, kdo prošel kolem. Jistě i teď, ať už je jeho nejbližším společníkem na švestkách kdokoli. Cadfael zašel na kraj sádku, aby se podíval, a někdejší kulhavý chlapec seděl nahoře ve větvích, jistý sám sebou a rozradovaný, štíhlýma jemnýma rukama se mazlil s ovocem tak lehce, že téměř nesetřel pel, a kladl je do koše, který mu nastavoval vzhůru vysoký bratr, otočený zády. Zprvu se nedal podle postavy rozeznat, ale když postoupil, aby sledoval Rhunovy pohyby, ukázala se Cadfaelovi tvář bratra Fidelise.

Bylo to poprvé, co Cadfael spatřil ten obličej tak jasně, na slunci, se shozenou kápí. Zdálo se, že Rhun je jediný, komu vůbec není zatěžko přiblížit se k němému bratrovi. Mluvil s ním vesele a vůbec mu nevadilo jeho mlčení. Se smíchem se nakláněl dolů a Fidelis s úsměvem vzhlížel. Jedna tvář zrcadlila druhou. Jejich ruce se na rukojeti košíku setkaly, když jej Rhun podržel na délku paže, aby mohl Fidelis očesat chumáč nízko visících plodů, které mu shora ukázal.

Vlastně ano, pomyslel si Cadfael, dalo se čekat, že statečná nevinnost směle vkročí tam, kam většina váhá vstoupit. Mimoto prožil Rhun většinu života s krutým postižením, které ho vyřazovalo ze společnosti, a nezahořkl proto. Je přirozené, že beze strachu vstoupí do odloučenosti jiného. Díky Bohu za něj a za statečnost dětí!

Zamyšleně se vrátil k pletí a před očima měl pohled na slunečnou uvolněnost toho, jenž se byl zvyklý stahovat do stínu. Oválná tvář s pevnými rysy, od přírody vážná, s vysokým čelem a silnými lícními kostmi, s čistou, hladkou a mladistvou slonovinovou pletí. V sadě se zdál sotva starší než Rhun, třebaže mezi nimi určitě musí být několik let. Oblak kučeravých vlasů okolo tonzury měl podzimně hnědý, skoro ohnivě jasný, ale ne rezavý, a široce posazené oči pod silným rovným obočím byly svítivě šedé, alespoň v tom plném světle. Velmi sličný mládenec, jako zastřený odraz Rhunovy slunečné krásy. Poledne a soumrak pospolu.

Česáči stále ještě pracovali, třebaže většinu měli už sklizenou, když Cadfael odložil motyku a šel se připravit na nešpory. Na velkém nádvoří vládl obvyklý pozdně odpolední ruch, bratři se vraceli z práce na Gaye, přijížděli hosté a pohyb vládl okolo domu pro hosty i u stájí, z kláštera se ozývaly malé přenosné varhany bratra Anselma, který zkoušel nový nápěv. Iluminátoři a kopisté asi dělají poslední tahy na odpoledním díle a čistí si pera a štětce. Bratr Humilis musí být ve svém výklenku sám, když poslal Fidelise za radostnou prací na zahradě. Jinak by ho chlapec jistě neopustil. Cadfael měl v úmyslu přejít přes zahrádku přímo do předzpěvákovy dílny a posedět si čtvrt hodinky s Anselmem, než budou zvonit na nešpory, a popovídat si —třeba se i trochu pohádat — o hudbě. Při vstupu do ambitu si však vybavil němého jinocha, který byl tak laskavě vyslán, aby si užil krátké radosti v sadě mezi vrstevníky, a před očima mu vyvstala vyzáblá tvář bratra Humilise, soběstačná, nestýskavá, hrdě osamělá. Nebo vlastně pokorně osamělá? Tuto vlastnost si přisvojoval a tak si přál být přijímán. Od někoho tak slavného to byl velký požadavek. V klášteře už nebylo živáčka, který by neznal jeho pověst. Pokud jí toužil uniknout a být stejně němý jako jeho sloužící, krutě se mu to nepodařilo.

Cadfael změnil své úmysly a zamířil raději severním křídlem ambitu tam, kde se i v tuto hodinu hřály na slunci výklenky skriptoria. Humilis dostal pracovnu zhruba uprostřed, kam padalo světlo nejdříve a nejdéle zůstávalo. Bylo tam ticho, lehké zvuky Anselmových varhánek zněly jen vzdáleně a tlumeně. Tráva rajské zahrady byla zežloutlá a vyschlá, přestože ji denně zalévali.

„Bratře Humilisi…“ ozval se potichu Cadfael u vchodu do výklenku.

List pergamenu byl na stole našikmo odstrčen, kelímek se odkutálel a rozlil po dláždění zlaté krůpěje. Bratr Humilis ležel předkloněn na stole, pravou ruku zarytou do dřeva, a levou pevně svíral slabiny. Levou tváří se šmouhami modři a šarlatu spočíval na svém díle, oči zavřené, stisknuté ovládaným vědomím bolesti. Nevydal ani zvuk; jinak by ho určitě slyšeli okolní písaři. Co mu bylo, to držel v sobě. Stále.

Cadfael ho jemně objal kolem těla a přidržel paži na stole tam, kde spočívala. Modře žilkovaná víčka se pod svou vysokou klenbou zvedla a do tváře mu zpoza závoje bolesti vzhlédly zářivé vnímavé oči. „Bratr Cadfael…?“

„Chviličku lež,“ řekl Cadfael. „Přivedu Edmunda — správce nemocnice…“

„Ne! Bratře, odveď mě odtud… do postele… To přejde… není to nic nového. Jen mi potichoučku pomoz pryč! Nechci ze sebe dělat podívanou…“

Bylo rychlejší a diskrétnější pomoci mu po nočním schodišti z kostela do jeho vlastní cely v dormitáři, než ho vést přes velké nádvoří do nemocnice, a to si právě přál, aby okolo sebe nevyvolal obecné pozdvižení a zmatek. Napřímil se spíše silou vůle než silou těla a s Cadfaelovou statnou paží kolem boků a vlastní paží ztěžka ovinutou kolem Cadfaelových ramen prošli bez povšimnutí do chladného přítmí v kostele a pomalu vystoupali po schodišti. Natažen na vlastním loži se Humilis s neveselým, trpělivým úsměvem podvolil Cadfaelově péči a nevzpouzel se, když mu svlékl kutnu a odhalil obdélnou skvrnu krve smíšené s hnisem, táhnoucí se šikmo od levého boku jeho lněných spodků až k rozkroku.

„Praská to,“ ozval se klidný hlas z polštáře. „Tu a tam to hnisá — já vím. Ta dlouhá jízda… Odpusť, bratře! Vím, že to odporně páchne…“

„Musím přivést Edmunda,“ řekl Cadfael, rozvázal tkanici a vyprostil košili. To, co leželo vespod, zatím neodkrýval. „Správce nemocnice to musí vědět.“

„Ano… Ale nikdo jiný! K čemu by to bylo?“

„Kromě bratra Fidelise. Ten ví všechno, že?“

„Ano, všechno,“ řekl Humilis a slabě, laskavě se usmál. „Toho se nemusíme bát. I kdyby mohl mluvit, mlčel by. Není však nic, co mě trápí a co by nevěděl. Dopřej mu odpočinek aspoň přes nešpory.“

Cadfael ho nechal ležet se zavřenýma očima. Zřejmě se mu trošičku ulevilo, protože tvář stažená do bolestné grimasy se uvolnila. Odešel pro bratra Edmunda a našel ho právě včas, aby ho odvolal před odchodem na nešpory. U živého plotu zahrady stály plné košíky švestek a česáči už byli určitě v kostele — poté co se nakvap umyli. To je dobře. Bratr Fidelis by se mohl zlobit, že se o jeho pána chce starat někdo jiný. Když ho najde vzpamatovaného a dobře ošetřeného, přijme, co se stalo. Bude to dobrá cesta k získání jeho důvěry.

„Věděl jsem, že nás bude brzy potřeba,“ řekl Edmund a rázně kráčel napřed po denním schodišti nahoru. „Myslíš, že to jsou staré rány? Tam se tvá dovednost uplatní víc než moje, vždyť jsi na tom poli sloužil sám.“

Zvonek už zmlkl. Z kostela slyšeli první tóny večerního obřadu, právě když vcházeli do cely nemocného. Pomalu zvedl těžká víčka a usmál se na ně.

„Bratři, mrzí mě, že vám přidělávám starosti…“

Hluboké oči se opět zastřely, ale byl si všeho vědom a všemu se pokorně poddával.

Stáhli plátno, které ho zakrývalo od pasu dolů, a odkryli trosku jeho těla. Od levého boku, kde to zázrakem přežila kost, se táhla veliká nestvůrná mapa zjizvené tkáně šikmo před břicho a hluboko do rozkroku. Dole, kde byl napůl vykuchaný, ale zkameněle vyhojený, měla bledou, pruhovanou vápencovou barvu, ale výš byla zarudlá a zafialovělá a zanícené břicho bylo puklé ranou s vlhkými okraji, z níž prýštil páchnoucí rosol a slabá strouha krve.

Křižácké tažení zanechalo Godfrida Marescota nenapravitelně zmrzačeného, ale neusmrtilo ho. Malomocní bez tváře a bez prstů, kteří se plíží do Svatého Jiljí, pomyslel si Cadfael, nemají o nic těžší úděl. Zde končí jeho rod ušlechtilou rostlinou neschopnou plodit. Jakou cenu by však měla mužnost, není-li tohle muž?

[ III ]

Edmund se rozběhl pro měkká pláténka a teplou vodu, Cadfael pro tišící nápoj, masti a výtažky ze své dílny. Zítra nasbírá čerstvou šťavnatou bukvici, libavku a čistec, účinnější než krémy a vosky, které z nich vyrábí do zásoby. Pro dnešek ovšem musejí stačit. Na mezích, na okolních lukách a na břehu potoka Meole roste žindava, starček přímětník, penízek a hadí jazyk, z nichž všechny čistí, stahují a prospívají zastaralým ránám a vředům.

Očistili prasklou jizvu od výtoku nálevem z čistce a žindavy a ošetřili mastí ze stejných bylin spolu s bukvici a libavkou, přetáhli čistým plátnem a ovinuli pacientův hubený trup obvazy, aby obklad nesklouzl. Cadfael také přinesl nápoj na utišení bolesti, sirup z čistce a třezalky naložených ve víně a s troškou makového sirupu navíc. Bratr Humilis trpně ležel a nechal se sebou dělat, co chtěli.

„Zítra nasbírám tyhle byliny čerstvé,“ řekl Cadfael, „a rozmačkám je na zelený obklad. Účinkuje silněji a vytáhne škodlivinu. Tohle se ti stalo už mnohokrát od té doby, co jsi byl raněn?“

„Mnohokrát ne, ale když se příliš vyčerpám, pak ano — stává se to,“ pronesly namodralé rty nestýskavě.

„Nesmíš se tedy vyčerpat. Ale už se to zahojilo víckrát a zahojí se to zas. Čistec dostal své jméno právem. Dej si říct a zůstaň tu dva tři dny, než se to čistě zacelí. Vstaneš-li a budeš chodit, bude se to hojit déle.“

„Správně by měl být v nemocnici,“ úzkostně se ozval Edmund, „kde by ho nic nerušilo, dokud to bude žádoucí.“

„To jistě,“ souhlasil Cadfael, „ale teď je dobře uložen tady, a čím míň se bude pohybovat, tím líp. Jak je ti teď, bratře?“

„Ulevilo se mi,“ slabě se usmál bratr Humilis.

„Bolí to míň?“

„Skoro to necítím. Nešpory budou končit,“ pokračoval slabý hlas a klenutá víčka odkryla strnulé oči. „Ať o mě Fidelis nemá starost… Viděl už horší věci — pusťte ho ke mně.“

„Přivedu ti ho,“ odpověděl Cadfael a šel to rovnou vyřídit, protože vyhovět oné vyrovnané mysli bylo cennější než vše, co by tu byl mohl ještě udělat pro zpustošené tělo. Bratr Edmund ho následoval a po schodech šel ustaraně po jeho boku.

„Zahojí se to? Žasnu, že z toho vůbec vyzdravěl a přežil to. Viděl jsi už někdy člověka tak rozsápaného zůstat naživu?“

„Stává se to,“ odvětil Cadfael, „i když zřídka. Ano, zase se to zavře. A při sebemenší námaze zas otevře.“ Neřekli si ani slovo, jímž by si navzájem slíbili mlčenlivost. Rouška, jíž se rozhodl Godfrid Marescot zahalit svou poničenost, byla posvátná a bude respektována.

Fidelis už stál ve vchodu do křížové chodby, díval se po vycházejících bratrech a s rostoucí starostí vyhlížel toho, jenž nepřicházel.

Ze sadu se vrátil pozdě, takže s česáči pospíšil na večerní bohoslužbu a Humilise nehledal, protože předpokládal, že už bude v kostele. Nyní ho však hledal. Rovné, silné obočí bylo staženo, dlouhé rty napjaté úzkostí. Cadfael k němu přistoupil, když míjeli poslední z bratrů a mladík se za nimi téměř nevěřícně otáčel.

„Fidelisi…“ Chlapcova hlava v kápi se k němu mžikem otočila, oživlá nadějí a pochopením. Dobrou novinu nečekal, ale každá byla lepší než žádná. Bylo mu vidět na obličeji, že tohle už zažil víckrát.

„Fidelisi, bratr Humilis leží v dormitáři. Nemusíš se lekat, odpočívá po ošetření. Ptá se po tobě. Jdi za ním.“

Chlapec přeletěl pohledem z Cadfaela na Edmunda a zase zpátky v nejistotě, kdo je tady vrchní, a chystal se vyjít. Nemohl se sice zeptat jazykem, ale jeho oči byly dostatečně výmluvné a Edmund porozuměl.

„Ulevilo se mu, spraví se to. Můžeš chodit, kam chceš, v jeho službách, a já se postarám, abys byl zproštěn jiných povinností, dokud si nebudeme jisti, že se uzdravuje a může zůstat sám. Srovnám to s převorem Robertem. Přinášej, odnášej, žádej podle potřeby — bude-li mít nějaké přání, napiš to a splníme je. O převazy se ale bude starat bratr Cadfael.“

V planoucích očích byla ještě jedna otázka, nebo spíš požadavek. Cadfael odpověděl rychlým ujištěním. „Nikdo jiný u toho nebyl a nikdo se nemusí nic dozvědět, jen otec opat, protože ten má právo vědět, co schází jeho synům. Můžeš s tím být spokojen, jako je spokojen bratr Humilis.“

Fidelis se na okamžik zarděl a rozjasnil, uklonil se, ve skromném gestu rozpřáhl ruce na znamení souhlasu a podřízení a rychle a tiše začal stoupat do schodů. Kolikrát už mlčky sloužil u stejného lože nemocného sám a bez pomoci? Nevyčítal jim sice, že byli tentokrát na místě první, ale určitě ho to mrzelo a zprvu si nebyl jist jejich diskrétností.

„Před večerní tam zajdu,“ řekl Cadfael, „a uvidím, jestli spí nebo potřebuje další doušek. A jestli mladý pamatoval na to, aby vzal jídlo i pro sebe a ne jen pro Humilise. Rád bych věděl, kde se ten chlapec naučil léčit, pokud se v Hyde o bratra Humilise staral sám.“ Bylo zjevné, že ho odpovědnost nelekala, a jeho úsilí se nesetkalo s nezdarem. Udržet tu statečnou trosku vůbec při životě nebyl žádný malý výkon.

Jestliže se chlapec učil umění léčit, mohl by být dobrým pomocníkem v herbáriu a rád by se asi naučil víc. Zde by se dala najít společná řeč, cesta za zamčené dveře jeho mlčení.

Bratr Fidelis přinášel, odnášel, krmil, myl a holil svého pacienta, staral se o všechny jeho tělesné potřeby a očividně by o něj spokojeně pečoval ve dne v noci, kdyby ho Humilis občas nevyhnal na čerstvý vzduch, nebo aby si odpočal ve vlastní cele, anebo aby se za oba zúčastnil obřadu v kostele. Vyháněl ho tak již po dvou dnech pomalého zotavování a Fidelis poslouchal. Prasklá jizva se hojila, kraje už nebyly vlhké a ochablé, ale postupně se stahovaly k sobě pod obklady z čerstvě nadrcených listů. Fidelis sledoval pomalé zlepšování, byl rád a vděčný, a bez nechuti pomáhal při výměnách obkladů. To zmrzačené tělo mu nebylo žádným tajemstvím.

Oblíbený rodinný sloužící? Levoboček, jak hádal Edmund? Nebo prostě oddaný mladý řádový bratr, kterého očarovala okouzlující ušlechtilost — tím víc, že umírala? Cadfael se neubránil dohadům. Mladí dovedou být bezmezně štědří, vzdávají se pro lásku svých roků a svého mládí, a vůbec neuvažují, zda tím něco získají.

„Lámeš si s ním hlavu,“ ozval se ze svého polštáře Humilis, když mu jednou brzy ráno Cadfael vyměňoval obklad a Fidelis byl odeslán dolů na ranní mši.

„Ano,“ poctivě přiznal Cadfael.

„Ale neptáš se. Ani já jsem se na nic neptal. Svou budoucnost,“ řekl zamyšleně Humilis, jsem nechal v Palestině. Co ze mne zbylo, jsem věnoval Bohu, a doufám, že to nebylo úplně bezcenné. Můj noviciát, třebaže kvůli mému stavu zkrácený, se teprve chýlil ke konci, když přišel do Hyde. Měl jsem už dost důvodů děkovat za něj Bohu.“

„Pro němého,“ dumal Cadfael, „není nijak snadné se za sebe zaručit a vyjádřit svou povolanost k duchovnímu životu. Měl někoho staršího, kdo by se za něho přimluvil?“

„Napsal svou žádost, vysvětlil, že jeho otec je stár a rád by viděl své syny zaopatřené. Starší dostal půdu a on, mladší, by si rád zvolil klášter. Přinesl s sebou věno, ale nejvíc ho doporučil krásný rukopis a vzdělání. Víc o něm nevím,“ dodal Humilis, jen to, co jsem se o něm dozvěděl mlčky, a to je dost. Je pro mne jako všichni synové, které nikdy nebudu mít.“

„Přemýšlel jsem o jeho němotě,“ řekl Cadfael a opatrně kladl čisté plátno na čerstvě zavřenou ránu. „Bylo by možné, že je jen důsledkem špatně rostlého jazyka? Hluchý očividně není, řeč tedy musí znát. Slyší jasně. Obvykle jsem shledal, že obě vady se vyskytují společně, ale u něho ne. Učí se sluchem a učí se rychle. Jak říkáš, vyučil se pěknému rukopisu. Kdybych ho měl u sebe mezi bylinkami, naučil bych ho všechno, co jsem za léta pochytil sám.“

„Já se ho na nic neptám a on se na nic neptá mne,“ řekl Humilis. „Bůh ví, že bych ho od sebe měl poslat pryč, k lepší službě, než je opatrování a hýčkání mého předčasného rozkladu. Je mladý, měl by být na slunci. Ale jsem na to příliš velký zbabělec. Jestli odejde, nebudu ho držet, ale nemám odvahu ho odehnat. A dokud se mnou zůstává, nepřestávám za něho děkovat Bohu.“

Srpen zůstával bez mráčku a stodoly se plnily úrodou. Bratr Rhun postrádal svého nového společníka ze zahrad a z ambitu, kde denně o polednách rozpukávaly růže a do večera žárem vadly. Hrozny vyvázané na severní zdi zahrady se nalévaly a měnily barvu. A daleko na jihu ve zpustošeném Winchesteru se královnino vojsko sevřelo okolo dosavadních obléhatelů, odřízlo cesty, po nichž by mohly přicházet zásoby, a snažilo se město vyhladovět. Zprávy z jihu však byly nečetné, pocestných málo, a ovoce, které si nedá poručit, časně uzrávalo.

Ze všech veselých pracovníků při sklizni byl nejblaženější Rhun. Ani ne před třemi měsíci byl chromý a trpěl bolestmi, teď chodil v radostné síle a nemohl se nabažit vlastního šťastného těla ani je dostatečně namáhat, aby doložil svou vděčnost. Zatím se nestačil vzdělat tak, aby mohl opisovat nebo iluminovat rukopisy, hlas měl příjemný, ale hudební školení skoro žádné, a tak mu připadaly samé nádenické a lopotné úkoly. Byl z nich nadšený. Nikdo se nemohl nerozjasnit potěšením při pohledu na to, jak se Rhun natahuje, zvedá, rázuje, kope, seče a dlabe — on, který před nedávném stěží vlekl vlastní nepatrnou váhu s úsilím a neustálou bolestí mrzáka. Starší hleděli na jeho krásu a sílu s laskavým obdivem a děkovali svaté, která ho uzdravila.

Krása je nebezpečný dar, ale Rhun se nad vlastní tváří nikdy nezamýšlel a užasl by, kdyby mu někdo řekl, že je obdařen tak vzácným darem. Mládí však je zranitelné právě proto, že umí vyvolávat bolest v srdci, které na ně hledí, samo nemladé.

Bratr Urien ztratil víc než jen mládí, a neztratil své mládí dost dávno na to, aby se s jeho odchodem smířil. Bylo mu sedmatřicet a do kláštera přišel sotva před rokem po ztroskotaném manželství, které zanechalo jeho mysl i tělo v křeči. Žena ho vyždímala a opustila, a on nebyl žádný divoch, ale měl silné a vášnivé touhy a mocnou vůli. Zoufalství ho dohnalo do kláštera, avšak uzdravení v něm nenašel. Neukojenost a vztek hryžou uvnitř stejně jako venku.

Na konci srpna bok po boku ošetřovali první letní jablka v šerém podkroví nad stodolou, rozkládali je na dřevěné lísky, aby vydržela co nejdéle. Horko uspíšilo zrání nejméně o deset dní. Světlo uvnitř bylo nazlátlé, ze smítek prachu se točila hlava. Pohybovali se jako v mihotavém oparu. Rhunova plavá, dosud neostříhaná hlava mohla docela dobře patřit dívce, skloněná šíje, když se nahýbal nad policemi, byla hladká jako růžový plátek a zahnuté řasy stínící jeho oči byly dlouhé a lesklé. Bratr Urien ho ze strany pozoroval a srdce se mu svíralo a tuhlo bolestí.

Rhun myslel na Fidelise, jak by si byl užil na výpravě do Gaye, a nevšiml si ničeho divného, když se sousedova ruka při rozkládání jablek otřela o jeho a když se náhodou krátce dotkli rameny. Ale když natažená paže, místo aby se o něj otřela a odtáhla se, přejela dlouhými prsty po hřbetu jeho ruky, uchopila ji, pohladila od špiček prstů k zápěstí a tam se mazlivě pozdržela, nebyla to už náhoda.

Ve své očividné nevinnosti neměl porozumět, dokud by se nestalo mnohem víc. Porozuměl však. Právě jeho upřímnost a čistota mu daly pochopit. Neucukl, ale velmi jemně a laskavě odtáhl ruku, otočil světlou hlavu a pohlédl Urienovi zplna do obličeje širokýma, daleko od sebe posazenýma očima plnýma čiré našedlé modři s takovým pochopením a politováním, že rána zabolela nesnesitelně hluboko a zahlodala vztekem a studem. Urien stáhl ruku a odvrátil se.

Odpor a otřes by mu mohly ponechat špetičku naděje, že jeden cit se snad s opatrností může postupně proměnit v jiný. Věděl by totiž, že alespoň vyvolal silný dojem. Avšak toto nezastřené porozumění a politování ho zapudilo naprosto beznadějně. Jak se ten nezralý prostomyslný panic, který si nikdy neuvědomil lidské tělo jinak než prostřednictvím zmrzačení a bolesti, opovážil rozpoznat oheň, když ho spálil, a odpovědět pouhým soucitem? Žádný strach, žádné výčitky, žádná nejistota. Nebude si ani stěžovat zpovědníkovi nebo představenému. Bratr Urien odešel a v útrobách ho spalovalo hoře a žádost, a nezapomenutá tvář jeho ženy mu krutě a jasně vyvstávala v mysli. Modlitba vzpomínku na ni nezhojila.

Rhun si z toho střetnutí, které trvalo jen okamžik a odehrálo se v tichu, odnesl první poznání tyranie těla. Strasti, před nimiž byl sám bezpečný, dovedly jiného muže zmučit. Srdce ho pro bratra Uriena trochu bolelo a rozhodl se, že se o něm zmíní v modlitbách při večerní mši. Udělal to, a zatímco Urien stále viděl nepřátelský obličej své ztracené manželky, Rhun stále viděl temnou, napjatou, hezkou tvář, která ucukla před jeho pohledem s planoucím čelem a zastřenýma očima, trpce zahanbena tam, kde Rhun necítil žádnou výčitku ani hořkost. Byla to skutečně temná a tajná věc.

O tom, co se udalo, neřekl nikomu ani slovo. Co se vlastně stalo? Nic! Hleděl však na své bližní novýma očima, rozšířen o jeden rozměr, v němž vnímal jejich trápení a otvíral svou bytost jejich potřebám.

To se Rhunovi stalo dva dny předtím, než byl konečně uznán za pevného ve svém povolání a obdržel tonzuru, aby se stal novicem, bratrem Rhunem.

„Tak náš malý světec zůstal věrný svému slovu,“ konstatoval Hugh, když se setkal s Cadfaelem, jenž se vracel z obřadu. „A jeho vyléčení trvá! Poctivě vám říkám, že před ním cítím bázeň. Myslíte, že se svatá Winifred ohlížela na jeho krásu, když si ho vyvolila za svého? Velšanky se neubrání libosti, když vidí pěkného mládence.“

„Jste nenapravitelný pohan,“ řekl nevzrušeně Cadfael, „ale ona vás už určitě zná. Nemyslete si, že ji dokážete něčím šokovat, ta za svůj život viděla všechno. A být v jejím relikviáři já, přitáhl bych to dítě k sobě zrovna jako ona. Poznala hodnotu, když ji měla před sebou. Věřil byste, že skoro zlidštil i bratra Jeronýma?“

„To nepotrvá!“ zasmál se Hugh. „Nechal si svoje jméno? Myslím ten chlapec.“

„Nikdy ho nenapadlo je měnit.“

„Všichni tak nejednají,“ zvážněl Hugh. „Ti dva, co přišli z Hyde — Humilis a Fidelis. Dělají si pořádné nároky, co? Bratra Pokorného známe jeho původním jménem a jiné nepotřebuje. Co víme o bratru Věrném? Rád bych věděl, kdo z nich si dal jméno první.“

„Ten chlapec je mladší syn,“ vysvětil Cadfael. „Starší bratr má pozemky, tenhle si zvolil kutnu. Kdo by mu to při jeho břemeni vyčítal? Humilis říkal, že ještě ani nedokončil noviciát, když mladý přišel; sblížili se a stali se důvěrnými přáteli. Možná že byli přijati spolu a ta jména… Kdo ví, kdo si vybíral první?“

Zastavili se před branou a ohlédli se ke kostelu. Rhun a Fidelis vyšli spolu, dvě nápadně hezká stvoření kráčející stejným krokem. Nedotýkali se, ale byli blízko sebe a spokojení. Rhun živě povídal. Fidelis nesl známky dlouhého bdění a úzkosti, ale vyzařoval radostnou odezvu. Rhunova čerstvá tonzura byla vystavena slunci, světlé vlasy okolo ní vlály jako svatozář.

„Chodí je navštěvovat,“ řekl Cadfael, dívaje se za nimi. „Není divu, natahuje se ke každé duši, která ztratila kus svého bytí, třeba hlas.“ O tom, co ztratil starší z té dvojice, neřekl ani slovo. „Mluví za oba. Škoda, že se ještě nestačil mnoho naučit. Jeden ani druhý nemohou Humilisovi předčítat, jeden, protože mu schází hlas, druhý, protože nezná abecedu. Studuje ovšem a naučí se to. Bratr Pavel o něm má dobré mínění.“

Téhož odpoledne přijížděl k městu londýnskou silnicí mladý muž ve vojenském, se svinutým pláštěm na hrušce sedla, a u svatého Jiljí se zeptal, kudy se dostane k opatství svatého Petra a Pavla. Jel na slunci s nepokrytou hlavou, jen v košili, s rozhalenou hrudí, a obličej, prsa i obnažená předloktí měl hnědá jako od palčivějšího slunce, než je zdejší. Léto mu na kůži již pozlacenou přidalo jen trochu měděnější odstín. Byl to úhledně stavěný mladý muž na dobrém koni, v sedle seděl uvolněně, ruku na otěžích lehkou. Nad smělou hranatou tváří měl houštinu ježatých tmavých vlasů.

Bratr Oswin mu ukázal směr a bodán zvědavostí se za ním díval a přemýšlel, po kom se tam asi bude ptát. Očividně je to voják, ale z kterého vojska a z čí vojenské čeledi, když má tak jasně namířeno do shrewsburského opatství? Na město ani na šerifa se neptal. Kvůli válčení na jihu sem nejel. Oswin se vracel do práce ukázněně, leč s trochou lítosti, že neví víc.

Když jezdce ujistili, že je blízko cíle, zvolnil na předklášteří tempo, se zájmem se díval kolem sebe, na vyprahlou trávu na koňském trhu, jež stále ještě žíznila po dešti, na neuspěchaný pohyb nosičů, vozíků a poníků na ulici, klábosící sousedy na slunci u vrátek, vysokou dlouhou zeď opatství po levici a na vznosnou střechu a věž kostela vyčnívající nad ní. Teď už věděl, že je na místě. Minul západní průčelí kostela s pootevřenými dveřmi vně klášterní zdi, jež sloužily pro potřeby farnosti, a zajel pod oblouk brány.

Fortnýř mu přišel přívětivě vstříc a zeptal se, co si přeje. Bratr Cadfael a Hugh Beringar, kteří se ještě beze spěchu loučili opodál, se otočili, prohlédli si příchozího, zaznamenali pracovní, hodně opotřebovanou výstroj, kožený kabátec přehozený vzadu, meč po boku, a v mžiku ho měli správně zařazeného. Hugh pozorně strnul, protože muž ve vojenském přijíždějící od jihu mohl přinášet noviny. Navíc ten, kdo projíždí sám a bezstarostně hrabstvími věrnými králi Štěpánovi bude nejspíš stejného přesvědčení. Hugh postoupil kupředu, aby se zapojil do rozhovoru, a se zdrženlivým souhlasem si prohlížel vzezření jezdce.

„Nehledáte náhodou mne, příteli? Hugh Beringar k vašim službám.“

„To je pan šerif,“ vysvětlil bratr fortnýř a Hughovi řekl: „Pocestný se ptá po bratru Humilisovi — ovšem pod jeho původním jménem.“

„Sloužil jsem nějaké roky pod Godfridem Marescotem,“ pravil jezdec, pustil otěže a seskočil. Byl o půl hlavy vyšší než Hugh, stavbou těla silák a snědý obličej měl otevřený a veselý, prozářený nápadně modrýma očima. „Pátral jsem po něm mezi bratry rozptýlenými po Winchesteru potom, co vyhořelo Hyde. Řekli mi, že se rozhodl jít sem. Mám nějakou záležitost na severu hrabství a pro to, co zamýšlím, potřebuji jeho souhlas. Abych pravdu řekl,“ usmál se trochu nakřivo, „dočista jsem zapomněl, jaké si dal jméno, když vstoupil do Hyde. Pro mě je to pořád můj pán Godfrid.“

„To je určitě pro mnohé, kteří ho znali dřív,“ přisvědčil Hugh. „Ano, je tady. Jedete z Winchesteru?“

„Z Andoveru. Kde jsme vypálili město,“ dodal mladý muž bez okolků a prohlížel si Hugha stejně bedlivě jako on jeho. Bylo zjevné, že oba patří ke stejné straně.

„Jste u královnina vojska?“

„Ano. Pod FitzRobertem.“

„Tak jste určitě odřízli silnice na sever. Jistě víte, že tohle hrabství držím pro krále Štěpána. Nechci vás zdržovat od vašeho pána, ale zajedete se mnou do Shrewsbury a povečeříte u mne, než pojedete dál? Počkám, až se vám to bude hodit. Můžete mi poskytnout to, po čem lačním — novinky o dění na jihu. Smím znát vaše jméno? Své jsem vám řekl.“

„Jmenuji se Nicholas Harnage a velmi rád vám povím všechno, co vím, až budu tady hotov. Jak se vede Godfridovi?“ zeptal se naléhavě a pohlédl z Hugha na Cadfaela, který stál stranou, pozoroval, naslouchal a dosud mlčel.

„Není na tom nejlíp se zdravím,“ řekl nyní, „ale to asi nebyl, ani když jste se s ním rozloučil. Praskla mu stará jizva, ale asi se to stalo po dlouhé jízdě sem. Už se to dobře hojí, za pár dní vstane a vrátí se k povinnostem, které si zvolil. Je velmi milován a dobře ošetřován mladým bratrem, který sem z Hyde přišel s ním a obsluhuje ho. Počkáte-li chviličku, povím otci převorovi, že bratr Humilis má hosta a dovedu vás k němu.“

Vyrazil velmi rychle, aby je nechal pár minut spolu. Hugh potřeboval zprávy, všechny novinky, které může z první ruky dostat z toho vzdáleného a zmateného bitevního pole, kam nyní dvě kliky jeho nepřátel přivolaly celé úctyhodné vojsko jeho přátel, aby se postavilo na stranu jedné z nich. Byla to strana dosti proměnlivá, když se uváží, že biskup už potřetí změnil příslušnost. Ale aspoň byly císařovniny síly sevřeny ve městě Winchesteru jako železným pásem a ten se stahoval, aby je vyhladověl. Cadfaelova válečnická krev, jíž se už dávno odřekl, znovu začínala vřít, když z dálky zaslechl řinčení ocele. Nejvíc nesvůj byl proto, že toho nedovedl opravdově litovat. Jeho král nebyl z tohoto světa, ale on se nemohl ubránit tomu, aby v tomto světě někomu nestranil.

Převor Robert byl po obědě a odpočíval. Tato doba byla všeobecně známa jako převorova hodinka studia a modlitby. Cadfaelovi se hodila, protože věděl, že Robertovi se nebude chtít vstát a jít naproti návštěvě ani se namáhat obřadnou pohostinností. Cadfael dosáhl toho, v co doufal, milostivého svolení, aby odvedl hosta k bratru Humilisovi do cely a věnoval se všem jeho potřebám. Samozřejmě k tomu měl připojit pozdravy a požehnání otce převora z ústraní, kam denně odchází k rozjímání.

V jeho nepřítomnosti měli čas se sblížit a pohovořit si, viděl jim to v obličejích a v uvolněném otočení obou hlav, když ho slyšeli, jak se vrací. Spíš než jako druhové ve zbrani pojedou do města jako budoucí přátelé.

„Pojďte se mnou,“ řekl Cadfael, „dovedu vás k bratru Humilisovi.“

Mladý, naléhavý hlas mu cestou po schodech pravil: „Bratře, vy jste mého pána ošetřoval od chvíle, kdy ho to postihlo. Říkal mi to pan šerif. Prý se velmi vyznáte v bylinách, lécích a uzdravování.“

„Pan šerif,“ odvětil Cadfael, „je už roky můj dobrý přítel a smýšlí o mně líp, než si zasloužím. Ale ano, pečuji o vašeho pána a zatím spolu vycházíme dobře. Nemusíte se bát, že by nebyl dost ceněn, známe tu jeho hodnotu. Uvidíte ho a posoudíte sám. Musíte přece vědět, co utrpěl na východě. Byl jste tam s ním?“

„Ano. Jsem z jeho vlastních držav, připlul jsem, když poslal pro čerstvé síly a dopravil domů některé starší a raněné. A vrátil jsem se s ním zpět, když věděl, že už tam nemůže být užitečný.“

„Tady,“ řekl Cadfael na posledním schodu, „je užitečný stále. Jsou tu mladí muži, jimž svým světlem zjasňuje život — pochopitelně pod světlem, z něhož žijeme všichni. Možná u něho dva takové zastihnete. Zůstane-li jeden z nich na místě, dovolte mu to, má na to právo. Je to jeho společník z Hyde.“

Vynořili se do chodby, která běžela přes celou délku dormitáře mezi oddělenými celami, a zůstali stát v ústí šerého úzkého prostoru, který byl vyhrazen Humilisovi.

„Jděte dál. Nepotřebujete být ohlášen, aby vás uvítali.“

[IV]

Lampička na čtení v cele nesvítila, protože jeden z mladých společníků neuměl číst a druhý neuměl mluvit, zatímco obyvatel sám zatím ležel podepřen polštáři na lůžku a byl příliš slabý, aby udržel těžkou knihu. Jestliže však Rhun neuměl moc číst, uměl se učit nazpaměť, a to, co se naučil, přednášel s citem a vřelostí, takže byl právě v polovině modlitby svatého Augustina, kterou ho naučil bratr Pavel, když ucítil, že má víc posluchačů, než předpokládal, zakolísal, zmlkl a otočil se k otevřenému konci cely.

Nicholas Harnage váhavě stál ve vchodu, dokud si jeho oči nezvykly na přítmí. Bratr Humilis údivem otevřel oči, když se Rhun odmlčel, a spatřil u nohou lůžka svého nejmilejšího a nejspolehlivějšího bývalého panoše, jak tam skoro bázlivě přešlapuje.

„Nicholas?“ pronesl s nevěřícným úžasem a zvedl se, aby se podíval důkladněji.

Bratr Fidelis se okamžitě shýbl, aby ho podepřel a podložil mu záda polštáři, pak se stejně mlčenlivě stáhl do nejtmavšího koutku cely a přenechal pole návštěvníkovi.

„Nicholasi! Jsi to ty!“

Mladý muž pokročil vpřed, klekl na jedno koleno, stiskl hubenou ruku, která se k němu natahovala, a políbil ji.

„Nicholasi! Co tu děláš? Vidím tě rád jako sluníčko, ale ve snu mě nenapadlo, že tě uvidím tady. To je od tebe hezké, že jsi mě vyhledal v takovém vzdáleném útočišti. Pojď, sedni si ke mně, ať se na tebe podívám zblízka!“

Rhun se mlčky vytratil, a než zmizel, ve dveřích se uctivě poklonil. Fidelis udělal krok, aby ho následoval, ale Humilis mu položil ruku na paži.

„Ne, zůstaň tu. Neopouštěj nás! Nicholasi, tomuhle mladému bratrovi vděčím za víc, než kolik mu kdy mohu oplatit. Slouží mi na tomto poli stejně věrně jako ty ve zbrani.“

„Všichni vaši lidé mu budou vděční stejně jako já,“ řekl horoucně Nicholas a vzhlédl do obličeje zastíněného kápí, v této polotmě stejně bez výrazného jako bezhlasého. Jestliže se divil, že se nedočkal odpovědi, ale jen malé úklony na znamení uznání, hodil to za hlavu, protože seznamovat se s někým, koho už možná víckrát neuvidí, nebylo důležité. Přitáhl si stoličku k lůžku a vsedě velmi ustaraně zkoumal vyhublou tvář svého pána.

„Říkali mi, že se uzdravujete. Vidím ale, že jste hubenější a přepadlejší, než když jsem od vás tenkrát v Hyde odjížděl, abych za vás něco vyřídil. Dlouho jsem po Winchesteru hledal vašeho převora, abych se ho zeptal, kam jste se poděl. Musel jste jezdit tak daleko? Biskup by vás byl rád vzal do Starého kláštera.“

„Já bych asi tak rád u biskupa nebyl,“ zvedl koutek bratr Humilis. „Ne, měl jsem své důvody jet tak daleko na sever. Tohle hrabství a tohle město jsem znal jako chlapec. Bylo to jen několik let, ale právě na ta léta si člověk v pozdějším věku vzpomíná. Nedělej si se mnou starosti, Nicku, je mi tu výborně, nikde jinde by mi nebylo líp a mnohde by mi bylo hůř. Radši mluvme o tobě. Jak se ti daří v nové službě a co tě přivedlo sem k mému lůžku?“

„Dík vašemu doporučení se mi vede dobře. William z Ypres se o mně zmínil královně a byl by mě vzal mezi své důstojníky, ale já radši zůstal u FitzRobertových Angličanů, než abych šel k Vlámům. Mám svůj oddíl. Vy jste mě naučil všechno, co umím,“ řekl rozzářeně a smutně zároveň, „vy a mosulští musulmani.“

„Určitě za mnou nejdeš kvůli Zengímu,“ usmál se bratr Humilis. „Nech ho jeruzalémskému králi, je to jeho vznešený a nebezpečný úkol. Co se dělo ve Winchesteru od té doby, co jsem uprchl?“

„Královnina vojska jej obklíčila. Ven se dostalo jen pár lidí a dovnitř se nedostane žádná potrava. Císařovnini muži jsou zavření na svém hradě, musí jim už docházet zásoby. Šli jsme na sever, obsadit silnici u Andoveru. Zatím se nic nehýbá, proto mám dovoleno zajet za vlastní záležitostí. Budou se ale muset brzy pokusit o průlom, nebo tam umřou hlady.“

„Než úplně opustí Winchester, pokusí se znovu otevřít jednu silnici a přivézt zásoby,“ zamyslel se Humilis nad možnostmi. „Pokud se pokusí o průlom, tak se budou probíjet nejdřív k Oxfordu. Dobrá, když mi to čekání přineslo tebe, má aspoň něco do sebe. A jaká záležitost tě vlastně přivádí do Shrewsbury?“

„Pane můj,“ předklonil se naléhavě Nicholas, „vzpomínáte si, jak jste mě před třemi lety poslal sem na statek Lai, abych Humphreymu Cruceovi a jeho dceři vyřídil, že nemůžete dodržet úmluvu a oženit se s ní? Že vstupujete do kláštera Hyde Mead?“

„Na to bych těžko zapomněl,“ opáčil suše Humilis.

„Pane, já také nemohu zapomenout na to děvče! Vy jste ji viděl jako pětiletou holčičku, než jste odešel na křížovou výpravu. Ale já ji viděl jako dospělou, skoro devatenáctiletou dámu. Předal jsem váš vzkaz jejímu otci i jí a odešel rád, že jsem to vyřídil. Ale teď mi nejde z hlavy. Měla takový půvab a tak důstojně a zdvořile přijala to rozloučení! Pane, jestli se ještě nevdala nebo není zasnoubená, chci si o ni říct sám. Nemohl bych ale jít dřív, než vás poprosím o požehnání a o svolení.“

„Synu,“ rozzářil se Humilis úžasem a radostí, „nic by mě nepotěšilo víc, než kdybych ji viděl šťastnou s tebou, když jsem ji sám musel zklamat. Je svobodná, může si vzít, koho chce, a já bych jí nemohl přát nikoho lepšího než tebe. Jestli budeš mít úspěch, zprostím se zcela pocitu provinění, protože budu vědět, že pochodila lépe, než by kdy pochodila se mnou. Uvaž přece, chlapče, vždyť my, kteří vstupujeme do kláštera, se odříkáme všeho vlastnictví, jak bych si tedy mohl dělat nárok na jiného Božího tvora? Běž, a ať ji dostaneš, a oba máte moje požehnání. Ale vrať se a pověz mi, jak jsi pořídil.“

„Můj pane, ze srdce rád! Jak bych mohl dopadnout špatně, když mě k ní posíláte vy?“

Sklonil se, políbil ruku, která ho vřele tiskla, a rozjařeně vyskočil ze stoličky, aby se rozloučil. Až dodatečně si vzpomněl, že celou dobu byl přítomen němý svědek; připadal si se svým bývalým pánem sám. Nyní se otočil s impulzivní vřelostí.

„Bratře, děkuji ti za péči o mého pána. Protentokrát sbohem. Až se vrátím, jistě se uvidíme.“

Trochu ho rozladilo, že místo odpovědi dostal jen mlčení a zdvořilý úklon zahalené hlavy.

„Bratr Fidelis je němý,“ vysvětlil jemně Humilis. „Mluví za něj jen jeho život a práce. Ale přisahal bych, že tvoje výprava má jeho dobrou vůli stejně jako mou.“

Když poslední lehká ozvěna na denních schodech utichla, zavládlo v cele ticho. Bratr Humilis ležel klidně a zřejmě i jeho myšlenky byly klidné a spokojené, neboť se usmíval.

„Některé části svého já jsem ti nikdy nevydal,“ řekl nakonec, „věci, které se staly, než jsem tě poznal. Není nic, co bych s tebou rád nesdílel. Ubohé děvče! Co mohla ode mne čekat, když jsem o tolik starší, i kdybych nebyl zlomen? Vždyť jsem ji viděl jen jednou jako malou holčičku s hnědými vlásky a vážným kulatým obličejíkem. Nikdy jsem nepocítil potřebu ženy a dětí, až do třiceti let, měl jsem přece staršího bratra, který mohl pokračovat v otcově rodě, když starý pán zemřel. Chopil jsem se kříže a sbíral družinu, aby se se mnou vypravila na východ, volný jako vánek, a vtom můj bratr také zemřel a já najednou musel srovnat svou přísahu Bohu s povinností ke svému rodu. Bohu jsem dlužil splnění přísahy, že půjdu na deset let do Svaté země, ale svému rodu jsem zase dlužil sňatek a zplození synů. Hledal jsem tedy zdravé, vhodné děvčátko, které by mohlo čekat roky a dostalo se do věku na rození dětí, až se vrátím. Bylo jí sotva šest let, Julianě Cruceové, dívce z rodiny, která má statky na severu tohoto hrabství a také ve Staffordshiru.“

Pohnul se a vzdychl nad lidskými pošetilostmi a opovážlivou vážností, s níž si připravují život, který pak nikdy neprožijí. Osoba vedle něho se přiblížila, shodila kápi a usadila se na stoličku uprázdněnou Nicholasem. Vážně a beze slov se dívali jeden druhému do očí, déle, než se muži na sebe dovedou dívat, aniž by pohlédli stranou.

„Bůh to věděl líp, můj synu!“ řekl Humilis. „Měl se mnou jiné plány než já. Jsem, co jsem, a ona je, co je. Juliana Cruceová… Jsem rád, že mi unikla a dostane lepšího muže. Modlím se, aby ještě nebyla zadaná, protože tenhle můj Nicholas by se k ní hodil a já bych měl klidnou mysl. Jedině vůči ní se cítím dlužníkem a křivopřísežníkem.“

Bratr Fidelis zavrtěl hlavou, káravě se usmál, předklonil se a na okamžik položil prst na rouhavá ústa.

Cadfael nechal Hugha čekat ve strážnici a vracel se přes nádvoří za svými povinnostmi do bylinkové zahrady. Tu se z průchodu pod schodištěm vynořil Nicholas Harnage. Poznal mnicha, hlasitě na něj zavolal, rozběhl se za ním a zatahal ho za rukáv.

„Bratře, na slovíčko!“

Cadfael se k němu otočil a zastavil se. „Jak se vám líbil? Dlouhá jízda ho velmi vyčerpala a on nevyhledal pomoc, dokud se mu rána neotevřela a nezhnisala, ale to už je pryč. Je to čisté, zdravé a hojí se to. Nemusíte se bát, že ho ještě jednou necháme padnout tak hluboko.“

„Věřím tomu, bratře,“ pravil mladý muž vážně. „Vidím ho ale prvně po třech letech a je na tom mnohem hůř než potom, co byl tak raněn. Věděl jsem, že je to vážné, lékaři o něj dlouho pečovali a drželi ho mezi životem a smrtí, ale když se k nám konečně vrátil, vypadal jako ten, kterého jsme znali a šli za ním. Vím, že se pak rozhodl odplout domů, ale odsloužil už víc let, než slíbil, měl se začít starat o své statky a život tady doma. Plavil jsem se s ním a snášel to dobře. Teď zhubl, a když jen pohne rukou, je cítit únavu. Povězte mi pravdu — jak zlé to s ním je?“

„Kde utržil tak mrzačící rány?“ zeptal se Cadfael a svědomitě vážil, co může říci a co ne, a hádal, kolik už toho chlapec ví nebo tuší.

„V té poslední bitvě se Zengím a mosulskými. Po bitvě ho ošetřili syrští lékaři.“

Možná proto tak strašlivé zmrzačení přežil, pomyslel si Cadfael, který se velkou část svého umění naučil právě od saracénských a syrských lékařů. Nahlas se opatrně zeptal: „Vy jste jeho rány neviděl? Nevíte, co všechno způsobily?“

Ostřílený křižák ho překvapil. Na okamžik se zamlčel a pod zlatým opálením mu začala stoupat vlna ruměnce, ale své velké a přímočaré, sytě modré oči nesklopil. „Jeho tělo jsem nikdy neviděl, o nic víc, než když jsem mu pomáhal do brnění. Nemohl jsem však neporozumět, ovšem nesmím o tom mluvit. Nemohlo to být jinak —jinak by nikdy neopustil dívku, se kterou byl zasnouben. Proč by to dělal? Muž, který stojí ve slovu! Nezbylo mu nic, co by jí dal, jenom postavení a věnné statky. Raději se rozhodl, že jí dá svobodu a zbytek sebe Bohu.“

„Ona tu byla nějaká dívka?“

„Je tu dívka a já mám zrovna namířeno za ní,“ řekl Nicholas vyzývavě, jako by mu někdo bral jeho právo. „Nesl jsem jí a jejímu otci vzkaz, že odešel do kláštera Hyde Mead. Teď jedu do Lai požádat ji o ruku sám a on mi dal svolení a požehnání. Když ji s ním zasnoubili, byla malá holčička a od té doby ho neviděla. Není důvod, proč by mě neměla vyslyšet a proč by mě její příbuzní měli odmítnout.“

„Vůbec žádný!“ srdečně souhlasil Cadfael. „Mít já dceru v takovém postavení, byl bych rád, kdyby na pánovo místo nastoupil jeho panoš. A pokud jí musíte podat zprávu, jak se má, můžete popravdě říct, že dělá to, co si přeje, a má klid mysli. A o jeho tělo je postaráno tak dobře, jak může být. Nedovolíme, aby mu scházela péče a pohodlí.“

„Ale to není odpověď na to, co se ptám,“ stál na svém mladý muž. „Slíbil jsem, že se vrátím a povím mu, jak se mi vedlo. Tři čtyři dny, jistě ne víc, snad ani to ne. Ale najdu ho tu ještě?“

„Synu,“ trpělivě odpověděl Cadfael, „kdo z nás může odpovědět za sebe nebo za kohokoli jiného? Chcete pravdu a zasloužíte si ji. Ano, bratr Humilis umírá. Smrtelnou ránu dostal už tenkrát v bitvě. Všechno, co se pro něho dalo a dá dělat, je oddalovat konec. Ale smrt na něho nespěchá tak, jak se obáváte, a on z ní nemá strach. Jen jeďte, najděte svou dívku a přineste mu zpět dobrou zprávu. Bude tady a bude rád.“

„A také ano,“ říkal Cadfael Edmundovi, když se byli před večerní provětrat v zahradě, Jestli si ten mládenec s námluvami pospíší. Myslím, že je ten typ, který jde rovnou za tím, co chce. O kolik déle však můžeme Humilise udržovat, to se neodvažuji hádat. Zhroucení, jako bylo tohle, můžeme předejít, ale stará bolest ho nakonec zahubí. Ví to líp než my.“

„Nechápu, jak to vůbec přežil,“ souhlasil Edmund, „nemluvě o tom, jak vydržel cestu domů a víc než tři roky od té doby.“

Byli spolu sami dole u potoka Meole, jinak by o tom vůbec hovořit nemohli. Tou dobou už byl Nicholas Harnage jistě daleko na cestě na severovýchod hrabství, pokud už nebyl u cíle. Bylo příznivé počasí pro jízdu na koni; do setmění bude pod střechou v Lai. A takový udělaný chlapík jako Harnage, který se vlastním úsilím domohl slibného postavení u vojska, není nabídka k zahození. Má požehnání svého pána a nepotřebuje nic víc, než aby se dívce líbil, její rodina souhlasila a církev to posvětila.

„Slyšel jsem,“ prohodil bratr Edmund, „že když snoubenec odejde do kláštera, snoubenka není nutně zproštěna slibu. Připadá mi však sobecké a chamtivé pokoušet se lpět na obou světech, zvolit si život, jaký si přeješ, ale dámě zabránit, aby udělala totéž. Myslím ovšem, že ta otázka nevyvstává často, leda když nějaký muž nedokáže pustit z ruky to, co mu kdysi patřívalo, a sám bojuje, aby ji udržel spoutanou. Tady to tak není, bratr Humilis je rád, že se našlo takové šťastné řešení. Ovšem může už být vdaná.“

„Statek Lai,“ přemítal Cadfael. „Co o něm víš, Edmunde? Jaká to bude rodina?“

„Patříval Cruceovi. Humphrymu Cruceovi, jestli si dobře vzpomínám. To by mohl být otec toho děvčete. Mají tam několik statků, Ightfeld, Harpecote — a Prees od biskupa z Chesteru. Také nějaké pozemky ve Staffordshiru. Lai je jejich hlavní sídlo.“

„Tam má namířeno. Jestli se vrátí vítězně,“ spokojeně pokračoval Cadfael, „udělá Humilisovi dobře. Už sama jeho poctivá opálená tvář ho velmi povzbudila, ale jestli zajistí děvčeti budoucnost, možná že svému pánu přidá zároveň rok života nebo i víc.“

Při prvním cinknutí zvonku šli na večerní. Návštěvník zřejmě skutečně Humilisovi důkladně pomohl ke zdraví, protože právě přicházel, v kutně a vzpřímený, zavěšen do Fidelise, odhodlán neptat se doktorů a zúčastnit se večerní bohoslužby s ostatními. Ale hned po obřadu ho zaženu zpátky, řekl si Cadfael, který měl starost o jeho obklad. Ať pro jednou zvedne praporec, svědčí to o jeho chrabrém duchu, přestože tělo je celé stažené námahou. Kdo jsem já, abych říkal, co má nebo nemá dělat bratr, který je mi roven, pro vlastní spásu?

Večery už se začínaly krátit, vrcholné léto skončilo, avšak jeho žár přetrvával, jako by se nikdy nechtěl zlomit. Zbylé světlo v kněžišti mělo kosatcovou barvu a lehce vonělo opojnými vůněmi sklizně a plodů. Vysoký, sličný vyzáblý muž, který byl v pětačtyřiceti stár, hrdě stál ve své lavici. Po jeho levici Fidelis a vedle Fidelise Rhun. Zdálo se, že jejich mládí a krása lapají všechno světlo, které tu ještě bylo, takže sami vyzařují vlastní záři jako rozsvícené svíčky.

Na druhé straně kněžiště proti nim vstával, klekal a zpíval bratr Urien s plným, jistým hlasem zralosti a nespustil oka z těch dvou mladých zářivých hlav, plavé a hnědé. Ti dva se den po dni sbližovali, ten němý a ten výmluvný, nespravedlivě, nelaskavě spřažení tak, že ho mezi sebe nepustili, jeden stejně žádoucí a nedotknutelný jako druhý, zatímco v jeho útrobách hořela dnem i nocí potřeba, modlitba ji nemohla zchladit, hudba ji nemohla ukolébat, ale sžírala ho zevnitř jako hladový vlk.

Oba mu začali — hrůzné znamení! — připomínat jeho ženu. Ať hleděl na jednoho nebo na druhého, chlapecké rysy se rozplývaly a nenápadně proměňovaly, a byla tu její tvář, která ho nepoznávala, nepohrdala jím, prostě hleděla skrz něho, aby viděla kohosi jiného. Srdce ho bolelo k nesnesení, zatímco libozvučně pěl večerní žalm.

Za soumraku v té vlídnější, otevřenější krajině na severním konci hrabství, kde den otálel déle než mezi nahloučenými kopci na západní hranici, jel Nicholas Harnage mezi rovnými úrodnými poli, nezvykle vyprahlými žárem, k proutím oplocenému pozemku statku Lai. Dlouhý a nízký dům stál ze všech stran obklopen rozlehlými rovnými poli, kde jen málo stromů překáželo obdělávání, a tvořila jej kamenná síň a komnaty nad širokým přízemkem, se stájemi a stodolami po vnitřní straně plotu. Úrodný kraj, kde se dobře rodí obilí i kořenové rostliny a najde se tu hojná pastva pro libovolné množství dobytka. Když Nicholas vjížděl do brány, z kravína se ozývalo mírné, spokojené bučení napasených, podojených a ospalých zvířat.

Klapot kopyt zaslechl podomek a vyšel ze stáje, v teplém večeru do pasu nahý. Když spatřil jednoho osamělého jezdce, uklidnil se. Zatímco Winchester hořel a krvácel, měli tady poměrný klid.

„Koho hledáte, mladý pane?“

„Vašeho pána, Humphreye Cruce,“ opáčil Nicholas, klidně přitáhl otěže a pak je pustil, „pokud tu ještě je pánem.“

„Pan Humphrey už umřel, pane, před třemi lety. Teď je tu pánem jeho syn Reginald. Může být vaše poselství předáno i jemu?“

„Jestli mě přijme, tak samozřejmě,“ souhlasil Nicholas a seskočil. „Pověz mu, že jsem tu byl asi před třemi lety jako vyslanec Godfrida Marescota. Tenkrát jsem mluvil s jeho otcem, ale syn o tom určitě bude vědět.“

„Pojďte dál,“ řekl klidně podkoní a přijal to bez otázek. „O koně se vám postarám.“

V zakouřené síni vonící dřevem právě večeřeli nebo odpočívali po jídle, zaslechli však jeho kroky na kamenných schodech vedoucích k otevřeným dveřím síně a Reginald Cruce vstal, pozorný a zvědavý, jakmile návštěvník vešel. Byl to mohutný černovlasý muž přísného vzhledu a pánovitého chování, ale zdálo se, že je nakloněn náhodným pocestným. Jeho paní seděla odtažitě stranou. Byla to světlovlasá žena v zeleném. Po boku měla asi patnáctiletého chlapce a mladšího chlapce a děvče, asi devíti nebo desetileté, kteří si byli tak podobní, že mohli být dvojčata. Reginald si zřejmě náležitě zajistil následnictví, protože podle vzdutého pasu dámy, když vstala, aby učinila zadost pohostinství, byl na cestě další sourozenec.

Nicholas se poklonil a sdělil své jméno, trochu zaražen, že Julianin bratr je dobře čtyřicetiletý ženatý muž s dorůstajícími dětmi, zatímco on čekal někoho kolem dvaceti, snad čerstvě oženěného, když dědil. Vzpomněl si však, že Humphrey Cruce byl na tak mladou dceru hodně starý. Jistě byli ze dvou manželství, první bylo požehnáno dědicem, druhé uzavřeno pozdě, když už byl Reginald dospělý, možná dokonce ženatý se svou bledou plodnou ženou.

„Ach to!“ řekl Reginald o předešlém poselství jeho hosta v tomto domě. „Pamatuji se, i když jsem tu tenkrát nebyl. Manželka mi přinesla věnem statek ve Staffordshiru a bydleli jsme tam. Vím ovšem, jak to dopadlo. Divný podnik. Ale stává se to. Muži se rozmýšlejí. Tak vy jste byl ten posel? Dobrá, nechme to teď a pojďte se občerstvit. Pojďte ke stolu! O takových věcech si můžeme pohovořit potom.“

Posadil se a dělal návštěvníkovi společnost, zatímco sloužící přinesl jídlo a pivo, a paní vážně popřála dobrou noc, zahnala mladší děti do postelí a dědic zůstal důstojně a mlčky sedět a prohlížel si oba muže. Nakonec v prohlubujícím se soumraku osaměli a mohli hovořit.

„Takže vy jste ten panoš, který přinesl vzkaz od Marescota. Určitě jste si všiml, že mezi mnou a sestrou je skoro celá generace — sedmnáct let. Má matka zemřela, když mi bylo devět, a za dalších osm let se otec oženil znova. Stařecká pošetilost. Nová žena mu nic nepřinesla a při porodu děvčete zemřela, takže s ní velkou radost neužil.“

Aspoň že se nenarodil druhý syn, pomyslel si Nicholas, nezaujatě zkoumaje svého hostitele, a nehrozilo rozdělení držav. To tohoto muže jistě uspokojujeme pravým synem své třídy a půda je jeho život a krev.

„Ale z dcery rozhodně mohl mít radost,“ řekl nakonec pevně, „protože je velmi půvabná a krásná, jak se dobře pamatuji.“

„O tom jste asi lépe informován než já,“ suše odvětil Reginald, „pokud jste ji viděl před třemi lety. Já ji neviděl osmnáct let, ne-li déle. Tenkrát se teprve batolila, byly jí dva roky, možná tři. Někdy tou dobou jsem se oženil a usadil se na půdě, kterou mi přinesla Cecílie. Občas jsme si vyměnili posly, ale sem jsem se nevrátil, dokud otec nebyl na smrtelné posteli a neposlali pro mě.“

„Když jsem se sem vydával za svým záměrem, nevěděl jsem, že zemřel,“ pravil Nicholas. „Doslechl jsem se o tom až od vašeho podkoního. Mohu ovšem s vámi mluvit stejně otevřeně, jako bych byl mluvil s ním. Krása a důstojnost vaší sestry mě tak upoutala, že na ni od té doby pořád myslím, a promluvil jsem se svým pánem Godfridem a mám jeho úplný souhlas s tím, o co chci požádat. Pokud jde o mne,“ spěchal dál, dychtivě předkloněn přes stůl, Jsem dědicem dvou pěkných statků po otci a budu mít také pozemky po matce, dobře si stojím v královnině vojsku a můj pán potvrdí, že tuto věc beru vážně, a postarám se o Julianu tak dobře, jak by mohl kterýkoli jiný, pokud budete souhlasit…“

Hostitel na něj ohromeně zíral. Usmál se jeho zápalu a zvedl ruku, aby ho přerušil.

„To jedete takovou dálku, abyste mě požádal o ruku mé sestry?“

„Ovšem! Je to tak divné? Obdivoval jsem ji a přišel jsem si o ni říct. A mohla by dostat horší nabídky,“ dodal, zrudlý a naježený nad takovým přijetím.

„O tom nepochybuji, ale člověče, to jste měl říct už tenkrát. Zpozdil jste se o tři roky!“

„Zpozdil?“ Nicholas se narovnal a pomalu stáhl ruce, zasažen do živého. „Tak ona už je vdaná?“

„Mohl byste to tak nazvat!“ Reginald bezmocně pokrčil širokými rameny. „Ale ne za muže. Kdybyste si byl přispíšil, možná jste mohl uspět, co já vím. Ne, je to úplně jinak. Dokonce vznikly nějaké diskuse o tom, jestli je dál k Marescotovi vázána jako manželka — hrozná hloupost, ale černokabátníci prostě musejí prosazovat svou autoritu a otcův kaplan byl ctnostný jako panic — přestože ho podezřívám, že v soukromí žádný panic nebyl —, chytal se každého bodu kanonického práva, jež mu dává moc, a zastával krajní názor, že je sestra podle zákona provdaná, kdežto farář dokazoval pravý opak a můj otec se jako rozumný člověk přidal na jeho stranu a trval na tom, že je svobodná. To všechno jsem se postupně dověděl až dodatečně. Nikdy jsem se toho nezúčastnil a nestrkal jsem hlavu do vosího hnízda.“

Nicholas se mračil, bradu podepřenou dlaněmi, a cítil, jak mu na srdci visí studené zklamání jako kámen. Ale ještě nedostal celou odpověď. Zarmouceně vzhlédl. „Jak to tedy skončilo? Proč tady není a nevyužívá svou svobodu, když si ještě nevzala manžela?“

„Ale vzala! Udělala to po svém. Prohlásila, že když je svobodná, vybere si sama. A vybrala si totéž co Marescot, vzala si manžela, ale ne z tohoto světa. Stala se benediktinkou.“

„A oni jí to dovolili?“ zaúpěl Nicholas, zmítaný zlostí a bolestí. „Tehdy, když byla pohnutá zrušeným sňatkem, jí dovolili, aby jen tak odešla a zahodila tak nemoudře své mládí?“

„Ano, dovolili jí to. Jak mohu vědět, jestli to bylo moudré nebo ne? Pokud si to přála, proč to neměla mít? Co odešla, nikdy jsem od ní nedostal zprávu, nikdy si nestěžovala ani o nic nepožádala. Její volba musela být šťastná. Musíte si hledat ženu jinde, příteli!“

Nicholas chvíli seděl mlčky a polykal hořkost, která ho v nitru pálila jako oheň. Pak řekl opatrně a klidně: „Jak se to zběhlo? Kdy opustila domov? Kdo ji doprovázel?“

„Odhaduji, že velmi brzy po vaší návštěvě. Snad měsíc se dohadovali a ona neřekla ani slovo. Ale všechno se udělalo, jak náleží. Otec jí dal doprovod tří zbrojnošů a lovčího, který byl odjakživa její oblíbenec a ona byla jeho mazlíček, pěkné věno v penězích a také nějaké ozdoby pro klášter, stříbrné svícny, krucifix a tak. Mrzelo ho, že odjíždí, to vím podle toho, co říkal později, ale ona to tak chtěla, a její přání pro něho vždycky bylo zákonem.“ Nepatrný chlad v jeho rázném, rozhodném hlase prozradil starou žárlivost. Dítě Humphreyova stáří očividně zabralo celé jeho srdce, přestože dědit měl syn, když to srdce přestalo bít. „Přežil to sotva o měsíc,“ pokračoval Reginald. „Jen co se dočkal návratu doprovodu a věděl, že se bezpečně dostala tam, kde si přála být. Byl starý a vetchý, to jsme věděli. Ale tak brzo odejít nemusel.“

„Určitě mu tu chyběla,“ řekl potichu a váhavě Nicholas. „Měla v sobě jas… A vy jste pro ni neposlal, když otec zemřel?“

„Proč? Co pro něj mohla udělat a co on pro ni? Ne, nechali jsme ji být. Když tam byla šťastná, proč ji znepokojovat?“

Nicholas pevně stiskl ruce pod stolem a položil poslední otázku: „Kam se rozhodla jít?“ Vlastní hlas mu zněl dutě a vzdáleně.

„Je v benediktinském opatství Wherwell u Andoveru.“

Takhle to tedy skončilo! Celý čas byla od něho, co by kamenem dohodil, a dům, kam se uchýlila, je nyní obklíčen vojsky a znesvářenými stranami. Kdyby tak byl vyslovil hned, co pocítil při prvním pohledu na ni, i když ho svazovalo vědomí, jakou ránu jí jde zasadit, a umlčovalo ho ve chvíli, kdy měl být výmluvný. Třeba by ho vyslyšela a alespoň se pozdržela, i kdyby v tu chvíli k němu nemohla nic cítit. Třeba by se rozmyslela a čekala, třeba i na něj vzpomínala. Teď bylo pozdě, byla podruhé nevěstou a ještě nerozlučněji.

Tentokrát nebylo možné se přít. Zásnubní slib složený holčičkou nebo za holčičku mohl být právem zrušen, ale slib dospělé ženy Bohu, složený v plném vědomí jeho významu a z vlastní vůle, ten se již zrušit nedal. Ztratil ji.

Nicholas celou noc proležel v pokojíku pro hosty, který mu připravili, cloumal tím poutem, a přitom věděl, že je nemůže rozvázat. Spal mělce a neklidně, ráno se rozloučil a vydal se zpátky do Shrewsbury.

[V]

Stalo se, že bratr Cadfael byl právě sám s Humilisem v jeho cele v dormitáři, když Nicholas opět vjel do brány a žádal o dovolení navštívit svého bývalého pána, jak slíbil. Humilis to ráno vstal s ostatními, zúčastnil se ranní a hlavní mše a svědomitě plnil všechny povinnosti horária, přestože zatím neměl dovoleno namáhat se nějakou prací. Fidelis ho všude doprovázel, hotov ho v případě potřeby podepřít, přinést mu, co by potřeboval, a strávil odpoledne tím, že pod uznalým dohledem staršího muže domalovával iniciálu, kterou ten rozmazal při pádu. Tam také lékař a pacient chlapce nechali, aby pečlivě dokončil vypracování ve zlatě, a odebrali se spolu do dormitáře.

„Pěkně se to zavřelo,“ vyjádřil se Cadfael spokojeně o své práci, „dobře to srůstá a je to čisté. Obvazy už skoro nepotřebuješ, ale radši je ještě den dva nos, aby ses neodřel, dokud je nová kůže ještě tenká.“

Chovali se už k sobě s naprostou volností, a pokud si oba uvědomovali, že pouhé zahojení prasklé a zhnisané rány není dost k vyléčení toho, čím Humilis trpí, oba o tom zdvořile mlčeli a umírněně se těšili z dobra, kterého bylo dosaženo.

Zaslechli kroky na kamenných stupních denních schodů a poznali nohy ve škorních, ne v sandálech. Kroky však tentokrát nebyly jaré, neměly žádnou uspěchanou dychtivost, a ve dveřích cely se jako stín objevil zamračený mladý muž. Cestou zpátky z Lai ani nespěchal, vždyť nemohl přinést nic než zklamání. Slíbil však, a tak tu byl.

„Nicku!“ uvítal ho se zjevným potěšením a náklonností Humilis. „To ses brzy vrátil! Rád tě vidím, ale myslel jsem…“ Tu se zarazil, protože i v šeré místnosti postřehl, že z tváře mladého muže zmizel jas. „S dlouhým obličejem? Vidím, že to nedopadlo, jak sis přál.“

„Ne, můj pane.“ Nicholas pomalu vešel a poklekl před oběma staršími muži na koleno. „Neměl jsem úspěch.“

„To je mi líto, ale vždycky se všechno nevydaří. Bratra Cadfaela znáš? Vděčím mu za nejlepší péči.“

„Minule jsme spolu mluvili,“ řekl Nicholas a dokázal ze sebe vyloudit polovičatý úsměv. „Také se cítím jeho dlužníkem.“

„Určitě jste mluvili o mně,“ usmál se Humilis a vzdychl. „Děláš si se mnou příliš velké starosti. Jsem tady spokojen. Našel jsem svou cestu. Teď se posaď a pověz nám, proč se to nevydařilo.“

Nicholas žuchl na stoličku u lůžka, na kterém Humilis seděl, a s chvályhodnou stručností sdělil svou novinu: „Váhal jsem o tři roky déle, než jsem měl. Pouhý měsíc potom, co jste vstoupil do kláštera Hyde, vstoupila Juliana Cruceová do kláštera Wherwellu.“

„Cože!“ nadechl se dlouze Humilis a pak mlčky trávil, co vše ta novina mohla znamenat. „To bych rád věděl… Ne, proč by něco takového dělala, pokud to opravdu nebylo její přání? Kvůli mně to přece udělat nemohla! Ne, nic o mně nevěděla, viděla mě jen jednou a musela na mě zapomenout, než jsem byl venku ze dveří. Třeba byla i ráda… Třeba si odjakživa přála tohle, kdyby bylo po jejím…“ Chviličku přemýšlel, mračil se, snad se pokoušel vybavit si, jak ta holčička vypadala. „Vyprávěl jsi mi, Nicku, a to si pamatuji, jak můj vzkaz přijala. Nebyla rozčilená, ale naprosto klidná a zdvořilá a bez nucení mi dala svobodu a odpuštění. Říkal jsi to!“

„Je to pravda, můj pane,“ řekl Nicholas vážně, „ale ráda určitě nebyla.“

„Ale ano — mohla být docela ráda. Nevyčítám jí to! Snad byla ochotná přijmout sňatek, který pro ni ujednali, ale bylo by ji to připoutalo k muži dobře o dvacet let staršímu a cizímu. Proč by neměla být ráda, když jsem jí nabídl svobodu — ano, vnutil jí to? Určitě ji využila tak, jak jí bylo milo — jak možná toužila.“

„Nikdo ji nenutil,“ připustil Nicholas s poněkud zdráhavou jistotou. „Její bratr říká, že to byla její vlastní volba, otec byl dokonce proti tomu a poddal se jen proto, že to chtěla.“

„To je dobře,“ s úlevou povzdechl Humilis. „Můžeme tedy jen doufat, že je ve své volbě šťastná.“

„Ale takhle se zahodit!“ vyhrkl ztrápený Nicholas. „Kdybyste ji byl, pane, viděl jako já! Ostříhat takové vlasy, jako měla ona, a schovat takovou postavu pod černý hábit! Neměli jí dovolit odejít, ne tak brzo. Co když toho už dávno lituje?“

Když Humilis viděl tu sklopenou hlavu a zakalené oči, usmál se, ale velmi jemně. „Jak jsi mi ji líčil, takovou půvabnou a rozumnou, s tak uměřenou a uváženou řečí, myslím, že nejednala bez rozmyslu. Ne, určitě udělala to, co je pro ni správné. Je mi však líto tvé ztráty, Nicku. Musíš ji nést stejně statečně, jako ona nesla svou — pokud jsem ovšem já byl nějaká ztráta!“

Zvonek na nešpory už klinkal. Humilis vstal, aby sešel do kostela, a Nicholas vstal s ním. Pochopil to tak, že je propuštěn.

„Už je pozdě vyjíždět,“ nadhodil Cadfael a vynořil se tak z mlčení a odstupu, jež zachovával, dokud ti dva spolu hovořili. „A zdá se, že není žádný velký spěch a nemusíte odjíždět ještě dnes večer. V domě pro hosty přespíte a ráno můžete vyrazit čerstvý a budete mít před sebou celý den. A také ještě můžete s bratrem Humilisem dnes večer strávit pár hodin, dokud máte příležitost.“

Oba s tím rozumným návrhem souhlasili a Nicholas se trochu vzchopil, přestože zápal, s nímž vyjížděl od Winchesteru na sever, už nemohlo nic obnovit.

Bratra Cadfaela trochu překvapila ohleduplnost, s níž se Fidelis stáhl z dohledu, když se opět zjevil ten přízrak z doby předtím, než Humilise poznal a navázal s ním důvěrný vztah, stejně jako byl nucen stáhnout se z rozhovoru a společného vzpomínání na cesty, křižácké tažení a bitvu, věci tak vzdálené jeho vlastní zkušenosti. Náklonnost, která se uměla takto potlačit a dát prostor sokovi a starší náklonnosti, byla skutečně ušlechtilá.

Jistý kupec z Shrewsbury obchodoval s vlnou po celé hranici od Walesu až po bohatý ovčí kraj Cotswolds a přitom jako vedlejší povolání v těchto zlých časech sbíral informace pro Hugha. Užitečný mohl přirozeně být jen nyní, v létě, kdy se prodávala stříž. Mnozí obchodníci v těchto nebezpečných dobách své pohyby omezili, on však byl odhodlaný muž a nebál se vydat po hranici kus na jih, směrem k územím, která držela císařovna. Jeho dodavatelé mu prodávali vlnu už roky a měli v něj tak velkou důvěru, že se stříží čekali, dokud se jim neozval. Měl dobré obchodní vztahy až v takové dálce, jako jsou flanderské Bruggy, a neměl nic proti velkému riziku, když počítal s ještě větším ziskem. Navíc riskoval sám, místo aby ty nebezpečné cesty svěřoval svým podřízeným. Třeba mu ta hrozba dokonce dělala dobře, byl to totiž neústupný a statný muž.

Teď, začátkem září, se vracel domů s nákupy, třemi vozy, které za ním jely od Buckinghamu, což bylo nejblíž, kam se mohl rozumně dostat směrem k Oxfordu. Oxford byl totiž nepokojný a bdělý, jako by byl sám v obležení, a každým dnem očekával, že hlad císařovnu dožene k ústupu z Winchesteru. Kupec zanechal své lidi v bezpečí na poměrně klidné silnici, aby pomalu dopravili jeho vozy domů, a sám vyjel rychle napřed k Shrewsbury, aby, ještě než se vrátí domů k manželce a dětem, donesl novinky Hughu Beringarovi.

„Můj pane, konečně se to dalo do pohybu. Mám to od člověka, který viděl konec a pospíšil si na bezpečnější místo. Víte, jak tam ve Winchesteru byli zabarikádovaní na svých hradech, biskup i císařovna, a královnina vojska svírala město a odřízla všechny přístupové cesty. Už čtyři týdny tím kruhem neprošly žádné zásoby a ve městě je prý hlad, i když biskup ani císařovna určitě nestrádají.“ Byl to muž, který říkal, co si myslel, a neměl velkou úctu k vznešeným. „Chudáci měšťané jsou na tom docela jinak! Ale i posádka na královském hradě má vysoko do žlabu, protože královna Wolvesey zásobuje, kdežto protistranu nechává hladovět. Tak dospěli k tomu, že se musejí pokusit probít.“

„To jsem čekal,“ přisvědčil se zaujetím Hugh. „Na co připadli? Naději měli jedině na severu nebo na západě, protože celý jihovýchod ovládá královna.“

„Jak jsem slyšel, vyslali oddíl asi tří nebo čtyř set mužů na sever, aby se zmocnil města Wherwellu a pokusil se tam vytvořit základnu pro otevření andoverské silnice. Buď je viděli postupovat, nebo je někdo z města zradil — ve Winchesteru je totiž nemají rádi —, ale Vilém z Ypres a královnini vojáci se na ně vrhli, sotva dorazili na okraj města, a rozsekali je na padrť. Hrozné vraždění! Chlapík, který mi to vyprávěl, utekl, když začaly hořet domy, ale viděl, jak se zbytek císařovniných lidí po zoufalém boji dostal k tamnímu ženskému klášteru. A neváhali ho použít, jak říkal. Nahnali se do samotného kostela a opevnili se tam, přestože se tam předtím kvůli bezpečnosti zavřely nebohé sestry. Vlámové za nimi metali hořící pochodně. Muselo to být peklo. Říkal, že z dálky na útěku slyšel ženský jekot, praskání ohně a hluk boje uvnitř, až ti, kdo zůstali, museli napůl ohořelí vyjít ven a vzdát se. Ani jediný neunikl buď smrti, nebo zajetí.“

„A ženy?“ tázal se zhrozeně Hugh. „To chcete říct, že wherwellské opatství vyhořelo jako konvent v městě a jako Hyde Mead?“

„Můj zpravodaj se nezdržoval zjišťováním, kolik toho tam zůstalo,“ suše pravil kupec. „Ale kostel určitě shořel do základů a byli v něm muži i ženy — sestry nemohly všechny vyváznout. A ty, které zůstaly naživu? Jen Bůh sám ví, kam se poděly. V těch končinách je těžké hledat bezpečná místa. Pokud jde o císařovninu posádku, řekl bych, že jejich jediná naděje je sebrat všechny muže, pokusit se prorazit kruh početní silou a utéct. I tak mají pramalou šanci.“

Skutečně pramalou, když ztratili ty tři čtyři stovky bojovníků, pravděpodobně zvlášť vybraných pro výpravu, která musela být od začátku zoufalou sázkou. Je teprve začátek září a válečné štěstí se nepřestalo obracet, od katastrofální bitvy u Lincolnu, kde král padl do zajetí a císařovna se dostala na dosah koruny, po tuto smyčku, v níž tatáž pyšná dáma uvázla nyní. Teď ještě abychom zajali císařovnu, pomyslel si Hugh, a budeme vyrovnáni. Každý získá zpět svého panovníka a celá ta rvačka začne zas od začátku. Co to má za smysl? A na úkor bratrů z Hyde Meadu a jeptišek z Wherwellu. Kromě mnoha jiných, ještě bezbrannějších, jako jsou winchesterští chudí.

Jméno Wherwell pro něho zatím neznamenalo nic víc než jméno kteréhokoli jiného kláštera, který měl tu smůlu, že se octl na bitevním poli.

„Ale pro mě to je dobrý rok,“ pravil obchodník s vlnou a vstal, aby se odebral domů k čekajícímu stolu a loži. „Stříž je pěkná, stála za tu cestu.“

Hugh donesl poslední zprávy do opatství hned po ranní, neboť všechno důležité, co se k němu doneslo, ihned sděloval opatu Radulfovi. Opat si té služby cenil a oplácel stejně. Ve Shropshiru spolupracovala církevní a světská moc dobře, a navíc byl v tomto případě znesvěcen a zničen benediktinský klášter, ale řád držel pospolu a pomáhal si, jak to šlo. I za mírových dob mívaly ženské kláštery méně půdy a omezenější prostředky než domy mnichů, a i při dobré, prozíravé správě často závisely na almužnách od bratrů. Nyní tu bylo úplné zpustošení. Od biskupů i opatů se bude čekat pomoc.

Vyšel z opatova salonku po rozmluvě s Radulfem asi půl hodiny před velkou mší, rozhodl se, že zůstane na obřad a udělal, co dělával, když mu v prostorách opatství zbyl volný čas: šel hledat bratra Cadfaela do dílny v bylinkové zahradě.

Cadfael vstal dlouho před ranní bohoslužbou, ohledal vína a destiláty, které mu zrály, a odbyl část zalévání, dokud byla půda ve stínu a zchladlá po noci. V tuto roční dobu, po žních, bylo mezi bylinami málo práce a zatím nemusel žádat o pomocníka na místo bratra Oswina.

Když přišel Hugh, zastihl Cadfaela pohodlně usazeného na lavičce pod severní zdí, kde bylo v tuhle denní dobu příjemně teplo, ale ne horko; mnich s obdivem a lítostí hleděl na růže, které kvetly s tak přebujnou nádherou a tak rychle vadly. Hugh usedl vedle něho, neboť si klidné mlčení správně vyložil jako pozvání.

„Aline říká, že je nejvyšší čas, abyste se přišel podívat, jak vám vyrostl kmotřenec.“

„Já vím, jak asi vyrostl,“ pravil kmotr Gilese Beringara napůl samolibě, napůl v bázni před svou odpovědností. „O Vánocích mu budou teprve dva, a už teď je pro starého člověka moc těžký.“

Hugh posměšně vyprskl. Když se Cadfael prohlašoval za starého, buď měl něco za lubem, nebo se mu do ničeho nechtělo a takto dával výstrahu.

„Pokaždé, když mě vidí, leze po mně jako po stromě,“ pokračoval Cadfael zasněně. „Na vás to nezkouší, jste jako houžvička. Počkejte patnáct let a bude dvakrát tak velký jako vy.“

„To bude,“ souhlasil milující otec a s požitkem protáhl ohebné, lehké tělo v sílícím slunci. „Od narození je to dlouhán — vzpomínáte? To ale byly Vánoce — můj syn — a váš… Kdepak je asi Olivier teď? Víte to?“

„Jak bych to mohl vědět? S d‘Angersem v Gloucesteru, aspoň doufám. Nemohla je s sebou všechny odtáhnout do Winchesteru, musela na západě nechat dost velké vojsko, aby jí tam udrželo základnu. Proč jste si na něho vzpomněl zrovna teď?“

„Napadlo mě, že mohl být mezi císařovninými vyvolenými u Wherwellu.“ Ponořil se do neveselých vzpomínek a hned si nevšiml, jak Cadfael ztuhl a upřel na něho pohled. „Modlím se, abyste měl pravdu a on byl daleko odtamtud.“

„U Wherwellu? Proč? Co je s Wherwellem?“

„Já zapomněl,“ vytrhl se Hugh ze zadumání, „že ještě neznáte poslední novinku, vždyť jsem ji sem právě přinesl, je z včerejšího večera. Neříkal jsem, že se císařovnini muži pokusí prorazit? Zkusili to, Cadfaele, a byla to pro ně pohroma. Poslali vybraný oddíl, aby se zmocnil Wherwellu. Určitě doufali, že tam obsadí silnici a řeku a otevřou cestu pro zásobování. Vilém z Ypres před městem rozmetal jejich řady, ti, co přežili, utekli do ženského kláštera a zavřeli se v kostele. Ten nad nimi shořel… Bůh jim odpusť, že ho znesvětili, ale první to udělali Matyldini muži, ne naši. Jeptišky, Bůh jim pomoz, se tam uchýlily, když začal boj…“

Přestože svítilo slunce, Cadfael seděl, jako by ho polili studenou vodou. „Chcete říct, že to s Wherwellem dopadlo jako s Hyde?“

„Vypálen do základů. Aspoň kostel. Ostatní… Ale v takovém horku a suchu…“

Cadfael, který mu náhle a tvrdě sevřel paži, ho stejně rychle pustil, vyskočil z lavice a rozběhl se, jak neběžel už dva roky od chvíle, kdy prchal z dostřelu loupežnického hradu na Tittertonském špičáku. Když se vyburcoval, dovedl pořád ještě nasadit slušnou rychlost, ale pohyboval se pozoruhodně. Pod kutnou nebylo vidět nohy, takže se kutálel jako černý míč a trochu se při tom houpal ze strany na stranu, jako když se střemhlav rozběhne námořník. A Hugh, který ho měl rád a vstal a hnal se za ním se silným pocitem naléhavosti, se přesto při běhu neubránil smíchu. Pohled zezadu na spěchajícího benediktina, a k tomu šedesátiletého, s postavou jako sud, může být pro toho, kdo ho zná, náležitě působivý, ale také směšný.

Cadfael s úlevou zvolnil svůj cílevědomý běh, když se vynořil na velkém nádvoří. Ještě tam totiž byli a nespěchali s loučením, přestože kůň s podkoním stáli vedle a bratr Fidelis upevňoval řemeny, které přidržovaly Nicholasův uzlík a svinutý plášť za sedlem. Ještě nevěděli, že je třeba spěchat. Jezdec měl před sebou celý slunečný den.

Fidelis nosil venku vždycky kápi, jako by chtěl zakrýt osobní plachost, která jistě vyvěrala z jeho němoty. Ten, kdo neotvíral svou mysl druhým, se stahoval a nežádal od nich v zacházení žádné výsady. Jen Humilis s ním uměl mlčky a výmluvně hovořit řečí, jež nepotřebovala hlas. Mladý muž zabezpečil věci u sedla, skromně ustoupil opodál a čekal.

Cadfael dorazil obezřetněji, než vyběhl ze zahrady. Hugh ho nenásledoval těsně, ale zůstal stát ve stínu u zdi domu pro hosty.

„Přišla novina,“ pravil bez okolků Cadfael. „Měl byste ji slyšet, než odjedete. Císařovna podnikla útok na město Wherwell. Byla to pohroma. Královnina armáda její vojsko pobila, ale při boji bylo zapáleno wherwellské opatství a kostel vyhořel do základů. Víc podrobností nevím, ale tolik je jisté. Šerif se o tom dozvěděl včera večer.“

„Od spolehlivého člověka,“ řekl Hugh, který k nim právě došel. „Je to jisté.“

Nicholas stál a zíral, oči i ústa dokořán a zlaté opálení zmatnělé do blátivé šedi, jak zpod něho zmizela krev. Skřípavě zašeptal: „Wherwell? Oni se opovážili…?“

„Neopovážili,“ zarmouceně odpověděl Hugh, „bylo to z čirého strachu. Vpadli tam, zabouchli za sebou dveře a stali se vězni. Ale konec byl stejný, ať pochodně metal kdokoli. Opatství je zpustošené. Nerad to říkám.“

„A ženy…? Pane Bože… Juliana je tam… Jsou nějaké zprávy o ženách?“

„Hledaly útočiště v kostele,“ řekl Hugh. V takové válce ovšem žádná útočiště nejsou svatá, ani pro ženy a děti. „Zbytek útočníků se vzdal — snad se jich většina dostala ven živých. Pochybuji, že všechny.“

Nicholas se otočil a poslepu tápal po uzdě. Vytrhl rukáv z rozechvělé ruky, kterou mu Humilis položil na paži. „Pusťte mě! Musím jet… Musím tam jet a najít ji.“ Otočil se zpátky, krátce uchopil staršího muže za ruku a pevně ji stiskl. „Já ji najdu! Jestli je živá, já ji najdu a dostanu ji do bezpečí.“ Našel třmen a ztěžka se vyhoupl do sedla.

„Bude-li Bůh při tobě, pošli mi zprávu,“ řekl Humilis. „Vzkaž mi, že žije a je v bezpečí.“

„To jistě, můj pane, to udělám.“

„Netrap ji, nemluv s ní o mně. Žádné vyptávání! Potřebuji jen jedno, ptej se jen na jedno. Chci vědět, že ji Bůh ochránil a že má ten život, který chtěla. Najde se pro ni místo jinde, u jiných sester. Jen jestli žije!“

Nicholas němě přikývl, setřásl ze sebe omráčenost, otočil koně a bez dalšího slova nebo pohledu zmizel za branou. Stáli a dívali se za ním, zatímco zvířený prach se mihotal a pomalu sedal pod klenbou brány, kde končilo dláždění a začínala ušlapaná hlína předklášteří.

Celý den se Cadfaelovi zdálo, že Humilis napíná síly do krajnosti, jako by si napětí, které Nicholase hnalo bezhlavě na jih, vybíralo svou daň v nuceném klidu a nečinnosti, zatímco srdce by raději za každou cenu jelo s tím chlapcem.

Celý den se Fidelis obracel zády i k Rhunovi a chodil za Humilisem jako stín se zvláštní zmučenou starostlivostí, něhou a úzkostí, jako by si právě uvědomil, že smrt není daleko a s každou uplývající hodinou přistupuje o krůček blíž.

Humilis si šel hned po večerní lehnout, a když se na něj Cadfael přišel po deseti minutách podívat, našel ho již spícího, a tak ho nerušil. Humilise teď netrápila hnisající rána ani zmrzačené tělo, ale temný pocit viny vůči dívce, která, kdyby se s ní byl oženil, mohla být v bezpečí někde na statku daleko od Winchesteru a od Wherwellu a od třesku zbraní, místo aby ji oheň a vraždění vyhnaly ze zvoleného kláštera. Spánek mohl udělat pro jeho trpící mysl víc než výměna obvazu pro jeho tělo. Když spal, měl v sobě slavnostní klid postavy vytesané na náhrobku. Byl v pokoji. Cadfael tiše odešel a opustil ho, jako to zřejmě udělal Fidelis, aby se mu lépe odpočívalo o samotě.

V provoněném soumraku zašel Cadfael na obvyklou večerní návštěvu do dílny, aby se ujistil, že je tam všechno v pořádku, a zamíchal odvar, který nechával přes noc vychladit. Někdy, když byla noc po denním žáru svěží, obloha plná hvězd, neskonale vysoká, a každý kvítek a list náhle prostoupený vlastní zářivou barvou a světlem, přestože světlo už odešlo, měl pocit, že je velikým plýtváním Božími dary jít spát a zavřít před nimi oči. V minulosti došlo i na noční nedovolené výpravy — doufal, že z dobrých důvodů, ale raději to příliš nezkoumal. I Hugh měl na nich svůj podíl. Kde jsou ty časy!

Trochu neochotně se vrátil a procházel kostelem k nočním schodům. Všechny tvary uvnitř obrovské kamenné lodi se matně rýsovaly ve svitu oltářních lampiček. Cadfael tudy nikdy neprošel, aniž by vrhl pohled a myšlenku směrem k oltáři svaté Winifredy, s láskyplnou vzpomínkou na jejich první setkání a s vděčností za její shovívavost. Udělal to i dnes a prudce se zastavil, než se odvážil blíž. U paty oltáře totiž klečel jeden z bratrů. Červené světélko lampy Cadfaelovi ukázalo pozdviženou tvář, pevně sevřené oči a k modlitbě sepjaté ruce Fidelisovy. Když se tichounce přiblížil, stejně jasně mu ukázalo slzy třpytící se na tvářích mladého muže. Byla to naprosto nehybná tvář, jen němé rty se nezvučně pohybovaly při modlitbách a zpod zavřených víček pomalu prýštily slzy a padaly na hruď. Není divu, že ho otřesy toho dne poslaly sem, když jeho svěřenec usnul, aby předložil horoucí modlitby za lepší konec příběhu. Proč ale jeho tvář vypadá spíš jako tvář kajícníka než nevinného prosebníka? A k tomu kajícníka, který si není jist rozhřešením!

Cadfael potichoučku vyklouzl k nočním schodům a ponechal celé ochranné přístřeší kostela pro chlapcovu nevysvětlitelnou bolest.

Druhá postava, nehybná v nejtemnějším koutě kněžiště, se nepohnula, dokud Cadfael neodešel, a i pak ještě dlouhou chvilku vyčkávala, než se po centimetrech se zatajeným dechem přikradla blíž přes studenou dlažbu.

Bosá noha se dotkla lemu Fidelisova hábitu a chvatně a lehce se zase stáhla. Ruka se natáhla a utkvěla nad nic nevnímající hlavou, toužíc se dotknout, ale neodvažujíc se, dokud jí trvající ticho a klid nedodaly odvahy. Napjaté prsty se zabořily do kadeřavých rudohnědých vlasů okolo tonzury, lehký dotek ruku roztřásl jako mravenčení blížících se blesků ve vzduchu před bouří. Pokud to pocítil i Fidelis, nedal to najevo. Ani když mu prsty milostně prohrábly vlasy a pohladily zátylek v kápi, nepohnul se, ale spíš ztuhl a zatajil dech.

„Fidelisi,“ zašeptal tlumený, bolavý hlas u jeho ramene. „Bratře, nikdy netruchli sám! Obrať se ke mně… Já bych tě mohl utěšit, ve všem, ve všem… cokoli potřebuješ…“

Hladící dlaň objela jeho šíji, ale než se stačila dotknout jeho tváře, Fidelis vyskočil jediným plynulým pohybem na nohy, odhodlaně a nepoplašeně, a uhnul z dosahu. Beze spěchu, snad protože nechtěl ukázat obličej ani v tom šerém světle, dokud jej neovládne, se otočil, aby se podíval, kdo se vetřel do jeho samoty, protože šepot se nepozná a on si do té doby bratra Uriena nijak zvlášť nepovšiml. Teď ano, široce rozevřenýma, ostražitýma šedýma očima. Tmavovlasý, vášnivý hezký muž, který se nikdy neměl zavírat do těchto zdí, který hoří a může popálit jiné, než konečně zchladne. Zíral na Fidelise a jeho tvář byla ztrýzněná, vztažená ruka se třásla, natahovala se po Fidelisově rukávě, který byl stroze odtažen, než jej stačila uchopit.

„Díval jsem se na tebe,“ vydechl chraptivý šeptající hlas, „znám každý tvůj pohyb a půvab. Zmarněné, zmarněné mládí, zmarněná krása… Neodcházej! Nikdo nás tady nevidí…“

Fidelis se nepohnutě otočil zády a odkráčel z kněžiště k nočním schodům. Po dlaždicové podlaze ho tiše následovaly Urienovy bosé nohy, následoval ho zmučený šepot.

„Proč se obracíš zády k lásce a laskavosti? Vždycky to dělat nebudeš. Mysli na mne! Já budu čekat…“

Fidelis začal stoupat do schodů. Pronásledovatel zůstal stát na úpatí, příliš nemocný utrpením, než aby se odvážil tam, kde možná bdí ještě jiní. „Nelaskavý nelaskavý…“ kvílel tenoučký hlásek mizící v dálce, a pak, se sotva slyšitelnou, ale svrchovanou hořkostí: „Jestli ne tady, tak jinde… jestli ne teď, tak jindy!“

[VI]

Nicholas si cestou na jih dvakrát vynutil výměnu koní a ty, které vyčerpal, nechal čekat na svůj předpokládaný brzký návrat s novinou, kterou slíbil věrně přinést, ať bude dobrá nebo špatná. Několik mil před Wherwellem mu přivanul vstříc dusivý pach staré spáleniny, a když vjel do toho, co zbylo z malého městečka, nalezl tam téměř vylidněnou spoušť. Pár usedlíků, jejichž domy zůstaly nevypleněné a skoro nepoškozené, obcházelo své pozemky a zachraňovalo, co se dalo, ale ti, kteří svá obydlí ztratili při požáru, se zatím drželi opatrně stranou a nezačínali s obnovou. Nájezdníci z Winchesteru sice byli buď pobiti, anebo zajati a Vilém z Ypres se s královninými Vlámy stáhl na staré pozice kolem města a okolí, ale Wherwell zůstával uvnitř toho kruhu a mohl se ještě dočkat dalších násilností.

Nicholas se sevřeným a úzkostným srdcem dojel k prostorám kláštera, který býval jedním z největších v kraji, dokud na jeho budovy nepřišla tato pohroma, polovinu nesrovnala se zemí a ostatní nezanechala neobyvatelné. Proti bezmračné obloze trčela zčernalá skořápka kostela. Její pobořené a ztmavlé zdi připomínaly zkažené zuby. Na hřbitově jeptišek byly čerstvé rovy. A ty, které to přežily, byly pryč. Tady už pro ně domov nebyl. Díval se na čerstvě obrácenou hlínu s trýzní v srdci a ptal se, čí dcery asi leží tam vespod. Zatím nebyl čas na nic víc než pohřeb. Jména neměly.

Vůbec si nepřipouštěl myšlenku, že by tam mohla ležet i ona. Vyhledal farní kostel a kněze, který vzal pod svou střechu a do své stodoly dvě rodiny bez přístřeší. Byl to ustaraný, unavený stárnoucí muž v ošumělé sutaně, která potřebovala vyspravit.

„Jeptišky?“ zeptal se vycházeje z nízkých temných dveří. „Jsou rozptýleny, chudinky, ani nevíme kam. Tři zahynuly při požáru, to víme, ale pod troskami jich může být víc. Bojovalo se po celém nádvoří a Vlámové vyvlékali z kostela zajatce, ale o ženy se nestarala jedna ani druhá strana. Některé prý uprchly do Winchesteru, i když tam není žádné bezpečí, ale biskup se musí snažit pro ně něco udělat, protože dům je spřízněn se Starým klášterem. Jiné… ani nevím! Slyšel jsem, že abatyše prchla na statek u Readingu, kde má příbuzné, a možná vzala některé s sebou. Všude je ale zmatek — co může člověk říci?“

„Kde je ten statek?“ horečně naléhal Nicholas. Odpovědělo mu jen unavené zavrtění hlavou.

„Slyšel jsem jen tohle; nikdo neříkal, kde ta usedlost leží. Také to nemusí být pravda.“

„Neznáte, otče, jména těch sester, které zahynuly?“ Třásl se, když se ptal.

„Synu,“ odvětil kněz s nekonečnou rezignací, „to, co jsme našli, nebylo možné pojmenovat. A ještě tam musíme pátrat po dalších, až seženeme dost jídla pro ty, kteří zůstali naživu. Císařovnini muži vydrancovali naše domy jako první a po nich Vlámové. Ti, kdo mají, se tady musí podělit s těmi, kdo nemají nic. A kdo z nás toho má hodně? Bůh ví, že já ne!“

Po hmotné stránce opravdu mnoho neměl, jen unavený, ale neústupný soucit. Nicholas měl v sedlovém vaku maso a chléb, které si z poslední zastávky, kde měnil koně, vezl jako zásoby na cestu. Vylovil to a vložil do rukou starého muže. Byla to hubená kapka v moři hladu, ale za peníze ve váčku by tady, kde není co koupit, nic nepořídil. Budou muset začít vysávat venkov, aby nasytili své lidi. Nechal je jejich úporné práci, pomalu projížděl troskami Wherwellu a tu a onde se vyptával, neví-li někdo něco přesnějšího. Všichni věděli, že se sestry rozprchly, ale nikdo nevěděl kam. Jméno jedné ženy nic neznamenalo; mohla složit řádový slib pod jménem jiným. Přesto je vyslovoval všude, kde se ptal, a zarytě vyhlašoval jedinečnost Juliany Cruceové, oddělené ode všech jiných žen.

Z Wherwellu pokračoval na Winchester. Královnin voják mohl projet železným kruhem bez potíží a ve městě bylo zřejmé, že císařovnina strana je pod velkým tlakem a neopováží se ven z těsné pevnosti na hradě. Ale winchesterské jeptišky, které byly samy nedávno ohroženy a nyní si trochu vydechly, mu o Julianě Cruceové nedokázaly nic povědět. Přijaly některé sestry z Wherwellu a pečovaly o ně, ale ona mezi nimi nebyla. Nicholas promluvil s jednou starší sestrou, ale ta mu nepomohla.

„Pane, to jméno neznám. Ale uvažte — jak bych je mohla znát? Ta dáma si možná při vstupu do řádu dala docela jiné jméno a my se sester neptáme, odkud přišly ani kým kdysi byly, ledaže nám to řeknou samy od sebe. A neměla jsem žádný úřad, který by mi dal znalosti takových věcí. Naše abatyše by vám jistě dovedla odpovědět, ale nevíme, kde nyní je. Nemáme zprávy ani o převorce. Jsme stejně ztracené jako vy. Ale Bůh nás vyhledá a svede nás zase dohromady; a vám najde tu, kterou hledáte.“

Byla to bystrá, čilá, svraštělá ženička, hubená jako šídlo, ale nezničitelná jako tráva. Prohlížela si ho s lehce pobavenou sympatií a vlídně se zeptala: „Ta Juliana je vaše příbuzná?“

„Ne,“ uťal Nicholas. „Ale byl bych se rád stal jejím příbuzným, a velmi blízkým.“

„A teď?“

„Teď chci vědět, že žije, je v bezpečí a spokojená. Nic víc v tom není. Jestliže je to tak, ať ji tak Bůh zachová a já budu spokojen.“

„Být vámi,“ pravila stará paní, když si ho chviličku pozorně a mlčky prohlížela, Jela bych do Romsey. Je dost daleko, takže je tam větší bezpečí a je to největší klášter benediktinek tady v okolí. Bůh ví, které sestry tam najdete, ale nějaké určitě a možná ty nejvyšší.“

Přes všechnu svou zcestovalost byl stále ještě dost mladý a nevinný, takže ho silně dojímaly jakékoli projevy důvěry a laskavosti, a tak ji při loučení uchopil za ruku a políbil, jako by byla jeho hostitelkou na nějakém šlechtickém sídle. Ona byla příliš stará a zkušená, než aby se začervenala nebo ucukla, ale když odešel, dlouho seděla a tiše se usmívala, než se vrátila k sestrám. Byl to velmi pohledný mládenec.

Nicholas ujel těch dvanáct mil do Romsey v střízlivé vážnosti. Uvědomoval si, že se možná blíží k odpovědi, která se mu nebude líbit. Jakmile se dostal od Winchesteru a pokračoval na jihozápad, přestalo mu hrozit nebezpečí, protože jel krajem, kde nikdo neodporoval královnině vládě. Byla to příjemná zvlněná krajina posetá jednotlivými stromy, mezi nimiž projížděl, ještě než dojel k okraji velkého lesa. Pozdě navečer přijel k bráně kláštera uprostřed malého městečka a zazvonil. Fortnýřka si ho prohlédla mříží a ptala se, co tu hledá. Prosebně se naklonil k mříži a zahleděl se do bystrých starých očí v záplavě vrásek.

„Sestro, neposkytly jste útočiště jeptiškám z Wherwellu? Potřebuji zprávy o jedné z nich a na místě jsem se nic nedozvěděl.“

Fortnýřka si ho důkladně změřila, spatřila mladistvou tvář umouněnou a znavenou cestováním, osamělého mladého muže, smrtelně vážného a vůbec ne hrozivého. I tady v Romsey se naučili ostražitosti, než otevřou bránu, ale cesta za ním byla pustá a klidná a soumrak se na městečko snášel docela poklidně.

„Dostala se sem převorka a tři sestry,“ odpověděla, „ale pochybuji, že vám některá bude schopna mnoho říci o ostatních, aspoň zatím. Pojďte dál a já se zeptám, jestli s vámi budou chtít promluvit.“

Závora a řetěz branky zařinčely a on prošel do nádvoří. „Kdo ví?“ řekla fortnýřka vlídně, když za ním zamykala. „Třeba je jedna z těch tří ta, kterou hledáte. Můžete to aspoň zkusit.“

Provedla ho šerými chodbami do malého salonku obloženého dřevem a osvětleného lampičkou a nechala ho tam. Muselo být už dávno po večeři i po večerní mši, pomalu čas na spaní. Budou mu chtít vyhovět, pokud to jen bude možné, a pak budou hledět, aby zmizel z jejich prostor, než padne noc.

Nedokázal odpočívat ani sedět, ale přecházel po pokoji jako lev v kleci, až se otevřely druhé dveře a tiše vešla převorka z Wherwellu. Malá, kulatá, růžová ženička, ale s tváří plnou úctyhodné síly a s mimořádně přímočarýma hnědýma očima, které prozkoumaly návštěvníka jediným pronikavým pohledem od hlavy k patě, zatímco jí skládal poklonu.

„Prý jste se po mně ptal. Jsem zde. Co pro vás mohu udělat?“

„Paní,“ zachvěl se Nicholas bázní před tím, co může následovat, „když jsem se doslechl o vyplenění Wherwellu, byl jsem daleko na severu, v Shropshiru. Těsně předtím jsem se dozvěděl, že tam jedna sestra složila sliby, a teď chci jenom vědět, že žije a že tomu zvěrstvu unikla. Snad bych s ní taky rád promluvil a na vlastní oči se přesvědčil, že je v pořádku, pokud je to přípustné. Vyptával jsem se v samotném Wherwellu, ale nedozvěděl jsem se o ní ani slovo — znám jenom její světské jméno.“

Převorka pokynula k židli a sama se posadila opodál, aby mu viděla na obličej. „Smím vědět vaše jméno, pane?“

„Jmenuji se Nicholas Harnage. Byl jsem panošem Godfrida Marescota, dokud nevstoupil do kláštera Hyde Mead. Býval s touto dámou zasnouben a teď má starost, zda je zdráva a v bezpečí.“

K té velmi přirozené touze kývla, ale přesto stáhla brvy v zamyšleném a poněkud zmateném zamračení. „To jméno znám, v Hyde Meadu byli hrdí, že ho získali. Ale nevzpomínám si, že bych slyšela… Jakže se jmenuje ta sestra, kterou hledáte?“

„Ve světě byla známa jako Juliana Cruceová a pocházela z jedné shropshirské rodiny. Sestra, se kterou jsem mluvil ve Wherwellu, to jméno nikdy neslyšela, ale Juliana si při vstupu do kláštera mohla zvolit jiné. Vy jste ji však jistě znala předtím i potom.“

„Juliana Cruceová?“ opakovala převorka, nyní vzpřímená a pozorná, bystré oči zúžené. „Nemýlíte se, mladý pane? Jste si jist, že vstoupila právě do Wherwellu? Ne někam jinam?“

„Ne, určitě do Wherwellu, paní,“ vážně ji ujistil Nicholas. „Mám to od jejího vlastního bratra, ten se zmýlit nemohl.“

Následoval okamžik napjatého ticha, zatímco ona uvažovala a se staženým obočím vrtěla hlavou. „Kdy vstoupila do řádu? Nemůže to být dlouho.“

„Před třemi lety, paní. Datum neznám, ale bylo to asi měsíc po tom, co vstoupil do kláštera můj pán, a to bylo v půli července.“ Ta podivná reakce ho polekala. Ale převorka dál pochybovačně vrtěla hlavou a pohlížela na něj se směsí soustrasti a zmatku. „Snad to bylo dřív, než jste nastoupila do úřadu…“

„Synu,“ odpověděla s lítostí, Jsem převorkou už dobrých sedm let, mezi našimi sestrami není jediné jméno, které bych neznala, ať světské nebo klášterní, a u všech vstupů jsem osobně byla. A přestože je mi to líto a sama tomu nerozumím, nemohu jinak než vám nade všechnu pochybnost říci, že o vstup do Wherwellu nikdy žádná Juliana Cruceová nepožádala a také tam nevstoupila. To jméno jsem nikdy neslyšela, patří ženě, o které nic nevím.“

Nemohl tomu uvěřit, seděl, zíral na převorku a co chvíli si přejel rukou po čele. „Ale… to není možné! Vydala se z domova s doprovodem a věnem zamýšleným pro klášter. Ohlásila svůj záměr odejít do Wherwellu a celá domácnost to věděla, otec to věděl a schválil to. Přísahám, paní, že v tomhle nemůže být žádný omyl. Vydala se do Wherwellu.“

„Potom se obávám,“ pravila vážně převorka, „že budete muset klást otázky jinde, a velmi vážné otázky. Věřte mi. Jste-li si jist, že mířila k nám, já jsem si neméně jista, že k nám nikdy nedojela.“

„Co jí ale mohlo zabránit…?“ ptal se naléhavě a lámal si hlavu nemožnostmi. „Mezi domovem a Wherwellem…“

„Mezi jejím domovem a Wherwellem se táhne mnoho mil,“ řekla převorka. „A mnoho věcí může překazit plány mužů a žen v tomto světě. Válečné nepořádky, nehody po cestě a zloba jiných lidí.“

„Ale vždyť měla doprovod, který ji měl dovézt až na konec cesty!“

„Potom se ptejte těch, co s ní jeli,“ řekla mírně, „protože k nám ji nedoprovodili.“ Bylo zbytečné na ni dál naléhat. Seděl oněmělý údivem, naprosto ztracený. Věděla, co říká, a alespoň mu ukázala jediné vodítko, které mu zbývalo. Je zbytečné prohledávat to tady, dokud se nechopí rady, kterou mu nabídla, a nezačne sledovat Julianinu stopu z Lai, kde započala svou cestu. Reginald říkal, že s ní jeli tři zbrojnoši vedení lovčím, s nímž si byla od dětství blízká. Určitě jsou pořád v Reginaldových službách. Tam se jich bude moci vyptat, tam budou muset vydat počet z poslání, které nebylo nikdy dokončeno.

Převorka vstala, aby naznačila, že rozhovor skončil a pozdní návštěvník má jít, ale přece jen měla ještě cosi na srdci.

„Říkal jste, že s sebou vezla věno, které hodlala věnovat Wherwellu? O jeho ceně samozřejmě nic nevím, ale… Cesty nejsou bez nebezpečí od zlých lidí…“

„Vždyť ji hlídali čtyři muži!“ zoufale vykřikl Nicholas.

„A ti věděli, co veze? Ví Bůh,“ pravila převorka, „že bych nerada vrhla podezření na slušného člověka, ale žijeme naneštěstí ve světě, kde z každých čtyř mužů může být alespoň jeden úplatný.“

Vracel se do města jako omámený, neschopný rozumně uvažovat, neschopný pochopit to, čemu celým svým obtíženým srdcem věřil. Stmívalo se a on byl příliš unavený, než aby pokračoval beze spánku, a také musí dbát o koně. Našel hostinec, kde mu nabídli hrubé lůžko a jeho koni stáj a píci, a dlouho ležel beze spánku, než ho přemohlo tělesné a duševní vyčerpání.

Odpověď měl, ale co si s ní počít? Je jisté, že nikdy nepřekročila práh Wherwellu, a proto při požáru nezahynula. Ale tři roky — a žádná zpráva! Bratr si kvůli nevlastní sestře, kterou skoro neznal, nedělal starosti, věřil, že si zvykla na život, který si zvolila, takže od ní nikdy nepřišlo ani slovo. Kdo by se divil a ptal? Klášternice jsou bezpečné ve svém vlastním společenství, mají okolo sebe sestry. K čemu potřebují svět a co od nich svět může čekat? Tři roky mlčení jsou docela přirozené u té, která slíbila pěstovat mlčení; nyní se však ze tří let beze slova stala propast, do které Juliana Cruceová padla jako do moře a beze stopy se potopila.

Nedalo se dělat nic jiného než spěchat zpátky do Shrewsbury, přiznat, jak drtivě selhala jeho výprava a pokračovat do Lai a vypovědět stejný neblahý příběh Reginaldovi Cruceovi. Jen tam má naději objevit nit, kterou by sledoval. Časně ráno vyrazil zpátky do Winchesteru.

Uprostřed dopoledne se přiblížil k městu. Prozíravě je opustil nepřímou cestou přes západní bránu, protože blízko ní stál královský hrad s nepřátelskou a tou dobou určitě již zoufalou posádkou, která bránu plně ovládala. Avšak chvíli předtím, než dojel k místu, kde by měl z opatrnosti odbočit z romseyské silnice a objet město z jihu, aby našel bezpečnější přístup, si začal před sebou uvědomovat nepřetržitý zmatený ševel zvuků, který ze ševelu vzrostl v bušivý hluk a pak v ocelový třesk a výkřiky, které nemohly znamenat nic jiného než bitvu, a to bitvu zmatenou a zoufalou. Zdálo se, že střed má někde vlevo před ním, kousek od města. Vzduch tím směrem byl zamlžený třpytivým prachem boje a útěku.

Nicholas zapomněl, že chtěl odbočit k biskupovu špitálu svatého Kříže a k východní bráně, a řítil se střemhlav k bráně západní. A tam před sebou spatřil winchesterský lid, jak se se vzrušeným křikem valí na slunečné prostranství, ulice uvnitř jsou plné hlučně jásajících bezstarostných lidí, kteří se všichni dožadují novinek nebo je zplna hrdla sdělují, a už setřásli všechnu plíživou opatrnost, jež je tak dlouho svazovala.

Nicholas chytil za rameno jednoho vysokého chlapíka a houkl na něj: „Co to má znamenat? Co se děje?“

„Jsou pryč! Za svítání vypochodovali, ta ženská a její skotský královský strýček a všichni její rytíři! Bylo jim jedno, když jsme hladověli my, ale když došlo na jejich žaludky, to byla jiná. Vyšli ven, všichni — v tu chvíli pěkně uspořádaně! Ale poslechněte si je teď! Vlámové je nechali poodejít kousek od města a pak se do nich dali. Bude tam kořist!“

Pomstychtiví winchesterští měšťánci a řemeslníci jen vyčkávali a postávali, dokud se hluk bitvy nepřenese dál. Do večera se vydají kořistit. Nikdo nemůže ujíždět plnou rychlostí obtížen truhlicí a brněním. Třeba budou prchající zahazovat i meče, aby ulehčili svým koním. A pokud si uchovali tolik optimismu, že věřili, že s sebou odvezou i své cennosti, kořist bude opravdu hojná, ještě než skončí den.

Tak to přišlo, ten očekávaný pokus o průlom ze železného kruhu královnina vojska, a přišel příliš pozdě, když neměl sebemenší naději na úspěch. Po wherwellském masakru muselo císařovně dojít, že tady jí pšenka už nepokvete.

Severovýchodně od cesty na Stockbridge se převaloval jiskřivý oblak prachu, a jak se vzdaloval, tančil a rostl. Nicholas se vydal za ním, jako se pěšky vydávali ti nejtroufalejší, nejchamtivější nebo nejpomstychtivější měšťané. Daleko je předjel a byl na zvlněné vysočině sám, když spatřil první stopy útoku, který rozbil císařovnino vojsko. Padlý muž, zchromlý zaběhlý kůň, odhozený těžký štít — první z mnoha. O míli dál byla zem poseta zbraněmi, strhanými a odhozenými kusy brnění, přilbami, pancíři, sedlovými vaky, z nichž se hrnuly oděvy, mince, stříbrné ozdoby, parádní roucha, nádobí od panských stolů, věci nepotřebné, když jde o holý život. A všichni si jej nezachránili ani za tu cenu. Byla tam těla, pohozená a pošlapaná v trávě, vylekaní koně pobíhali v kruzích, někteří zchváceni leželi na zemi a lapali po dechu. To nebyla bitva, to byl úprk, střemhlavý útěk v nakažlivém zděšení.

Zůstal stát a s nevolností a údivem hleděl na tu podívanou, zatímco vpředu pod zářivým oblakem mizeli do dálky prchající a pronásledovatelé, směrem k řece Test u Stockbridge. Dál je nepronásledoval, ale otočil se a jel zpátky k městu. Na díle toho dne nechtěl mít podíl. Cestou potkal první hladovce a dychtivce, jak sbírají vítěznou kořist.

O tři dny později časně odpoledne vjel na velké nádvoří shrewsburského opatství, aby splnil daný slib. Bratr Humilis byl s Cadfaelem v bylinkové zahradě. Seděli ve stínu, zatímco Fidelis si ve spoustě rostlin vybíral úponky a snítky, aby je použil pro iluminovaný okraj — posed, chrpu, pilát, spletené chumáče vikve, které se dají nekonečně přizpůsobovat orámování iniciál. Mladý muž si vypěstoval zájem o byliny a jejich použití a někdy Cadfaelovi pomáhal vyrábět léky, jež používal pro Humilise. Staral se o ně s vášnivou němou oddaností, jako by poslední složkou, která z nich udělá všelék, byla jeho láska.

Fortnýř už Nicholase znal a bez vyptávání mu pověděl, kde najde svého pána. Koně nechal uvázaného u brány, protože hodlal rovnou pokračovat do Lai, a dlouhými kroky rázoval kolem přistřiženého živého plotu a po štěrkové pěšině tam, kde Humilis seděl na kamenné lavici u jižní zdi. Nicholas neviděl neslyšel a hnal se k Humilisovi, takže proletěl kolem Fidelise jen s letmým pohledem, a mladý bratr, překvapený jeho náhlým a mlčenlivým příchodem, k němu otočil projednou nezakrytou hlavu a tvář odhalenou slunci, avšak rychle ucouvl po svém obvyklém zdrženlivém způsobu a zůstal stranou od jejich setkání. Ustoupil starší oddanosti. Dokonce si přetáhl přes hlavu kápi a mlčky se schoval do jejího stínu.

„Můj pane,“ poklekl Nicholas před Humilisem a sevřel obě ruce, které se natáhly k objetí, „váš nešťastný služebník!“

„To ne, to ne!“ řekl Humilis vřele a uvolnil si ruce, aby si mohl chlapce přitáhnout, posadit ho vedle sebe a zkoumavě se mu zahledět do tváře. S povzdechem a smutným pousmáním řekl: „Nevidím na tobě stopy úspěchu. Přísahal bych, že za to nemůžeš. Úspěchu nikdo neporučí. Kdybys nezjistil vůbec nic, nevrátil by ses tak rychle, ale vidím, že to, v co jsi doufal, nemáš. Julianu jsi nenašel. Aspoň,“ pohlédl víc zblízka a opatrně a tiše dořekl: „ne živou…“

„Ani živou, ani mrtvou,“ rychle vyhrkl Nicholas, bráně se nejhorší možnosti. „Ne, není to, jak si myslíte — tohle si nikdo z nás neuměl představit.“ Teď, když došlo na vyprávění, musel to ze sebe dostat tak přímo a poctivě, jak uměl, a zbavit se toho. „Pátral jsem ve Wherwellu a ve Winchesteru, až jsem v romseyském klášteře našel wherwellskou převorku. Sedm let je v úřadě, zná každou sestru, která tam za tu dobu vstoupila, a žádná z nich není Juliana Cruceová. Cokoli se s Julianou stalo, do Wherwellu nikdy nedorazila, nikdy tam nesložila sliby, nikdy tam nežila — a nemohla tam zemřít. Slepá ulička!“

„Ona tam nikdy nedorazila?“ opakoval užaslým šeptem Humilis a se staženým obočím hleděl do slunečné zahrady.

„Nikdy. Vždycky,“ hořce si posteskl Nicholas, „přijdu o tři roky pozdě. Tři roky! Kde je celou tu dobu, když od ní nepřišlo ani slovo tam, kde má rodinu, ani tam, kam se chtěla uchýlit? Co se jí mohlo stát mezi Shropshirem a Wherwellem? V tom kraji tou dobou nebyl žádný zmatek, cesty měly být docela bezpečné. A měla s sebou čtyři dobře vyzbrojené muže.“

„A ti se vrátili domů,“ pravil ostře Humilis. „Ti se jistě vrátili domů, jinak by se Cruce divil a vyptával už dávno. Pane Bože, co jen podali za zprávu, když se vrátili? Nic zlého! Nikdo jiný zlou zprávu nepřinesl, to by byl ihned shon, oni také ne, jinak by se byli vůbec nevrátili. Je to větší záhada než dřív.“

„Jedu do Lai,“ vstal Nicholas, „a oznámím to Cruceovi. Ať sežene ty, kdo s ní jeli, a vyptá se jich. Lidé jeho otce teď budou jeho lidmi, buď v Lai, nebo na některém jiném statku. Aspoň nám povědí, kde se s ní rozloučili, pokud je bláhově poslala pryč a poslední míle jela sama. Nedopřeji si klid, dokud ji nenajdu. Jestli žije, najdu ji!“

Humilis ho podržel za rukáv a pochybovačně se zachmuřil. „A co tvůj oddíl…? Nemůžeš přece na tak dlouho opustit své povinnosti.“

„Můj oddíl se pro tuhle chvíli beze mě obejde. Nechal jsem je pěkně uvelebené v táboře u Andoveru, živí je obyvatelé, a mí seržanti jsou staří vojáci, kteří mě docela dobře nahradí — přitom, jak se věci mají. Neřekl jsem vám totiž ani polovičku. Jsem tak plný svých vlastních starostí, že na krále nemám čas. Neříkali jsme minule, že se císařovna bude muset brzy pokusit probít z Winchesteru, nebo tam vyhladoví? Pokusila se o to. Po pohromě ve Wherwellu museli vědět, že se už dlouho neudrží. Před třemi dny vypochodovali na západ směrem na Stockbridge a Vilém z Warenne a Vlámové se na ně vrhli a rozprášili je. To nebyl ústup, to byl zoufalý úprk. Zahazovali všechno, co něco vážilo. Jestli se vůbec dostali do Gloucesteru, přišli tam polonazí. Zdržím se ve městě a povím o tom Hughu Beringarovi.“

Bratr Cadfael, který mezitím opodál liknavě plel záhony, samozřejmě celou dobu natahoval uši a krev mu vřela. Teď se narovnal a ohlédl.

„A co císařovna? Tu nezajali?“ Císařovna by byla spravedlivou výměnou za krále, a téměř nevyhnutelně by se jí stala, přestože by to neznamenalo konec, ale jen vyrovnání a nový začátek na stejném vyčerpaném a vyčerpávajícím poli. Zajmout tu neoblomnou dámu Štěpán, nejspíš by jí ve své bláhové, rozmilé rytířskosti poskytl čerstvého koně a doprovod a poslal ji bezpečně do Gloucesteru, její vlastní pevnosti. Ale královna nebyla tak velkomyslně pošetilá a zajatou nepřítelkyni by byla využila lépe.

„Kdepak, Matylda bezpečně vyvázla. Bratr ji poslal napřed s Brianem FitzCountem, aby ji ohlídal, a sám zůstal, aby se zadním vojem pozdržel pronásledovatele. Ne, máme něco lepšího než Matyldu! On by bez ní dál válčit mohl, ale ona bez něho těžko. Vlámové je dohnali u Stockbridge, když se pokoušeli přebrodit řeku, a všechny, kdo zůstali naživu, pochytali. Dostali jsme toho, kdo se vyrovná králi — samotného Roberta z Gloucesteru!“

[VII]

Reginald Cruce, bez ohledu na to, zda měl svou o tolik let mladší nevlastní sestru, kterou tak málo vídal, zvlášť rád, rozhodně nepatřil k lidem, kteří strpí nějakou urážku nebo křivdu na příslušníkovi svého rodu. Co se dotklo kteréhokoli Cruce, dotklo se i jeho a nastražilo ho jako stavěcího psa. Vyslechl příběh mlčky, ale s rostoucím odporem a vztekem, jež byly o to strašnější, zeje železně ovládal.

„To všechno je jisté?“ zeptal se nakonec. „Ano, převorka jistě rozumí své věci. Děvče tam nikdy nedorazilo. Já jsem s tím neměl co dělat, nebyl jsem tu a neviděl jsem ani odjezd, ani příjezd, ale teď se uvidí! Znám přinejmenším jména těch, kteří s ní jeli, protože otec o té cestě mluvil na smrtelné posteli. Poslal své nejbližší, muže, jimž důvěřoval — kdo by to neudělal, když jde o vlastní dceru? A on byl do ní blázen. Počkejte.“

Ze dveří síně zařval na správce a ze slábnoucího světla venku, které nyní chladlo k soumraku, přišel šedivý stařec, vysušený a hnědý jako vydělaná kůže, ale velmi pohyblivý a šlachovitý. Byl možná starší než pán, kterého ztratil, a nelekal se ani otce, ani syna; své povinnosti měl očividně v malíčku a byl si vědom své ceny. Mluvil jako se sobě rovným a nijak se neostýchal.

„Arnulfe, ty si to budeš pamatovat,“ pravil Reginald a pokynul mu, aby se s nimi posadil ke stolu, „když sestra tenkrát jela do kláštera, koho s ní otec poslal? Ty saské bratry, Wulfrika a Renfreda, a Johna Bonda, a kdo byl ten poslední? Brzy po mém příchodu se dal naverbovat, to vím…

„Adam Heriet,“ řekl pohotově správce a posunul po stole pohár, aby mu pán nalil. „Co je s nimi?“

„Chci je mít všechny tady, Arnulfe.“

„Teď, pane?“ Jestliže se podivil, nedal to znát.

„Teď, nebo co nejdřív. Ale nejdřív mi řekni: ti všichni byli z domácí čeledi mého otce, znal jsi je líp než já. Řekl bys, že byli spolehliví?“

„Nesporně,“ řekl bez váhání správce hlasem suchým a houževnatým jako jeho kůže. „Bonde je prosťáček, snad ne úplný, ale dříč, je do něj dobře vidět. Sasíci jsou důvtipní a lstiví, ale dost chytří na to, aby poznali dobrého pána, a dost věrní, aby za to byli vděční. Proč?“

„A ten poslední, Heriet? Toho jsem skoro neznal. Tenkrát žádal hrabě Waleran, abych mu poslal ozbrojence, a já mu poslal každého, kdo byl ochoten, a Heriet se nabídl sám. Říkali mi, že nemá stání, co moje sestra odešla. Prý byl jejím oblíbencem a trápil se pro ni.“

„To může být pravda,“ připustil správce Arnulf. „Rozhodně byl po návratu docela jiný. Takové holčičky se dovedou vloudit člověku do srdce. Mohlo to tak být. Když je znáte od kolébky, zažerou se vám až do morku kostí.“

Reginald mrzutě přikývl. „Takže odešel k Waleranovi. Lenní pán požádal o dvacet mužů a dvacet jich dostal. To bylo tou dobou, co měl spor s biskupy a potřeboval posily. Heriet je tedy nedosažitelný, ať je dnes kde chce. Ale ostatní jsou tady?“

„Sasíci jsou na půdě stáje. Bonde by se měl touhle dobou vracet z pole.“

„Přiveď je,“ nakázal Reginald. Když správce vyprázdnil pohár a odebral se po kamenném schodišti na dvůr stejně hbitě a rychle jako dvacetiletý mladík, Reginald Nicholasovi řekl: „Ať se dívám na ty čtyři jak chci, zradu nikde nevidím. Proč by se vraceli, jestli ji nějak zradili? A proč by to vůbec některý z nich dělal? Arnulf má pravdu, když říká, že věděli, že tady mají měkce ustláno. Otec byl hospodář ze staré školy, mnohem přístupnější než já, a ani já nejsem z nejpřísnějších.“ Soudě podle bystrého úsměvu a ohrnutého rtu, který žlutě obkreslovalo mdlé světlo lampy, plně si uvědomoval všechna napětí, která dosud panovala mezi Sasy a Normany, a byl příliš inteligentní na to, aby je zesiloval. Na venkově mají lidé dlouhou paměť, věrnost se u nich těžko vykořeňuje a pomalu vyměňuje za novou.

„Váš správce je Sas,“ řekl suše Nicholas.

„Jistě! A spokojený! Nebo když ne spokojený,“ vysvětlil Reginald, v důvěrném světle zároveň zamračený a rozzářený, „aspoň si uvědomuje, že by na tom mohl být mnohem hůř. Já vím, kdy ustoupit. Ale tam, kde jde o sestru, tam budu neoblomný, to vám povídám.“

Nicholas cítil naprosto stejně. Tři nádeníky, když byli přivedeni mírně ospalí po schodech do síně, pozoroval stejně neproniknutelnýma očima jako jejich pán. Dva světlovlasí dlouháni, jimž určitě nebylo víc než třicet, s veškerým vychrtlým půvabem seveřanů a očima, které na světle zářily oslnivou světlou modří, a měkčí plecitý muž s kulatým obličejem, snad o trochu starší, vousatý a opálený.

Může být pravda, říkal si Nicholas při pohledu na ně, že ke svému pánovi nechovají žádnou nenávist, ale spíš se pokládají za šťastlivce ve srovnání s mnoha podobnými, kteří jsou teď už v třetí generaci poddanými Normanů. Přesto se Reginalda báli a takové předvolání mimo běžný pořad jejich pracovního dne je přivedlo k výslechu bdělé a ostražité, s uzavřenými obličeji, jako když sklapne víko krabice s myšlenkami, které by se nadřízenému nemusely líbit. Když ale pochopili, na co se pán ptá, změnili se. Uzavřené tváře se otevřely a uvolnily. Nicholasovi bylo jasné, že žádný z těch tří nemá pocit, že by měl být kvůli té výpravě nějak nesvůj, naopak, vzpomínali na ni s potěšením, a nebylo divu, vždyť to bylo jediné bezstarostné putování, jediný svátek v jejich životě, kdy se vezli, místo aby šlapali, s dobrými zásobami a okázale vyzbrojení.

Ano, samozřejmě se na to pamatovali. Ne, neměli cestou žádné potíže. Dáma doprovázená dvěma dobrými lučištníky a dvěma šermíři se neměla čeho bát. Vyšší z obou Sasů zřejmě používal novodobý dlouhý luk, který se napíná k rameni, kdežto John Bonde měl krátký velšský, který se napíná k prsům, má menší dolet a průraznost než dlouhý, ale na kratší vzdálenost pracuje úžasně rychle a pohotově. Druhý bratr měl meč a tehdejší čtvrtý člen výpravy, nepřítomný Adam Heriet, také. Byla to docela slušná družina, takže mohla cestovat svižně a bezpečně takovou rychlostí, jakou dokázala jet bez únavy dáma.

„Byli jsme na cestě tři dny, pane,“ řekl saský lučištník, který mluvil za všechny tři, povzbuzován mocným přikyvováním. „Potom jsme přijeli do Andoveru, a protože byl večer, přenocovali jsme tam a chtěli dokončit cestu druhý den ráno. Adam našel pro paní ubytování u jednoho tamějšího kupce a my leželi ve stáji. Říkali nám, že už to máme jen tři nebo čtyři míle.“

„Sestře se tedy vedlo dobře a byla v dobré náladě? Žádné potíže?“

„Žádné, pane, měli jsme dobrou cestu. Byla ráda, že je tak blízko místa, kam tolik chtěla. Říkala to a děkovala nám.“

„A ráno? Dovezli jste ji těch posledních pár mil?“

„My ne, pane, protože se rozhodla, že poslední kousek pojede jen s Herietem, a my jsme měli počkat v Andoveru, až se vrátí. Tak jsme ji poslechli. A když se Heriet vrátil, vydali jsme se domů.“

Druzí dva k tomu pevně přikývli na souhlas, spokojení, že splnili svůj úkol podle panina přání. Takže na posledním úseku cesty Julianu Cruceovou doprovázel jen jeden: její sloužící a údajný důvěrník.

„Viděli jste je odjíždět na Wherwell?“ chtěl vědět Reginald a mračil se nad složitostmi, které se mu stavěly do cesty. „Jela s ním dobrovolně, spokojeně?“

„Ano, pane, jeli časně ráno a svěží. Bylo taky moc pěkné ráno. Rozloučila se s námi a my jsme se za nimi dívali, dokud nám nezmizeli z očí.“

Nebylo třeba pochybovat. Pouhé čtyři míle od cíle, a přesto tam nikdy nedojela. A jenom jeden člověk mohl vědět, co se s ní na tom krátkém úseku cesty stalo.

Reginald je podrážděným pokynem poslal pryč. Co víc mu mohli povědět? Podle jejich nejlepšího vědomí odešla tam, kam chtěla, a všechno bylo v pořádku. Ale když ti tři zamířili ke dveřím, rádi, že mohou jít do postele, Nicholas náhle vyhrkl: „Počkejte!“ A k hostiteli: „Ještě dvě otázky, jestli se jich smím zeptat.“

„Poslužte si.“

„Řekla vám paní sama, že chce pokračovat v cestě jen s Herietem, a nařídila vám, abyste zůstali v Andoveru a čekali na něho?“

„Ne,“ řekl mluvčí po chviličce přemýšlení, „řekl nám to Adam.“

„Říkáte, že vyrazili časně ráno. V kolik hodin se Heriet vrátil?“

„Až za soumraku, pane. Když přijel, už se stmívalo. Kvůli tomu jsme tam zůstali přes noc, abychom druhý den vyrazili časně na cestu domů.“

„Mohl jsem přidat ještě jednu otázku,“ řekl Nicholas, když osaměli s hostitelem a dveře síně se otvíraly do houstnoucího šera a ticha na dvoře, „ale asi se o svého koně postaral sám a po nočním odpočinku už by se nepoznalo, jak hodně toho najezdil. Vidíte ale, o čem svědčí čas — do Wherwellu to byly tři čtyři míle, a on neměl důvod otálet, jakmile ji tam dovezl. Přesto byl pryč celý den, nejmíň dvanáct hodin. Kde byl celou tu dobu? Přitom se říká, že jí byl od jejího nejútlejšího věku oddaným služebníkem.“

„To mu prospívalo u mého otce, který byl do ní také celý pryč,“ mrzutě řekl Reginald. „Já ho moc neznal. Ale u jádra toho tajemství je on, kdo jiný? Jel s ní ten poslední den sám. A vrátil se sem se svými společníky, tvářil se, že je všechno v pořádku, a tím to skončilo. Ale moje sestra mezi Andoverem a Wherwellem mizí. A asi měsíc nato, když náš lenní pán, hrabě Waleran, od něhož máme v nájmu tři statky, vzkáže pro vojáky, kdo se první nabídne? Proč odtud tolik spěchal? Bál se, že by se jednou mohl někdo začít ptát? Že by vyšlo najevo něco nekalého a začal shon?“

„Vracel by se vůbec,“ přemítal Nicholas, „kdyby jí ublížil nebo ji nějak zradil?“

„Kdyby byl dost chytrý, tak ano, a chytrý rozhodně byl, vždyť vidíte, jak se mu to podařilo! Kdyby se s ostatními nevrátil, vznikl by poplach hned. Byl by vypukl, ještě než by opustili Andover. Takhle uběhly tři roky a nikde ani stín pochybnosti, a kde je Heriet teď?“

Už se k té myšlence upnul, zakousl se do ní, vychutnával vnitřní vztek, který cítil nad tím, že se někdo něčeho takového opovážil proti jeho rodu. Za to se bude chtít pomstít, pokud se to někdy prokáže, ne za křivdu na Julianě samotné. Přesto nemohl Nicholas jinak, než se dát jeho cestou. Kdo jiný tu byl, kdo by zahladil samotný obraz a vzpomínku na dívku svěřenou do jeho péče? Z Andoveru vyjeli dva a vrátil se jeden. Ten druhý zmizel z povrchu země, rozplynul se ve vzduchu. Těžko věřit, že tu dívku ještě někdy někdo uvidí.

Sloužící přinesl lampu a doplnil džbán piva na stole. Paní zůstala ve svém pokoji s dětmi a nechala muže hovořit bez vyrušování. Noc padla náhle, s obvyklým závanem větru, který se v tuto hodinu zvedal.

„Je mrtvá!“ řekl Reginald náhle a položil dlaň na stůl.

„To není jisté. Proč by něco takového dělal? Ztratil svoje bezpečné místo tady, protože se tu neodvážil zůstat, jakmile se nabídla možnost odchodu. Co mohl získat, aby to vyvážilo ztrátu? Je snad na tom zbrojnoš u Walerana z Meulanu lip než spolehlivý sloužící u vás? To si nemyslím!“

„Šel tam jen na půl roku! Pokud tam zůstal déle, bylo to z vlastní volby. Žádali jen o půl roku. A co mohl získat? On byl jediný z těch čtyř, kdo to mohl vědět! Sestra měla v sedlových vacích tři sta stříbrných marek a řadu cenností pro klášter. Všechno vám to zpaměti neodříkám, ale někde v knihách je to sepsané a písař to může najít. Vím, že tam byly dva stříbrné svícny. A také vzala jako dar šperky po matce, protože už je ve světě dál nepotřebovala. Bylo toho dost, aby to někoho zlákalo — dokonce i kdyby si musel koupit komplice, aby to vypadalo líp.“

Mohlo to tak být! Žena, která si s sebou veze své věno, otec a rodina doma jsou ujištěni, že se jí vede dobře, a nikdo se nediví jejímu mlčení… Ale ne, to nemůže být správné, zarazil se s nadějí Nicholas, určitě ne, jestli předem vzkázala do Wherwellu, že tam jede. Dívka, která chce vstoupit do kláštera, přece jistě musí napřed poslat žádost, aby si byla jistá přijetím, než se vydá na cestu na jih. Kdyby to však byla udělala, divili by se, že nepřijela, vznesli by rychlý dotaz, a kdyby od Juliany Cruceové přijel posel nebo přišel dopis, převorka by to věděla a pamatovala si jméno. Ne, nemohla přece o přijetí smlouvat. Prostě vzala své věno a šla jim zaklepat na dveře a požádat o přijetí. Neměl s tím zkušenosti, nevěděl, jestli je takové počínání neobvyklé, ani nebyl dost cynický, aby si domyslel, že by ji sestry sotva odmítly, když jim přivezla tak velký dar.

„Musíme najít toho Herieta,“ rozhodl se Nicholas. „Pokud ještě slouží u Walerana z Meulanu, třeba ho najdu. Waleran je při králi. Pokud tam není, bude to dlouhé hledání, ale co jiného můžeme dělat? Je zdejší rodák, že? Jestli má příbuzné, budou tady?“

„Je druhým synem svobodného nájemce v Harpecote. Proč, na co myslíte?“

„Že byste měl říci písaři, aby dvakrát opsal seznam toho, co s sebou vaše sestra měla, když odjížděla. Peníze se vystopovat nedají, ale cennosti možná ano. Ať je pořádně popíše, jestli může. Náčiní míněné pro použití v kostele se může objevit v prodeji nebo si ho někdo u někoho všimne, a šperků také. Nechám ten seznam kolovat ve Winchesteru — jestli se biskup šťastně zbavil císařovny, bude vědět, kde mu kyne prospěch! — a pokusím se Herieta najít mezi Meulanovými družinami nebo zjistit, kdy a jak je opustil. Vy udělejte totéž tady, kde má příbuzné a může je někdy přijet navštívit. Napadá vás něco lepšího? Nebo něco dalšího, co bychom mohli podniknout?“

Reginald se pracně zvedl od stolu, až plamen lampy zakolísal. Mohutný, zamračený, uražený muž s urputně sevřenou tváří. „To je rozumné, uděláme to. Zítra ho nechám opsat ty věci — písař je puntičkář, co má všechno v malíčku — a pojedu s vámi do Shrewsbury za Hughem Beringarem a ještě ten den začnu jednat. Jestli se tenhle nebo nějaký jiný lotr dopustil vraždy nebo loupeže a urazil tak můj dům, budu chtít spravedlnost a zadostiučinění.“

Nicholas vstal se svým hostitelem a šel si lehnout na připravené lůžko tak unavený, že nemohl neusnout. Také on chtěl spravedlnost. Co je však v této věci spravedlnost? Plánoval a přemýšlel jako ten, kdo jde po stopě. Musí ji sledovat ze všech sil, protože se o nic jiného pokoušet nemůže, ale nechce a nebude tomu věřit. Ze všeho na světě nejvíc toužil po nějakém svěžím závanu odjinud, který by naznačil, že ona není mrtvá, že celý ten kruh podezření, zištnosti a zrady je falešný, pouhé zdání, které příchod rána rozptýlí. Ráno však přišlo a nic nového nenastalo, nic se nezměnilo.

A tak ti dva, kteří neměli nic společného kromě toho jediného cíle, vyjeli směrem k Shrewsbury, vyzbrojeni dvěma krásně opsanými kopiemi seznamu cenností a peněz, které si Juliana Cruceová odvezla do kláštera jako věno.

Hugh přišel z města poobědvat s opatem Radulfem a seznámit ho s nejnovějším vývojem v politické motanici, kterou představovala tehdejší Anglie. Útěk císařovny do její západní pevnosti, rozprášení velké části jejího vojska a zajetí hraběte z Gloucesteru, bez něhož byla bezmocná, musí změnit celou tvářnost událostí, přestože prvním účinkem bylo zastavení veškeré činnosti. Opat snad nemá zájem o válku stran, má však právo na mitru a místo ve velké zemské radě, a blaho lidu a církve je do velké míry jeho věcí. Dlouho se radili u opatova hojně prostřeného stolu, a tak Hugh přišel za Cadfaelem do bylinkové zahrady až v půli odpoledne.

„Už jste to slyšel? To, co mi včera přišel říct Nicholas Harnage? Říkal, že šel nejdřív sem, za svým pánem. Robert z Gloucesteru sedí ve vězení v Rochesteru a všude všechno stojí. Obě strany přemýšlejí, co teď — my, jak ho nejlíp využít, oni, jak to přečkat bez něho.“ Hugh se posadil do stínu na kamennou lavici a pohodlně roztáhl nohy ve vysokých botách. „Teď máme argument. A ona by radši měla nechat králi sundat pouta, nebo půjde Robert také na řetěz.“

„Pochybuji, že to tak bude vidět,“ zastavil se Cadfael, opřel se o motyku a vytáhl z upraveného vonícího záhonu chumáček plevele. „Štěpán je teď víc než kdy jindy její jedinou zbraní. Bude se za něho snažit získat co nejvyšší cenu, bratr jí bude sotva stačit.“

Hugh se zasmál. „Podle Harnage říká Robert totéž. Odmítá uvažovat o výměně za krále, říká, že není náležitou výměnou za monarchu, a máme-li Štěpána vyvážit, musíme propustit celý zadní voj, který s ním byl zajat. Ale počkejme si! Jestli teď bude císařovna prohlašovat totéž, do měsíce jí moudřejší lidé ukážou, že sama bez Roberta nedokáže nic, pranic. Londýn už ji nikdy nevpustí, tím spíš se nedostane na dosah koruny, a přestože Štěpána drží v žaláři, králem zůstává on.“

„Roberta budou těžko přesvědčovat,“ dumal Cadfael.

„I on bude muset nakonec pochopit. Má-li ona pokračovat v boji, musí mít vedle sebe Roberta. Oni ho přesvědčí. Budou Štěpána neradi pouštět, ale do konce roku ho určitě máme tady.“

Ještě byli spolu v zahradě, když Nicholas a Reginald Cruce, kteří se nejdřív marně ptali po Hughovi na hradě, potom v domě u mariánského kostela, uposlechli radu jeho dveřníka a šli ho hledat do opatství. Když se na štěrku ozvaly jejich kroky a muži se objevili za živým plotem, Hugh pohotově vyskočil a šel jim vstříc.

„Jste brzo zpátky. Co je nového?“ A druhému řekl, se zájmem si ho prohlížeje: „Ještě jsem neměl příležitost se s vámi seznámit, pane, ale jistě jste pánem Lai. Tady Nicholas mi sdělil, jak se věci mají ohledně Wherwellu. Ochotně vám posloužím, jak budu moci. Co to bude?“

„Pane šerife,“ děl Cruce hlasitě a pevně jako člověk zvyklý udávat tempo ostatním, „v záležitosti mé sestry existuje podezření na loupež a vraždu, a žádám spravedlnost.“

„To všichni slušní lidé, i já. Posaďte se a povězte mi, jaké máte důvody k takovému podezření a na koho míří. Uznávám, že ta věc vypadá ošklivě. Povězte mi, co dalšího jste zjistil doma.“

V odpoledním slunci bylo vedro a Cruce se i v košili značně potil. Vrátili se do stínu, posadili se a Cadfael, ve své říši pohostinný a rozhodně nehodlající nechat se odtud uprostřed práce vypudit, zašel do dílny pro džbánek vína a rohy na pití. Posloužil jim a odešel stranou, ovšem ne tak daleko, aby neslyšel. Věděl všechno, co se udalo do té doby, v jistých ohledech už byla jeho zvědavost vznícena a předvídal okolnosti, za nichž by ho ještě mohlo být zapotřebí. Jeho pacient si kvůli dívce dělal starosti a přitom si nemohl dovolit dále hubnout. Cadfael lnul ke svému bratru křižákovi v solidaritě sdílené zkušenosti a ve vzájemné úctě. Marescot byl jedním z těch několika, kteří jako Guimar de Massard vyšli čistí a rytířští z velmi zpotvořené a pokažené svaté války. A pomalu, ale jistě na ni umírá. Cadfael chtěl vědět všechno, co se týkalo blaha jeho duše nebo těla.

„Pane,“ začal Nicholas vážně, jistě si pamatujete, co jsem vám říkal o mužích z čeledi pana Cruce, kteří doprovázeli jeho sestru do Wherwellu. Tři z těch čtyř jsme v Lai vyslechli a jsem si jistý, že nám řekli pravdu. Ale čtvrtý… a přitom jediný, kdo ji doprovázel poslední den její pouti, posledních pár mil — ten už tam není a my ho musíme najít.“

Společně mu vyložili celý příběh, chvílemi dvojhlasně a s velkým zápalem.

„Brzy ráno s ní odjel z Andoveru a zbylí tři, kteří měli nakázáno tam zůstat, se za nimi dívali.“

„A vrátil se až pozdě večer, tak pozdě, že už nemohli vyjet. Přitom je Wherwell sotva tři čtyři míle od Andoveru.“

„A jediný on ze všech čtyř,“ pravil zprudka Cruce, „měl odedávna její hlubokou důvěru, takže mohl, musel vědět, jaké věno s sebou veze.“

„A to bylo?“ ostře se otázal Hugh. Paměť měl výbornou. Nic se mu nemuselo říkat dvakrát.

„Tři sta marek v mincích a jisté cennosti pro použití v kostele. Pane, nechali jsme mého písaře, který vzorně udržuje účty, sepsat, co všechno si vzala, a tady máme dva opisy. Ten, který držíme, byste měl nechat kolovat v těchto končinách, odkud ten člověk pochází a odkud pocházela i má sestra, ten druhý si vezme Harnage a bude jej ukazovat kolem Winchesteru, Wherwellu a Andoveru, kde zmizela.“

„Dobře!“ souhlasil srdečně Hugh. „Mince se s jistotou vystopovat nedají, ale kostelní ozdoby možná ano.“ Vzal svitek, který mu Nicholas podával a se svraštěným obočím četl: „Item pár svícnů ze stříbra v podobě dlouhých šišek obtočených révou, s přivěšenými zhasínátky na stříbrném řetízku, též zdobenými vinnými listy. Item kříž o výšce mužské ruky na stříbrném podstavci s třemi stupni, vykládaný polodrahokamy, žlutým křemenem, ametystem a achátem, spolu s podobným křížem ze stejného kovu a se stejnými kameny, na malíček dlouhým, na tenkém stříbrném řetízku, jaký by mohl nosit kněz. Item stříbrná miska, malá, s rytinami kapradí. Také jisté kusy šperků, např. náhrdelník z leštěných kamenů z kopců nad Pontesbury, stříbrný náramek s rytými úponky vikve a zvláštní stříbrný prsten po celém obvodu zdobený emailovými žlutými a modrými kvítky.“ Vzhlédl. „Pokud by se našly, daly by se skoro všechny poznat. Váš písař odvedl dobrou práci. Ano. Nechám to oznámit všem svým důstojníkům a nájemcům tady v kraji, ale připadá mi pravděpodobnější, že se najdou na jihu. Pokud jde o toho muže, je zdejší rodák, má tu příbuzné, a tak s nimi možná udržuje styky. Říkáte, že šel sloužit ve zbrani?“

„Hned za pár neděl po návratu na otcovo sídlo. Můj otec právě zemřel a hrabě z Worcesteru, můj lenní pán, požádal, abych naverboval nějaké muže, a Adam Heriet se sám nabídl.“

„Kolik mu je?“ zeptal se Hugh.

„Rok dva přes padesát. Silák, umí zacházet s mečem i lukem. Býval otcovým lesníkem a lovčím. Waleran se mohl považovat za šťastného, že ho získal. Ostatní byli mladší, ale nevycvičení.“

„Odkud ten Heriet pochází? Člověk vašeho otce musí patřit k některému vašemu statku.“

„Narodil se v Harpecote jako mladší syn svobodného muže, který tam měl pronajatou půdu. Po něm na ní hospodařil jeho starší bratr. Teď ji má jeho synovec. Nevycházeli spolu dobře, aspoň otec to říkal. Přesto se tam třeba po něm najde nějaká stopa.“

„Měl jiné příbuzné? A nikdy se neoženil?“

„Ne, nikdy. Nikoho jiného z jeho rodiny neznám, ale okolo Harpecote mohou nějací být.“

„Nechtěje být,“ rozhodně pravil Hugh. „Bude lepší, abych to tam prozkoumal já. Pochybuji ovšem, že by se muž bez závazků vracel sem do kraje, když se jednou dal na vojnu.

Spíš ho najdete tam, kam máte namířeno vy, Nicholasi. Snažte se!“

„To mám v úmyslu,“ řekl rozhodně Nicholas a vstal, aby se hned dal do práce. Stočil svitek se soupisem Julianina majetku a zastrčil si jej do záňadří. „Nejdřív musím za svým pánem Godfridem, ujistit ho, že se pátrání nevzdám, dokud zůstane jen zrníčko naděje. A pak jedu!“ Odkráčel dlouhými kroky, které přešly v lehký klus, ještě než jim zmizel z očí. Také Cruce vstal a trochu nepřejícně si prohlížel Hugha, jako když pochybuje, zda má v sobě dost pomstychtivé zuřivosti na takový podnik.

„Mohu to tedy nechat na vás, pane? Povedete pátrání opravdu důrazně?“

„Povedu,“ opáčil suše Hugh. „Vy budete v Lai? Abych v případě potřeby věděl, kde vás najdu.“

Cruce odešel umlčen, ale nepříliš spokojen, a od rohu živého plotu se pochybovačně ohlédl s výrazem, který naznačoval, že by měl šerif už sedět na koni nebo na něj aspoň vyskakovat a jednat ve věci cruceovské pomsty. Hugh mu oplatil chladným pohledem a díval se, jak mizí za hustou clonou zimostrázu.

„Radši bych si měl pospíšit,“ pousmál se pak. „Kdyby toho chlapíka našel dřív než já, nerad bych přísahal, že mu nezpřeláme kosti, pokud by mu rovnou nezakroutil krk. Ale i kdyby to tak mělo dopadnout, nebude ho věšet Reginald Cruce a ne bez spravedlivého soudu.“ Bodře Cadfaela pleskl po zádech a otočil se k odchodu. „Když teď mají králové a císařovny hájení, máme aspoň čas honit menší škodnou.“

Cadfael šel na nešpory s neklidnou myslí, znepokojen představou dívky na koni se stříbrem, drahokamy a mincemi v sedlových vacích, která se loučí s posledními známými společníky pár mil od svého cíle a pak mizí jako ranní mlha v letním slunci, jako by byla nikdy neexistovala. Obláček mlhy nad loukou a pak nic. Kdyby ti, kteří se pro ni mučí, starý i mladý, věděli, že je mrtvá a u Pánaboha, i oni by mohli mít klid. Teď nemá klid ani jeden, který se zamotal do této sítě nejistot.

Mezi novici, školáky a dětmi zasvěcenými Bohu — posledními takovými, protože opat Radulfus odmítal přijmout další malé děti ke klášternímu životu, který pro ně vyvolí někdo jiný — stál Rhun, uchvácený a rozzářený, zpíval a přitom se usmíval. Panic povahou i vlohami stejně jako lety, nesužovaný tělesnými mukami, jež drásají většinu mužů, a přesto si je zázračně uvědomoval a byl vůči nim citlivý, jako bývá málokdo k bolestem, které se nedotýkají jeho vlastního těla.

Nešpory byly v tuto roční dobu prozářeny letním světlem, jež ukazovalo Rhunovu plavou krásu v křišťálové bledosti a odráželo se na druhou stranu, do řad bratrů, aby zahořelo v mračné, doutnající temnotě bratra Uriena a třpytu jeho rozšířených černých očí, a zchladlo v diskrétní příšeří tam, kde stál bratr Fidelis — stažen do stínu zdi — jako vtělená pozornost po boku svého pána a neměl oči ani uši pro nic, co se dělo kolem, stejně jako neměl hlas, aby se připojil ke zpěvu. Jeho zastíněné oči hleděly jen a jen na Humilise, jeho útlé tělo stálo napjaté, aby mohlo kdykoli přijmout a podepřít tu ještě křehčí postavu, jež vedle něho stála vzpřímená jako kopí.

Ano, každé uctívání má své, a jednou přijatá povinnost zůstává povinností až do konce. Bůh a svatý Benedikt to pochopí a uznají.

Cadfael, jehož mysl měla být rovněž upnuta k vyšším věcem, se přistihl při tomto pomyšlení: ztrácí se nám před očima. Bude to ještě dřív, než jsem si myslel. Už není nic, co by tomu mohlo zabránit, ba ani to příliš pozdržet.

[ VIII ]

Kdyby Robert z Gloucesteru nebyl dohnán a zajat ve vodách řeky Testu a císařovna Matylda překotně neprchala se zbytky svého vojska do Gloucesteru přes Ludgershall a Devizes, byla by honička za Adamem Herietem asi trvala mnohem déle. Avšak patová situace mezi armádami, jejichž oba králové byli v šachu, osvobodila mnoho vojáků omrzelých nečinností a dychtivých změny, takže se mohli trochu protáhnout a užít si volna někde jinde, dokud trval klid zbraní a politikové se přeli a dohadovali. Mezi nimi byl jeden stárnoucí ostřílený bojovník s mečem i lukem z vojska hraběte z Worcesteru.

Hugh sám pocházel ze severní části hrabství, ale od velšské hranice, a statky na severovýchodě, kde se krajina svažovala do cheshirské roviny, mu byly méně povědomé a méně blízké. V krotším kraji Hodnetu byla půda tučná a dobře obdělaná a vypaběrkované obilné lány byly plné baculatých a spokojených krav, které využívaly to, co tam po žni za toho suchého léta vyrostlo, a zároveň tam nechávaly trus, který obohatí orbu příštího roku. Tu a tam stála usedlost pachtýřů opatství a teď, když bylo sklizeno, byly na pole vyhnány ovce z opatských statků. Ušlapávání a hnojení půdy od nich bylo skoro stejně cenné jako jejich rouna.

Statek Harpecote ležel na širé pláni s malým lesíkem na návětrné straně a s nízkým hřebenem obecních pastvin na jihu. Dům byl malý a dřevěný, ale polnosti rozsáhlé. Stodoly i stáje obehnané hraničním plotem byly dobře udržované a pravděpodobně i dobře naplněné. Pozdravit šerifa a jeho dva seržanty přišel na dvůr Cruceův správce a ukázal jim cestu k obydlí Edrika Herieta.

Byla to jedna z větších chalup ve vesničce, se zeleninovou zahrádkou vpředu a malým sadem vzadu. Rozcuchané děvče s podkasanou sukní tam právě rozvěšovalo prádlo po živém plotě. V trávě sadu běhaly slepice a pásla se tam uvázaná koza. Tenhle Edric byl podle zpráv svobodný; obdělával dvorskou půdu jako platící nájemce svého pána. Byl to jev stále vzácnější v zemi, kde oráče poutala k půdě stále více zvyková služba. Herietové musejí být dobří hospodáři a dříči, když se jim stále daří udržet si půdu a vydupat z ní živobytí. Takové rodiny umějí dobře využít mladší syny, protože potřebují každou ruku. Adam si očividně postavil hlavu a šel sloužit za plat, místo s půdou raději zacházel se zbraní a vyučil se lovu a lesnickému řemeslu.

Když se Hugh a jeho důstojníci zastavili ve vratech, z nízkého kravína vyšel kolohnát s konopnou kšticí, v odřené kožené kazajce, a ve dveřích se musel sklonit. Ztuhl, zíral na ně a stál před nimi s ostražitým výrazem. Poznal autoritu, třebaže neznal muže, který byl jejím nositelem.

„Něco si přejete, pánové?“ Byl zdvořilý, ale ne ponížený, prohlížel si je zúženýma očima a stál rozkročený uprostřed cesty jako na stráži.

Hugh mu popřál dobrý den se zvláštní vlídností, kterou používal pro nespokojené chudé, kteří si trpce uvědomovali svůj stav. „Vy asi budete Edric Heriet, o kterém mi říkali. Potřebujeme vědět, kde bychom našli Adama, který nosí stejné jméno a měl by být vaším strýcem. Jste jeho jediný příbuzný, o kterém víme, a třeba byste nám mohl povědět, kde ho hledat. To je všechno, příteli.“

Mohutný muž, kterému jistě nebylo víc než třicet a nejspíš byl manželem rozcuchaného, ale hezkého děvčete v sadě a otcem nemluvněte, které kvílelo někde v chalupě, nejistě přešlápl, učinil jakési rozhodnutí a zůstal stát zpříma, tvář trochu rozjasněnější.

„Ano, jsem Edric Heriet. Co chcete od mého strýce? Co udělal?“

Hugha to nijak nepohoršilo. Možná že mezi sebou nemají nijak vřelé příbuzenské vztahy, ale tenhle chlapík neotevře ústa, dokud se nedozví, odkud vítr fouká. Když jde do tuhého, krev je přece jen víc než voda.

„Podle mého nejlepšího vědomí a svědomí nic zlého. Potřebujeme však od něho svědectví ve věci, kterou vyřizoval asi před třemi lety, když ho jeho pán poslal z Lai za jistým posláním. Vím, že potom byl — nebo dosud je — ve službách hraběte z Worcesteru, a proto ho v dnešních časech možná budeme těžko hledat. Jestli jste od něho dostal nějakou zprávu nebo nám můžete říct, kde ho hledat, budeme vám vděční.“

V mladém muži to vzbudilo zvědavost, ale stále si nebyl jist. „Mám jen jednoho strýce a jmenuje se Adam. Ano, byl lovčím v Lai a opravdu jsem od svého otce slyšel, že šel bojovat za lenního pána svého lorda, ale nevěděl jsem za koho. Pokud si však vzpomínám, k nám nikdy nezajel. Pamatuji se na něho jen z dětství, když jsem byl klouček, co plaší ptáky z oraniště. Ti dva bratři spolu nikdy dobře nevycházeli. Je mi líto, pane,“ a přestože o lítosti se dalo pochybovat, nepochybně mluvil pravdu a nic nevěděl. „Nemám ponětí, kde může být teď, ani kde byl několik uplynulých let.“

Hugh to musel přijmout a chviličku se zamyslel. „Byli jen dva bratři? Nikdo víc? Sestru neměli? Nic ho netáhlo zpátky sem do kraje?“

„Mám tetu, pane, jedinou. Naše rodina byla nevelká, otec měl hodně práce, aby dokázal obdělat půdu, když jeho bratr odešel, dokud jsem nedospěl já a pak moji dva mladší bratři. Teď to spolu zvládáme docela slušně. Teta Elfrida byla ze všech tří nejmladší, vdala se za bednáře, byl to normanský parchant, mrňavý tmavovlasý chlápek z Brigge, nějaký Walter.“ Aniž si uvědomil svou neprozřetelnost, vzhlédl k malému tmavovlasému normanskému šlechtici na vysokém kostnatém šedém grošákovi a podivil se Hughovu oslnivému úsměvu. „Bydlí spolu v Brigge. Myslím, že mají děti. Ta by mohla něco vědět. Byli si bližší.“

„Nikdo další?“

„Ne, pane, to byli všichni. Myslím,“ řekl váhavě, ale obměkčené, „že byl kmotrem jejího prvorozeného. Třeba si to vzal k srdci.“

„To mohl,“ vlídně přisvědčil Hugh a vzpomněl na vlastního pánovitého dědice, jemuž byl kmotrem Cadfael, „to je docela možné. Jsem vám zavázán, příteli. Aspoň se tam zeptáme.“ Beze spěchu otočil koně nazpátek. „Přeji vám dobrou sklizeň!“ hodil s úsměvem přes rameno, mlaskl na šedáka a odjel se seržanty v patách.

Bednář Walter měl krámek ve městě Brigge na pahorku, v úzké uličce ve stínu hradních zdí. Jeho dílna byla hluboká jeskyně s úzkým průčelím a ústila do otevřeného světlého dvora vonícího nařezaným dřívím, zaplněného hotovými a rozdělanými sudy, káděmi a vědry, i nářadím a materiálem, které patřily k jeho řemeslu. Za nízkou zídkou klesal terén strmými travnatými terasami k Severnu, který dole na úpatí města dělal skoro stejný oblouk jako v Shrewsbury, teď při nízké letní vodě široký a klidný, s písčitými mělčinami vystupujícími nad hladinu, ale vždy připravený se probudit a rozběsnit, kdyby najednou přišly deště.

Hugh nechal seržanty v uličce, sám seskočil z koně a prošel tmavou dílnou dozadu na dvůr. Pihovatý sedmnáctiletý chlapec skloněný nad hoblíkem pilně hobloval dužinu sudu a jiný, asi o rok nebo o dva mladší, opatrně loupal dlouhé vrbové pruty, které budou držet dužiny pohromadě, až se bude sud vsazovat do obruče. Třetí, snad desetiletý hošík rázně zametal hobliny a cpal je do pytlů na pálení. Jak se zdálo, Walter měl plný toulec pomocníků v řemesle, protože si byli všichni podobní a očividně synové jednoho otce, toho malého, pohyblivého tmavovlasého mužíka, který se vztyčil od poříznice s nožem v ruce.

„Čím posloužím, pane?“

„Mistře bednáři,“ řekl Hugh, „hledám jistého Adama Herieta, který je, jak jsem slyšel, bratr vaší ženy. Na statku jeho synovce v Harpecote nevědí, kde by mohl být, ale mysleli, že jste s ním třeba v užším spojení. Můžete-li mi povědět, kde ho najdu, budu vám vděčný.“

Nastalo náhlé, hluboké ticho. Walter stál, vážně na něho upíral zrak a ruka s obloukovým nožem mu pomalu klesla k boku, zatímco přemýšlel. Manuální zručnost mu byla přirozená, ale přemýšlení mu šlo pomalu. Všichni tři hoši stáli stejně němě a zírali, jako zíral jejich otec. Nejstarší musí být Adamův kmotřenec, usoudil Hugh, pokud to Edric věděl správně.

„Pane,“ řekl po chvíli Walter, Já vás neznám. Co si přejete od příbuzného mé ženy?“

„Poznáte mě, Waltře,“ řekl bezstarostně Hugh. „Jmenuji se Hugh Beringar, jsem šerifem tohoto hrabství a Adama Herieta bych se rád zeptal na několik věcí ohledně záležitosti, která je už tři roky stará, a já doufám, že nám ji pomůže vyřídit. Pokud mi můžete zprostředkovat rozmluvu s ním, třeba pomůžete i jemu, nejen mně.“

I zákona dbalý občan o tom mohl za daných okolností pochybovat, ale zákona dbalý občan se slušným podnikem, manželkou a dětmi, o které se musí starat, si to dobře rozmyslí, než odepře šerifovi poctivou odpověď. Walter nebyl žádný hlupák. Zamyšleně přešlápl v pilinách a hoblinách, které jeho nejmladší syn při zametání přehlédl, a s naprosto upřímným a ochotným vzezřením pravil: „Ano, pane, Adam je už několik let u vojska, ale teď se zdá být na jihu skoro klid a on si mohl udělat na pár dní volno. Přicházíte velmi vhod, pane, protože je náhodou u nás.“

Nejstarší chlapec už mezitím udělal pár tichých kroků směrem k domu, ale otec ho nenápadně přitáhl zpátky za rukáv a mžikl po něm rychlým pohledem, který ho přikoval k zemi. „Tenhle chlapec je Adamův kmotřenec a jmenovec,“ řekl Walter bezelstně a postrčil ho kupředu rukou, která ho předtím zadržela. „Ukaž panu šerifovi cestu dovnitř, chlapče, a já si vezmu kabát a přijdu za vámi.“

Tohle nebylo to, co měl Adam mladší v úmyslu, ale poslechl. Buď se otce bál, nebo mu důvěřoval, že ví, co dělá. Pihovatou tvář však měl zasmušilou, když vedl hosta dveřmi do jediné velké místnosti, která sloužila jako pokoj a ložnice jeho rodičům. Nezacloněné okno, které se otvíralo na svah dolů k řece, vpouštělo do středu místnosti hojnost světla, ale kouty se propadaly do tmy vonící dřevem. U velkého stolu s trnoží seděl statný, trochu olysalý muž s hnědými vousy, lokty pohodlně roztažené na desce a před sebou pohár piva. Měl ošlehané vzezření člověka, který žije venku v každém počasí kromě toho nejnepříznivějšího, a z jeho uvolněného klidu vyzařovala bezstarostná síla. Žena, která právě přišla z maličké kuchyňky s naběračkou v ruce, měla stejně štědrou postavu a stejně sytě hnědé vlasy. Chlapci zdědili šlachovitost, tmavé vlasy a pihovatou světlou pleť po otci.

„Mami,“ řekl jinoch, „tady pan šerif se ptá po strýčku Adamovi.“

Promluvil hlasitým oznamovacím tónem a chviličku zůstal stát ve dveřích, než postoupil dál a nechal Hugha projít. Víc udělat nemohl. Otevřené okno bylo dost velké na to, aby jím zdatný muž, který má něco na svědomí, proskočil a upaloval z kopce k řece, kterou mohl přebrodit a ani si nenamočit kolena. Hughovi se oddaný kmotřenec zalíbil a dal si pozor, aby mu neukázal ani sebemenší stopu úsměvu. Očividně zasněná duše, která nevidí v šerifovi nic než zdroj nepříjemností pro malé lidičky. Adam starší však zůstal rozumnou chvilku pozorně a se zájmem sedět, než se zvedl a přívětivě pozdravil.

„Můj pane, tady máte, po čem se ptáte. To jméno a titul patří mně.“

V tuhle chvíli už jeden z Hughových seržantů obchází po svahu pod oknem, zatímco druhý zůstává u koní. To ovšem muž ani chlapec nemohou vědět. Adam očividně zažil dost, aby se snadno nepoplašil a nevylekal, a zatím zde neviděl žádný důvod k jednomu ani druhému.

„Nemějte starost,“ řekl. „Jestli jde o to, že někteří vojáci krále Štěpána opustili svou službu, tady hledat nemusíte. Návštěvu sestry mám povolenou. Je možné, že se někteří zatoulali, ale já ne.“

Žena pomalu a s nejistotou přistoupila k jeho boku, zaražená, ale ne polekaná. Měla oblou, pěknou, růžovou tvář a poctivé oči.

„Pane, můj hodný bratříček přijel takovou dálku, aby se na mě podíval. To přece není nic špatného?“

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Hugh a bez úvodu pokračoval stejně mírným tónem: „Hledám zprávy o jedné dámě, která před třemi lety zmizela. Co víte o Julianě Cruceové?“ Matka a syn i Walter, který právě za Hughovými zády vešel do místnosti, na něj nechápavě pohlédli, ale Adam Heriet rozuměl dobře. Strnul na místě, jak se právě zvedal z lavice, opíraje se o stůl, a zůstal tak s pohledem upřeným do Hughova obličeje, tvář ostražitou a nehybnou. Jméno znal, vrhlo ho o několik let zpátky, a teď si vybavoval každou podrobnost oné cesty a honil je zběsile myslí, jako když vyděšený člověk zběsile přebírá kuličky růžence. Nebyl však vystrašen — jen si uvědomil nebezpečí, bolestné vzpomínky, nutnost rychle přemýšlet a snad si vybrat mezi pravdou, částečnou pravdou a lhaním. Za tou pevnou, neproniknutelnou tváří se mohlo odehrávat cokoli.

„Ano, pane,“ pomalu se probral ze strnulosti, jistěže o ní vím. Jel jsem s ní, já a tři další z čeledi jejího otce, když se chystala vstoupit do kláštera ve Wherwellu. A vím, že ten klášter vyhořel, protože v těch končinách sloužím. Ale jak to, že zmizela před třemi lety? Jak je to možné, když její příbuzní dobře vědí, kde žila? Nyní zmizela — ano, to vím určitě, protože jsem se po ní po požáru marně vyptával. Víte-li o mé paní Julianě od té doby víc než já, prosím vás, povězte mi to. Nedozvěděl jsem se ani slovo o tom, jestli žije, nebo je mrtvá.“

Znělo to naprosto pravdivě — jen kdyby se byl v té chviličce odmlky tak usilovně neuzavřel do sebe. I tak to může být víc než polopravda. Jestli je poctivý, jistě ji tam po té pohromě hledal. Jestli poctivý není — ano, zná nedávné události a mohl je využít.

„Jel jste s ní do Wherwellu,“ řekl místo odpovědi Hugh. „Viděl jste ji tedy, jak bezpečně vchází do bran kláštera?“

Tentokrát bylo ticho skutečně krátké, ale výmluvné. Řekne-li směle ano, bude lhát. Pokud ne, bude možná mluvit pravdu.

„Ne, pane, to jsem neviděl,“ řekl Adam těžce. „Mrzí mě to, ale ona si to nepřála. Poslední noc jsme spali v Andoveru a pak jsem s ní jel těch posledních pár mil. Když jsme byli míli před cílem — ale ne na dohled, protože tam byl kousek lesa —, poslala mě zpátky se slovy, že chce vykonat poslední kus cesty sama. Udělal jsem, co si přála. Dělal jsem to tak od doby, kdy jsem ji nosil v náručí a kdy jí byl rok,“ řekl a z jeho temného sebeovládání poprvé vyšlehl oheň jako kratičký záblesk z bouřkového mračna.

„A ostatní tři?“ zeptal se vlídně Hugh.

„Ty jsme nechali v Andoveru. Když jsem se vrátil, společně jsme se vydali domů.“

Hugh se zatím nezmínil o nesrovnalosti v čase. To si může nechat do zásoby a použít to, až bude Adam daleko od rodinné soudržnosti a bude si méně jistý.

„A od toho dne o Julianě Cruceové nic nevíte?“

„Ne, pane, nic. Pokud vy ano, proboha, povězte mi to, třeba i to nejhorší.“

„Měl jste ji rád?“

„Byl bych za ni dal život. I teď bych to udělal.“

To se ti ještě může stát, pomyslel si Hugh, ukáže-li se, že jsi nejlepší herec, jaký kdy chodil po světě. V tomto člověku, jehož krátké výbuchy vášně měly veškerou sílu pravdy, a který přesto volil slova s pozoruhodnou obezřetností, se nemohl vyznat.

Proč ta opatrnost, nemá-li co skrývat?

„Máte tu koně, Adame?“

Muž k němu zvedl oči a dlouze, přemýšlivě se na něho zahleděl očima hluboko pod huňatým obočím. „Ano, pane.“

„Potom vás musím požádat, abyste ho osedlal a jel se mnou.“

Té žádosti se nedalo vzepřít a Adam Heriet to dobře věděl, ale byla aspoň přednesena tak, že mohl vstát a jít s klidnou důstojností. Odstrčil lavici a postavil se.

„Kam pojedeme, pane?“ A pihovatému chlapci, nedůvěřivě přihlížejícímu ze stínu, řekl: „Běž mi osedlat, kluku, ať jsi nějak užitečný.“

Adam mladší šel, ač nerad a s dlouhým ohlédnutím přes rameno. Za chviličku zadupala na ušlapané půdě dvora kopyta.

„Musíte znát,“ řekl Hugh, „všechny okolnosti rozhodnutí, které tu dívku zavedlo do kláštera. Víte, že byla jako dítě zasnoubena Godfridu Marescotovi a že on zasnoubení zrušil, aby se stal mnichem v Hyde Meadu.“

„To vím.“

„Po požáru Hyde Meadu, když se mniši rozptýlili, přišel Godfrid Marescot do Shrewsbury. Od vyplenění Wherwellu si dělá starosti a touží mít o dívce nějaké zprávy. Ať už mu můžete něco sdělit nebo ne, Adame, chtěl bych, abyste jel se mnou a navštívil ho.“ Zatím ani slovo o té maličkosti, že do vyvoleného útočiště nedojela. Z Adamovy zkušené a ovládané tváře se také nedalo nijak vyčíst, zda to ví nebo ne. „Nemůžete-li to nijak osvětlit,“ pokračoval Hugh přívětivě, „můžete s ním aspoň o ní promluvit a podělit se o vzpomínku, která je teď, v téhle situaci, pro jednoho trochu těžká.“

Adam se dlouze, pomalu, opatrně nadechl. „Rád, pane. Byl to znamenitý muž, aspoň to každý říká. Byl proti ní starý, ale znamenitý člověk. Byla to velká škoda. Pořád o něm povídala, byla hrdá, jako by se měla stát královnou. Je to škoda, že si takové děvče vybralo klášter. Ve všem by se mu byla vyrovnala. Znal jsem ji. Pojedu s vámi rád.“ A manželovi a manželce, kteří stáli těsně u sebe plní údivu a nedůvěry, řekl klidně: „Shrewsbury není daleko. Budete mě tu mít zpátky, než se nadějete.“

Zpátky do Shrewsbury to byla zvláštní, a přece všední jízda. Celou cestu se ten otužilý a odolný voják choval, jako by nevěděl, že je zatčen a podezřelý z něčeho zatím nevyřčeného, přestože až příliš dobře věděl, že oba seržanti jedou za ním každý z jedné strany pro případ, že by se pokusil ujet. Jezdil dobře a měl pod sebou velmi slušného koně, a musel mít dobrou pověst a důvěru u svého velitele, když si takhle dobře vybaven směl vyjet, kam se mu zlíbilo. Na své postavení se nevyptával a neprozrazoval žádnou úzkost; nejméně třikrát se však zeptal, než dojeli na dohled Svatého Jiljí:

„Pane, slyšel jste o ní něco od té doby, kdy přišla ta bída na Winchester?“

„Pane, jestli jste se vyptával kolem Wherwellu, přišel jste na nějakou stopu? Musela tam být spousta rozehnaných jeptišek.“

A nakonec prosebně: „Pane, opravdu nevíte, zda žije?“

Na nic nedostal přímou odpověď, protože ji nikdo neznal. Nakonec, když minuli návrší se Svatým Jiljím a jeho nízké střechy a skromnou věžičku, řekl zamyšleně: „To musela být těžká cesta — pro nemocného stárnoucího muže, putujícího o samotě z Hyde Meadu. Divím se, jak to pan Godfrid vydržel.“

„Nebyl sám,“ řekl skoro nepřítomně Hugh. „Z Hyde Meadu sem přijeli dva.“

„To je dobře,“ souhlasně přikývl Adam. „Říkalo se totiž, že je těžce raněný. Bez pomocníka by byl mohl cestou padnout.“ A pomalu, opatrně se nadechl.

Pak jel mlčky, snad kvůli stínu zdi opatství, která mu čněla po levici a odřezávala odpolední slunce na prašné cestě jako ostrý černý nůž.

Obloukem brány projeli do obvyklého odpoledního ruchu po půlhodince, dopřávané mladším bratrům k hrám a starším k zdřímnutí po obědě. Teď vstávali a vycházeli za svým zaměstnáním, ke stolkům ve skriptoriu, k práci na zahradách podél Gaye, do mlýna nebo k sádkám na rybnících. Když bratr fortnýř zahlédl Hughova nohatého šedáka, vyšel ze strážnice, všiml si doprovázejících důstojníků a s jistou přirozenou zvědavostí pohlédl na neznámého, který jel s nimi.

„Bratr Humilis? Ne, nenajdete ho ani ve skriptoriu, ani v dormitáři. Dnes ráno po mši cestou přes nádvoří omdlel, a přestože si pádem příliš neublížil, protože ho ten mladý chytil do náruče a jemně ho položil, chvíli to trvalo, než ho vzkřísili. Odnesli ho do nemocnice a je tam s ním teď bratr Cadfael.“

„To je mi líto,“ řekl Hugh a ovládl úlek a starost. „Tak to ho teď sotva mohu obtěžovat…“ Přesto, pokud byl toto další krok ke konci, který byl podle Cadfaela nevyhnutelný a každým dnem se přibližoval, nemohl si Hugh dovolit odložit žádný výslech, který by mohl vrhnout světlo na osud Juliany Cruceové. Humilis sám nejnaléhavěji toužil vědět.

„Ale on už se probral,“ ujistil ho fortnýř, „a vládne svými silami — díky Bohu, vládci nás všech! — jako vždycky. Chce se vrátit do své cely v dormitáři a tvrdí, že ještě nějaký čas může plnit své povinnosti, ale nechají ho tam, kde je. Je plně při smyslech a vůli má pevnou. Máte-li pro něj nějakou důležitou zprávu, došel bych se aspoň podívat, jestli vás k němu pustí.“

Odpovědnou osobou v nemocnici, která rozhodne podle svého úsudku, myslel bratra Edmunda nebo bratra Cadfaela.

„Počkejte tady!“ rozhodl se Hugh, seskočil ze sedla a vyrazil přes nádvoří k severozápadnímu rohu, kde stála nemocnice vestavěná do kouta klášterní zdi. Oba seržanti také sesedli a bděle dohlíželi na svého svěřence, přestože se zdálo, že Adam je zcela připraven směle odrazit všechny šerifovy otázky. Chviličku seděl nepohnutě v sedle a pak seskočil a dobrovolně předal uzdu podkonímu, který přišel pro Hughova koně. Mlčky čekali a Adam se zatím s obezřetným zájmem rozhlížel po shluku budov.

Hugh potkal bratra Edmunda, když právě vycházel ze dveří nemocnice, a bez okolků se zeptal: „Slyšel jsem, že tu máte bratra Humilise. Může přijímat návštěvy? Mám tady pod stráží toho chybějícího muže a při troše štěstí bychom z něho mohli něco dostat, než bude mít čas vymyslet si neproniknutelnou lež.“

Edmund zamžikal ve snaze odložit své vlastní starosti a uvědomit si starosti jiného. Pak po zaváhání řekl: „Denně slábne, ale teď odpočívá, a záležitost té dívky ho znepokojuje, protože cítí, že ji k tomu přivedl svým jednáním. Mysl má silnou a odhodlanou. Myslím, že by vás určitě rád viděl. Je u něho Cadfael — rána se mu zase otevřela, když upadl, ale je čistá. Ano, jděte k němu.“ Obličejem říkal, co nevyřkl rty: „Kdo ví, jak dlouho tu ještě bude? A klid mysli by mohl ten čas prodloužit.“

Hugh se vrátil ke svým mužům. „Pojďte, můžeme dovnitř.“ A seržantům přikázal: „Počkejte přede dveřmi.“

Jakmile vstoupil s poslušným Adamem v patách do nemocnice, uslyšel známý Cadfaelův hlas. Bratra Humilise neuložili do společného pokoje, ale do jedné z malých, tichých, odloučených cel, a dveře byly dokořán. Veškeré vybavení tvořilo lůžko a stoleček pro knihu nebo lampičku, a otevřené dveře a okno vpouštěly dovnitř světlo a vzduch. Bratr Fidelis klečel u lůžka a podpíral chorého, zatímco Cadfael dokončoval obvaz kyčle a rozkroku, kde křehká, čerstvě zajizvená tkáň při pádu trochu pukla. Svlékli ho donaha a odhodili pokrývku, ale pohled na lůžko ode dveří zastíralo Cadfaelovo statné tělo a při zvuku kroků Fidelis okamžitě natáhl přes pacienta prostěradlo až k pasu. Dlouhé tělo bylo tak vyhublé, že je mladý muž mohl chvilku udržet jednou paží, ale propadlá tvář byla výrazná a pevná jako vždy a hluboké oči jasné. Podroboval se ošetření s trpělivým pousmáním jako prospěšnému ukázňování. Trosky těla před zrakem nezasvěcených zakryl žárlivě chlapec, ne on sám. Když natáhl prostěradlo, otočil se, natřásl čistou plátěnou košili, která tu ležela připravená, zvedl ji Humilisovi nad hlavu, velmi obratně pomohl jeho tenkým pažím do rukávů a zvedl ho, aby mu urovnal záhyby pod tělem. Teprve pak se otočil a pohlédl ke dveřím.

Hugha znal, přijímal, dokonce vítal. Humilis i Fidelis jako jeden pohlédli na toho, kdo šel za ním.

Urostlejší příchozí přelétl rychlým pohledem Hughovi přes rameno z jedné tváře k druhé. Byl to jen zákmit bystrého pohledu, který se dotkl a prchl, bleskové zhodnocení těch, s nimiž bude muset jednat. Bratr Cadfael očividně patřil sem a nepředstavoval žádnou hrozbu, nemocný na lůžku byl znám podle své pověsti, ale třetí bratr, který stál naprosto nehybně u lože a velké oči mu pod kápí blýskaly, byl hůře zařaditelný Na Fidelise pohleděl Adam Heriet naposled a nejdéle, pak sklopil oči a nasadil uzavřený výraz.

„Bratr Edmund říkal, že smíme přijít,“ vysvětlil Hugh, „pokud vás ovšem unavujeme, pošlete nás pryč. Je mi líto, že vám není dobře.“

„Nejlepším lékem bude,“ pravil Humilis, „máte-li pro mě nějakou lepší zprávu. Bratr Cadfael se nebude zlobit, když se mu do díla připlete jiný doktor. Nejsem tak nemocný, jen se mi udělalo slabo — to horko je čím dál tíživější. Hlas měl o trochu méně vyrovnaný než obvykle a vyslovoval pomaleji, dýchal však pravidelně a oči měl čiré a klidné. „Koho jste to přivedl?“

„Nicholas vám jistě před odchodem pověděl,“ vysvětlil Hugh, „že jsme již vyslechli tři ze čtyř, kteří dělali Julianě doprovod, když jela do Wherwellu. Tohle je čtvrtý — Adam Heriet, který s ní jel poslední kus cesty a nechal své společníky čekat v Andoveru, než se vrátí.“

Bratr Humilis vzepřel své křehké tělo a posadil se, aby si ho mohl prohlédnout, a bratr Fidelis poklekl a podepřel ho paží přes oporu polštáře. Hlavu sklonil do stínu za hubeným ramenem svého pána.

„Tak? Známe tedy už všechny, kdo ji střežili. Tak vy,“ řekl Humilis a naléhavě zkoumal statnou postavu a hranatou tvář se staženým obočím, jež proti němu skláněla opálené čelo jako býk před útokem, „musíte být ten, o kterém říkali, že ji miloval od dětství.“

„Je to pravda,“ přisvědčil pevně Adam Heriet. „Povězte mu,“ vybídl ho Hugh, „jak a kdy jste se s dámou naposled rozloučil. Mluvte, je to váš příběh.“

Heriet se dlouze a zhluboka nadechl, avšak nedal najevo žádný strach ani napětí, a znovu to vyprávěl tak, jak to pověděl Hughovi v Brigge. „Přikázala mi, abych ji opustil. Poslechl jsem. Byla mou paní, směla mi přikázat, co chtěla. Udělal jsem, co ode mne žádala.“

„A vrátil jste se do Andoveru?“ zeptal se mírně Hugh. „Ano, pane.“

„Moc jste nespěchal,“ prohodil Hugh se stejnou klamnou mírností. „Z Andoveru je to do Wherwellu jen pár mil a vy říkáte, že vás propustila míli před městem. Přesto jste se do Andoveru vrátil až za soumraku, o mnoho hodin později. Kde jste byl celou tu dobu?“

Ledový otřes, který Adamem projel a na okamžik mu sebral dech, se nedal přehlédnout. Jeho ostražitě zastřené oči se na okamžik široce otevřely a divoce mžikly po Hughovi. Potom se opět sklopily. Dalo mu krátkou, ale zřetelnou námahu ovládnout hlas a myšlenky, ale dokázal to hrdinně hladce, takže se odmlka zdála příliš krátká na to, aby si něco vymyslel.

„Pane, nikdy předtím jsem nebyl tak daleko na jihu a počítal jsem tenkrát, že se tam už nikdy nepodívám. Propustila mě a Winchester byl nedaleko. Slyšel jsem o něm vyprávět, ale nikdy jsem nepomyslel, že jej uvidím. Vím, že jsem neměl právo si vypůjčit čas, ale udělal jsem to. Jel jsem do města a zůstal jsem tam celý den. Tenkrát byl mír a člověk se tam mohl procházet, prohlédnout si velký kostel, najíst se v pivnici a vůbec se nemusel bát. Tak jsem to udělal a vrátil se do Andoveru až pozdě večer. Když vám to říkali, nelhali. Vyrazili jsme k domovu až druhý den ráno.“

Zde převzal výslech Humilis, který znal město jako dlaň své ruky, suše a klidně, oči i hlas opět bdělé a plné života. „Kdo by vám vyčítal, že jste si udělal chvíli volno, když jste své poslání vyřídil? Co jste všechno ve Winchesteru viděl?“

Adamův dech se zase uvolnil. Tohle nebyl pro něho žádný problém. Velmi podrobně začal líčit město biskupa Jindřicha od severní brány, kudy vstoupil, po louky u svatého Kříže a od katedrály a hradu Wolvesey po severozápadní pole u Hyde Meadu. Dovedl podrobně popsat průčelí na strmé hlavní ulici, zlatou schránu svatého Swithuna a velkolepý kříž, který biskup Jindřich věnoval katedrále svého předchůdce biskupa Walkelina. Bezesporu viděl všechno, co tvrdil. Humilis si s Hughem vyměnil pohled a ujistil ho o tom. Hugh ani Cadfael, který stál opodál a všeho si všímal, nikdy ve Winchesteru nebyli.

„Takže to je všechno, co víte o osudu Juliany Cruceové,“ řekl nakonec Hugh.

„Neslyšel jsem o ní ani slovo od chvíle, kdy jsme se toho dne rozloučili,“ řekl Adam a opravdu to vypadalo jako pravda. „Leda byste mi mohl něco povědět vy. Však víte, že jsem se vás na to pořád ptal.“ Již se však neptal, a dokonce i opakování ztratilo veškerou předchozí naléhavost.

„Něco vám povědět mohu a také vám to povím,“ řekl náhle drsně Hugh. „Juliana Cruceová do Wherwellu nikdy nevstoupila. Převorka z Wherwellu o ní nikdy neslyšela. Toho dne zmizela a vy jste byl poslední, kdo ji viděl. Co vy na to?“

Adam se něj dlouze a němě díval. „Říkáte, že je to takhle?“ pomalu řekl.

„Říkám vám to, přestože si myslím, že jsem vám to říkat nemusel, protože jste to věděl líp než kdo jiný. I nyní jste jediný, kdo zbyl, jediný, kdo může, kdo musí vědět, kam se poděla, když nikdy nedorazila do Wherwellu. Kam šla a co se s ní stalo a zda je na této zemi, anebo pod ní.“

„Přísahám Bohu,“ pomalu odpověděl Adam, „že když jsem se se svou paní na její přání rozloučil, byla živá a zdravá a modlím se, aby to tak bylo i nyní, ať je kdekoli.“

„Věděl jste, jaké cennosti s sebou vezla, viďte? Bylo to dost, aby vás to zlákalo? Ptám se vás nyní podle předpisu: oloupil jste svou paní a dopustil jste se na ní násilí, když s vámi zůstala sama a nebyl u toho žádný svědek?“

Fidelis jemně položil Humilise zpátky na polštář a postavil se vedle něj zpříma. Ten pohyb Adama na chviličku upoutal. Pak pronesl hlasitě a jasně: „Naopak, byl bych tenkrát pro ni zemřel, a raději bych zemřel i dnes, jen aby nemusela prožít jediný okamžik hoře.“

„Výborně!“ odsekl Hugh. „To tvrdíte vy. Já vás však musím zadržet, dokud nebudu vědět víc. Protože já toho budu vědět víc, Adame, než ten spletitý uzel pustím z ruky.“ Došel ke dveřím, kde čekali jeho seržanti na pokyny, a povolal je dovnitř. „Vezměte tohoto muže a ubytujte ho na hradě. Bezpečně!“

Adam mezi nimi vyšel beze slůvka údivu nebo námitky. Nic jiného nečekal, události ho sevřely tak těsně, že za ním nyní musely zamknout dveře. Zdálo se, že není příliš znepokojen nebo polekán, přestože to byl silný, zkušený chlapík, který nedával najevo, co si myslí. Ode dveří se jednou ohlédl, všechny je přejel pohledem, ale nic neřekl. Hughovi neprozradil nic a Cadfaelovi jen maličko, pouhou jiskřičku, jež zatím nemohla vrhnout žádné světlo.

[IX]

Bratr Humilis sledoval odchod vězně a stráží dlouhým, neuhýbavým pohledem, a když zmizeli, padl s hlubokým vzdechem zpátky na lůžko a zahleděl se do nízké kamenné klenby nad sebou.

„Vyčerpali jsme vás,“ řekl Hugh. „Necháme vás teď odpočívat.“

„Ne, počkejte!“ Na vysokém čele vyrážely drobounké krůpěje potu. Fidelis se naklonil a setřel je, a na okamžik na něho zazářil nepřítomný úsměv, který se pomalu změnil v zamračení.

„Běž, synu, jdi se projít na sluníčko a na vzduch. Trávíš pečováním o mne příliš mnoho času, a vidíš, že teď nic nepotřebuji. Není správné, aby sis tu ze mne udělal svou jedinou práci. Za chviličku usnu.“ Z jeho pokojného hlasu, třebaže byl slabý, nebylo jasné, zda mluví o pouhém zdřímnutí za parného odpoledne, nebo o posledním spánku a probuzení duše. Dotkl se na okamžik ruky mladého muže nejlehčím možným dotekem, přísně zdrženlivým, aby nebyl pohlazením. „Ano, běž, přeji si to. Dodělej za mne mou práci, máš jistější ruku než já a detaily… jsou pro mne teď příliš drobné.“

Fidelis na něho shlédl s ovládanou tváří, krátce zvedl pohled k oběma přihlížejícím a zase poslušně sklopil jasné šedé oči, které tak nápadně kontrastovaly s vlnitým bronzovým věncem jeho tonzury. Odešel, jak byl požádán, snad rád; na každý pád svobodným, rychlým krokem.

„Nicholas se ani nezdržel,“ pravil Humilis, když chlapcovy lehké kroky dozněly do ticha, „aby mi řekl, jaké cennosti má snoubenka s sebou vzala. Byly tak výrazné, že by se daly poznat, kdyby je někdo vystopoval?“

„Pochybuji, že by se našly jiné stejné,“ odpověděl Hugh. „Zlatníci a stříbrotepci obvykle vytvářejí své vlastní vzory, a i když věci dělají do páru, nevím, jestli se někdy přesně shodují. Tyhle byly dost ojedinělé. Jakmile je někdo pozná, bude to jasné.“

„Smím vědět, co to bylo? Vyrozuměl jsem, že s sebou měla peníze v mincích — ty slouží každému, kdo je vezme. Ale to ostatní?“

Hugh, který měl zrcadlovou paměť na slova, je ochotně popsal: „Pár stříbrných svícnů v podobě dlouhých šišek ovinutých révou, se zhasínátky na stříbrných řetízcích, také zdobených vinnými listy. Stříbrný kříž o délce mužské ruky na třístupňovém stříbrném podstavci, posázený polodrahokamy ze žlutého křemene, ametystu a achátu, spolu s podobným křížkem ze stejného kovu a se stejnými kameny, na malíček dlouhým, na tenkém stříbrném řetízku, jaký by mohl nosit kněz. Také nějaké šperky, náhrdelník z leštěných kamenů z kopců nad Pontesbury, stříbrný náramek s rytými úponky vikve a zvláštní stříbrný prsten, kolem dokola posázený malými emailovými žlutými a modrými kvítky. To je všechno. Všechny určitě opustily toto hrabství. Pokud se vůbec najdou, najdou se někde na jihu, kde s nimi zmizela.“

Humilis ležel klidně se zavřenými víčky a rty se mu bezhlase pohybovaly při popisu toho zboží. „Maličké jmění,“ zašeptal. „Ale ne zas tak malé pro nějakou bídnou duši. Opravdu věříte, že mohla zemřít pro těch pár věcí?“

„Muži i ženy už umřeli pro mnohem míň,“ řekl bez obalu Hugh.

„Ano, to je pravda. Křížek,“ pravil Humilis a rty se mu opět pohnuly zapamatovanými slovy, „na malíček dlouhý, posázený žlutými kamínky, zelenými acháty a ametysty… Stejný jako oltářní kříž, ale na nošení. Ano, ten by se poznal.“

Na čele mu opět vystoupily krůpěje potu a velká kapka mu stekla pod zavřené víčko. Cadfael palčivé krůpěje setřel a zamračeným pohledem vyprovodil Hugha ze dveří. Pak ho následoval.

„Budu spát…“ řekl Humilis a slabě se na okamžik usmál.

Ve velké místnosti na druhé straně kamenné chodby, kde stálo po stranách uličky dvanáct postelí, zvedali bratr Edmund a ještě jeden bratr obrácený zády, takže se jeho silná vzpřímená postava nedala poznat, lůžko s laickým bratrem, aby je kousek odsunuli podél zdi a udělali místo na novou postel pro nového pacienta. Pomocník postavil svůj konec lůžka, právě když šli Cadfael s Hughem okolo otevřených dveří. Napřímil se a otočil, zamnul si ruce otlačené od té tíhy a ukázal jim tmavé rovné obočí a planoucí oči bratra Uriena. Byl nezvykle spokojen se sebou a osobami kolem a na tváři měl nepatrný napjatý úsměv, který mu stáčel rty, ale nehasil doutnání v jeho očích. Díval se za nimi jako za míjejícím stínem, a jakmile byli pryč, překročil jejich stopu a šel složit náruč vypraného prádla do skříně na chodbě.

V nemocnici bylo zvykem nechávat všechny dveře otevřené, aby pozorné uši spolehlivě zaslechly volání o pomoc a pomoc mohla přispěchat. Hlasy, bohoslužebný zpěv, dokonce i čiřikání ptáků se tu volně rozléhaly. Jen za bouřky nebo lijáku anebo v zimním chladu se dveře zavíraly a zavěšovaly okenice. Nyní, v letním žáru, nikdy.

„Ten člověk lže,“ řekl Hugh, zatímco přecházel po Cadfaelově boku velké nádvoří a potýkal se s předivem pravdy a klamu. „A přitom zpoloviny mluví pravdu. Která polovička je lživá? To mi povězte!“

„Kdybych to dokázal,“ mírně odvětil Cadfael, „nebyl bych pouhý smrtelník.“

„Měl její důvěru, věděl, kolik toho veze, jel s ní posledních pár mil sám a od té doby po ní není ani stopy,“ zlostně přežvykoval Hugh důkazy. „Přesto se mě cestou sem znova a znova ptal, jestli vím, zda je živá nebo mrtvá, a přísahal bych, že se ptal upřímně. A teď se na něho podívejte! Uprostřed té záležitosti tu stojí jako špalek, nic nenamítá, když ho zatýkáme, a nedává najevo žádnou starost o její osud. Jak tomu rozumět?“

„Jak rozumět celé té věci?“ souhlasil lítostivě Cadfael. „Myslím si totéž co vy: že lže. Ví, co neřekl. Pokud se ale zmocnil všeho, co měla, co s tím udělal? Není to žádné velké bohatství, ale mělo by to přece větší cenu než nízký plat, nebezpečí a pot prostého vojáka, a přesto je očividně pořád tím prostým vojákem a ničím víc.“

„Voják to je,“ uťal Hugh, „ale prostý není. Ty jeho vytáčky a proměny mi nejdou na rozum. Winchester zná dobře — ano, snad, ale ať už tyhle roky sloužil kde chtěl, od letošní zimy se okolo Winchesteru točí všechna vojska. Jak by ho mohl neznat? Přesto bych přísahal, že ze začátku opravdu nevěděl a toužil vědět, co se s tím děvčetem stalo. Buď to, anebo je to ten nejvychytralejší komediant, jaký se kdy šklebil na obecenstvo.“

„Když jste ho přivedl,“ zamyšleně řekl Cadfael, „nezdál se mi nijak nesvůj. Opatrný, to ano, a pečlivě volil slova — což jim dodává ještě větší význam,“ dodal a rozjasnil se. „Budu o tom přemýšlet. Ale strach ani úzkost necítil, to se mi nezdá.“

Došli k bráně, kde čekal štolba s Hughovým koněm. Hugh uchopil uzdu, stoupl do třmene a ohlédl se na přítele.

„Řeknu vám, Cadfaele, že jediná spolehlivá cesta z téhle motanice by byla, kdyby se to děvče někde objevilo živé a zdravé. Pak by se nám všem ulevilo. Ale vy už jste letos dostal víc než svůj spravedlivý příděl zázraků a sotva se odvážíte žádat o další.“

„Přesto,“ zamračil se Cadfael na tu rozházenou změť střípků, které se nechtěly dát složit dohromady, „něco na mě v koutku mysli mrká, a když se tím směrem podívám, je to pryč. Jen taková bludička — ani jiskřička to není…“

„Nechte ji být,“ řekl Hugh, otáčeje koně k bráně. „Nefoukejte do ní, jinak úplně zhasne. Když budete dýchat na opačnou stranu, kdo ví? Třeba se rozhoří jako svíčka a přitáhne můry, aby si spálily křídla.“

Bratr Urien liknavě skládal prádlo do skříně. Nechal předtím Fidelise projít a neupozornil na sebe, protože myslel na ty tři, kdo zůstali v pokoji nemocného, a kamenné zdi roznášely po chodbě a do otevřených dveří dutou ozvěnu. Smysly bratra Uriena byly zbystřené vnitřním utrpením tak, že mu naskakovala husí kůže a krátké vlasy se ježily nad zvuky, které by jinému uchu asi připadaly tiché a jemné, ale pro Urienovy uši znamenaly muka.

Přesně a poslušně plnil vše, co od něho Edmund žádal: přestěhovat postel, aniž by vyrušil ležícího, který byl napůl ochrnutý a stařičký, a připravit další lůžko pro jiného trpícího. Otočil se a nezakrytě sledoval odchod šerifa a bratra bylinkáře a v mysli mu stále vířila ostře zapamatovaná slova. Všechny ty výrobky z drahého kovu a polodrahokamů, jež zmizely se zmizelou ženou. Oltářní kříž — ten tu nebyl důležitý. Ale křížek na stříbrném řetízku… Benediktinští bratři si nesmějí ponechávat ani nejmenší osobní věci, ovoce světa, bez dovolení, jež je udíleno jen zřídka. Přesto jsou bratři, kteří nosí na krku řetízek — alespoň jeden. Tolik si je jist, že jednoho se k svému hořkému ponížení sám dotkl.

Také čas mluvil hlasitě, čas a místo. Ti, kdo zabili se zoufalým rizikem pro zisk a octnou se v tísni, hledají útočiště, kde se dá. Naloupené se dá schovat, dokud nebude opět možné a prozíravé dát se na útěk. Ale proč potom následovat toho zlomeného křižáka sem do Shrewsbury? Po vypálení Hyde by býval útěk snadný. Kdo mohl v tom pekle počítat hlavy?

Nikdo však nevěděl lépe než on, jak láska, nebo jak se vlastně doopravdy tato muka jmenují, může vzniknout, vyživit se, tyransky se zmocnit duše člověka s daleko větší zuřivostí a prudkostí tady v klášteře než venku ve světě. Jestliže mohl být on přiveden k takovému utrpení, které ho zaslepuje a dohání k šílenství, proč ne jiný? A jak by takové dvě oběti neměly něco, co je spojuje? Kdyby nic jiného, je to nevyhnutelná provinilost a bolest. A Humilis je nemocný člověk, dlouho už žít nebude. Až uvolní své místo, bude tam prostor pro jiného — prázdnota po něm začne jednou nesnesitelně bolet. Urienovo srdce tálo jako vosk, když si představoval, co možná Fidelis snáší ve svém neproniknutelném mlčení.

Dodělal práci, k níž byl povolán do nemocnice, zavřel prádelník, jednou se rozhlédl po otevřené společné ložnici a vyšel na nádvoří. Ve světě býval komorníkem a podkoním, neuměl žádné řemeslo, a než vstoupil do řádu, dovedl stěží číst a psát. Propůjčoval své svaly a sílu tam, kde bylo třeba, uvnitř i venku, při každé práci. Nelitoval námahy, kterou ho taková práce stála, ani neměl pocit, že ho neodborná pomoc ponižuje, protože oheň, který ho zevnitř pálil, se domáhal cesty ven, jinak nemohl na lůžku spát, ale ani dosáhnout úlevy při bdění. Ať dělal co dělal, nemohl se zprostit té příliš dobře zapamatované tváře ženy, která ho odkopla a zanechala v neúkojném hladu a žízni. Spatřoval tu hladkou mladistvou tvář, obraz nevinnosti, a její veliké čiré šedé oči v chlapci Rhunovi, dokud se k němu ty oči zplna neobrátily a nesežehly mu ledví svou laskavostí a soustrastí. Ale její bohaté, ohnivě planoucí vlasy, ne rezavé, ale hnědé ve svém jasu, nalezl pouze u bratra Fidelise, jemuž seděly jako koruna nad velikýma šedýma očima, čirými křišťály vzpomínek. Tvář jeho ženy byla jasná, vznešená a smělá. Tento zrcadlový obraz byl bez hlasu, a proto nemohl nikdy být drsný nebo zlomyslný, nikdy nemohl odsuzovat, nikdy zděsit. A patřil naštěstí muži, nikoli tomu krutému, proradnému ženskému plemenu. Jednou snad před ním Fidelis ucouvl, poplašen a zděšen. Ale on už tenkrát řekl, že to tak nebude vždycky, a věřil tomu.

Naučil se uměřené mnišské chůzi, ale ne pokoji mysli, který ji měl doprovázet. Když sklopil oči a zastrčil zkřížené ruce do rukávů, mohl jít uvnitř těchto zdí kamkoli a bude brán jako jeden z mnohých. Šel tam, kam byl poslán Fidelis, jak věděl, a kam určitě šel z úcty k lavici, na níž sedával vedle stálého obyvatele, jemuž náležela, před sebou na pultě list pergamenu a kelímky s barvami, u práce, kterou Humilis započal a kterou měl on podle jeho přání dokončit.

Na druhém konci řady výklenků skriptoria, pod jižní kostelní zdí nacvičoval předzpěvák Anselm na přenosných varhanách sled půl tuctu not a opakoval je znovu a znovu jako produchovnělý ptačí křik, sladký a tesklivý. Byl tam s ním jeden žáček a bezstarostně stoupal do výše svým dětským hláskem, jak už to nadané děti umějí a diví se, proč dospělí tolik nadělají s něčím, co přichází přirozeně a nestojí žádnou bolest. Urien o hudbě nevěděl skoro nic, ale pronikavě ji cítil, jako cítil vše, jako šípy zabodávající se do masa. Chlapecký hlas zněl čistěji a věrněji než jakýkoli nástroj, nevěda, že dovede sevřít srdce. Jeho majitel by si byl raději hrál s ostatními žáky venku na Gaye.

Výklenky skriptoria byly hluboké, kamenné mezistěny nepropouštěly zvuk. Fidelis posunul stolek tak, aby mohl sedět v polostínu a slunce mu dopadalo na list. Levou stranou byl natočen ke světlu, takže si rukou nestínil, když pracoval, přestože svinutý úponek, který mu sloužil za model ozdoby velkého M, už v žáru vadl. Pracoval jistou rukou a velmi jemným štětečkem, proplétal jemné kudrlinky stonku a obohacoval je světlými, jasnými hvězdičkami kvítků křehkých jako pavučina. Když kolem proběhl chlapec propuštěný z lekce zpěvu, Fidelis ani nevzhlédl. Když Urien vrhl dlouhý stín a nešel dál, ruka, jež držela štětec, se na okamžik zastavila a pak pokračovala v dlouhých, úhledných tazích, ale Fidelis ani pak nevzhlédl. Podle toho si bratr Urien uvědomil, že byl poznán. Ke komukoli jinému by němý malíř krátce vzhlédl a na mnohé z bratrů by se usmál. Ale když nevzhlédl, jak ho mohl poznat? Podle mlčení stejně těžkého, jako bylo jeho, nebo nějakým oživením, které zaplavilo jeho tělo a způsobilo, že mu na šíji vstaly vlasy, když se přiblížil tento muž?

Urien vkročil do výklenku, zůstal stát Fidelisovi po boku a shlížel na složité M, kterému ještě scházelo zlacení. S ještě pronikavějším uvědoměním shlížel na kousek tenkého stříbrného řetízku, který probleskoval mezi záhyby shozené kápě a proplétal se s krátkými rudohnědými vlásky na ohnuté šíji. Křížek na malíček dlouhý, posázený žlutými, zelenými a fialovými kameny… Byl by mohl vsunout prst pod řetízek a vytáhnout jej, ale nedotkl se ho. Poučil se, že dotek znamená okamžité odloučení, studený odstup.

„Fidelisi,“ ozval se tichoučký roztoužený hlas u hochova ramene, „vyhýbáš se mi. Proč to děláš? Mohu ti být tím nejvěrnějším přítelem, jakého jsi kdy měl, jen kdybys mi to dovolil. Co bych pro tebe neudělal? A ty přítele potřebuješ. Takového, který zachovává tajemství a je stejně mlčenlivý jako ty. Pusť mě k sobě, Fidelisi…“ Neřekl „bratře“. „Bratr“ je jméno vzdálené touze, snadné pojmenování, to neotřese myslí ani duchem. „Pusť mě k sobě a já ti oplatím veškerou láskou a věrností, jakou potřebuješ. Až do smrti!“

Fidelis pomaloučku odložil štětec a položil obě ruce na kraj stolku, jako by se chystal vstát, a to se strnulým tělem a zatajeným dechem. Urien naléhal dál s tlumeným chvatem.

„Nemusíš se mě bát, myslím to s tebou dobře. Nehýbej se, neodtahuj se! Já vím, co jsi udělal. Já vím, co skrýváš… Nikdo jiný o tom ode mne neuslyší, pokud splníš, co po tobě chci. Mlčení zaslouží odměnu… láska si zaslouží lásku!“

Fidelis sklouzl po naleštěném dřevě lavice a postavil se tak, že měli mezi sebou stolek. Tvář měl bledou a sevřenou, rozšířené šedé oči obrovské. Bouřlivě zavrtěl hlavou a pohnul se, aby se protlačil kolem Uriena a dostal se z výklenku, ale Urien rozpřáhl paže a zastoupil mu cestu.

„Kdepak, tentokrát ne! Už ne. Tomu už je konec. Prosil jsem, žebral jsem, a teď ti ukážu, že je i s prošením konec.“ Tvrdé sebeovládání se náhle rozhořelo v surový hněv, oči mu rudě vzplály. „Mám uši; kdybych chtěl, mohl bych tě zničit. Radši ke mně buď hodný.“ Hlas měl stále velmi tichý, nikdo neuslyší; nikdo neprocházel po dlaždicích křížové chodby, aby je viděl a podivil se. Postoupil blíž a zahnal tak Fidelise hlouběji do stínu ve výklenku. „Co to nosíš na krku pod kutnou, Fidelisi? Ukážeš mi to? Nebo ti mám říct, co to je? A co to znamená? Někteří by to velice rádi věděli. Na tvůj úkor, Fidelisi, pokud se nenaučíš být na mě hodný.“

Zatlačil svou kořist do nejhlubšího kouta a uzavřel ji tam rozpřaženými pažemi a dlaněmi opřenými o stěny z obou stran, aby nemohla utéci. A stále mu bledá oválná tvář čelila ledově, ba opovržlivě, a šedé oči pomalu vzplanuly hněvem a naprosto ho odmítaly.

Urien udeřil jako had, vjel Fidelisovi do záňadří kutny, do jejích bohatých skladů, aby vytáhl z úkrytu celý stříbrný řetízek a trofej, jež se na něm tajila, zahřívána tělem a srdcem vespod. Fidelis vydal zvláštní, zadechlý zvuk, opřel se ze vší síly o stěnu, a tu Urien od něho ucouvl najeden nejistý krok, sám ohromen, a vydal ze sebe stejný zvuk jako ozvěnou. Na okamžik vládlo ticho tak hluboké, že oba jako by v něm tonuli, pak Fidelis uchopil řetízek a schoval svůj poklad zpátky do záňadří. Na ten jeden okamžik zavřel oči, ale vzápětí je zas otevřel a upřel je na svého pronásledovatele studeným, neuhýbavým pohledem.

„Tím spíš,“ zašeptal Urien, „teď sklopíš ty svoje pyšné oči a ohneš ten neohebný krk a poslušně ke mně přijdeš, jinak tě čeká osud, jaký patří pachateli takového zločinu, jako je tvůj. Není však třeba vyhrožovat, dáš-li si ode mne říct. Nabízím ti pomoc, ano, věrně a z celého srdce — jen když mě vpustíš do svého. Proč ne? A co máš teď na vybranou? Potřebuješ mě, Fidelisi, stejně krutě, jako já potřebuji tebe. Ale my dva spolu — a nemusí tu být žádná krutost, jen něha, jen láska…“

Fidelis zahořel náhle jako plamen svíce a rukou, jež netiskla zneuctěný poklad k hrudi, udeřil Uriena přes ústa a umlčel ho.

Okamžik stáli, probodávajíce se očima, a nebyl mezi nimi ani zvuk, ani dech. Pak řekl Urien zdušeně, skřípavým šeptem, který bylo stěží slyšet: „Dost! Teď ke mně přijdeš! Teď budeš žebrat ty. Z vlastní potřeby a z vlastní vůle přijdeš a budeš mě prosit o to, co nyní odmítáš. Nebo všem řeknu, co vím, a co vím, stačí k tvému zatracení. Přijdeš ke mně a budeš prosit, budeš za mnou chodit jako pejsek, jinak tě zničím, a ty víš, že mohu. Dávám ti tři dny, Fidelisi! Pokud mě nevyhledáš a neodevzdáš se mi do nešpor třetího dne od této chvíle, bratře, otevřu peklo, aby tě pohltilo, a budu se smát, až tě uvidím hořet!“

Otočil se na patě a vyběhl z výklenku. Dlouhý černý stín zmizel a vrátilo se klidné odpolední světlo. Fidelis zůstal na nekonečný okamžik opřený ve svém temném koutě se zavřenýma očima a prsa se mu zvedala hlubokými, vyčerpanými vdechy a výdechy. Pak se těžce, tápavě dopotácel zpátky k lavici, posadil se a uchopil štětec rukou, která se příliš třásla, než aby jej mohla použít. To, že jej Fidelis držel, ho drželo při smyslech, a kdyby šel někdo kolem, neviděl by víc než iluminátora při práci. V chlapcově nitru však vládlo němé zoufalství, za nímž nebylo žádné světlo, žádné vysvobození.

Jako svědek přišel Rhun. Potkal bratra Uriena na zahrádce uprostřed a viděl strnulou tvář a žířící, raněné oči. Neviděl, z kterého výklenku vyšel, ale cítil, čichal, uvědomoval si v mravenčení vlastního těla, kde Urien ve své choré zuřivosti a bolesti asi byl.

Neřekl o tom Fidelisovi ani slovo, ani se nezmínil o bledosti přítelovy tváře nebo zvláštní ztuhlosti pohybu, jímž ho vítal. Posadil se vedle něho na lavici a povídal o prostých denních záležitostech, o ozdobách dosud nedokončené iniciály, uchopil štěteček na zlacení a pečlivě obtáhl zlaté okraje dvou či tří lístků, špičku jazyka v koutku úst, jako když se dítě učí psát.

Když zazvonil zvonek na nešpory, šli spolu, oba s klidnou tváří, ani jeden s klidným srdcem.

Po večeři se Rhun vytratil a odešel do nemocnice, do pokojíku, kde spal bratr Humilis. Dlouho trpělivě seděl u lůžka, ale nemocný muž spal dál. Nyní, v tomto tichu a samotě, mohl Rhun zkoumat každý tah unavené, stárnoucí tváře a vidět, jak hluboko zapadly oči do lebky, tváře se vyzáble propadly a maso ochablo a zšedlo. Sám byl tak plný života, že s naprostou jasností rozeznal blížící se smrt jiného člověka. Vzdal se svého původního úmyslu. I kdyby totiž Humilis procitl a i kdyby sebehoroucněji vynaložil vše, co mu život zanechal, ve prospěch Fidelise, Rhun nyní nemohl uvrhnout žádnou část svého nákladu na muže obtíženého duchovní náloží vlastního odchodu. Přesto tam dále seděl a čekal, dokud po večeři nepřišel bratr Edmund, aby obhlédl své pacienty, než padne noc.

Rhun k němu udělal krok po dláždění.

„Bratře Edmunde, mám starost o Humilise. Seděl jsem u něho a určitě nám slábne před očima. Vím, že se o něj pořád dobře staráte, ale napadlo mě — nemohlo by se k němu dát lůžko pro Fidelise? Byla by to pro oba velká útěcha.

V dormitáři s námi všemi se bude Fidelis trápit a neusne. A jestli se Humilis v noci vzbudí, byla by to milost, kdyby vedle sebe spatřil Fidelise, stále pohotového mu posloužit. Společně prošli v Hyde ohněm…“ Nadechl se a pohleděl bratru Edmundovi do tváře. „Jsou si bližší,“ řekl vážně, „než si kdy byli otec a syn.“

Bratr Edmund se sám zašel podívat na spícího muže. Dýchal mělce a rychle. Jediná lehká pokrývka ležela na dlouhém těle a skoro se nezvedala.

„Šlo by to,“ odpověděl Edmund. „V předpokoji kaple je prázdné lůžko a vešlo by se sem, přestože je tu trochu těsno. Pojď, pomoz mi je přinést a pak můžeš říct bratru Fidelisovi, že sem smí na noc přijít, přeje-li si to.“

„Bude rád,“ řekl s jistotou Rhun.

Vzkaz předal Fidelisovi prostě jako rozhodnutí bratra Edmunda, přijaté pro pokoj mysli a lepší péči o jeho pacienta, což se zdálo docela rozumné. A Fidelis byl zajisté rád. Měl-li tušení, že se na tomto řešení nějak podílel Rhun, dal to najevo jen krátkým úsměvem, který mu ve vážné tváři vyšlehl a zhasl tak rychle, že zůstal nepovšimnut. Vzal breviář a vděčně kráčel přes dvůr a do pokoje, kde Humilis stále spal mělkým, stařeckým spánkem, on, jemuž bylo pouhých sedmačtyřicet let a jenž tryskem a ve zkratce proletěl životem, který se nyní tak tiše a smířeně vlekl k smrti. Fidelis poklekl u lože a němými rty pronášel večerní modlitby.

Byla to nejdusnější noc z celého horkého, tíživého léta. Hvězdy zahalil nízký příkrov mraků. I v kamenných zdech visel žár těžký k nesnesení. A zde bylo konečně opravdové soukromí, stranou od nutností a povinností bratrstva, ne nízké dřevěné přepážky oddělující je od jejich vyvolených příbuzných, ale kamenné zdi a šíře velkého nádvoří a dusivá tíha noci. Fidelis svlékl kutnu a ulehl ke spaní jen v prádle. Na stolečku mezi oběma úzkými lůžky celou noc hořela olejová lampička krátícím se zlatým plamenem.

[X]

V mělké dřímotě, jež byla napůl mdlobou, se bratru Humilisovi zdálo, že slyší někoho potichoučku plakat, skoro neslyšně, kromě přerývaných nádechů. Byl to ovládaný, ale překypující pláč silné bytosti dohnané k zoufalství, pláč, z něhož není úniku. Tak ho to pohnulo a znepokojilo, že se pomalu probral ze snu do bdělé skutečnosti, ale to už bylo ticho. Věděl, že není v místnosti sám, přestože neslyšel, jak přinášeli druhé lůžko, ani příchod toho, kdo měl ležet vedle něho. Ale ještě než otočil hlavu a spatřil ve slabém světle lampičky bílou postavu nataženou na slamníku, věděl, kdo to je. Přítomnost či nepřítomnost tohoto jediného stvoření pro něho nyní byla tepem života. Když byl Fidelis u něho, krev v něm pulsovala silně a útěšně, bez něho oběh zaostával a slábl.

Musel to tedy být Fidelis, kdo osaměle truchlil uprostřed noci, snášel, co nemohl změnit, jakési břemeno hříchu nebo žalu, jež se v něm němě vzdouvalo a nenacházelo lék.

Humilis shodil tenkou pokrývku, posadil se a spustil nohy na kamennou podlahu mezi oběma lůžky. Vstávat nemusel, jen opatrně zvednout lampičku a naklonit se k spáči a přitom zastínit světlo tak, aby na tvář mladého muže dopadlo měkce.

Takto, vzdálená a nepřístupná, ta tvář budila bázeň. Pod kruhem vlnitých vlasů v barvě zralých kaštanů bylo čelo vysoké a široké, hladké jako slonovina nad silným obočím tmavším než vlasy. Široká, vyklenutá víčka, lehce žilkovaná jako okvětní lístky, tajila čiré šedé oči. Přísná tvář s ostře se rýsující rozhodnou čelistí, povýšenými ústy, vysokými a pyšnými lícními kostmi. Jestliže opravdu proléval slzy, již byly pryč. Zbyla jen jemná rosa potu na horním rtu. Humilis seděl a dlouho a bedlivě jej zkoumal.

Chlapec si sundal kutnu, aby se mu pohodlněji spalo. Ležel na boku, tvář vtlačenou do polštáře, volnou plátěnou košili u krku otevřenou, a řetízek, který nosil, mu sklouzl stříbrnou smyčkou do krčního důlku a odkryl zraku zavěšenou památku.

Nebyl to kříž s polodrahokamy, ale kroužek, tenký zlatý prstýnek ve spirálové podobě svinutého hada s dvěma červenými štěpinkami namísto očí. Starý, prastarý prsten, protože jemné zdobení hlavy a šupin bylo léty vyhlazeno a závity byly tenoučké jako oplatka.

Humilis seděl a zíral na tu drobnou, výmluvnou věc a nemohl odvrátit oči. Lampička se mu v ruce třásla. Položil ji opatrně a chvatně zpátky na stolek, aby neukápl krůpěj horkého oleje na nahé hrdlo nebo nataženou paži a nevyrušil Fidelise z toho, co bylo zapomněním, když už ne opravdovým odpočinkem. Teď věděl všechno, to nejlepší i to nejhorší, všechno, co vědět mohl, jen ne kudy ven z této sítě. Ne pro sebe — jeho cesta se před ním zřetelně otvírala a nebyla dlouhá. Ale pro tohoto spáče…

Humilis ulehl zpátky na lože, chvěl se poznáním velikého divu a velikého nebezpečí a čekal na ráno.

Bratr Cadfael vstal za svítání dlouho před ranní a vyšel do zahrady. Ani tam se však skoro nedalo dýchat. Nad světem visela olověná strnulost pod tenkým oblačným stropem, jímž vycházející slunce, jak se zdálo, planulo bez zábrany. Sešel k potoku Meole, po vybělených svazích hráškových polí, kde byla hrachovina již dávno posečena a použita jako podestýlka ve stájích, takže zůstalo jenom bílé strniště, které se zaorá do země a obohatí příští úrodu. Cadfael si zul sandály a brodil se stojatou mělkou vodou, která tu zbyla, a zjistil, že je teplá a nechladí, jak doufal. Tohle počasí už nemůže dlouho trvat, říkal si, musí se zlomit. Na někoho dopadne bouře plnou silou, a budou-li to blesky, jak napovídá vůně ve vzduchu a mravenčení v kůži, Shrewsbury dostane svůj díl. Bouřky stejně jako obchod táhly říčním údolím.

Jakmile vstal z postele, ztratil ušlechtilé umění zahálet. Čas do ranní vyplnil prací mezi bylinami a časným zaléváním, dokud slunce teprve stoupalo jako mdlý zlatý kotouč za mlhovým závojem. O tuto činnost se staraly ruce a oči, kdežto mysl měl volnou, aby si lámal hlavu a dumal o složitých osudech lidí, k nimž přilnul silnou náklonností. Není sporu, že Godfrid Marescot — když na něj myslel jako na zasnoubeného muže, musel mu dát staré jméno — se pilně ubíral z tohoto světa vytrvalým, nebázlivým krokem, každým dnem krok zrychloval jako člověk dychtící být pryč, a přece se každý den ohlížel přes rameno, zda jeho ztracená nevěsta nekráčí za ním, místo aby na něho trpělivě čekala na cestě vpředu. Co mu kdo mohl říci pro uklidnění? A co může utěšit Nicholase Harnage, který ji nedocenil včas a pozdě šel žádat o její přízeň?

Jen míli od Wherwellu, a víckrát ji nikdo neviděl. A s ní zmizely cennosti a peníze, které si nesla, dost velké pokušení. A jenom jediný jasně podezřelý na obzoru, Adam Heriet, proti němuž mluvilo všechno kromě Hughova svědomí, přesvědčeného, že o ní chtěl opravdu zoufale získat zprávy. Ptal se a ptal a nenechal toho, dokud nedojel do Shrewsbury. Nebo se prostě jen pídil ne po zprávě o ní, ale po možnosti aspoň maličko nahlédnout do Hughovy mysli, po jakémkoli neopatrném slůvku, jež by mu řeklo, kolik již zákon ví a jakou má ještě šanci mlčením nebo lhaním či jakkoli jinak se vykroutit ze současného nebezpečí.

Z mlhy se nořily jiné nesouvisející otázky jako nepřistřižené větévky ze živého plotu zanedbaného bludiště. Proč si dívka vůbec vybrala Wherwell? Jistě mu mohla dát přednost, protože byl daleko od domova, to není špatná zásada, když se začíná nový život. Nebo protože to byl jeden z hlavních domů benediktinek na celém jihu, kde má nadaná sestra prostor dosáhnout úřadu a moci. A proč nakázala třem ze svého průvodu, aby zůstali v Andoveru, místo aby ji doprovodili po celé cestě? Je pravda, ten jeden, jehož si nechala, byl odmalička jejím důvěrníkem a ochotným otrokem. Byl jím opravdu? Říkalo se to o něm, ale pověst a pravda se někdy rozcházejí. A jestliže to byla pravda, proč propustila kousek před cílem i jeho? Nebo lépe: opravdu ho propustila kousek před cílem? Kde tedy strávil ztracené hodiny před návratem do Andoveru? Zevloval na divy Winchesteru, jak tvrdí? Nebo se věnoval něčemu zlověstnějšímu? Co se stalo s poklady, které vezla? Nebylo to žádné velké bohatství, leda pro muže, který žádné bohatství nemá. Pro Adama to bohatství bylo. A tak znovu: Co se s ní stalo?

A přes ten zmatek začínal vidět možnou odpověď, a to nejisté tušení ho znepokojovalo a děsilo víc než vše ostatní. Má-li totiž pravdu, nemůže to skončit dobře, ať dumá jak dumá, a kam se podívá, tam cesta zarůstá trním. Pohroma je nevyhnutelná. Leda by se stal zázrak.

Konečně šel na ranní, jakmile se ozval zvonek, a usilovně se modlil o světlo, které by ho vedlo. Potřební a zasloužilí jsou jinde jistě lépe známi než tady, říkal si, kdo jsem já, abych si osoboval místo, které je pro mne příliš veliké?

Bratr Fidelis na ranní nepřišel. Jeho prázdné místo bolelo jako rána po vytrženém zubu. Rhun zářil vedle přítelova prázdného sedadla a ani jednou nepohlédl na bratra Uriena. Takové starosti nesmějí odloudit jeho uchvácenou pozornost od obřadu a liturgie. Během dne se najde čas na přemýšlení o Urienovi, jehož útočnost nedošla rozhřešení, ale bylo jí jen dočasně zabráněno. Rhun se nebál na sebe vzít odpovědnost za duši jiného člověka, vždyť byl ještě napůl dítě, s dětskou jistotou a jasným viděním. Jít ke zpovědníkovi a povědět mu, z čeho Uriena podezřívá a co o něm ví, by Uriena připravilo o celou hodnotu svátosti zpovědi, a znamenalo by to žalovat na druha, který trpí. To první se Rhunovi zdálo troufalé, jako jakási duchovní krádež, to druhé bylo opovrženíhodné jako zrada školáka. Něco se však udělat musí, něco víc než jen odstranit Fidelise z dosahu Urienových muk a žádostivosti. Rhun se modlil, zpíval a uctíval světici celým šťastným srdcem a důvěřoval jí, že mu dá vedení.

Cadfael rychle spořádal snídani, požádal o dovolení a šel navštívit Humilise. Přišel vyzbrojen čistým plátěným obkladkem a zelenou hojivou mastí a našel pacienta podepřeného na lůžku, čerstvě umytého, oholeného, nakrmeného — pokud dokázal něco spolknout. Jeho toaleta byla obstarána v oddaném soukromí a u ruky mu stál pohár vína a vody. Fidelis seděl na nízké stoličce u postele, připraven okamžitě se pohnout i jen za tušenou potřebou, prozrazenou pohledem nebo gestem. Když Cadfael vešel, Humilis se usmál, přestože ten úsměv tkvěl na promodralých rtech a tváři průsvitné jako led. Už je to tak, pomyslel si Cadfael, přijímaje ten pozdrav, má namířeno z tohoto světa. Mnoho dní to už nepotrvá. Maso mu na kostech taje před očima a mizí jako dým. Jeho duch přerůstá jeho tělo, brzy se musí prodrat ven a stát se viditelným, v tom křehkém uzlíčku kostí už pro něj není místo.

Fidelis vzhlédl a napodobil úsměv svého pána, naklonil se, stáhl jedinou lehkou pokrývku ze scvrklých nohou a vstal, aby uvolnil místo Cadfaelovi, a stál připraven nabídnout obratnou pomocnou ruku. Tyto skromné služby, jež nabízel s takovou láskou, musí být nyní často potřebné. Byl div, že to tělo vůbec dokázalo samo fungovat, mělo však vůli, která by mu nedovolila vzdát se svých práv — zajisté pro nic menšího než pro lásku.

„Spal jsi?“ zeptal se Cadfael a uhlazoval čerstvý obvaz.

„Spal, dobře,“ odvětil Humilis. „Tím líp, že jsem měl vedle sebe Fidelise. Nezasloužil jsem si takovou výsadu, ale jsem dost pokorný na to, abych snažně prosil, aby mi ji ponechali. Přimluvíte se za mne u otce opata?“

„Rád bych, kdyby to bylo potřeba,“ řekl srdečně Cadfael, „ale už to ví a souhlasí.“

„Když je mi tedy přáno,“ řekl Humilis, „přimluv se teď, prosím, u téhle mé chůvy a zpovědníka a tyrana, aby byl také trochu laskavý k sobě. Měl by aspoň jít na mši, když já nemohu, a trochu se projít po zahradě, než se tu zase se mnou zavře.“

Fidelis to vyslechl s úsměvem, ale úsměvem nevyjádřitelného smutku. Ten chlapec, pomyslel si Cadfael, až příliš dobře ví, že už to nebude dlouho, a počítá každý okamžik a plní jej významem. Láska v nevědomosti rozhazuje to, co poučená láska naplňuje a přeplňuje předzvěstmi věčnosti.

„Má pravdu,“ řekl Cadfael. „Jdi na mši a já tu zůstanu, než přijdeš. Nemusíš spěchat. Myslím, že na tebe čeká bratr Rhun.“

Fidelis přijal své, jak dobře věděl, záměrné propuštění a mlčky odešel. I oni mlčeli, dokud jeho útlý stín neopustil práh místnosti a nevyšel na nádvoří.

Humilis se opřel o zvednuté polštáře s hlubokým nádechem, který div nevynesl jeho vyhublé tělo do vzduchu jako chmýří bodláku.

„Opravdu ho Rhun bude vyhlížet?“

„Určitě ano,“ přisvědčil Cadfael.

„To je dobře. Potřebuje někoho takového. Neviňátko s takovou vrozenou mocí! Ach, Cadfaele, ta holubičí prostota a moudrost! Kéž by byl Fidelis také takový, je však tím druhým, jeho protějškem, tím niterným. Musel jsem ho poslat pryč, protože s tebou musím mluvit. Cadfaele, dělám si o Fidelise starost.“

To nebyla žádná novinka. Cadfael poctivě přikývl a neřekl nic.

„Cadfaele,“ pokračoval trpělivý hlas, nyní, když byli sami, osvobozený od napětí. „Naučil jsem se tě za ten čas, co mě ošetřuješ, trochu znát. Víš stejně dobře jako já, že umírám. Proč bych měl pro to truchlit? Jsem dlužen smrt, která už ode mne byla aspoň stokrát téměř žádána. Nemám starost o sebe, ale o Fidelise. Děsím se ho tu nechat samotného, polapeného v životě beze mne.“

„Nebude sám,“ řekl Cadfael. „Je bratrem z tohoto domu. Všichni mu tu budou k službám a budou mu dělat společnost.“ Bystrý, poloposměšný úsměv ho nepřekvapil. „Já také,“ dodal, „pokud to pro tebe něco znamená. A určitě Rhun. Sám jsi říkal, že Rhunovou věrností nelze pohrdat.“

„To opravdu ne. Prostí svatí jsou uděláni ze stejného kovu jako on. Ale ty nejsi prosťáček, bratře Cadfaele. Někdy jsi až děsivě obmyslný, a i to má své místo. Navíc věřím, že mi rozumíš. Rozumíš, proč je to třeba. Postaráš se za mne o Fidelise, budeš mu přítelem, budeš v něho věřit a budeš mu mečem a štítem, bude-li třeba, až tady nebudu?“

„Jak nejlíp dokážu,“ přisvědčil Cadfael. „Ano.“ Sklonil se, aby setřel pramínek slin pomalu stékající z úst zemdlených mluvením a s osláblými rty. Humilis vzdychl a nechal si posloužit. Trpělivě snesl ten krátký dotek. „Ty víš,“ řekl Cadfael jemně, „co já jen uhaduji. Pokud jsem uhodl správně, je tady problém, na který nestačí můj ani tvůj rozum. Slibuji, že se vynasnažím. Konec není v mých rukou, ale jen v Božích. Ale co budu moci, to udělám.“

„Umřel bych šťastný,“ řekl Humilis, „kdyby má smrt mohla Fidelisovi posloužit a zachránit ho. Děsím se však, že ta smrt, která se už nedá příliš oddálit, jeho těžkosti a utrpení ještě zhorší. Kdybych je tak mohl s sebou vzít k soudu, jak rád bych je uchopil a šel. Bůh nedopusť, aby byl někdy zahanben a potrestán za to, co udělal.“

„Nedopustí-li Bůh, člověk se ho nedotkne. Vidím, co je třeba udělat, ale jak toho dosáhnout, ví Bůh, to nevidím. Nu, Bůh vidí jasněji než já, může vidět cestu z tohoto zmatku a otevřít oči i mně, až uzraje čas. Přes každý les vede cesta a přes každou bažinu bezpečný přechod, jenom je najít.“

Obličejem nemocného pomalu přešel slabý šedivý úsměv a zanechal jej opět vážný. „Ta bažina, ze které musí Fidelis bezpečně najít východ, jsem já. Měl jsem si poangličtit jméno, lépe by se to hodilo, když jsem více než napůl Sas — Godfrid Marsh, Bažina, namísto Godfrid de Marisco. Můj otec a děd považovali za nejlepší úplně se ponormanštit. Nyní už je to jedno, všichni odcházíme stejnou branou.“ Chvíli ležel nehybně a mlčky, viditelně sbíral myšlenky a zbylé síly. „Mám ještě jednu touhu. Než zemřu, rád bych ještě jednou viděl Salton, kde jsem se narodil. Chtěl bych tam vzít Fidelise, abych s ním byl aspoň jednou mimo klášterní zdi, na místě, které vidělo můj počátek. Měl jsem požádat o svolení už dřív, ale ještě je čas. Je to jen pár mil proti proudu. Přimluvíš se za mne u pana opata a požádáš ho o tuto laskavost?“

Cadfael si ho prohlížel s ustrnulou nevírou. „Jet na koni nemůžeš, to je jisté. Ať zvolíme jakýkoli prostředek, abychom tě tam dopravili, žádali bychom příliš mnoho od síly, která ti ještě zbyla.“

„Žádná námaha už nemůže změnit, co zbývá z mého života, o víc než o pár hodin. Byl bych však šťasten, kdybych mohl vyměnit kousek svého času za pohled na místo, kde jsem byl dítětem. Požádej o to pro mne, Cadfaele.“

„Je tu řeka,“ zadumal se Cadfael, „ale tak se točí, že je po ní cesta dvakrát tak dlouhá. A voda je tak nízká, že bys potřeboval lodníka, který zná každou mělčinu a proud.“

„Určitě takového znáš. Vzpomínám si, jak jsme plavali a chytali ryby u našeho břehu. Shrewsburští kluci jsou vodáci od narození, já uměl plavat dříve než chodit. Takových odborníků musí být tady u řeky dost.“

Ano, byli tu, a Cadfael znal toho nejlepšího z nich, jehož znalost Severnu zahrnovala každý ostrůvek, každý ohyb a mělčinu, a jenž uměl v kterémkoli období přesně usoudit, kde bude to, co spadlo do vody, opět vyneseno na břeh. Madog, převozník mrtvých, získal své přízvisko pro nejednu smutnou službu, kterou svého času prokázal rozrušeným rodinám, jež ztratily syny nebo bratry v povodni po tání velšských sněhů daleko proti proudu, nebo příliš odvážná batolata, která zůstala chviličku nestřežena, když matka věšela na keře u břehu prádlo, nebo otce rybáře, kteří se vydali na řeku ve své kocábce s přílišnou dávkou piva v břiše. Nezlobil se pro to přízvisko, přestože raději převážel a chytal ryby. To, co dělal pro mrtvé, musel někdo z milosrdenství udělat, a protože on to uměl ze všech nejlíp, proč na to nebýt hrdý? Cadfael ho znal už mnoho let, byl to postarší Velšan jako on. Několikrát už musel vyhledat jeho pomoc a on mu ji nikdy neodepřel.

„Madog,“ řekl zamyšleně Cadfael, „by dokázal dostat kocábku po potoce od řeky i při téhle nízké vodě, ale do té byste se s Fidelisem nevešli. Ale jeho lehká dvojveslice má velmi malý ponor a myslím, že by ji mohl zavézt do mlýnského rybníka. V potoce je až k němu dost hluboko, protože se do něj vrací zpátky mlýnský náhon. Mohli bychom tě vynést brankou k mlýnu a uložit tě —“

„Tak daleko dojdu sám,“ řekl rozhodně Humilis.

„Bylo by moudřejší šetřit síly do Saltonu. Kdo ví?“ napadlo Cadfaela, když postřehl lehký ruměnec, který prohřál hubenou šedivou tvář při pouhé vyhlídce na návrat do prvního domova, na nějž se pamatuje z dětství — snad aby skončil tam, kde začal žít. „Kdoví, třeba ti to ještě udělá náramně dobře!“

„Poprosíš tedy opata?“

„Poprosím. Až se Fidelis vrátí, půjdu za ním.“

„Řekni mu, že je třeba si pospíšit,“ usmál se Humilis.

Opat Radulfus naslouchal se svou obvyklou bystrou vážností a chvíli mlčky uvažoval, než se vyjádřil. Venku za salonkem obloženým dřevem stoupalo horké slunce, stále zahaleno řídkým oparem, který je barvil do měděna, takže se zdálo pálit ještě prudčeji. Růže nasazovaly poupata, vykvétaly a opadávaly za jediný den.

„Je na to dost silný?“ zeptal se posléze opat. „A není to příliš velký náklad pro bratra Fidelise, aby za něho na celou tu dobu převzal odpovědnost?“

„Právě ubývající síly ho vedou k tomu, že prosí tak naléhavě,“ vysvětlil Cadfael. „Má-li se mu vůbec vyhovět, musí to být nyní, rychle. Má pravdu, když říká, že to na délce jeho zbývajících dní moc nezmění, ať už skončí dnes, zítra nebo za týden. Pro klid jeho mysli by to však mohl být velký rozdíl. A pokud jde o bratra Fidelise, ještě nikdy neucouvl před žádným břemenem, které na něj bylo vloženo z lásky, a ani teď to neudělá. A poveze-li je Madog, budou v nejlepších rukách. Nikdo nezná řeku jako on. A dá se mu naprosto důvěřovat.“

„V tom dám na tvoje slovo,“ řekl klidně Radulfus. „Pro tak křehkého muže je to ovšem zoufalý podnik. Uznávám, že si to ze srdce přeje a má plné právo to prosazovat. Ale jak ho dostanete k člunu? A co na druhém konci, má zajištěno uvítání v Saltonu? Najdou se tam ochotní lidé, kteří by se o něho postarali?“

„Salton patří k majetku, který nyní předal bratranci, jehož skoro nezná, otče, ale nájemce a sloužící se tam na něho budou pamatovat. Můžeme pro něj udělat z popruhů stoličku a odnést ho k mlýnu. Nemocnice je blízko zdi a k brance do mlýna je to pár kroků.“

„Tak dobře,“ souhlasil opat. „Radši to udělejte co nejdřív, víš-li, kde najdeš toho Madoga, máš mé svolení, abys ho ještě dnes vyhledal, a bude-li ochoten, ať se ta výprava raději podnikne hned zítra.“

Cadfael mu poděkoval a odešel velmi potěšen sám kvůli sobě. Už nebyl tak ochotný jako kdysi dělat si volno bez dovolení, pokud to nebyla věc života a smrti, ale neměl nic proti tomu, aby oficiálně uděleného volna využil co nejvíc, výhlídka na oběd s Hughem a Aline ve městě místo tlumené vážnosti refektáře a potom pohodlná procházka po břehu řeky za Madogem nebo zprávami o něm a konečně družné popovídání, až ho najde, měly veškeré kouzlo svátečního dne. Než odešel z kláštera, podíval se však ještě za Humilisem a pověděl mu, jak pochodil. Fidelis opět bedlivě seděl u postele, stažený do sebe a nevtíravý jako vždycky.

„Opat Radulfus ti splní tvé přání a dovolil mi, abych šel pro tebe najít Madoga ještě dnes. Bude-li svolný, můžeš jet do Saltonu hned zítra.“

Hughův dům u mariánského kostela měl vzadu obezděnou zahrádku, uprostřed záhonky s travnatými lavicemi i kolem ovocné stromy dávající stín. Aline Beringarová tam seděla na ostříhaném sedátku posetém hustě nasázenými vonnými bylinkami a synek si hrál vedle ní. Teprve o vánocích mu měly být dva roky, ale už stál pevně na nohou, statný klouček s mohutnější tělesnou stavbou než jeho snědý úhledný otec i štíhlá plavovlasá matka. Barevně byl někde mezi nimi, měl světle bronzové vlasy a kulaté hnědé oči, železnou vůli zděděnou možná po obou, ale zatím neukázněnou. V tom horkém létě na sobě neměl vůbec nic a byl opálený od hlavy k patě jako lískový oříšek.

Měl párek vyřezávaných dřevěných rytířů v křiklavých barvách, uprostřed protažených dvěma šňůrkami, s chodidly zatíženými kuličkami olova, a nohy i paže třímající meč byly opatřené klouby, takže stačilo tahat za šňůrky a oni mávali zbraněmi, poskakovali a sekali po sobě způsobem nanejvýš krvežíznivým. Gilesova ochotná otrokyně Constance ho opustila a šla dohlédnout na přípravu oběda, takže se hlučně dožadoval toho, aby kmotříček zaujal uprázdněné místo. Cadfael si klekl do trávy, jen trochu si postěžoval na vrzající klouby, a statečně uchopil šňůrky. Od Gilesova narození se v těchto dovednostech řádně pocvičil. Navíc musel dávat pozor, aby neprozradil, že svému protivníkovi dává výhodu, jinak by se ozval řev rytířského pohoršení. Dědic a pýcha Beringarových poznal, když se k němu chovali blahosklonně, a z celého srdce to odmítal, přesvědčen, že se každému vyrovná. Když ale prohrál, také se mu to nelíbilo. Člověk v tom musel umět chodit jako komediant po laně, chtěl-li se vyhnout jeho nelibosti.

„Asi budete chtít Hugha,“ řekla poklidně Aline mezi nadšeným pištěním svého synka a stáhla nohy, aby mohli pořádně tahat za šňůrky. „Za chvilku přijde domů na oběd. Máme srnčí — začala sezóna.“

„Tuším, že ho mají i někteří jiní spořádaní občané města,“ prohodil Cadfael a rázně tahal, aby dvojice dřevěných mečů kroužila jako větrníky.

„Sem tam něco se dá připustit. Hugh ví, jak dlouho může přivírat oko. Maso je dobré a je ho dost — a král ho zrovna moc neužije, když je to tak, jak to je. Ale snad už to nebude dlouho trvat,“ usmála se Aline nad šitím a naklonila plavě zlatou hlavu a sličnou tvář nad nahatého synka rozpláclého v trávě a ovládajícího šňůrky baculatými snědými pěstičkami. „Na Robertovi z Gloucesteru už začínají pracovat jeho vlastní přátelé a naléhají, aby souhlasil s výměnou. Ví, že ona bez něho nic nesvede. Musí si dát říct.“

Cadfael se posadil na paty a pustil šňůrky. Oba dřevění i bojovníci rázem padli jako zabití a Giles rozhořčeně tahal, aby je zas oživil. Chvilku musel tahat sám a marně.

„Aline,“ řekl Cadfael vážně a vzhlédl do její mírné tváře, „kdybych vás někdy zničehonic potřeboval a přišel pro vás nebo pro vás vzkázal — přišla byste? Ať by to bylo kamkoli? A přinesla to, oč bych vás požádal?“

„Když to nebude modré z nebe,“ usmála se Aline, „přinesu, co si budete přát, a přijdu, kamkoli si budete přát. Proč? Co máte v hlavě? Je to tajemství?“

„Zatím ano,“ posteskl si Cadfael. „Zatím jsem skoro ve stejné tmě, v jaké musím nechat vás, děvče drahé, dokud se mi v hlavě nevyjasní — pokud taková chvíle vůbec přijde. Ale někdy brzo vás možná opravdu budu potřebovat.“

Nezbeda Giles rozptýlený od hraní a znuděný nesrozumitelným hovorem dospělých sebral své padlé rytíře a s nadějí vyrazil za příjemnou vůní oběda.

Hugh přišel z hradu hladový a uspěchaný. Cadfaelovo vyprávění o novinkách z opatství vyslechl se zadumaným zaujetím nad srnčím, které Aline přinesla na stůl.

„Vzpomínám si, že se říkalo, když sem přišli — nebyl jste to vy? Dost možná! — že se Marescot narodil na Saltonu a touží se tam ještě jednou podívat. Škoda, že je na tom tak zle. Vypadá to, že záležitost s tou dívkou se do jeho smrti asi nevyřeší. Proč mu nedopřát, po čem touží, a přitom mu cestu co nejvíc zpříjemnit a usnadnit? Nemůže ho to stát víc než pár hodin nebo dnů života, který je určitě spíš břemenem. Mrzí mě ale, že jsem líp nepořídil okolo té dívky.“

„Třeba se to ještě podaří,“ pravil Cadfael, „dá-li Bůh. Od Nicholase jste z Winchesteru zatím žádné zprávy nedostal?“

„Zatím nic. Není divu, vždyť město i kraj jsou po požárech a bojích v rozvratu. V popelu se těžko hledá.“

„A co váš vězeň? Nevybavil si nic příhodného z cesty do Winchesteru?“

Hugh se zasmál. „Heriet má zdravý rozum, ví, kde je v bezpečí, a spokojeně sedí v cele nakrmený, se střechou nad hlavou a s dobrou postelí. Samota ho nijak netrápí. Když se ho vyptávám, říká pořád totéž a nikdy se nepodřekne v podrobnostech, ať se ho člověk snaží jakkoli splést. Ani všichni královi advokáti by z něho nedostali víc. Mimoto jsem ho upozornil, že Cruce už tu dvakrát byl, celý žíznivý po jeho krvi. Možná že budeme muset vězení hlídat, aby se Cruce na něj nedostal, ale rozhodně ne proto, aby Heriet zůstal vevnitř. Klidně sedí a vyčkává. Je si jistý, že ho nakonec budeme muset pustit pro nedostatek důkazů.“

„Věříte, že tomu děvčeti něco udělal?“

„A vy?“

„Ne. Ale je jediný, kdo ví, co se s ní stalo, a kdyby to jen tušil, byl by moudrý, kdyby promluvil, ale jen s vámi. Není třeba dalších svědků. Myslíte, že byste ho dokázal přimět k řeči tím, že byste mu dal na srozuměnou, že je to jen mezi vámi dvěma?“

„Ne,“ odpověděl prostě Hugh. „Jaký má důvod důvěřovat mi, když tři roky neprojevil důvěru nikomu jinému a drží ústa zavřená, i když je v nebezpečí? Ne, myslím, že znám jeho sílu. Bude mlčet jako hrob.“

A skutečně, pomyslel si Cadfel, jsou tajemství, která by měla být pohřbena bez odhalení, věci i lidé ztracení k nenalezení — kvůli sobě samým, kvůli nám všem.

Rozloučil se a prošel městem dolů k vodě pod Západním mostem, který mířil k Walesu, a našel tam Madoga, převozníka mrtvých, jak pracuje na svém malém pozemku a proplétá okraj nové kocábky lískovými pruty, oloupanými a namočenými v mělčině pod mostem. Nevelký a hranatý, vlasatý, křivonohý Velšan neznámého věku, očividně stavěný na to, aby vydržel věčně, protože si nikdo nepamatoval, že by kdy vypadal mladší, a běh let, jak se zdálo, nepůsobil, že by vypadal starší. Zašilhal na Cadfaela zpod hustého trčícího obočí, které zešedivělo, zatímco vlasy zůstaly pořád černé, a neuchvátaně ho přivítal. Snědýma rukama proplétal s nacvičenou obratností proutky.

„Vida, starý příteli, celé léto ses ani neukázal. Co se děje, že mě hledáš — aspoň myslím, že jsi na tenhle konec města přišel právě proto? Posaď se jako dobrý soused.“

Cadfael si k němu sedl do vyprahlé trávy a okem měřil pokles hladiny Severnu.

„Říkáš, že se tu neukážu, dokud od tebe něco nechci. Ale měli jsme opravdu nabitý rok, když se to vezme kolem a kolem. Jak se ti v tomhle suchu pracuje? Proti proudu musí být spousta zrádných mělčin, když tak dlouho nepršelo.“

„Žádná, kterou bych neznal,“ opáčil klidně Madog. „Pravda, rybolov nevynáší, a neřekl bych, že se dá proplout s naloženou bárkou nahoru k Poolu, ale já se dostanu, kam chci. Proč? Máš pro mě práci? Neškodil by kousek snadného výdělku.“

„Snadný by vcelku byl, kdyby ses dokázal dostat ještě se dvěma nahoru k Saltonu. Oba jsou lehká váha, jeden je kost a kůže a druhý mladý a štíhlý.“

Madog se zájmem vzhlédl od práce a zeptal se prostě:

„Kdy?“

„Zítra, když do toho nic nevstoupí.“

„Na koni by to bylo mnohem kratší,“ prohodil Madog a zkoumal přítele s rostoucí zvědavostí.

„Jeden z nich už má ježdění na koni za sebou. Umírá a chtěl by ještě naposled spatřit rodnou hroudu.“

„Salton?“ Bystré tmavé oči pod hustým stříbrným obočím zamžikaly. „To by měl být někdo z de Marisců. Slyšeli jsme, že máte v klášteře posledního z nich.“

„Teď se zve Marescot. Godfrid říká, že se měl jmenovat Marsh, Bažina, protože rod je saský. Ano, ten. Už tady dlouho nebude. Chce dokončit kruh od narození k smrti, než odejde.“

„Povídej,“ řekl prostě Madog a s pokojnou pozorností vyslechl Cadfaelovo vysvětlení, koho bude přepravovat a co se od něho bude požadovat.

Když Cadfael domluvil, Madog řekl: „Teď ti povím, co si myslím. Tohle počasí už dlouho nevydrží, ale týden by ještě počkat mohlo. Jestli je ten tvůj šlechtic tak upnutý na tu cestu, jak říkáš, jestli je ochotný riskovat, zítra po ranní připluji s loďkou na mlýnský rybník. Budu mít s sebou něco, čím bych ho ochránil, kdyby přece jenom spustil déšť. Mám voskované plátno na přikrytí zboží, a když bude třeba, přikryje i rytíře nebo benediktina.“

„Takové voskované plátno se bude pro bratra Humilise velmi dobře hodit,“ opáčil vážně Cadfael. „A on jím nepohrdne.“

[XI]

Na ulicích Winchesteru začínaly páchnoucí zčernalé pozůstatky požáru ustupovat skromným jiskřičkám nové naděje, jak se uprchlíci vraceli prohrabat trosky svých obchodů a domovů, a ti, kdo zůstali, se rychle pustili do odklízení sutin a přivážení stavebního dříví. Anglická kupecká třída byla houževnatá a odolná, po každé ráně se vracela s novou silou, urputně odhodlaná obnovit se a ochotná spokojit se s málem, dokud zas nebude moci vydělávat. Skladiště, odkud bylo vymeteno zničené zboží, čekala na nový tovar. V obchodech posbírali, co se ještě dalo prodat, vyčistily se poničené místnosti a postavily dočasné stánky. Život pokračoval s ohromující rychlostí a energií v obvyklém rytmu, jen trochu rázněji natruc neštěstí. Kolikrát nás pokosíte, říkali městští obchodníci, tolikrát vstaneme a budeme pokračovat tam, kde jsme přestali, dokud vás to neomrzí.

Královnina vojska, která tady a ještě kus na západ upevnila své pozice stejně jako na celém jihovýchodě, se v pohodě zabývala svými věcmi, utvrzovala své vlastnictví a cítila se bezpečně s vědomím, že stačí počkat si, a krále Štěpána jim nakonec musejí vrátit. Pár chytrých kapitánů, anglických i vlámských, nevidělo ve výměně vrchních velitelů důvod k velké radosti, protože Štěpán byl sice důležitý a cenný jako symbol a musel být za každou cenu chráněn, a rozhodně byl udatný bojovník, ale jako válečný stratég se zdaleka nevyrovnal své statečné ženě. Přesto bylo jeho propuštění nezbytné. Spokojeně seděli na dobytých pozicích a čekali, až ho nepřítel vydá. Dříve nebo později bude muset. Bylo nutné snášet určitou nudu, zatímco probíhala jednání a vedly se spory. Konec byl jistý.

Nicholas Harnage se soupisem cenností Juliany Cruceové v torbě zarytě obcházel město Winchester a vyptával se všude, kde by se takové věci mohly vyskytnout buď ukradené, nebo prodané, anebo věnované v zbožné úctě. Začal u nejvyššího, zástupce Svatého otce v Anglii, biskupa winchesterského, Jindřicha z Blois, který právě sbíral střepy své poškozené důstojnosti a s impozantní odhodlaností se vracel na pole rozhovorů, jako by nikdy nepřevlékl kabát ani nebyl zavřený na vlastním hradě, ve vlastním městě v ohrožení života. Bylo třeba velké vytrvalosti, aby se člověk dostal k jeho lordstvu, ale Nicholas měl při svém současném poslání dost odhodlání, aby pronikl všemi zátarasy.

„S takovými maličkostmi mě obtěžujete?“ otázal se biskup Jindřich, když s černým mrakem ve tváři přelétl zrakem soupis, který mu Nicholas předložil. „O takových tretkách nemám ponětí. Žádnou jsem nikdy neviděl, žádná nepatří žádnému chrámu, který tu znám. Co je mi po tom?“

„Pane, jde o život jedné dámy,“ řekl popuzeně Nicholas. „Nedosáhla svého záměru žít v oddanosti Bohu ve wherwellském klášteře. Než tam dojela, ztratila se a já ji hodlám najít, jestli žije, a pomstít, jestli je mrtvá. A jedině podle těchto tretek, jak říkáte, ji mám naději vystopovat.“

„V tom vám nemohu pomoci,“ opáčil biskup stručně. „Najisto vám říkám, že žádná z těchto věcí se nikdy nedostala do majetku Starého kláštera ani kteréhokoli kostela či kláštera pod mou správou. Smíte se však dotazovat, kde budete chtít, třeba po celém městě, a odvolávat se na to, že jsem vaše pátrání schválil. Víc opravdu nemohu.“

Nicholas se s tím musel spokojit, a skutečně mu to propůjčilo značnou autoritu, kdykoli byl tázán, jakým právem se o to zajímá. Přes dočasné zatmění vstával Jindřich z Blois z popela jako fénix, stejně impozantní jako předtím, a dalo se spolehnout na to, že oheň, který ho málem strávil, popálí každého, kdo si troufne být v budoucnu jeho nepřítelem.

Nicholas nosil svůj seznam od kostela ke kostelu a od kněze ke knězi, a nikde nenarazil na nic jiného než vrtění hlavou a bezradně stažená obočí, i když dobrá vůle byla zjevná: V žádném chrámu Páně, který ve Winchesteru zůstal, nevěděli o dvojici svícnů, stříbrném kříži posázeném kameny ani o stříbrné misce, jež byly součástí věna Juliany Cruceové. Nebylo proč pochybovat o jejich slovu, neměli důvod lhát ani se vymlouvat.

Zbývaly ulice, zlatnické a stříbrotepecké obchody a také obchůdky trhovců, kteří kupovali a prodávali všechno, co jim přišlo pod ruku. Nicholas je začal systematicky prozkoumávat, v tak bohatém městě s tak zámožnou klientelou vysokých církevních hodnostářů a bohatých nadací jich bylo mnoho.

Ráno toho dne, kdy bratr Humilis poprosil o možnost podívat se do svého rodiště, vstoupil Nicholas do malého obchůdku na hlavní ulici ve stínu kostela svatého Mořice, jehož průčelí značně utrpělo ohněm, a stříbrotepec vyrobil jakýsi okenicový vchod podobný boudě na jarmarku a přitáhl si k němu pracovní stůl, aby měl denní světlo na práci. Zdvižená okenice nad hlavou ho chránila před žárem, ale nechávala denní světlo proudit na brož, kterou zpracovával, a na drobné kamínky, jež do ní zasazoval. Byl to muž v nejlepších letech, v dobrých časech pravděpodobně tělnatý, ale nyní poněkud vyhublý po strádání za dlouhého obležení, protože kůže na něm ochable visela celá našedlá jako příliš velký kabát na muži, který se postí. Pozorně vzhlédl přes pramen prošedivělých vlasů, spadající mu do čela, a optal se, jak může pánovi posloužit.

„Začínám si myslet, že asi nijak,“ posteskl si Nicholas, „ale aspoň to zkusím. Pátrám po zprávě, jakékoli zprávě o jistých kusech kostelního náčiní a ozdob, které se před třemi lety ztratily v těchto končinách. Obchodujete s takovými věcmi?“

„Obchoduji se vším, co je ze zlata a stříbra. Sám jsem kdysi kostelní náčiní vyráběl. Ale tři roky je dlouhá doba. Co je na nich tak pozoruhodného? Myslíte, že jsou kradené? S podezřelým zbožím neobchoduji. Pokud je na nabídnuté věci cokoli pochybného, nedotknu se jí.“

„Nemuselo vás na nich nic odradit. Je pravda, že mohly být kradené, ale nijak byste to na nich nepoznal. Nepatřily žádnému kostelu ani klášteru tady na jihu, dostaly se sem ze Shropshiru, velmi pravděpodobně tam také byly vyrobeny a člověk jako vy by práci ze severu poznal. Kříže mohly být docela dobře staré a saské.“

„Jaké jsou to věci? Přečtěte mi ten svůj seznam. Paměť nemám neomylnou, ale třeba si i po třech letech vzpomenu.“

Nicholas pomalu předčítal soupis a dychtivě čekal na nějakou známku poznání. „Pár stříbrných svícnů v podobě vysokých šišek ovinutých révou se zhasínátky přivěšenými na stříbrných řetízcích, rovněž zdobenými vinnými listy. Dva stříbrné kříže, které jdou k sobě, větší o výšce mužské ruky, na trojstupňovém podstavci, ten druhý menší replika na řetízku k nošení na krku pro kněze, oba zdobené polodrahokamy, žlutými křemeny, acháty a ametysty…“

„Ne,“ rozhodně zavrtěl hlavou stříbrotepec, „ty bych nezapomněl. Ani svícny ne.“

„…malá stříbrná oltářní miska s rytým kapradím…“

„Ne, pane, na nic z toho si nevzpomínám. Kdybych ještě měl své knihy, mohl bych se vám podívat. Písař, který je pro mne vedl, byl vždycky přesný, našel by vám každý kousek i po letech. Ale o všechny jsem přišel při požáru. Byli jsme rádi, že jsme zachránili nejlepší kusy zboží. Z knih zůstal jen popel.“

Tohoto léta je to osud ve Winchesteru běžný, pomyslel si rezignovaně Nicholas. I nejpuntičkářštější účetní nechá knihy knihami, když jde o život, a když má možnost zachránit víc než holý život, jistě chňapne po nejcennějším zboží a pergamen nechá být. Zdálo se skoro zbytečné předčítat osobní drobnosti, které patřívaly Julianě, protože ty byly hůř zapamatovatelné. Váhal, jestli má pokračovat, když tu se otevřely úzké dveře, dovnitř padlo světlo ze dvora a vstoupila stříbrotepcova žena.

Zaklaply za ní dveře, na okamžik zmizela v šeru uvnitř, ale znovu se vynořila na světlo, když se přiblížila k manželovu pracovnímu stolu, jasně ozářenému z ulice. Postavila stříbrotepci k pravé ruce pohár s pivem. Přitom vzhlédla k Nicholasovi s upřímným, vyrovnaným zájmem. Byla to hezká žena o několik let mladší než její manžel. Tvář měla stále ve stínu okenice chránící manželovy oči, ale její ruka se při pokládání poháru vynořila na plné slunce — bledá, úhledná ručka podivně přeťatá na zápěstí černým rukávem.

Nicholas hleděl na tu ruku jako očarovaný, tak upřeně, že žena údivem strnula a neodtáhla ji ze světla. Na malíčku, snad protože by přes klouby jiného prstu nepřešel, měla prsten širší, než bylo obvyklé. Na okrajích vykukovalo stříbro, ale povrch byl tak hustě vzorovaný barevnými emaily, že byl kov zakryt. Vzor představoval drobné čtyřlisté kvítky, střídavě žluté a modré, proložené zelenými lístečky. Nicholas na něj nevěřícně zíral jako na zázračné zjevení. Zůstával však zřetelný a nezaměnitelný. Dva takové nemohly existovat. Hodnotu možná neměl velkou, ale zručnost a obraznost, které jej zhotovily, jej odlišovaly ode všech jiných.

„Promiňte prosím, paní!“ zakoktal, sbíraje myšlenky. „Ale ten prsten… Mohu vědět, odkud pochází?“

Manžel i manželka na něho nyní pozorně hleděli, překvapeně, ale ne znepokojeně.

„Přišla jsem k němu počestně,“ usmála se trochu pobaveně jeho vážnosti. „Před několika lety nám jej nabídli ke koupi, líbil se mi, a tak mi ho manžel dal.“

„Kdy to bylo? Věřte mi, neptám se pronic zanic.“

„Před třemi lety,“ řekl stříbrotepec pohotově. „V létě, ale den… tím už si nemohu být jistý.“

„Ale já ano,“ zasmála se žena. „Styď se, žes to zapomněl, vždyť to byly mé narozeniny, a tak jsem z tebe ten prsten vymámila. A narozeniny mám dvacátého srpna, pane. Tu pěknou věcičku mám už tři roky. Šafářka jednou chtěla, aby jí muž udělal kopii, ale já nedovolila. Musí to být jediný svého druhu. Petrklíče a barvínek… Takové jemné barvy!“ Natočila ruku na slunci, aby mohla obdivovat lesk emailů. „Ostatní kusy, které přišly s ním, jsou už dávno prodané. Ale ty nebyly tak pěkné jako tohle.“

„Bylo u toho i jiné zboží?“ naléhal Nicholas.

„Náhrdelník z leštěných křemenů,“ řekl stříbrotepec. „Už si vzpomínám. A stříbrný náramek s hrachovými lístky — nebo to mohla být vikev.“

Samotný prsten by byl stačil, ty tři dohromady byly jistota. Tři malé osobní šperky patřící Julianě Cruceové byly do tohoto obchodu přineseny dvacátého srpna před třemi lety. První jasná odezva, a zněla naprosto zlověstně.

„Pane stříbrotepče,“ řekl Nicholas, Já jsem nedočetl seznam toho, co hledám. Tyto tři věci přišly na jih, to vím najisto, v držení dámy, která mířila do Wherwellu, ale nikdy nedojela k cíli.“

„Cože?“ zbledl stříbrotepec a opatrně, s pochybností zíral na návštěvníka. „Já jsem ty věci poctivě koupil, neudělal jsem nic špatného a nic o tom nevím, jen to, že je přinesl nějaký chlapík, který vypadal docela slušně a vůbec neskrýval, že prodává…“

„Nevysvětlujte si to špatně! Já o vaší poctivosti nepochybuji, ale pochopte, jste první, koho jsem našel, kdo by mi mohl nějak pomoci vypátrat, co se s tou dámou stalo. Vzpomeňte si, povězte mi, kdo byl ten člověk, co sem přišel? Jak vypadal? Jak byl starý, jaký druh člověka to byl? Neznal jste ho?“

„Nikdy předtím ani potom jsem ho neviděl,“ opáčil stříbrotepec s opatrnou úlevou, ale s pochybností, zda by ho přílišná sdílnost nedostala do nepříjemností. „Byl asi tak v mých letech, snad padesátiletý. Celkem obyčejný, prostě oblečený. Bral jsem ho jako to, co o sobě říkal, sloužícího, který má něco vyřídit.“

Žena byla výřečnější. Velice ji to zajímalo a neviděla důvod bát se, aby se nezapletla, naopak v tom spatřovala dojemnou záležitost, ve které chtěla pomoci, jak bylo v jejích silách. Měla bystřejší oko na muže než její manžel, Nicholas se jí docela zamlouval a stála o jeho dobrou vůli.

„Byl to statný, hranatý chlap,“ líčila, „hnědý jako jeho kožený kabátec. Nebylo takovéhle horké léto, jeho opálení bylo trvalé, takové, co v zimě jen trochu zežloutne a člověk k němu přijde jen tehdy, je-li celý rok venku — snad lesník nebo lovčí. Hnědovousý, hnědovlasý, jenom na temeni měl trochu pleš. Měl odvážnou, nepohnutelnou tvář a bystré oči. Nepamatovala bych si ho tak dobře, kdyby mi nepřinesl ten prsten. Řeknu vám ovšem, že si mě asi dobře zapamatoval. Hodně dlouho se po mně díval, než odešel z krámu.“

Byla na to zvyklá, dobře věděla, že je hezká, a to byl další důvod, proč si na toho muže tak dobře vzpomínala. A dobrý důvod věnovat bedlivou pozornost tomu, co o něm říkala.

Nicholas polykal palčivou hořkost. Nebylo to těch padesát let, vousy, lysé temeno ani ošlehaná kůže, které ho přesvědčily, vždyť Nicholas Adama Herieta nikdy neviděl; byly to všechny okolnosti, vlastnictví šperků, datum, fakt, že zbylí tři průvodci zůstali v Andoveru. Ty Nicholas viděl, a žádný tomuto popisu neodpovídal. Ten čtvrtý, oddaný služebník, padesátiletý lovčí a lesník, statný obratný muž, z jakého musel mít i Waleran z Meulanu radost… Ano, každé slovo, které Nicholas o Adamu Herietovi slyšel, odpovídalo tomu, co říkala tato žena o muži, který rozprodal Julianiny šperky.

„Ptal jsem se, komu to patří,“ řekl stále trochu nesvůj stříbrotepec, „protože to zjevně byl majetek nějaké dámy. Ptal jsem se, jak k tomu přišel a proč to nabízí na prodej. Odpověděl, že je prostě sloužící, kterého s tím poslali, a jeho věc je dělat, co mu přikážou, protože je dost chytrý, aby věděl, že kdo pochybuje o rozkazech, které dostává, může snadno přijít o uši nebo mít záda pruhovaná jako mourovatá kočka. Věřil jsem tomu, tak přísných pánů je dost. Byl docela klidný, a tak já také.“

„Ovšem!“ ztěžka přisvědčil Nicholas. „Tak jste to koupil a on šel. Hádal se o cenu?“

„Ne, říkal, že má rozkaz to prodat, že není odhadce a také se to od něho neočekává. Vzal, co jsem mu dal. Byla to slušná cena.“

Jistě na tom také slušně vydělal, ale proč ne? Stříbrotepci se neživí dobročinností k náhodným kupcům.

„A to bylo všechno? S tím odešel?“

„Když odcházel, zavolal jsem na něho, co se stalo s dámou, která ty šperky nosila, a jestli je už nepotřebuje. On se ve dveřích otočil, podíval se na mne a řekl, že ne, už nic takového nepotřebuje, protože paní, které to patřilo, je mrtvá.“

V stříbrotepcově hlase zazněla celá tvrdost té odpovědi, její chladná síla. Vzpomínání mu ji vybavilo živěji, než si uměl představit, a když ji pronášel, otřásla jím. Ještě prudčeji bodla Nicholase, jako nůž do srdce, který z něj vyrazil dech. Zněla tak hrůzně pravdivě a usvědčovala Adama Herieta téměř nad všechny pochybnosti. Ta, které to patřilo, byla mrtvá. Ozdoby už ji nezajímaly.

V ledové zuřivosti, která ho stravovala, zaslechl ženu, nyní vzrušenou a dychtivou: „Ale to není všechno! Šla jsem totiž za ním, když odešel, ale tiše, aby mě neviděl.“ Změřil si ji snad pohledem, usmál se, hodil očkem, aby ji za sebou přitáhl? Ne, měl-li co tajit, jistě by se radši nenápadně vytratil, šťastný, že se za dobré peníze zbavil toho, co získal. Ne, byla to ženská zvědavost. Měla dost času, a tak se šla prostě podívat. A co uviděla? „Vyklouzl odtud směrem nalevo a u zdi tam stál přilepený jiný muž, mladý chlap, a čekal na něho. Nejsem si jistá, jestli mu předal ty peníze, všechny nebo část, ale něco mu dával. Potom se ten starší ohlédl přes rameno, uviděl mě a oba pak rychle vklouzli za roh do boční ulice. Pak se mi ztratili. A stejně jsem viděla víc, než jsem měla,“ dodala po úvaze, sama překvapená, že v tom nyní vidí něco víc, než co je přirozené.

„Jste si tím jistá?“ zeptal se naléhavě Nicholas. „Byl tam s ním druhý, mladší muž?“ Tři neviňátka z Lai totiž čekala v Andoveru. Kdyby to nebyla pravda, někdo z nich, ten prosťáček určitě, by to byl okamžitě prozradil.

„Jsem si jistá. Mladý člověk, docela čistý, ale obyčejný, jako se vidí okolo hospod, jarmarků nebo tržišť. Ti lepší se ohlížejí po práci, ti horší po příležitosti sáhnout někomu do kapsy.“

Ohlížejí se po práci nebo po zlodějně! Nebo po obojím, pokud má nabízená práce tuhle podobu — ano, dokonce i když jde o vraždu.

„Jak vypadal ten druhý?“

Svraštila čelo a přemýšlela, kousajíc se do rtu. Opravdu pátrala v paměti a ukazovalo se, že ji má dobrou a dlouhou. „Spíš vyšší, ale ne moc, asi stejně vysoký jako ten první, když stáli vedle sebe, ale na šířku tak poloviční. Říkám mladý, protože byl štíhlý, rychlý, když mizel, a lehkonohý. Obličej jsem ale neviděla, protože měl na hlavě kapuci.“

„Bylo mi to divné,“ řekl na obranu stříbrotepec, „ale obchod byl uzavřený, zaplatil jsem a dostal zboží. Víc už jsem dělat nemohl.“

„Ne, já vám nic nevyčítám. Nemohl jste nic vědět.“ Nicholas opět pohlédl na lesklý prsten na ženině prstě. „Paní, dovolíte, abych ten prsten od vás koupil? Za dvojnásobek toho, co za něj zaplatil váš manžel? Nebo jestli nechcete, směl bych si ho od vás za poplatek vypůjčit a slíbit, že ho vrátím, až budu moci? Vím,“ řekl vážně, „že je vám drahý jako dárek a že si ho ceníte, ale já ho potřebuji.“

Zírala na něj rozšířenýma očima, se zaujetím, a otáčela prstenem na prstě. „Nač ho potřebujete? Víc než já?“

„Potřebuji ho, abych ho ukázal tomu člověku, který ho sem přinesl, člověku, o kterém věříme, že způsobil smrt dámy, která ho nosila před vámi. Řekněte cenu a já ji zaplatím.“

Sevřela kolem prstenu volnou ruku jako na obranu, ale zároveň byla zardělá a rozjasněná vzrušením. Pohlédla na manžela, který měl v očích onen vzdálený, počítající pohled kupce a určitě se chystal udat cenu, za kterou by opravil krám. Najednou prsten uchopila, rychle jej stáhla přes kloub a podala Nicholasovi.

„Půjčím vám ho bez poplatku. Ale až budete hotov, přineste mi ho sám a povězte mi, jak to skončilo. A kdybyste zjistil, že se mýlíte a ona žije a chce svůj prsten, dejte jí ho zpátky a zaplaťte mi za něj, co uznáte za vhodné.“

Uchopil a políbil ruku, která se k němu štědře natahovala. „Paní, to slibuji! Udělám všechno, co ode mě žádáte. Čestné slovo!“ Neměl nic odpovídajícího, co by jí nechal výměnou, ve všech ohledech ho předčila. Její manžel na ni shovívavě hleděl jako člověk uvyklý vrtochům krásné ženy a nic nenamítal, aspoň dokud byl návštěvník při tom. „Sloužím u FitzRoberta,“ řekl Nicholas. „Kdybych vás zklamal nebo byste začala mít podezření, stěžujte si u něho a on vám dá zadostiučinění. Ale já vás nezklamu!“

„Tak ochotně se loučíš s mými dárky?“ zeptal se stříbrotepec, když Nicholas zmizel z dohledu. Znělo to však spíš pobaveně než uraženě a muž se vrátil k práci na broži s nenarušeným soustředěním.

„Nerozloučila jsem se s ním,“ opáčila klidně. „Důvěřuji svému úsudku. Vrátí se a já dostanu prsten zpátky.“

,A co když najde dámu živou a vezme tě za slovo? Co pak?“

„Pak, myslím, vydělám na jeho vděčnosti tolik, že si budu moci koupit všechny prsteny, co budu chtít. A já vím, že bys mi uměl udělat druhý takový, kdybych si to přála. Věř mi, ať se jeho štěstěna obrátí tak nebo tak — a přeji mu, aby dopadl lip, než čeká! —, my na tom neproděláme.“

Do hodiny vyjel Nicholas z Winchesteru v rozpáleném chvatu severní branou směrem k Hyde a projel těsně kolem zčernalé půdy a pobořených zubatých zdí neblahého opatství, odkud Humilis a Fidelis uprchlí do Shrewsbury. Ani si těch svědků tragédie a ztráty nevšiml. Upíral zrak daleko dopředu.

Netečnost zoufalství mu vydržela jen na konec ulice a ustoupila neuhasitelné zuřivosti vzteku a pomstychtivosti. Teď měl něco prakticky jistého, kroužek svědectví, doklad hanebné zrady a nevděku. Nemohlo být sebemenších pochyb, že to byly skromné ozdoby, které s sebou vezla Juliana. Žádná náhoda nemohla svést dohromady jiné tři takové. Dva svědkové mohli vypovědět o prodeji té mrzce nabyté loupeže, jedna z nich dovedla popsat prodávajícího až příliš dobře, a kdyby ho viděla tváří v tvář, jako že ho přisámbůh nakonec uvidí, bude si ještě jistější. Navíc ho viděla, jak se na ulici setkává s najatým vrahem a platí mu za jeho služby. Toho nemají možnost najít, byl beze jména a bez tváře, leda přes muže, který ho najal, a pátrání po Adamu Herietovi, které zatím Nicholas uvedl do chodu, zatím nezjistilo místo, kde právě pobývá. U Winchesteru zůstala jen jedna družina Waleranových mužů a u ní Heriet nebyl. Ale pátrání bude pokračovat, až se najde, a až se najde, bude toho muset vysvětlit víc než pár ukradených hodin: vlastnictví majetku ztracené dívky, jeho prodej, dělení o zisk s plíživým neznámým. Z jakého jiného představitelného důvodu, než aby mu zaplatil za podíl na loupeži a vraždě?

Jakmile se najde hlavní lotr, najde se i jeho nástroj. Nyní je třeba nejdříve informovat Hugha Beringara a uspíšit hon na Adama Herieta v Shropshiru i na jihu, dokud nebude uštván a nebude mu předložen prsten.

Když Nicholas vyjel z města, bylo po poledni. Za šera byl u Oxfordu, sehnal si jiného koně a pokračoval klidnějším, šetrnějším tempem celou noc. Byla to horká, dusná noc, tím dusnější, čím dál na sever jel. Obloha bez mráčku, a přitom bez měsíce a hvězd, velmi černá. A uprostřed noci všude kolem něho vyšlehovaly a ihned zhasínaly blesky, na okamžik vyčarovávaly ze tmy stromy, střechy a daleké kopce a zase je smazávaly, než si je zrak stačil plně uvědomit. To vše naprosto bez hlesu. Ani jediné zamručení hromu, které by prolomilo olověné ticho. Předzvěst Božího hněvu, anebo jeho nevyzpytatelného milosrdenství.

[XII]

Přišlo jasné, bezvětrné ráno zahalené oparem, slunce vstávalo jako měděný kotouč, mlýnský rybník byl plochý a matný jako cínová mísa. Když do něj Madog po ranní vplul se svým člunem z řeky, vlnky čeřené jeho vesly se jen lenivě zvedaly a hned se zas usazovaly s olejnatou tíhou.

Bratr Edmund byl celý ustaraný a rozkolísaný nad tím podnikem, nešťastný, že pouští svého pacienta do nebezpečí, ale nemohl tomu bránit, když to dovolil opat. Aby se nějak vyrovnal se svými svědomím, ujistil se, že má Humilis na cestu zabezpečeno veškeré možné pohodlí, ale nalodění se nezúčastnil a šel raději za jinými povinnostmi. Cadfael a Fidelis odnesli Humilise na lehkých nosítkách brankou ve zdi kláštera, vedoucí přímo k mlýnu, a pak dolů k vodě. Přes své dlouhé kosti vážil míň než nedorostlý chlapec. Madog, menší o hlavu i s rameny, ho sám zvedl bez viditelné námahy do náruče a poslal Fidelise, aby si první sedl na lavičku a nemocný mohl být uložen na pokrývky, opřen mladíkovi o kolena a pohodlně podložen polštáři. Tak mohl cestovat a co nejméně se přitom unavit. Fidelis si jemně přitáhl hubená ramena a opřel je o sebe, tonzurovaná hlava, vystavená rannímu slunci, mu spočinula na kolenou. Tam, kde bylo všechno ostatní zesláblé, vysušené a staré, byl věnec tmavých vlasů stále bujný a mladý. Jen oči se vzrušením té výpravy rozžehly do neobvyklého jasu. Plnilo se mu vytoužené přání. Po všech velkých činech, přeplouvání oceánů a putování přes pevniny, po všech bitvách, vítězstvích a usilováních bylo největším dobrodružstvím plout několik mil proti proudu anglické řeky a znovu navštívit skromné sídlo v pokojném anglickém hrabství.

Štěstí se skládá z malých věcí, ne z velikých, říkal si Cadfael, když na něho hleděl. Když se nad námi zavírá čas a naše smrtelnost, vzpomínáme si na malé věci a podle malých milníků se nakonec pokorně ubíráme na onen svět.

Než je nechal jet, na okamžik odvedl Madoga stranou. Ti dva v člunu již byli plně zaujatí, jeden novým dnem, oblohou nad sebou, zelení a jasem země mimo klášter, druhý svým milovaným svěřencem. Jeden ani druhý nevěnovali pozornost ničemu jinému.

„Madogu,“ řekl vážně Cadfael, „kdyby sis všiml něčeho divného — kdyby to bylo něco zvláštního, něco, co by tě ohromilo… proboha, neříkej o tom nikomu jinému, jen mně.“

Madog na něho pohlédl ze strany, chápavě zamžikal za trnitým křovím obočí a řekl: „Zatímco tebe to nijak nepřekvapí, vid? Já tě znám! Vidím potmě zrovna tak dobře jako každý jiný. Bude-li co vypravovat, ty to uslyšíš první a ode mne jako jediný.“

Důkladně plácl Cadfaela do ramene, uvolnil uvazovací lano, které předtím připoutal k pahýlu vrby, a s chlapeckou čilostí stoupl na bok loďky, odstrčil ji a v témže okamžiku sklouzl na lavičku. Mdle lesklá voda se mezi člunem a břehem bezvládně zvedla a klesla. Madog uchopil vesla a snadno vmanévroval člun do proudu, který byl v tom horku líný a ospalý jako člověk, ale přece jen žil a zvolna se sunul.

Cadfael stál a díval se za nimi. Jak se člun otáčel, ranní světlo za závojem zasvitlo oběma cestovatelům do obličeje, toho mladého i toho staršího, z nichž první se starostlivě a vážně skláněl, druhý se otáčel vzhůru s bledým úsměvem a těšil se ze svého vyvoleného dne. Oba měli oči veliké, soustředěné a snad i maličko zaleklé dobrodružstvím, do kterého se pustili. Potom se loďka otočila, vesla se ponořila a východní světlo dopadlo na nevysokou, zdatnou Madogovu postavu.

Ze svých nečetných výprav do starověkých spisů si Cadfael vybavoval, že býval jistý převozník Charón, který měl na starost duše odcházející z tohoto světa. I on si dal od cestujících platit a odmítal je, když neměli na cestu. Neopatřoval však duším, jež převážel na věčnost, pokrývky, polštáře ani voskované plátno. A také se nikdy nenamáhal hledat a zachraňovat ztracená těla těch, které ulovila řeka. Madog byl jako převozník mrtvých lepší.

Na vodě je vždycky trochu chládek, i když je dusno a hladina toku nízká. Na klidném, kovově lesklém Severnu měli alespoň iluzi vánku a dechu zdola, který jako by zmírňoval žár shora, a Humilis mohl přehodit křehkou paži přes okraj a namočit prsty do známých vod řeky, u níž se narodil. Fidelis ho starostlivě opečovával, napínal ruce a přidržoval hlavu na polštáři, takže mu naprosto klidně odpočívala v kalichu dlaní. Později snad pro ochlazení ruce odtáhne, aby se tělo nedotýkalo těla, ale zatím nebylo třeba. Skláněl se nad vzhůru obrácenou, zasněnou tváří a jemně natáčel ruce podle toho, jak Humilis obracel hlavu ze strany na stranu ve snaze zahlédnout a vybavit si oba břehy. Fidelis necítil křeče, necítil únavu, skoro ani žádný zármutek. Žil už tak dlouho s jedním určitým zármutkem, že ho v sobě nechal přátelsky se zabydlet a udělal si z něj vítaného vlídného hosta. Tady na loďce, kde byli jako dva trosečníci na ostrůvku, navíc nacházel stejně hlubokou a bolavou radost.

Na své ranní pouti obepluli celé město, neboť Severn za opatstvím tvořil veliký vodní příkop okolo hradeb a proměňoval město takřka v ostrov, nebýt šíje zakryté a opevněné hradem. Pod Madogovým západním mostem, kudy procházela cesta do Walesu, se začínala řeka točitě vinout a nastavovala stoupajícímu měděnému slunci jednou tu, jednou onu tvář. Vody tu bylo stále dost, přestože pod obvyklou letní úrovní, pár mělčin přilnulo ke břehu a Madog je všechny znal a vesloval silně a neuspěchaně, vědom si svého mistrovství.

„Celý ten kus řeky si dobře pamatuji,“ usmál se Humilis směrem k frankwellskému břehu, když je velký ohyb severně od města vrátil zpátky do směru na západ. Pro mě je to čirá rozkoš, příteli, ale bojím se, že pro vás je to dřina.“

„Ne,“ pravil Madog, v angličtině zamlklý, ale schopný se vyjádřit, „ne, tahle voda je mé živobytí a celý můj život. Plavím se po ní rád.“

„I když je zima?“

„V každém počasí,“ opáčil Madog a krátce vzhlédl k obloze, která zůstávala jako kovová kopule, bezmračná, ale zamžená.

Za předměstím Frankwell, za městskými hradbami a smyčkou řeky se octli mezi širokými luhy, dosud vlhkými a zelenějšími než tráva na vyšší půdě, a zde se u rákosnatých břehů dalo najít trochu chládku, jako by tady země dýchala a jinde tajila dech. Břehy se po obou stranách na chvíli zvedly a nad vodou visely větve starých statných vrb, vrhající olověný stín. Těžké vrby se vykláněly z břehů, polovina kořenů byla obnažena erozí. Potom napravo krajina zase klesla a otevřela se, kdežto levý břeh se zvedal nízkými písčitými terasami a nahoře směřoval travnatý svah k zalesněným kopečkům.

„Už to není daleko,“ řekl Humilis s očima dychtivě upřenýma vpřed. „Dobře si vzpomínám. Nic se tu nezměnilo.“

Z požitku z této výpravy načerpal trochu síly a hlas měl jasný a klidný, ale na čele a na rtu mu vystupoval pot. Fidelis kapky setřel a naklonil se nad něj, aby mu bez doteku dopřál stín.

„Jsem jako dítě na prázdninách,“ usmál se Humilis. „Sluší se, abych je strávil tam, kde jsem byl dítětem. Život je kruh, Fidelisi. Polovinu svého času se vzdalujeme od svého zdroje, necháváme za sebou příbuzné a známá místa, ceníme si dalekých krajů a nových přátel. Ale v nejzazším bodě se obracíme nazpátek a zas nás to táhne k místu, odkud jsme přišli. Když se kruh uzavře, nemáme už v tomto světě kam jít a je čas odebrat se odtud. Není na tom nic smutného. Je to správné a dobré.“

Pokusil se trochu nadzdvihnout, aby viděl dopředu, a Fidelis ho zvedl a podepřel pod pažemi. „Tamhle za stromy je statek. Jsme doma!“

Půda zde byla načervenalá a písčitá, tvořila dlouhou úzkou pláž a za ní se zvedal travnatý svah s vyšlapanou pěšinou mizící mezi stromy. Madog najel loďkou na písek, složil vesla a vystoupil na břeh, aby člun pořádně vytáhl a ukotvil.

„Chvilku tu v klidu počkejte a já půjdu říct lidem v domě.“

Saltonskému pachtýři bylo pětapadesát a na chlapce, který byl asi o devět let mladší než on, narodil se jeho pánovi na tomto sídle a prožil tam první roky života, nezapomněl. Sám přispěchal k řece s párem sloužících a improvizovanou stoličkou, aby odnesli Godfrida nahoru do domu. Neběžel vítat paladina jeruzalémského království, ale chlapce, kterého učil rybařit a plavat, a když mu byly tři roky, prvně ho vysadil na poníka. Dětské společenství netrvalo mnoho let a snad na ně za posledních třicet let ani nevzpomněl, zaměstnán ženěním a vychováváním dětí, ale vzpomínky se ihned vybavily. A přes Madogovu suchou výstrahu se při pohledu na vetchý přízrak, který ho očekával v člunu, zarazil a lekl, prudce otřesen. Rychle se vzpamatoval a rozběhl se, aby mu podal ruku, poklekl, a nabídl své služby, ale Humilis ho prohlédl.

„Hodně jsem se změnil, viď, Aelrede?“ řekl. Jméno se mu v okamžiku potřeby instinktivně vynořilo z hlubiny paměti. „Už nejsme kluci, jako jsme bývali. Nenesl jsem ty roky moc dobře, ale s tím se netrap. Jsem docela spokojený. A rád, hrozně rád, že tě tu zase vidím na stejné půdě, kde jsem tě tak dávno opustil, a že vypadáš tak dobře.“

„Pane Godfride, děláte mi velikou čest,“ odpověděl Aelred. „Všechno je vám tu k službám. Má manželka i synové budou pyšní.“

Sám vyzvedl hosta z člunu, polekán jeho nepatrnou vahou, a pozorně ho usadil do stoličky z popruhů. Jako dvanáctiletý chlapec, syn pánova šafáře, kdysi nejednou chlapečka nosil v náručí, protože starší bratr, Marescotův dědic, v deseti letech pohrdl úlohou chůvy nějakého batolete. Nyní tytéž ruce jako tenkrát nesly poslední jiskřičku života a připadala jim sotva těžší než ono dítě.

„Nepřišel jsem ti dělat starosti,“ řekl Humilis, „jen bych tu s tebou rád chvíli poseděl, poslechl si, co je nového a podíval se, jak ti rodí pole a rostou děti. To mi udělá velkou radost. A tohle je můj dobrý přítel a pomocník, bratr Fidelis, který se o mne stará tak dobře, že mi nic neschází.“

Vynesli své břímě do zeleného svahu, větrolamem stromů, a tam uprostřed polností nevelkého, ale dobře obhospodařovaného statku stálo šlechtické sídlo Salton obepjaté kruhovým plotem se stájemi a stodolami. Nízký, skromný dům, jen síň a malý pokojík nad kamenným přízemkem, a samostatná kuchyně na dvoře. Za plotem byl sádek a v chládku pod jabloněmi dřevěná lavička. Tam uložili Humilise na pokrývky a polštáře, aby se jeho skrovně obaleným kostem dobře leželo, a pobíhali sem tam, aby ho pohostili pivem, ovocem, čerstvým chlebem — všemi dary, jež mohli nabídnout. Přišla manželka, rozčilená a stydlivá, a zakrývala polekanou soustrast, jak mohla. Přišli dva dospělí synové. Prvnímu bylo dobře třicet, druhý zřejmě přišel po ztrátě jednoho nebo dvou dětí, protože byl o patnáct let mladší. Starší syn přivedl mladou manželku, aby se také poklonila, tmavou štíhloučkou dívku, již těhotnou.

Fidelis tiše seděl pod jabloněmi v trávě a nechával lavičku hostu a hostiteli, zatímco Aelred s náhlou nezvyklou výmluvností hovořil o dávných dnech a vypočítával, co všechno se s ním od té doby stalo. Byl to klidný, usedlý, pracovitý život, zatímco se křižáci toulali po světě a vraceli se domů bezdětní, neplodní a zmrzačení. Humilis naslouchal se spokojeným pousmáním; stále méně používal svůj vlastní hlas, protože na něho padala únava a většina povzbuzení daného vzrušením už odplývala. Slunce stálo v zenitu, stále zamžené a rozhněvané, ale na západě se shromažďovaly a houstly mraky.

„Teď nás chvilku nech,“ řekl Humilis, „snadno se totiž unavím a nechtěl bych unavit i tebe. Třeba usnu. Fidelis mě bude hlídat.“

Když byli sami, zhluboka se nadechl, dlouho mlčel, ale určitě nespal. Natáhl hubenou ruku, zatahal Fidelise za rukáv a přiměl ho, aby si sedl k němu na místo uprázdněné Aelredem. Ze stájí doléhalo tiché, ospalé bučení, stejně zabrané do sebe jako bzučení včel. Ty měly za sebou bouřlivé léto, kdy usilovně sklízely úrodu z květů, které tak hojně kvetly, ale tak záhy uvadaly. Na konci sadu stály tři úly. Jistě jsou v nich zásoby medu.

„Fidelisi…“ Hlas, který předtím začínal ochabovat a selhávat, zněl zase jasně a klidně, jen trochu vzdáleně, jako by se už ubíral do dálky. „Srdce moje, přivedl jsem tě sem, abych pobyl jen s tebou, s tebou jediným z celého světa, tady, kde jsem začal. Nikdo jiný než ty nesmí slyšet, co nyní řeknu. Znám tě líp než svou duši. Cením si tě, jako si cením své vlastní duše a naděje na nebe. Miluji tě nade všechny tvory na této zemi. Jen mlč… tiše!“

Paže, na níž tak jemně spočívala jeho ruka, sebou trhla a strnula, němé hrdlo vydalo tichý zvuk podobný vzlyku.

„Bůh nedopusť, abych ti způsobil nějakou bolest, i tím, že bych mluvil příliš otevřeně, ale čas se krátí. Oba to víme. A dokud je čas, musím něco říci. Fidelisi… tvá milá společnost byla požehnáním, blahem, radostí a útěchou mých posledních let. Nemohu ti to odplatit nijak jinak než tím, že tě budu milovat, jako jsi ty miloval mne. A já tě miluji. Nic většího není. Pamatuj na to, až odejdu, a pamatuj, že odcházím jásaje, když tě nyní znám tak, jak ty znáš mne, a miluji tě tak, jak ty jsi miloval mě.“

Fidelis vedle něho seděl nehybně a mlčky jako kámen, ale kameny nepláčou, a Fidelis plakal. Když se totiž Humilis nahnul a políbil ho na tvář, ucítil slzy.

To bylo všechno, co se udalo. Krátce potom před nimi stanul Madog a řekl asi tolik, že se možná schyluje k bouřce, a tak by se měli rozhodnout, chtějí-li raději zůstat, kde jsou, nebo okamžitě nastoupit do loďky a co nejrychleji se po proudu plavit zpátky do Shrewsbury.

Den patřil Humilisovi a jemu patřilo i rozhodnutí. Vzhlédl k západní obloze, jež se zatmívala do zlověstného šera, pohlédl na svého druha, který seděl jako ten, kdo se snaží neprobudit ze sna, vzdálený a trpný, a s úsměvem řekl, že pojedou.

Aelredovi synové ho odnesli na břeh, Aelred ho položil na jeho lůžko z pokrývek na dně člunu, kde ho Fidelis podpíral a opatroval. Východ byl stále ještě chmurně jasný a oni pluli směrem ke světlu. Za nimi se vyvstávající mraky množily černou a zlověstnou rychlostí a visely jako přeplněná vemena jedovatého mléka. Wales v té tmě zmizel a bylo vidět jen na tři čtyři míle. Někde na západě už se řítily proudy deště. První zvířený příliv bouřkové vody se nepozorovaně vplížil pod ně, začal kalit vodu Severnu a cílevědomě je tlačil po proudu.

Byli už kus cesty mezi luhy, když východ náhle ztemněl, odrazila se na něm černofialová chmura ze západu, světlo vzápětí pohaslo v příšeří a začalo hřímat. Zvuk se rychle valil od západu jako bubnování za zády nebo hluboký řev honících psů v jakési štvanici polobohů. Madog, nezneklidněný, ale pohotový, složil vesla, rozvinul voskované plátno, kterým na cestách přikrýval zboží, a přetáhl je přes Humilise a přes celý trup člunu, takže vytvořil nad jeho hlavou baldachýn, který Fidelis držel rukama zvednutý, aby nemocnému nepřekážel v dýchání.

Pak spustil déšť, nejdřív první velké, těžké, jednotlivé kapky, které narážely do napjaté látky hlučně jako kameny, pak se nebesa otevřela a nechala spadnout celou záplavu nahromaděné vody, kterou dlužila vyprahlé zemi, liják, který rozbouřil Severn, jako by voda vřela, a plival z břehu vodotrysky písku a hlíny. Fidelis si přehodil kápi a shrbil se, aby udržel příkrov nad Humilisem. Madog zamířil doprostřed proudu, protože blesky, třebaže sledovaly tok řeky, bily nejdříve a nejochotněji do všeho, co bylo u břehů nejvyšší.

Byl už promočený, ale střásal vodu vesele jako ryba, byl v ní stejně doma jako u ní. Už byl venku v bouřkách stejně náhlých a drsných jako tahle, a přestože byla zuřivá, byl si jist, že dlouho nepotrvá.

Někde daleko proti proudu však svůj křest dostali již před několika hodinami, protože přívalová voda se valila dolů velikou špinavě hnědou vlnou a hnala je před sebou. Madog se hnal s ní a používal vesla jen na to, aby udržoval člun uprostřed řeky. A bouřlivý déšť padal vytrvale a zlobně, hřímání, dunění a rány hromuje pronásledovaly směrem k Shrewsbury a blesky v patách za hřměním šlehaly a planuly křížem krážem přes jejich dráhu jako jediné světlo ve sténající tmě. Stěží viděli břehy, leda když vyšlehl a zmizel blesk, a slepota po něm působila, že další záblesk byl ještě oslnivější.

Promočený Fidelis, z něhož teklo proudem, střásal vodu na obě strany a napjatými, bolavými pažemi držel příkrov nad Humilisem. Oči měl pevně zavřené před přívalem deště, otvíral je jen na mžik a snažil se prohlédnout lijavec.

Nevěděl, kde jsou, zjevovaly se mu jen planoucí vidiny, které prorážely i přes víčka a nutily ho v bolesti mžikat. Jeden takový záblesk mu ukázal nachýlené, vychrtlé a zlověstné stromy, zveličené sinavým světlem, než je zas pohltila tma. Tak poznal, že jsou již za otevřenými luhy, které se nyní jistě změnily v bažinu dolíčkovanou hustým deštěm. Rychle je to hnalo mezi stromy. Už nebyli daleko od přístřeší ve Frankwellu.

Přes voskovaný příkrov nabírala loďka vodu. Válela se na dně člunu, studená a líná, nepříjemná, ale ne nebezpečná. Hnali se s proudem zkaleným a posetým listy a úlomky větví, bahnitým, neprůhledným a točícím se zpětnými víry. Za chviličku se však budou moci dostat na břeh ve Frankwellu a schovat se v nejbližším stavení, skoro nedotčení tou bouří a běsněním.

Hrom sílil a ryčel jako jediné burácení rvoucí uši. Blesk stíhal blesk v oslepivém jasu. Fidelis, otřesen zahřměním, otevřel zaplavené oči, právě včas, aby viděl, jak nejsilnější, nejstarší a nejznetvořenější vrba na levém břehu vyskakuje, rozčísnutá plamenem, vyrvává polovinu svých kořenů z kluzkého, podmáčeného břehu a rozkvétá v obrovský ohnivý květ, který se na ně řítí doprostřed proudu a při pádu plápolá.

Madog se vrhl dopředu na Humilise do skořápky člunu. Roztříštěný strom se jako ohnivá střela z praku zřítil na příď, prorazil boky a rozpůlil lodičku jako prasklé vejce. Kmen, člun i náklad se spolu potopily do hloubi kalných vod. Oheň zhasl s mocným sykotem. Všude tma, všude zima, pohyb a olověná tíže, stahující tělo i duši dolů mezi chaluhy a smetí stržené bouří, víření, víření, rychlé proudění, neodolatelné unášení k úlevě a mdlobě smrti.

Fidelis se s pukajícím srdcem dral a probojovával nahoru navzdory utěšující vemlouvavosti zoufalství a omezující, ochromující tíze kutny, navzdory víření a nárazům plujících větví a navzdory ovíjivým chaluhám. Vynořil se na hladinu a zhluboka vdechl, hmátl po listí, které mu proklouzlo mezi prsty, a hladově se chopil větve, která držela pevně a podpírala mu hlavu nad vodou. Lapaje po dechu setřásl vodu a otevřel oči do vyjící tmy. Obklopovala a držela ho klec z roztříštěných větví. Vyrvané, ale houževnaté kořeny vrbu zakotvily, takže se zvedala a klesala proti vzdouvajícímu se proudu. Kolem paže se mu jako had omotala pokrývka z člunu a málem ho odtrhla. Přitahoval se podél větve a napínal zrak, zda v celém tom chaosu a temnotě neuvidí nějakou plovoucí ruku anebo bledou tvář podobnou přízraku.

Okolo zavířil záhyb černé látky hnaný mezi zmítajícím se listím. Vynořil se konec rukávu, bledá ruka proplula kolem a zas klesla pod hladinu. Fidelis se pustil a vrhl se za ní od stromu, potopil se pod překážející haluze. Lem kutny mu proklouzl mezi prsty, podařilo se mu však uchopit nadouvající se záhyby kápě a vyrazil směrem k frankwellskému břehu, aby se dostal z dosahu zřícené vrby. Zoufale držel, přehmátl, aby mohl lépe uchopit Humilisovo bezvládné tělo a držet je nad sebou. Jednou se oba potopili. Potom se vedle nich octl Madog a přebral váhu bezvědomého těla z rukou, které je již déle udržet nemohly.

Fidelis se chviličku smířeně nechal unášet, ve vyčerpání, jež činilo představu smrti nebezpečně přitažlivou. Bude líp pustit se, přestat bojovat, plout, kam ho ponese proud.

A proud ho vzal a složil ho docela jemně tváří dolů do zablácené trávy na břehu vedle těla bratra Humilise, nad nímž se marně lopotil Madog, převozník mrtvých.

Déšť náhle nakrátko zeslábl, vítr, který bolestně kvílel, se na okamžik utišil a démoni hromu se odvalili a odburáceli po proudu dolů, takže nastal okamžik naprostého ticha a takřka úplné strnulosti mezi běsněním. A do toho ztišení zazvučel nad Severnem veliký výkřik osiřelosti, ztráty a hoře, vyplašil přikrčené a mlčící ptáky z keřů, rozlehl se po proudu dlouhým nářkem od břehu k břehu a naříkal nad nenahraditelnou ztrátou.

[ XIII ]

Nicholas se právě blížil k Shrewsbury, když se obloha začala hrozivě zatmívat, a tak zrychlil tempo v naději, že najde přístřeší ve městě, než bouře propukne. První těžké kapky však dopadly, jakmile dospěl na předklášteří, a ulice se mu před očima vyprázdnila, všichni obyvatelé zalezli do domů a zavírali dveře i okenice před přicházející bouří. Když minul bránu opatství, rozhodnut nepřečkat tam smršť, protože je už tak blízko cíli, nebe se otevřelo lijákem tak neprostupným a oslepujícím, že se cestou přes most potácel s koněm ze strany na stranu, neschopen udržet přímý směr. Zdálo se, že je jediným člověkem ve vylidněném městě a pustém světě, protože nikde se nehnula jiná živá duše.

Zastavil se pod obloukem městské brány, aby se nadechl, protřel si oči a setřásl přítěž deště. Mezi ním a hradem leželo celé Shrewsbury, ale Hughův dům nad točitou Wyle, v rovné ulici u mariánského kostela, stál docela blízko. Hugh může být stejně dobře tam jako na hradě! Cestou k Vysokému kříži a ke svahu před hradní branou by tam mohl nakouknout. Víc už zmoknout nemůže. Vyrazil do kopce. Rozumnější lidé vykukovali škvírami v zavřených okenicích a sledovali ho, jak střemhlav ujíždí záplavou. Nad hlavou mu bručel a rachotil hrom po nebi temném jako o půlnoci, blesky kmitaly a přivlékaly hřímání stále blíž. Kůň z toho byl nešťastný, a přestože se třásl strachem, dobrý výcvik ho hnal dál.

Brána Hughova dvora byla dokořán, na závětrné straně domu se bylo možno trochu krýt, a jakmile se na dláždění ozvala kopyta, domovní dveře se otevřely a zároveň ze stájí vyběhl jako zajíc podkoní, aby odvedl zvíře pod střechu. Aline úzkostně vyhlédla do nevlídného šera a pokynula pocestnému, aby vešel.

„Než se utopíte, pane,“ řekla celá ustaraná, když se Nicholas vrhl pod střechu síně a shodil promáčený plášť, aby jej nenosil dovnitř. Stáli proti sobě a upírali na sebe zrak, protože světlo bylo tak mdlé, že se hned nepoznali. Pak Aline naklonila hlavu, vzpomněla si a usmála se. „Vy jste Nicholas Harnage! Přivedl vás Hugh, když jste byl prvně v Shrewsbury. Už si vzpomínám. Promiňte, že vás vítám tak pomalu, ale nejsem zvyklá na půlnoc po poledni. Pojďte dovnitř, najdu vám nějaké šaty. Bojím se ovšem, že Hughovy vám budou těsné.“

Její opravdovost a laskavost ho zahřála, ale nemohla ho odvrátit od temného soustředění na záměr, s nímž přišel. Pohlédl přes ni tam, kde postávala Constance a pevně držela tyrana Gilese, aby se nevrhl do průtrže mračen v domnění, že je to nějaká nová zábava.

„Pan šerif tu není? Musím ho vidět co nejdřív. Nesu zlou novinu.“

„Hugh je na hradě, ale do večera přijde. Nemůže to počkat? Aspoň než se přežene ta bouřka. Dlouho nepotrvá.“

Ne, nemohl čekat. Dojede až na konec cesty stůj co stůj. Poděkoval jí ve své zahloubanosti skoro nezdvořile, přehodil přes sebe mokrý plášť, vzal od podkoního koně a klusem pokračoval k Vysokému kříži. Aline si povzdychla, pokrčila rameny, zašla dovnitř a zavřela dveře za chaosem venku. Zlá novina! Co to může znamenat? Něco o králi Štěpánovi a Robertovi z Gloucesteru? Ztroskotaly pokusy o výměnu? Nebo to má něco společného s osobním pátráním mladého muže? Aline znala příběh jen v kostce a cítila lehký lítostivý zájem — dívka zproštěná snoubencova slibu, oblíbený panoš jí to jde vyřídit, je příliš skromný nebo příliš citlivý na to, aby se ihned řídil okouzlením, které v něm vzbudila. Je dívka živá, nebo mrtvá? Lepší to vědět jednou provždy, než se dál mučit nejistotou. Ale „zlá novina“ přece může znamenat jen to nejhorší.

Nicholas dojel k Vysokému kříži jako mátoha v proudech deště a zahnul po mírném svahu dolů k hradu a po širokém nájezdu k bráně. Na prvním nádvoří stála po kotníky voda, jež odtékala příliš pomalu na to, aby stačila přívalu. Ze strážnice se vyklonil seržant a zavolal cizince dovnitř.

„Pan šerif? Je v sále. Půjdete-li na vnitřní nádvoří podle zdi, vyhnete se nejhoršímu. Koně vám nechám ustájit. Nebo tu chvilku počkejte v suchu, protože tohle nemůže trvat věčně…“

Ne, nemohl čekat. Prsten ho pálil v kapse a sžíravá hořkost v mysli. Musí svůj příběh ihned vypovědět autoritě a dostat se na kůži Adamu Herietovi. Neodvažoval se přestat nenávidět, jinak by své hoře neunesl. Přihnal se k Hughovi do obrovské temné síně jako strašidlo s mokrými hnědými vlasy přilepenými k čelu a spánkům a s vodou stékající po tváři, stěží ho pozdravil a ohlásil se.

„Pane, vracím se z Winchesteru s jasným důkazem, že je Juliana mrtvá a její věci dávno prodané. Musíme všeho nechat a všechny lidi, které vy máte tady a já seženu na jihu, poslat za Adamem Herietem. To on to spáchal — Heriet a jeho najatý vrah, nějaký lupič, kterému zaplatil za jeho dílo penězi za Julianiny šperky. Jen co ho budeme mít, nebude to moci popřít. Mám důkaz, mám svědky na to, že sám řekl, že je mrtvá!“

„No tohle!“ vytřeštil Hugh oči. „Vy si ale troufáte. Vidím, že jste se na jihu činil, ale my tady také. Pojďte se posadit a vypovězte mi celou tu historii. Nejdřív ale shoďte ty mokré šaty, najdeme vám něco na míru, než se k smrti nastydnete.“ Zavolal na sloužící a poslal je tryskem pro ručníky, kazajku a nohavice.

„Mně na tom nezáleží,“ namítal Nicholas horečně a chytil ho za paži. „Záleží na tom, že mám důkaz, který podle mě padne jen jedinému muži, a ten si chodí na svobodě Bůh ví kde…“

„Ale Nicholasi, jestli hledáte Adama Herieta, nemusíte se rozčilovat. Adam Heriet je bezpečně pod zámkem tady na hradě a už je tu kolik dní.“

„Vy ho máte? Vy jste našli Herieta? Je zatčen?“ Nicholas se zhluboka, pomstychtivě nadechl a pak mocně vydechl.

„Máme ho a zatím zůstane tam, kde je. Má sestru provdanou za řemeslníka v Brigge a byl na návštěvě u příbuzných jako každý řádný člověk. Teď je šerifovým hostem a zůstane jím, dokud nebude všechno jasné, tak už se nemusíte namáhat.“

„Dostali jste z něho něco? Co říkal?“

„Nic, co by to vysvětlilo. Nic, co by na jeho místě nemohl říct každý řádný člověk.“

„To se změní,“ pravil sveřepě Nicholas, poprvé si připustil vědomí, jak je promáčený, a využil nabídnuté komůrky a přinesených šatů. Než si však osušil tvář a zcuchané vlasy a natáhl suché oblečení, vysypal už půl příběhu.

„…nikde ani stopa po kostelních ozdobách, které by byly nejnápadnější, kdyby přišly na trh. Už jsem se rozmýšlel, jestli se mám ještě vyptávat, vtom přišla stříbrotepcova žena a já poznal, že prsten, který má na ruce, je Julianin. Ne, to říkám příliš, já vím — řekněme raději, že dokonale odpovídal popisu Julianina prstenu. Vzpomínáte si? Kolem dokola zdobený emailovými žlutými a modrými kvítky…“

„Umím celý seznam nazpaměť,“ opáčil suše Hugh.

„Tak pochopíte, proč jsem si byl tak jistý. Zeptal jsem se, kde k němu přišla, a ona mi řekla, že ho přinesl do krámu na prodej se dvěma jinými šperky asi padesátiletý muž. Před třemi lety, dvacátého srpna, protože ten den měla narozeniny a prsten si vyprosila jako dárek od manžela. A druhé dva kusy, oba dávno prodané, mi popsali jako náhrdelník z leštěných kamenů a stříbrný náramek s rytými větvičkami vikve nebo hrachu. Takové tři věci pohromadě! Ty mohly být jedině Julianiny.“

Hugh důrazně přikývl. „A ten muž?“

„Popis, který mi ta žena dala, odpovídá tomu, co jsem slyšel o Adamu Herietovi, přestože jsem ho zatím neviděl. Padesátiletý, osmahlý od venkovního života jako lesník nebo lovčí… Vy jste ho viděl, vy víte víc. Hnědé vousy, trochu olysalý, nepohnutelná tvář… Souhlasí to?“

„Do písmene.“

„A prsten mám s sebou. Podívejte se! Vyprosil jsem jej od té ženy a ona mi jej svěřila, přestože si ho cenila a neprodala by ho, a musím ho vrátit — až bude práce hotova! Dal by se splést s jiným?“

„To ne. Cruce a celá jeho domácnost to potvrdí, ale vlastně to ani nebude zapotřebí. Ještě něco?“

„Ano! Klenotník se totiž ptal po majiteli, protože viděl, že jsou to všechno ženské věci, a chtěl vědět, zda už je dáma, které patří, nebude potřebovat. A ten člověk řekl, že je ta dáma potřebovat nebude, protože je mrtvá!“

„Tak to řekl? Takhle přímo?“

„Ano. A to není všechno. Žena byla na něho trochu zvědavá, a když odešel, vyšla za ním z krámu. Viděla, jak se setkal s mladým chlapíkem, který postával venku u zdi, a něco mu dal — myslí si, že část peněz, nebo všechny. Když si uvědomili, že je sleduje, velmi rychle se vytratili za roh.“

„A dosvědčí to?“

„Určitě. Je to dobrý svědek, mluví opatrně a jasně.“

„Zdá se,“ řekl Hugh a rozhodně zavřel prsten do dlaně. „Nicholasi, teď se musíte trochu najíst a napít, dokud trvá ta bouřka. Proč byste se měl podruhé topit, když máme kořist bezpečně v zajetí? Ale hned po dešti půjdeme a ukážeme mistru Herietovi tuhle věcičku a uvidíme, jestli z něho nedostaneme víc než pohádku o prohlídce krás města Winchesteru.“

Od oběda dělil Cadfael čas mezi mlýn a bránu, varován před hrozícími potížemi houstnoucími mraky už dlouho před deštěm. Když vypukla bouře, schoval se v mlýně. Odtud viděl jak na rybník a strouhu vedoucí do potoka, tak na silnici od města, kdyby Madog považoval za rozumné přistát se svými svěřenci a hledat přístřeší ve Frankwellu, místo aby obeplouval město. V tom případě by to přišel pěšky ohlásit.

Ve mlýně měli po sezóně. Uvnitř bylo ticho a šero a nebylo slyšet nic než tlumené bušení deště. Tam ho Madog našel, mokrý jako utopená krysa a sám. Přišel pěšinou kolem klášterní zdi, kterou chodili zákazníci z města se zrním na semletí, místo aby procházeli branou. Objevil se jako stín v otevřených dveřích a stál mlčky, s bezmocně svěšenými dlouhými pažemi. Žádná lidská síla nepřemůže moc povětří, bouře a hromů. I jeho odolnost měla své meze.

„Je dobře?“ zeptal se Cadfael s ledovou předtuchou.

„Kdepak dobře; moc zle.“ Madog pomalu vešel a ta trocha světla, která tam byla, ukázala zachmuřeně staženou tvář. „Říkal jsi, kdyby mě něco ohromilo! Užil jsem si ohromení až nad hlavu a jdu s tím rovnou k tobě, jak sis přál. Bůh ví,“ řekl a ždímal si vousy a vlasy a setřásal potůčky deště z ramen, „že nevím, co si s tím počít. Když jsi to věděl předem, snad víš, co dál — já jsem slepý!“ Zhluboka vdechl a vypověděl mu to holými, stručnými slovy. „Samotný déšť by nám nevadil. Blesk udeřil do stromu, hodil ho na nás, když jsme tam proplouvali, a rozrazil nás. Člun odplul v kusech po proudu řeky a neuhodnu, kde trosky vyplavou. A ti tvoji dva bratři…“

„Utonuli?“ zašeptal Cadfael omráčeně.

„Ten starší, Marescot, ano… Každopádně je mrtvý. Dostal jsem ho ven, mladý pomáhal, ale toho jsem musel pustit, protože oba bych neutáhl. Ale Marescota jsem už nevzkřísil. Sotva měl čas se utopit, spíš mu při jeho křehkosti šok zastavil srdce — stačil jen chlad, možná i hluk hřmění. Ať to bylo jak chtělo, je mrtvý. Konec. A ten druhý — co ti o tom druhém můžu říct, co bys už nevěděl?“ S bedlivou, tázavou pozorností zkoumal Cadfaelovu tvář. „Tebe to nepřekvapuje, vid? Tys to už věděl. Co budeme dělat?“

Cadfael se vytrhl ze strnulosti, zahryzl se do rtu a vyhlédl do deště. Nejhorší už přešlo, obloha světlala. Daleko v údolí řeky se doznívající hřímání valilo za zkalenou hnědou přívalovou vodou po proudu.

„Kde jsi je nechal?“

„Na druhé straně u Frankwellu, necelou míli od mostu. Je tam na břehu chatrč, kterou používají rybáři. Vyplavali jsme nedaleko a dopravil jsem je tam pod střechu. Na přenesení Marescota budeme potřebovat nosítka, ale co s tím druhým?“

„Nic! Ten druhý je pryč, utopil se, Severn ho vzal. A zatím žádný poplach, žádná nosítka. Vydrž to se mnou, Madogu, tohle je zoufalá patálie, ale když budeme opatrní, snad z toho vyjdeme bez úhony. Vrať se k nim a čekej tam na mne. Půjdu s tebou až do města, ty pak pokračuj k chatrči a já za tebou co nejdřív přijdu. A nikomu ani slovo, vůbec nikomu, kvůli nám všem.“

Když Cadfael vcházel do brány Hughova domu, déšť už ustal. Všechny střechy se leskly, každá stoka přetékala a šedé pozůstatky mraků propustily slunce, nyní jasné a přívětivé. Všechna jeho měděná zlověstnost odešla s bouří po proudu.

„Hugh je ještě na hradě,“ řekla překvapená a potěšená Aline, když mu vstávala v ústrety. „Má tam návštěvu — Nicholas Harnage se vrátil, říká, že se zlou novinou, ale nezdržel se, aby se mi svěřil.“

„Cože? On se vrátil?“ Cadfael se na okamžik vzrušil, dokonce polekal. „To bych rád věděl, co mohl zjistit. A kde všude už to rozšířil.“ Setřásl ze sebe takové úvahy. „Tím je má záležitost ještě naléhavější. Drahé děvče, potřebuji vás. Kdyby tady byl Hugh, poprosil bych o vás vašeho pána, jak se ve vší zdvořilosti sluší, ale když je to takhle… Potřebuji vás tak asi na hodinu nebo na dvě. Pojedete se mnou pro dobrou věc? Budeme potřebovat koně — jednoho pro vás, abyste mohla jet a vrátit se, a jednoho pro mne, abych mohl jet ještě dál — nějakého velkého, aby v případě potřeby unesl dva. Přimluvíte se za mě a vyžehlíte mi to, když si takového koně půjčím? Věřte mi, je ho naléhavě třeba.“

„Hughovy stáje jsou pro vás vždycky otevřené,“ ujistila ho Aline, „od té doby, co vás známe. A propůjčím se ke každému podniku, o kterém řeknete, že je naléhavý. Jak daleko musíme?“

„Daleko ne. Přes Západní most a na druhý konec Frankwellu. Musím vás také poprosit o zapůjčení nějakých věcí.“

„Povězte mi, co chcete, pak jděte osedlat koně — je tam Jehan, povězte mu, že jsem vám to dovolila. A cestou mi můžete povědět, co to všechno znamená a k čemu jsem potřebná.“

Adam Heriet ostře vzhlédl, když se v nečekanou podvečerní hodinu otevřely dveře jeho vězení. Když viděl, kdo vchází, vyrovnaně a obezřetně zpozorněl. Byl už nacvičený a připravený na všechny otázky, které zatím musel zodpovídat, ale toto slibovalo nebo hrozilo přinést něco nového. Smělá nepohnutelná tvář, které si tak bystře všimla klenotníkova žena, mu dobře sloužila. Zdvořile povstal v přítomnosti pánů, ale s formální strnulostí a bezvýrazným obličejem, jež naznačovaly, že se necítí nijak podřízeně. Dveře se za nimi zavřely, ale klíč se v zámku neotočil. Nebylo třeba, venku jsou jistě stráže.

„Posaďte se, Adame! Zajímali jsme se trochu o vaše pohyby ve Winchesteru v době, o které víte,“ pravil mírně Hugh. „Přál byste si nějak doplnit to, co jste nám už řekl? Nebo něco změnit?“

„Ne, pane. Pověděl jsem vám, co jsem dělal a kam jsem šel. Víc není co vyprávět.“

„Třeba máte nespolehlivou paměť. Všichni lidé jsou omylní. Nemohli bychom vám například připomenout obchod jistého stříbrotepce na hlavní ulici? Kde jste prodal tři drobné cennosti — které vám nepatřily?“

Adamova tvář zůstala kamenně nepohnutá, ale očima přelétl z jednoho na druhého. „Nikdy jsem ve Winchesteru nic neprodával. Pokud někdo říká že ano, tak si mě s někým spletl.“

„Lžete!“ vzplanul Nicholas. „Kdo jiný by s sebou měl právě ty tři věci? Náhrdelník z leštěných kamenů, rytý stříbrný náramek a tohle?“

Nastrčil dlaň s prstenem Adamovi přímo pod nos. Emaily se třpytily jemným leskem. Bylo to drobné umělecké dílko, které nemohlo mít dvojníka. A on tu dívku znal odmalička, musel znát všechny její tretky dávno před tou cestou na jih. Jestli to popře, prohlásí se za lháře, protože existuje spousta jiných, kteří to odpřísáhnou.

Nepopřel to. Dokonce na něj pohlédl s dobře hraným údivem a překvapením a ihned řekl: „Ten je Julianin! Kde jste ho vzali?“

„Od stříbrotepcovy manželky. Nechala si ho a dobře se pamatovala na muže, který ho přinesl, a slovně ho vylíčila tak přesně, jak zákon žádá, aby mohl být pojmenován. Ano, je Julianin!“ řekl Nicholas ochraptělý rozčilením. „To jste udělal s jejími věcmi. Co jste udělal s ní?“

„Řekl jsem vám to! Rozloučil jsem se s ní míli nebo víc od Wherwellu na její příkaz a víckrát jsem ji neviděl.“

„Lžete! Vy jste ji zahubil.“

Hugh položil ruku mladíkovi na paži a ta sebou při doteku trhla a zachvěla se, jako když někdo vyruší stavěcího psa.

„Adame, zbytečně lžete a děláte to ještě horší. Tady je prsten, ve kterém poznáváte majetek své paní, prodaný podle dvou dobrých svědků dvacátého srpna před třemi lety v jednom winchesterském krámku mužem, jehož popis vám sedí lip než vaše vlastní šaty…“

„Potom může sedět mnoha mužům mého věku,“ pevně namítl Adam. „Co je na mně tak zvláštního? Ta žena neukázala na mne, neviděla mne…“

„Ale ona to udělá, Adame, uvidí vás. Můžeme ji přivézt a jejího muže také, aby vás obvinili tváří v tvář. Jako vás obviňuji já,“ řekl nesmlouvavě Hugh. „Tohle je příliš mnoho, nedá se to přejít jako pohádka nebo zvláštní náhoda. Nepotřebujeme proti vám žádné lepší důkazy než tenhle prsten a dva svědky — pro loupež a možná pro vraždu. Ano, vraždu! Jak jinak byste se zmocnil jejích klenotů? A pokud jste nepřispěl k její smrti, kde je nyní? Nikdy nedojela do Wherwellu, ani ji tam neočekávali, bylo docela bezpečné ji sprovodit ze světa. Rodina tady věřila, že je v klášteře, v klášteře netušili, že tam měla přijet, protože je předem neupozornila. Kde tedy je, Adame? Na zemi, nebo pod zemí?“

„Nevím víc, než jsem vám řekl,“ zaťal Adam zuby.

„Ale ano! Víte, kolik jste dostal od stříbrotepce — a kolik jste zaplatil svému najatému vrahovi před krámem. Kdo to byl, Adame?“ ptal se Hugh tiše. „Ta žena říká, že jste se s ním sešel, zaplatil mu, a když jste ji viděl ve dveřích, uklouzl jste i s ním za roh. Kdo to byl?“

„O žádném takovém muži nevím. Já jsem tam nešel, říkám vám.“ Hlas měl stále pevný, ale již trochu uspěchaný a tón se o něco zvýšil. Začínal se potit.

„Ta žena ho také popsala. Asi dvacetiletý mladík, štíhlý, s kápí na hlavě. Řekněte, jak se jmenuje, Adame, a třeba vám to ulehčí břímě. Jestli víte, jak se jmenuje. Kde jste ho našel? Na trhu? Nebo jste si ho zamluvil předem?“

„Nikdy jsem do takového obchodu nevešel. Pokud se to všechno stalo, stalo se to někomu jinému, ne mně. Já tam nebyl.“

„Ale byly tam Julianiny věci, Adame! To je jisté. A přinesl je někdo, kdo se vám velmi podobal. Až vás ta žena osobně uvidí, pak budu moci říct, že jste je přinesl vy. Raději nám to povězte, Adame. Ušetřete si dlouhé odhalování, přiznejte se dobrovolně a budete to mít z krku. Ušetřete stříbrotepcově manželce dlouhou cestu. Protože ona na vás ukáže prstem, Adame. Tohle, řekne, až jí na vás padnou oči, tohle je ten muž.“

„Nemám se k něčemu přiznávat. Nic zlého jsem neudělal.“

„Proč jste si vybral právě ten obchod, Adame?“

„Nikdy jsem v tom obchodě nebyl. Neměl jsem co prodávat. Nebyl jsem tam…“

„Ale tenhle prsten tam byl, Adame. Jak se tam dostal? A spolu s náhrdelníkem a náramkem! Náhoda? Jak veliká může být taková náhoda?“

„Opustil jsem ji míli od Wherwellu…“

„Mrtvou, Adame?“

„Když jsem se s ní loučil, byla živá, to přísahám!“

„Přesto jste stříbrotepci řekl, že dáma, jíž ty klenoty patřily, je mrtvá. Proč jste to říkal?“

„Povídám vám, že jsem to nebyl já, že jsem v tom obchodě nikdy nebyl.“

„Tak to byl někdo jiný? Někdo cizí, a přece měl ty ozdoby, všechny tři, a podobal se vám a říkal, že je ta dáma mrtvá. To jsou ale úžasné náhody, Adame. Jak je vysvětlíte?“

Vězeň si opřel hlavu o zeď. Tvář měl šedivou. „Nikdy jsem na ni nevztáhl ruku. Miloval jsem ji!“

„A tohle není její prsten?“

„Ale je. To vám v Lai řekne každý.“

„To ano, Adame, to ano! Řeknou to před soudem, až přijde váš čas. Ale jen vy nám můžete povědět, jak jinak než loupežnou vraždou se dostal do vašeho vlastnictví. Kdo byl ten člověk, kterému jste platil?“

„Nikdo takový není. Nebyl jsem tam. Já jsem to nebyl…“

Rychlost se stále zvyšovala, otázky pršely jako šípy, stejně smrtonosné. Kolem a kolem, znovu a znovu stejné, a muž konečně začínal umdlévat. Dá-li se vůbec zlomit, musí se zlomit brzy.

Byli tak soustředění, tak napjatí jako příliš vysoko naladěné struny, že sebou všichni tři prudce trhli, když někdo zaklepal na dveře cely a dovnitř strčil hlavu seržant, očividně ohromený senzační zprávou. „Můj pane, promiňte, ale mysleli jsme, že byste měl okamžitě vědět… Ve městě se povídá, že se dnes v bouřce potopil člun. Říkají, že se v Severnu utopili dva bratři z opatství, Madogův člun roztříštil strom poražený bleskem. Jednoho z těch dvou hledají dole po proudu…“

Hugh už stál na nohou, zděšen. „Madogův člun? To musí být ta plavba, o které mi říkal Cadfael… Utopení? Určitě? Madog přece do dneška neztratil jediného člověka ani náklad.“

„Pane, co kdo svede s bleskem? Strom padl přímo na ně. Někdo ve Frankwellu ten blesk viděl. Pan opat o tom možná ještě neví, ale ve městě se o ničem jiném nemluví.“

„Hned přijdu!“ řekl Hugh a chvatně se otočil k Nicholasovi. „Bůh ví, že je mi to líto, Nicku, jestli je to pravda. Bratr Humilis — váš Godfrid — se toužil ještě jednou podívat do svého rodiště Saltonu a vyrazil s Madogem dnes ráno, aspoň to měl v úmyslu — on a Fidelis. Pojď se mnou! Musíme zjistit pravdu. Dej Bůh, aby lidé jako obvykle dělali z komára velblouda a těm dvěma se nestalo nic horšího, než že se vymáchali… Madog přece plave jako ryba. Ale pojďte se přesvědčit.“

Nicholas vstal s ním, ulekán, se zpomaleným chápáním. „Můj pán? Takhle nemocný? Pane Bože, takový otřes nemohl přežít. Ano, už jdu… musím to vědět!“

A odspěchali. Vězně nechali o samotě. Dveře se mezi nimi rázně zavřely a klíč se otočil v zámku. Nikdo už Adamu Herietovi nevěnoval ani pohled, ani myšlenku. Klesl pomalu zpátky na své tvrdé lože, sklonil se, skryl obličej do dlaní, rozložená troska muže, vyčerpaná a s vyprázdněným srdcem. Mezi zaťatými prsty mu začaly pomalu prosakovat slzy a padaly na polštář. Nebyl tam ale nikdo, kdo by to viděl a divil se, a nikdo, kdo by to vysvětlil.

Rychle projížděli městem, po ulicích, které v mírném teple po potopě již osychaly. Byl ještě den a svítilo pozdní slunce, ze střech, zdí i ulic stoupala pára, takže se koně brodili v mělkém prchavém moři mlhy. Hughův dům minuli bez zastavení. Bylo to dobře, protože by je tam neměl kdo přivítat; Aline byla pryč.

Všude, kudy jeli, vycházeli lidé opět na ulici, shromažďovali se po dvou, po třech, hlavy u sebe a ústa v pohybu. Zvěst o tragédii se rychle rozletěla, jakmile ji jednou někdo zašeptal. Protentokrát to nebyl falešný poplach. Když Hugh a Nicholas projeli východní branou a přes most směrem k opatství, přitáhli otěže při pohledu na malý smutný průvod, který se ubíral před nimi. Čtyři muži nesli improvizovaná nosítka, dveře kůlny sundané z pantů na kterémsi frankwellském dvorku a ze slušnosti přehozené nějakými hadry, aby mohli přenést alespoň jednu oběť bouře. Jen jednu, neboť dveře byly úzké, a čtyři nosiči s nákladem zacházeli, jako by příliš nevážil, přestože zahalené tělo na márách bylo dlouhé a kostnaté.

Uctivě zůstali vzadu stejně jako mnoho lidí z města, a tak se vážně postupující skupina rozrůstala v pohřební průvod. Nicholas napínal zrak. Měřil si němé, nehybné tělo. Tak dlouhé, a přece tak lehké, předčasně zestárlé, zmrzačené, chátrající tělo, jehož se konečně zprostil neporušitelný duch; to nemohl být nikdo jiný než Godfrid Marescot. Mladý muž na ně hleděl jako v mlze a netrpělivě si protíral oči.

„Ten, kdo jde vpředu, je Madog?“

Hugh mlčky přisvědčil. Madog si očividně sehnal přátele z předměstí, částečné Velšany, jako byl on Velšan čistokrevný, aby mu pomohli přinést mrtvého domů. Vedl své pomocníky slavnostně, truchlivě, s velkou důstojností.

„A ten druhý — Fidelis?“ ptal se Nicholas, vzpomínaje na ustupující bezejmennou postavu, která stále couvala do stínu, a přece byla vždy okamžitě k službám. Bodlo ho u srdce, že tolik truchlí pro Godfrida a tak málo pro mladého muže, který se učinil ochotným otrokem Godfridovy ušlechtilosti.

Hugh zavrtěl hlavou. Byl tu jen jeden.

Byli za mostem a ubírali se cestou po předklášteří mezi Gaye a mlýnským rybníkem směrem k bráně opatství. Tam nosiči se svým břemenem zahnuli doprava pod oblouk, na velké nádvoří, kde na ně čekalo mlčící, vážné shromáždění, a tam složili, co jim bylo svěřeno, a mlčky stáli v pozoru.

Zpráva došla do opatství, když bratři vycházeli od nešpor. Shromáždili se v omráčeném kruhu, opat, převor, obedenciáři, mniši i novici, náhle přivedení k úvahám o smrtelnosti. Měšťané, kteří průvod sledovali, postávali u brány trochu stranou a přihlíželi v zaleknutém mlčení.

Madog přistoupil k opatovi s neotrockým zvykem brát všechny lidi jako sobě rovné a prostě vylíčil svůj příběh. Radulfus uznal Boží vůli a lidskou bezmoc rozhřešujícím pohybem ruky a dlouhý okamžik shlížel na zahalené tělo, než se sklonil a odtáhl příkrov z tváře.

Humilis v smrti setřásl všechny roky, které mu nepatřily. Smrt nemohla obnovit ztracené a propadlé maso, změkčila však ostré, vyzáblé linie a vyhladila vryté vrásky bolesti. Hugh a Nicholas, stojící stranou na nároží ambitu, zahlédli nakratičko Humilise proměněného, přeneseného do nadlidského klidu a odpočinutí, a pak Radulfus opět spustil plátno, přežehnal máry i nosiče a pokynul svým obedenciářům, aby tělo vzali a odnesli do pohřební kaple.

Až tehdy, když si bratr Edmund připomněl mlčenlivé společenství oněch dvou bratří a očividně postrádal Fidelise, rozhlédl se po tom druhém, kdo byl důvěrně seznámen s tajemstvími Humilisova zmrzačeného těla, a nenašel ho — až tehdy si Hugh uvědomil, že v tomto shromáždění jako jediný schází bratr Cadfael. On, který měl být ze všech nejvíc pohotově a po ruce ve všem, co se týkalo Humilise, se zrovna v tuhle chvíli vytratí jinam! Ta zrada utkvěla Hughovi v hlavě, dokud ji později nepochopil. Bylo konečně možné, že zemřelý měl nedokončenou naléhavou práci jinde, a ta mu byla dražší než poslední pocta vzdaná jeho tělu.

Vzdali úctu a soustrast opatu Radulfovi a slíbili, že budou po proudu hledat tělo bratra Fidelise, dokud bude nějaká naděje ho nalézt, a krokem se vraceli do města, hostitel a host spolu. Lehce se šeřilo, obloha byla jasná, klidná, nevinná, vzduch náhle chladivý a vlídný. Aline čekala s připravenou večeří a uvítala návrat dvou mužů stejně půvabně, jako by uvítala jednoho. A pokud ve stáji scházel kůň, Hugh se nezdržel natolik, aby to zjistil, ale předal své zvíře štolbovi a věnoval pozornost Nicholasovi.

„Musíte zůstat u nás,“ řekl u večeře, „až do jeho pohřbu. Vzkážu Cruceovi, jistě bude chtít vzdát poslední poctu muži, který chtěl být jeho švagrem, a má právo vědět, jak se věci mají s Herietem.“

To přimělo Aline nastražit uši. „A jak se mají věci s Herietem? Za dnešek se toho stalo tolik, že jsem nejméně o polovinu přišla. Nicholas říkal, že nese zlou novinu, ale ani liják ho nepozdržel, aby mi pověděl víc. Co se stalo?“

Společně jí vylíčili všechno, co se zběhlo, od urputného pátrání ve Winchesteru do okamžiku, kdy zpráva o Madogovu neštěstí přerušila výslech Adama Herieta a vyhnala je v ustrnutí zjistit, co je na zprávě pravdy. Aline naslouchala s úzkostně zachmuřeným čelem.

„Vběhl dovnitř a volal, že jsou dva bratři z opatství mrtví, utopení v řece? Říkal jejich jména? Tam v cele, před vězněm?“

„Myslím, že jména jsem vyslovil já,“ odvětil Hugh. „Přišlo to pro Herieta v pravý čas, podle mě už mu pomalu docházely síly. Teď může nabrat dech do dalšího kola, i když pochybuji, že ho to zachrání.“

Aline už o tom nic neřekla, dokud se Nicholas, nevyspalý po dlouhé jízdě a po otřesech toho dne, neodebral na lůžko. Když odešel, odložila vyšívání, na němž pracovala, šla si sednout vedle Hugha na lavici s polštáři u prázdného krbu a vemlouvavě mu ovinula paži kolem krku.

„Milý Hughu, musím ti něco říct — a Nicholas se to dozvědět nesmí, aspoň zatím ne, dokud nebude všechno skončeno, zajištěno a v klidu. Bylo by snad nejlepší, aby se o tom nedozvěděl nikdy, přestože možná nakonec nejmíň polovinu uhodne sám. Ale tebe potřebujeme už teď.“

„Ty a kdo?“ řekl nepříliš překvapený Hugh, otočil se, pohodlně jí ovinul paži kolem pasu a přitáhl si ji blíž.

„Já a Cadfael. Kdo jiný?“

„To jsem si mohl myslet,“ povzdechl si Hugh a usmál se. „Divil jsem se, že utekl od katastrofálního konce výpravy, které sám napomáhal.“

„Ale on neutekl, on to právě řeší. A kdybys později slyšel někoho ve stáji, tak se neplaš, to bude jenom Cadfael, který ti vede zpátky koně, a ty víš, že se dá na něho spolehnout — o pohodlí koně se postará dřív než o sebe.“

„Předvídám dlouhou historii,“ pousmál se Hugh. „Tak ať je aspoň zajímavá.“ Cítil na tváři její měkké, příjemné vlasy. Otočil se a zlehka, kratičce ji políbil na rty.

„Je. Věc života a smrti nemůže být jiná. Uvidíš. A když už se před chudákem Adamem Herietem řeklo, že se utopili dva bratři, měl bys ho co nejdřív navštívit, hned zítra, a povědět mu, že se nemá trápit, protože věci vždycky nejsou takové, jak vypadají.“

„Tak mi pověz, jaké jsou doopravdy.“

Uvelebila se v jeho teplé náruči a velmi vážně mu to vypověděla.

Hledání těla bratra Fidelise pokračovalo pilně na obou březích řeky, na každém místě, kam se běžně vyplavovaly unášené věci, ještě celé dva dny, ale našel se jen jeden sandál stržený řekou a vyvržený na písečnou mělčinu u Atchamu. Většina těl, která do řeky padla, vyplavil Severn dříve či později na břeh. Tohle nikdy. Shrewsbury a svět bratra Fidelise víckrát nespatřily.

[XIV]

Pohřeb bratra Humilise svedl do domu pro hosty v opatství představitele celé drobné šlechty z hrabství a většiny benediktinských fundací v kraji. Bylo jisté, že se zúčastní šerif a starosta města, a stejně i mnoho starších a kupců ze Shrewsbury, spíš kvůli dramatické a tragické povaze odchodu zesnulého, než proto, že by ho byli blíž poznali během jeho krátkého pobytu ve městě. Většina z nich ho nikdy neviděla, znali však jeho pověst předtím, než se stal mnichem, a cítili, že jeho narození a smrt tady v jejich středu jim na něho dává jistý nárok. Chystala se velká sláva, odpovídající pohřbu v samotném kostele. To byla vzácná pocta.

Reginald Cruce přijel z Lai den před obřadem, zlobně potěšen vším, co hlásil Nicholas, a mstivě se radoval, že nestoudník, který se opovážil spáchat násilí na příslušníku Cruceovy rodiny, je bezpečně ve vězení a mlčky uznán vinným, přestože soud musel vyčkat právních formalit. Hugh neudělal nic pro to, aby jeho uspokojení narušil pochybnostmi.

Reginald držel emailovaný prsten na dlani a se zájmem zkoumal zdobení. „Ano, pamatuji se na něj. Je to zvláštní, že ho odsoudila taková malá věc. Měla ještě jeden prsten, jak si vzpomínám, a toho si cenila snad o to víc, že jej dostala jako dítě, kdy na něj ještě měla příliš malé prsty. Poslal jí ho Marescot, když byla uzavřena zásnubní smlouva, byl starý, přecházel v jeho rodině z nevěsty na nevěstu. Protože byl tak velký, nosívala ho na řetízku na krku. Toho by se určitě nevzdala.“

„Toto byl ale jediný prsten uvedený v soupisu cenností, které s sebou vzala,“ řekl Nicholas a vzal drobný šperk zpátky. „Zavázal jsem se, že jej vrátím manželce stříbrotepce ve Winchesteru.“

„V soupise byly věci, které mínila odevzdat jako své věno. Prsten, který jí poslal Marescot, si asi chtěla nechat. Byl zlatý, v podobě hada s červenýma očima, který dvakrát ovíjel prst. Velmi starý, šupiny celé vyhlazené. Rád bych věděl, kde je teď,“ pravil Reginald. „Žádní Marescotové už nezůstali, aspoň ne v té linii, aby ho dávali svým nevěstám.“

Žádní Marescotové a žádné Juliany, pomyslel si Nicholas. Dvojí bolestná ztráta, za kterou není pomsta — nyní, když se zdála být bezpečně v jeho rukách — žádnou náhradou. „Kdybyste se mýlil a ona ještě žila,“ říkala stříbrotepcova manželka, „a chtěla svůj prsten, dejte jí ho zpátky a zaplaťte mi za něj, co budete považovat za vhodné.“ Kdybych měl víc zlata než král a císařovna dohromady, řekl si Nicholas, hýčkaje v sobě svou bolest, za tak nevýslovné požehnání by to nebylo dost.

Bratr Cadfael se v posledních dnech choval mimořádně skromně a nenápadně, do puntíku dodržoval horárium, hrnul se do každé služby, snažil se, jak si sám s lítostí přiznával, zasloužit si úspěch a odzbrojit veškerou nelibost, kterou snad nebesa vůči němu cítí. Zamýšlený cíl byl nejen dobrý, ale životně nezbytný, tím si byl jist, pro opatství a církev i pro klid mysli všech, jimž bylo souzeno žít dál, nyní, když byl Humilis vysvobozen z těla a navždy v bezpečí. Ale prostředky — o těch už si byl méně jistý, že nezaslouží výtky. Ale co může muž — nebo žena — dělat, než využít toho, co je po ruce?

V den pohřbu vstal časně, aby měl před ranní chvilku na své soukromé a vroucí modlitby. Na tomto dni velmi záleželo, měl dobrý důvod být stísněný a prosit svatou Winifredu o shovívavost, odpuštění a pomoc. Už dříve mu odpustila velmi mimořádné prostředky k dosažení žádoucích cílů a dala mu najevo povzbudivou laskavost i tehdy, kdy by se přísnější patroni možná mračili.

Tohoto rána ho však předešel jiný prosebník. Někdo se choulil téměř vleže na třech stupních před jejím oltářem. Strnulé tělo a údy, křečovitě sepnuté ruce zkroucené na nejvyšším schodě mluvily o potřebě přinejmenším stejně naléhavé jako jeho. Cadfael se mlčky stáhl zpět do stínu a čekal, a po chvíli, která se zdála dlouhá a bolestná, se prosebník ztuhle, pomalu posbíral jako zchromlý, zvedl se z kleku a odplížil se k jižním dveřím do křížové chodby. Bylo to zvláštní a překvapující, že si bratr Urien takhle o samotě a časně zrána drásá srdce. Cadfael asi nikdy nevěnoval bratru Urienovi dostatečnou pozornost. Ale kdo ano? Kdo s ním rozmlouval, kdo si s ním byl blízký? Ten člověk si vyvolil samotu.

Cadfael pronesl svoje modlitby. Udělal, co se mu zdálo nejlepší, měl spolehlivé a vynalézavé pomocníky, a teď mohl jenom celou věc s důvěrou vložit do shovívavé velšské náruče svaté Winifredy, připomenout jí, že jsou vzdálení příbuzní, a ostatní nechat na ní.

Ráno toho mírného, jasného dne byl bratr Humilis, Godfrid Marescot, se všemi náležitými obřady a ve vší cti pohřben v transeptu opatského kostela svatého Petra a svatého Pavla.

Cadfael marně vyhlížel jednu truchlící, ale nenašel ji. Protože však svou věc ponechal v rukách svaté, odcházel z kostela nepříliš znepokojen. A jak bratři vycházeli na velké nádvoří s opatem Radulfem v čele, byla tam, úpravná, zdatná a pěkná jako vždy. Cekala u brány, aby předstoupila vstříc zástupu jako osamělý rytíř troufající si bez bázně na celé vojsko. Uměla si svůj výstup načasovat, vykouzlila si pro sebe velký oblak svědků. Ať je zjevení veřejné a úžasné.

Sestra Magdalena z benediktinského kláštera v Godrikově Brodu několik mil odtud směrem k velšské hranici bývala v mládí krásná a do světa, z vlastní volby se stala milenkou barona a stála ve své smlouvě věrně a poctivě. Věrná slovu a závazku tenkrát, jednala stejně i ve svém novém povolání. Pokud si přivedla i tentokrát doprovod několika mužů ze svého oddaného vojska obyvatel západních hvozdů, rozvážně je pro tu chvíli odstranila z dohledu. Měla jeviště sama pro sebe.

Baculatá, červeňoučká, rázná dáma středního věku s jasnýma očima, pozůstatky někdejší krásy moudře zmírněné strohou bělostí šlojíře a černým hábitem do čehosi domáckého a přívětivého — aspoň do chvíle, než se jí ve tváři udělal ten oslnivý dolíček, jako když vyskočí zlatá rybka, a vzápětí se zase skromně vyhladil, jako když se zklidní slunečná hladina potůčku. Cadfael ji znal už pár let a víc než jednou se na ni spolehl ve složitých záležitostech. Důvěřoval jí absolutně.

Cudně namířila k opatovi, přitom mžikla stranou a lehounce se pootočila k Hughovi, a podařilo se jí zastavit oba, církevní i světskou moc zároveň. Všichni ostatní truchlící, mniši i laici, proudili z kostela a uctivě Čekali, až se bez překážek rozejde šlechta.

„Pánové,“ uklonila se sestra Magdalena církvi i státu, „omlouvám se vám, že přijíždím tak pozdě, ale nedávné deště zaplavily cestu a nepočítala jsem s dostatečným časem na zdržení. Mea culpa! Pomodlím se za naše bratry soukromě a doufám, že se zúčastním zádušní mše, abych odčinila dnešní nedochvilnost.“

„Pozdě nebo časně, sestro, uvítání tu máte jisté,“ pravil opat. „Měla byste se den nebo dva zdržet, než budou cesty zase sjízdné. A rozhodně musíte být mým hostem při obědě, když jste tady.“

„Jste velmi milostivý, otče,“ odpověděla. „Když jsem se opozdila, nebyla bych se vás nyní odvážila obtěžovat, kdybych nenesla dopis pro pana šerifa.“ Otočila se a s plnou vážností pohlédla na Hugha. V ruce měla svinutý a zapečetěný list pergamenu. „Musím vám povědět, jak se to dostalo do Godrikova Brodu. Matka Mariana pravidelně dostává dopisy od převorky našeho mateřského kláštera v Polesworthu. V posledním, který přišel teprve včera, byl přiložen tento druhý dopis od dámy, která právě přijela se skupinou jiných pocestných a nyní odpočívá po cestě. Je určen panu šerifovi Shropshiru a zapečetěn polesworthskou pečetí. Vzala jsem jej při této příležitosti s sebou, protože může být důležitý. Dovolíte-li, otče, zde jej předávám.“

Bylo jejím tajemstvím, jak to dělala, ale dovedla udržet pozornost lidí tak, že měli pocit, že by přišli o něco úžasného, kdyby odešli. Nikdo se nepohnul, nikdo neprohodil ani slovíčko, veškerý pohyb na nádvoří pocházel jen od těch, kdo se teprve připojovali k tlačenici a tiše obcházeli po obvodu a hledali místa, odkud by lépe viděli a slyšeli. Když Hugh uchopil svitek, jen tichoučce šelestila roucha a přešlapující nohy. Pečeť byla zajisté nedotčená, neboť byla zároveň pečetí dceřiného domu v Godrikově Brodu.

„Smím, otče? Třeba to je něco důležitého.“

„Rozhodně si to přečtěte,“ řekl opat.

Hugh rozlomil pečeť a rozvinul list. Četl s obočím svraštěným upřenou pozorností. Po celém velkém nádvoří lidé tajili dech, nebo dýchali velmi tiše a opatrně. Ve vzduchu bylo po všem, co se udalo, cítit napětí.

„Otče,“ naráz vzhlédl Hugh, ,je to věc, která se netýká pouze mne. Jiní s ní mají co do činění mnohem víc a zaslouží si a potřebují ihned vědět, co je tu psáno. Je to div! Je tak závažný, že bych byl musel jeho obsah oznámit veřejnou vyhláškou. Dovolíte-li, udělám to tady a teď před celým tímto společenstvím.“

Nemusel zvedat hlas, každé ucho se napínalo, aby mu neušlo ani slovo, když jasně předčítal:

Můj pane šerife,

s velkým úlekem jsem se doslechla, že se o mně v mém rodném kraji vypráví, že jsem mrtvá, oloupená a zištně usmrcená. Proto spěšně posílám toto svědectví, že se mi taková křivda nestala, ale prohlašuji se za živou a zdravou, a právě jsem přijela sem do pohostinství domu sester v Polesworthu.

Lituji, že kvůli mně mohl být omylem uveden do nebezpečí něčí život a čest, snad i někoho, kdo mi byl dobrým přítelem a služebníkem. Prosím za odpuštění, jestliže jsem se skrze své mlčení nevědomky stala příčinou znepokojení a starostí pro kohokoli. Dám mu zadostiučinění.

Pokud jde o můj dosavadní život, ve vší pokoře vyznávám, že jsem zapochybovala, zda jsem skutečně povolána k životu jeptišky, ještě než jsem dojela k cíli, a proto jsem žila v ústraní a ve službě, ale nesložila jsem řeholní sliby. V sopwellském převorství u Saint Albans může dík dobrotě převora Geoffreyho věřící žena žít životem svatosti a služby i bez závoje. Nyní, upozorněna, že jsem hledána jako osoba zemřelá, přeji si ukázat se všem, kdo mě znají, aby již nikdo nebyl kvůli mně zarmoucen ani ohrožen.

Snažně vás prosím, pane, oznamte to mému milému bratrovi a všem mým příbuzným a pošlete nějakého spolehlivého muže, aby mě bezpečně dopravil do Shrewsbury, a já budu vděčnou dlužnicí vašeho lordstva.

Juliana Cruceová

Dlouho předtím, než dospěl ke konci, zvedl se v řadách posluchačů závan ruchu, mručení a vření, pak vzrušený bzukot, jako když se rojí včely, a náhle Reginaldovo omráčené mlčení prolomil burácivý řev úžasu, překvapení a nadšení.

„Moje sestra žije? Ona žije! Pane Bože, byli jsme úplně vedle…“

„Žije!“ šeptal omámeně Nicholas jako ozvěna. „Juliana je živá… živá a zdravá…“

Mručení narůstalo v bouřící sbor úžasu a vzrušení a nad něj se jásavě vznesl hlas opata Radulfa: „Boží milosrdenství je nekonečné. Ze stínu smrti dokazuje svou zázračnou dobrotivost.“

„Křivdili jsme poctivému člověku!“ volal Reginald, stejně prudký v omluvách jako v obžalobách. „Byl jí opravdu zcela oddán, jak to vždycky tvrdil! Už je mi to jasné — všechno to prodal pro ni, určitě pro ni! Jenom ty ženské tretky, které jí ve světě patřily — měla právo na to, co vynesly…“

„Sám pro ni s vámi do Polesworthu pojedu,“ řekl Hugh, „a Adam Heriet bude vyveden z vězení jako svobodný muž a pojede s námi. Kdo má na to větší právo?“

Pohřeb bratra Humilise se stal okamžikem vzkříšení Juliany Cruceové, ze smutku se stala oslava, z Velkého pátku Boží hod. „Jeden život odňatý, jeden život navrácený,“ pravil opat Radulfus, „to je dokonalá rovnováha a poučení, abychom se nelekali života ani umírání.“

Bratr Rhun přišel z refektáře s myslí plnou zvláštní směsice potěšení a žalu a uchýlil se s ní do ticha a klidu opatských sadů na Gaye. V tuto hodinu tam nikdo nebude, nechá-li zeleninovou zahradu a pole za sebou a půjde až na konec pozemků opatství. Za nimi stromy sbíhaly k řece a skláněly se nad hladinu. Zůstal tam stát a hleděl po proudu, směrem, jímž voda odnesla Fidelise.

Voda byla dosud zkalená a tmavá, ale hladina mírně poklesla, přestože dosud tvořila stříbřité mělčiny nad propadlinami luhů na protějším břehu. Rhun myslel na přítelovo tělo smetené pod neprůhlednou hladinu, ztracené do nenávratna. Ráno bylo svědkem, jak se žena považovaná za mrtvou vrací k životu, a to bylo radostné, ale nevyvážilo to hoře, jež cítil nad ztrátou Fidelise. Postrádal ho s bolestnou prudkostí, přestože o své bolesti nikomu neřekl ani slovo a neodpovídal ani, když jiní nacházeli slova, která on pro vyjádření žalu najít nemohl.

Překročil hranici opatské půdy a proplétal se pruhem stromů, aby se podíval na další dlouhý úsek řeky. Tam náhle zůstal stát a pak o krok couvl, protože ho tam někdo předešel, nějaký tvor ještě nešťastnější než on. V zablácené trávě mezi keři na krajíčku vody seděl schoulený bratr Urien a hleděl na rychlé víry, jež se točily a ubíhaly. Níž po proudu doplnily matná zrcadla vody na luzích po bouřce ještě dvě noci mírnějšího deště, a když se již naplnila, nemohla odtéci, jen pomaličku vysychat. Jejich nehybný klid, zrcadlící bledou modř oblohy a letící bílá oblaka, působil, že se ďábelská rychlost hlavního proudu zdála něčím víc než pouhým přírodním úkazem, spíš živou, zlovolnou silou, jež polyká lidi.

Ač Rhun nenadělal cestou žádný hluk, Urien si uvědomil, že není sám, a otočil v sebeobraně nepřátelskou tvář se zapadlýma očima.

„Ty také?“ řekl mdle. „Proč ty? To já zahubil Fidelise.“

„Ne, nic takového jsi neudělal!“ namítl Rhun a vyšel z křovin. „To nesmíš říkat ani si to myslet.“

„Blázne, vždyť víš, co jsem udělal, tak proč to popíráš? Víš to, dělal jsi, co jsi mohl, abys to napravil,“ řekl bezútěšně Urien. „Já pronásledoval, já hrozil — já zahubil Fidelise. Kdybych měl odvahu, šel bych stejnou cestou za ním, ale tu odvahu nemám.“

Rhun vedle něj usedl do trávy, blízko, ale nedotýkaje se ho, a vážně zkoumal staženou, zahořklou tvář. „Nespal jsi,“ řekl mírně.

„Jak bych mohl spát, když vím, co jsem udělal? Ani jsem nespal, ani nejedl, ale na půst se umírá pomalu. Člověk vydrží kolik týdnů jen o vodě. Já nejsem ani trpělivý, ani statečný. Je pro mne jen jediná cesta, úplná zpověď. Ne, ne pro rozhřešení, ale pro odplatu. Sedím tu a připravuji se na ni. Brzy půjdu a odbudu si to.“

„Ne!“ řekl Rhun s náhlou prudkou autoritou. „To nesmíš.“ Samotnému nebylo zcela jasné, proč je to tak naléhavé, ale cosi mu ťukalo v mysli, jakási pravda hluboko v něm, kterou mohl zahlédnout jedině postranním pohledem z koutku oka své mysli. Když se otočil, aby se pustil přímo za ní, rozplynula se. Život i smrt byly tajemstvím. Život odňatý a život navrácený je dokonalá rovnováha, pravil opat Radulfus. Život odňatý a život navrácený téměř současně…

Už to měl. Rozzářilo se před ním světlo, tíha na jeho srdci byla sňata. Ano, dokonalá rovnováha! Seděl unesen, tak plný, přeplněný osvícením, že se všechny jeho smysly obrátily dovnitř k té záři jako prostydlé ruce blaženě natažené k jasnému ohni, takže sotva slyšel, jak Urien drsně říká: „Já to musím udělat a udělám to. Jak to mohu dál snášet sám?“

Rhun se pohnul a procitl ze svého blaženého vytržení. „Nemusíš být sám,“ řekl. „Ani teď nejsi sám. Jsem tu. Řekni, co chceš, ale jen mně, nikdy nikomu jinému. Ani zpovědnice by nebyla dost tajná. Potom bys skutečně zahubil vše, čím byl Fidelis; vše, co Fidelis dělal, bys pošpinil, poházel blátem, udělal z toho historku, ostudu, která by vrhla stín na nás všechny, na celý řád, a ze všeho nejvíc na jeho památku…“ Tam se zarazil a usmál. „Vidíš, jak je zvyk silný! Ale já opravdu vím — teď už vím, co bys mohl povědět, a kvůli Fidelisovi se to nikdy povědět nesmí. To přece chápeš stejně jasně jako já. Nedělej další škody! Nes, co musíš nést, a mlč, jako mlčel Fidelis.“

Urienova kamenná tvář se zachvěla a náhle změkla jako vosk. Divoce zkřížil paže před obličejem, sklonil se do vysoké mokré trávy a roztřásl se strašnou bouří suchých a němých vzlyků. Rhun se nachýlil a s důvěrou objal zvedající se ramena. Při tom doteku prošel Urienovým tělem veliký tichý sten, vyprchal z něho a zanechal ho ochablého a nehybného. Jednou se dotkl Urien a Rhun mu mírně pohlédl do očí a naplnil ho vztekem a studem. Nyní se Rhun dotkl Uriena, objal ho paží a nechal ji tam klidně spočívat, a všechen vztek a stud z něho tím jedním vzdechem vyšel a zanechal ho čistého.

„Zachovej tajemství. Musíš, jestliže jsi ho miloval.“

„Ano — ano,“ zlomeně přitakal Urien zpod ochranných paží.

„Kvůli němu…“ Tentokrát se Rhun otočil zpátky, usmál se a opravil se: „Kvůli ní!“

„Ano, ano — až do hrobu. Zůstaň se mnou!“

„Jsem tu. Až půjdeme, půjdeme spolu. Kdo ví? Třeba ani ta škoda, kterou jsi napáchal, není nenapravitelná.“

„Mohou snad mrtví zase ožít?“ hořce vykřikl Urien.

„Bude-li si to Bůh přát!“ opáčil Rhun, který měl vlastní dobré důvody věřit v zázraky.

Juliana Cruceová přijela do opatství svatého Petra a Pavla právě včas na mši za duše bratra Humilise a bratra Fidelise, společně utonulých při velké bouři. Byl to druhý den po Humilisově pohřbu, den svěží, chladný, s modrou oblohou a zelenou zemí, kdy se na chviličku vrátila záře léta. Tou dobou již každá duše v Shrewsbury a okolí slyšela příběh o ženě vrátivší se z mrtvých a každý byl zvědavý na její příjezd.

Na nádvoří se shromáždil veliký dav a čekal, až vjede dovnitř po boku svého bratra, s Hughem Beringarem a Adamem Herietem za sebou. Za branou sesedli a koně byli odvedeni. Reginald vzal sestru za ruku a mezi dychtivými diváky ji odvedl ke dveřím kostela.

Cadfael se té chvíle trochu obával a postavil se vedle Nicholase Harnage, kde by ho mohl varovně zatahat za rukáv, kdyby v údivu řekl něco nepředloženého. Snad by ho bývalo lepší varovat předem a předejít nebezpečí. Na druhé straně by však bylo k užitku, kdyby si mladý muž věci nikdy nespojil, a to snad za riziko stálo. Nebude-li nikdy nucen uvažovat, jak obrovského měl před sebou soka a jak nesmazatelná musí být vzpomínka na oddanost, jíž se jen těžko může něco vyrovnat, bude mít menší zábrany při dvoření. Přijde-li za ní v nevinnosti, přijde s velkými přednostmi, vždyť měl důvěru a náklonnost Godfrida Marescota a přitom víc než dostatečně prokázal svou starost o dívku samotnou. Byly tu všechny předpoklady pro vlídné přijetí. Pozná-li ji a v okamžiku pochopí celý smysl událostí, třeba ztratí všechnu odvahu a nepokusí se k ní přiblížit, vždyť kdo může přijít po Humilisovi a nebýt malý? Třeba však — i to bylo možné — bude tak velký, že přijme všechny nevýhody, bude mlčet, a přece zkusí štěstí. Má všechny předpoklady pro úspěch. Přesto stál Cadfael bděle a s úzkostí, ruku u mladíkova lokte.

Přicházela zástupem zavěšena do bratra, žádná krasavice, prostá vysoká dívka v tmavém plášti a šatech, s vážnou oválnou tváří přísně zarámovanou bílým šlojířem a tmavomodrou kápí. Sestra Magdalena a Aline ji opatřily dobře. Obecný smutek nepřipouštěl jasné barvy, avšak Aline si dala pozor, aby ničím nepřipomněla vyryzlou mnišskou čerň. Měly skoro stejnou postavu, vysokou a útlou, takže šaty dobře padly. Bude to chvíli trvat, než tonzura zaroste, ale úplně schovat věnec kaštanových vlasů a zakrýt polovinu vysokého čela znamenalo značně pozměnit tvar vážného obličeje. Načernila si řasy a to pozměnilo vzhled jasně šedých očí a dodalo jim kosatcový odstín. Držela hlavu vysoko a pomalu kráčela kolem mužů, kteří dlouhé týdny žili bok po boku s bratrem Fidelisem, a oni neviděli nikoho jiného než Julianu Cruceovou, nic, co by připomínalo shrewsburské opatství, jen pomíjivý div ze světa venku, zajímavý, ale zanedlouho zapomenutý.

Nicholas se díval, jak se blíží, a byl plný hluboké, horoucí vděčnosti prostě za to, že je živá. V jejím životě pro něho nemusí být místo, ale aspoň ten život má, všechny ty roky, o nichž se domníval, že jí byly uloupeny surovým zločinem, a nyní to vypadalo, že se žádný zločin nestal. Mohl by se o ni pokusit, udělá to, ale ne hned. Ať má čas poznat ho, vždyť o něm zatím nic neví, nemá na ni pražádný nárok, ledaže by jí Hugh Beringar vyprávěl o jeho podílu na pátrání po ní. Ani to mu však nedávalo žádná práva. Bude si je muset zasloužit.

Když se však dostala až k němu, otočila hlavu a pohlédla mu do očí. Jen na okamžik, ale stačilo to.

Cadfael viděl, jak sebou trhl a zachvěl se, viděl, jak otvírá ústa, snad aby vykřikl z čirého otřesu poznání. Přece jen však nevydal zvuk. Cadfael mu sevřel paži, ale okamžitě ho pustil, protože nebylo třeba. Nicholas k němu otočil tvář zářící hvězdným jasem, oslněnou a oslňující, a rychle zašeptal: „Nebojte se! Teď jsem němý já!“

Tak pohotová a hbitá mysl se nedá odradit těžkostmi, pochvalně si pomyslel Cadfael. A dívce je přece pouhých třiadvacet. Mají čas. Proč by dívka, jež poznala oddané společenství s jedním skvělým mužem, nedokázala ocenit hodnotu druhého? Copak jí asi řekl Humilis ten poslední den v Saltonu? Věděl nakonec, kdo a co je? Doufám, že ano. Jistě poznal svícny a kříž, protože ty s sebou vzala do Hyde a s Hyde se jistě obrátily v prach. Tehdy však byl možná na rozpacích, napůl se bál, že jeho Fidelis se zapletl do smrti Juliany, napůl byl zvědav… Nakonec, ať přišlo osvícení jakkoli, určitě pravdu znal.

Ve své vyvolené lavici vedle bratra Uriena se Rhun nachýlil k němu a zašeptal: „Podívej se! Podívej se na tu paní! Ta měla být manželkou bratra Humilise.“

Urien pohlédl, avšak lhostejné oči viděly pouze to, co očekávaly. Zavrtěl hlavou. „Znáš ji,“ zašeptal Rhun. „Podívej se znovu!“ Podíval se znovu a poznal ji. Břemeno viny, hoře a kajícnosti se z něho vzneslo jako skřivan k nebi. Přestal zpívat, protože se mu sevřelo hrdlo a jazyk oněměl. Stál ztracen mezi poznáním a úžasem jako dědic jejího mlčení.

Juliana se vynořila z kostela na mírné slunce s nepřítomným výrazem podivu, trpělivosti a ztráty. Jak na ni Nicholas hleděl ze stínu křížové chodby, vzdal se pomyšlení na to, že by se k ní hned přiblížil.

Nyní, když konečně chápal velikost toho, co učinila, bylo mu nemožné nabídnout jí obyčejné manželství a obvyklou lásku. Ještě ne, ještě dlouho ne. Může však čekat, udržovat styky s jejím bratrem, dělat si k ní cestičku nepatrnými krůčky a otevřít jí srdce, teprve až bude její srdce smířené a pokojné.

Zastavila se, rozhlédla se, pustila bratrovu paži, jako by hledala někoho, kdo si zaslouží uznání. Tváří jí přeletěl bleďounký úsměv. Zamířila k Nicholasovi se vztaženou rukou. Okolo prostředníku se dvojím kruhem ovíjel zlatý had. Postřehl drobounký třpyt rubínových oček.

„Pane,“ pravila Juliana hlasem skoro dětsky vysokým, ale velmi jemným a milým, „pan šerif mi vyprávěl o všech útrapách, které jste pro mne podstoupil. Mrzí mě, že jsem vám a jiným způsobila tolik zbytečných těžkostí a starostí. Díky jsou chabou odměnou za tolik laskavosti.“

Její ruka ležela pevně a chladivě v jeho. Její úsměv byl dosud slabý a vzdálený, nepřiznával žádnou jinou totožnost než totožnost Juliany Cruceové. Mohl by si myslet, že své druhé já popírá, nebýt čirého, přímého pohledu šedých očí, široce rozevřených, aby mohl vstoupit do sdíleného poznání, kde jsou slova zbytečná. Není třeba hovořit tam, kde je všechno známo a pochopeno.

„Paní,“ odpověděl jí Nicholas, „vidět vás živou a zdravou je veškerá odměna, jakou potřebuji a žádám.“

„Doufám ovšem, že k nám brzy přijedete do Lai na návštěvu,“ řekla. „Byla by to od vás laskavost. Ráda bych se vám odměnila líp.“

To bylo všechno. Políbil ruku, kterou držel, ona se odvrátila a odešla od něho. Jistě to nebylo víc než projev náležitého vděku, jako splácela všechny své závazky, do posledního záchvěvu bolesti, oddanosti a lásky. Pozvala ho však, a nebyla z žen, které zvou bez úmyslu. Pojede do Lai, ano, velmi brzy. Zatím si vystačí s dotekem její ruky, bledým úsměvem a nepochybnou důvěrou, kterou mu právě prokázala, dokud nebude slušné a počestné doufat ve víc.

V popoledním klidu seděli v Cadfaelově dílně v bylinkové zahradě sestra Magdalena, Hugh Beringar a Cadfael, všichni spolu. Už bylo po všem, zvědavci se rozešli domů a bratři neměli potuchy o ničem zlém kromě ztráty dvou ze svých řad, a k tomu dvou, kteří s nimi pobyli jen krátce a zůstávali trochu stranou. Brzy z nich zbudou jen matné stíny, jména připomínaná při modlitbách, kdežto tváře se vytratí z paměti.

„Kdyby si někdo dal práci, mohly by se ještě ozvat nepříjemné otázky,“ připustil Cadfael, „ale teď už to nikdo neudělá. Řád může zase vydechnout. Nebude skandál, žádná pohana nepadne na Hyde ani na Shrewsbury, žádné legátské hrabání v bahně, žádní komedianti nebudou skládat sprosté popěvky o mniších a jejich ženských a prodávat je na trhu, žádný biskup se nepřižene jako soudce na vizitaci, žádní bílí mniši nebudou šťourat a hřímat o uvolněné morálce a chlípnosti benediktinů… A na jménu té ubohé dívky neulpí žádná špína, která by ji nadosmrti očernila. Díky Bohu!“ skončil horoucně.

Otevřel jednu z lahví svého nejlepšího vína. Cítil, že si je všichni zaslouží stejně, jako je potřebují.

„Adam byl celý čas jejím důvěrníkem,“ řekl Hugh. „To on jí opatřil šaty, které ji proměnily v mladého muže, ostříhal ji a prodal pro ni těch pár věcí, jež pokládala za vlastní, aby si mohla platit byt, než se představí v Hyde. Když říkal, že je mrtvá, mluvil v hořkosti srdce, protože pro svět byla opravdu mrtvá, z vlastní volby. A když jsem ho vezl z Brigge, zoufale toužil po zprávách o ní, protože po požáru Hyde ji měl za ztracenou, ale když jsem mu pověděl, že s Godfridem přišel z Hyde ještě jeden bratr, ulevilo se mu, protože věděl, kdo musí být ten druhý. Raději by byl zemřel, než by ji zradil. Znal ohavnosti, kterých jsou lidé schopný stejně jako my.“

„A ona, doufám a myslím,“ řekl Cadfael, „musí znát věrnost a oddanost, jaké byl schopen alespoň jeden muž. Měla by, vždyť je zrcadlem její vlastní. Ne, pro Fidelise nebylo jiné řešení než zemřít a beze stopy zmizet, než mohla Juliana zase oživnout. Nikdy jsem ale nepomyslel, že ta možnost přijde tak, jak přišla…“

„Využil jste ji pěkně hbitě,“ prohodil Hugh.

„Bylo to teď, nebo nikdy. Jinak by se to bylo prozradilo. Madog by byl nikdy neřekl ani slovo, ale jí bylo všechno jedno, když Humilis zemřel.“ Držel ji v náručí polomrtvou při jízdě do Godrikova Brodu, aby ji svěřil do péče sestry Magdaleny, rudohnědou tonzuru mokrou a splihlou na rameni, bledou, umazanou tvář zledovělou, šedé oči dokořán a nevidoucí. „Těžko jsme jí ho dostávali z náručí. Bez Aline bych to byl nezvládl. Skoro jsem se bál, že přijdeme i o ni. Ale sestra Magdalena je dobrá lékařka.“

„Ten dopis, co jsem pro ni skládala,“ pravila sestra Magdalena, ohlížejíc se zpátky kritickým, ale spokojeným okem, „byl nejtěžší, jaký jsem kdy musela napsat. A od začátku do konce tam není jediná lež! Ani jediná v celém dopise. Jistý mírný klam, ale ne lži. To bylo důležité, chápete. Víte, proč se rozhodla být němá? Jednak samozřejmě kvůli hlasu, protože ten má zaručeně ženský. Obličej — ten je dobrý, čistý, silný a jemný, mohl by patřit chlapci stejně jako děvčeti, ale hlas ne. Ale mimoto,“ pokračovala sestra Magdalena, „měla ještě dva dobré důvody být němá. Za prvé byla rozhodnutá, že od něj nikdy nebude nic žádat, nikdy nevznese ženskou prosbu, protože soudila, že jí nic nedluží, žádnou výsadu, žádný ohled. Co od něj dostala, to si musela zasloužit. A za druhé byla naprosto odhodlaná nikdy mu nezalhat. Kdo nemůže mluvit, nemůže prosit, přemlouvat — a nemůže lhát.“

„Tak on jí nedlužil nic a ona jemu všechno,“ zavrtěl Hugh hlavou nad nezbadatelnou podivností žen.

„Však i ona dostala, co jí patřilo,“ řekl Cadfael. „Vzala si to, co chtěla a považovala za své, měla to celé až do konce, do posledního okamžiku. Jeho společnost, možnost pečovat o něj, tajnosti jeho těla, stejnou důvěrnost jako v jakémkoli manželství — a jeho lásku přesahující všechny běžné nároky manželství. Zbytečně by jí někdo říkal, že je svobodná, když věděla, že je manželkou. Rád bych věděl, jestli je svobodná aspoň teď.“

„Ještě ne, ale bude,“ ujistila je sestra Magdalena. „Má příliš mnoho odvahy, než aby se vzdala života. A jestli ten mladý muž, který se do ní zakoukal, má dost velkou kuráž a nevzdá se lásky, nakonec možná pořídí dobře. Začíná s velkou výhodou: miloval stejný idol. Mimoto,“ dodala, pohlížejíc do budoucnosti, jež něco slibovala i některým, kteří se nyní domnívali, že mají jen minulost, „pochybuji, že bratrova domácnost s manželkou a třemi dětmi, nemluvě o čtvrtém na cestě — ne, pochybuji, že úloha neprovdané sestry v Lai bude pro ženu jako Juliana Cruceová dlouho přitažlivá.“

Půlhodina odpočinku po obědě minula, bratři zas vykročili za prací a s nimi Cadfael, který se rozloučil s přáteli u zimostrázového plotu. Sestra Magdalena a její dva statní lesáci vyjedou na západ ke Godrikovu Brodu a Hugh vděčně mířil domů. Cadfael prošel bylinkovou zahradou na políčko, kde měl dvě jabloně a hrušku, které sám vypěstoval a které právě začínaly rodit. Rozhlížel se s hlubokým uspokojením. Všechno se zase zazelenalo, i když to bylo zežloutlé jako sláma. V potoce Meole bylo vidět ještě pár mělčin, ale už to nebyla jen smutná síť potůčků prodírajících se mezi oblázky a pískem. Září bylo zase září, vyzrálé a plodné po letním žáru a suchu. Mnoho z hojné úrody ovoce kvůli suchu nedorostlo a opadalo, ale i tak přijde dostatečná sklizeň, aby bylo zač děkovat. Po každém výstřelku se časy vyrovnávají a získávají zpět alespoň polovinu toho, co bylo ztraceno. Třeba se srovnají i časy lidí — s trochou nebeské vláhy.

Ó Bože, kterýs posvětil stav manželský v tak veliké tajemství… Shlédni milosrdně na tyto své služebníky.

(Formule posvěcení svazku manželského

z liturgie anglikánské církve)