Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 12. Havran z předklášteří

[I]

Prvního prosince přišel opat Radulfus na kapitulu s nepřítomným, zachmuřeným výrazem a velmi zkrátka vyřídil různé drobnosti, které předložili jeho obedenciáři. Přestože byl sám málomluvný, zpravidla dopřával hojný prostor těm, kdo své žádosti a návrhy předkládali rozvláčně a nesouvisle, ale tento den měl očividně v hlavě naléhavější věci.

„Musím vám sdělit,“ řekl, jakmile uspokojivě smetl ze stolu poslední drobnost, „že vás na několik dní ponechám v péči bratra převora, vůči němuž budete, jak očekávám a žádám, stejně poslušní a ochotní jako vůči mně. Jsem povolán na koncil, který se bude konat sedmého tohoto měsíce ve Westminsteru, pořádá jej legát Svatého otce, Jindřich z Blois, biskup z Winchesteru. Vrátím se, jak nejdřív to půjde, ale přeji si, abyste v mé nepřítomnosti vznášeli modlitby za ducha moudrosti a smířlivosti na tomto setkání prelátů pro blaho této země.“

Hlas měl suchý a klidný, až rezignovaný. V uplynulých čtyřech letech se mezi válčícími soupeři o anglickou korunu projevovalo pramálo smířlivosti a jedna ani druhá strana neprojevovala velkou moudrost. Bylo však na církvi, aby se dál snažila a pokud možno doufala, i když se zdálo, že se záležitosti v zemi vrátily přesně tam, kde byly na počátku občanské války, aby se celý neplodný cyklus mohl opakovat.

„Plně si uvědomuji, že i zde jsou vážné věci,“ pokračoval opat, „které si rovněž žádají naší pozornosti, ale ty musejí počkat, než se vrátím. Je tu zejména otázka nástupce otce Adama, zesnulého vikáře této farnosti svatého Kříže, nad jehož úmrtím dosud truchlíme. Patronátní právo má náš klášter. Otec Adam byl po mnoho let naším velmi ceněným společníkem při uctívání Boha a péči o duše. Je třeba přemýšlet o vhodné náhradě a modlit se za ni. Dokud se nevrátím, bude otec převor řídit farní bohoslužby, jak uzná za vhodné, a vy všichni mu budete k dispozici.“

Přejel kapitulu jedním dlouhým temným pohledem, obecné mlčení přijal jako porozumění a souhlas a vstal. „Tím končím kapitulní shromáždění.“

„Pojede-li zítra, aspoň bude mít na cestu dobré počasí,“ pravil Hugh Beringar, vyhlížeje z otevřených dveří Cadfaelovy dílny v bylinkové zahradě na dosud zelenou trávu a poslední růže, které už sice vytáhly do výšky a vypadaly trochu opelichaně, ale stále statečně nasazovaly poupata. Prosinec léta Páně 1141 přišel po špičkách, lehkými, opatrnými krůčky, s mírným povětřím a zamženou oblohou. „Jako ty proměnlivé dušičky, které se přiklonily k císařovně, když byla v plné slávě,“ ušklíbl se Hugh, „a teď se musejí držet pěkně z dohledu, než se stačí otočit zpátky. Určitě jich teď spousta tají dech a jsou takhle maličké.“

„Jeho Ctihodnost papežský legát má smůlu,“ prohodil Cadfael, „že se nemůže udělat maličký ani zůstat bez povšimnutí, ať dělá, co chce. Musí se obrátit na plném světle a před očima všech. A dvakrát za rok, to je na jednoho člověka trochu moc.“

„Ale vždyť je to ve jménu církve, Cadfaele, ve jménu církve! To se neobrací člověk, nýbrž představitel papeže a církve, který musí za každou cenu uhájit neomylnost obou.“

Opravdu, Jindřich z Blois povolal své biskupy a opaty na legátský koncil dvakrát za jediný rok, poprvé sedmého dubna do Winchesteru, aby ospravedlnil, proč podporuje jako vládkyni císařovnu Matyldu, když je na vzestupu a svého soka, krále Štěpána, drží ve vězení v Bristolu, a podruhé teď, sedmého prosince, do Westminsteru, aby obhájil svůj návrat ke Štěpánovi, když je král zase na svobodě a město Londýn rázně skoncovalo s Matyldinými pokusy usídlit se v hlavním městě a konečně se zmocnit koruny.

„Jestli se mu ještě netočí hlava, tak by měla,“ potřásl Cadfael vlastní prošedivělou snědou tonzurou se směsí obdivu a odsudku. „Kolikátá obrátka to je? Nejdřív přísahal věrnost dámě, když její otec zemřel bez mužského potomka, pak přijal to, že v její nepřítomnosti uchvátil moc Štěpán, jeho vlastní bratr, potřetí, když se Štěpánova hvězda zatměla, uzavřel mír — tedy jakýs takýs mír! — opět s onou dámou a ospravedlnil to tím, že prý Štěpán znevážil a pohoršil svatou církev… Teď musí tentýž argument obrátit naruby a obvinit císařovnu. Nebo má za lubem něco nového?“

„Co nového může říct?“ pokrčil rameny Hugh. „Kdepak. Vyždímá, co se dá, z toho, že je správcem svaté církve, a co nejlíp využije toho, že už to tu každý slyšel naposled v dubnu. Štěpána tím nepřesvědčí o nic víc než Matyldu, ale král to nechá být, jen trochu zavrčí, protože si nemůže dovolit zříci se podpory Jindřicha z Blois, stejně jako si to předtím nemohla dovolit Matylda. Tak biskup zatne zuby, zmrazí své kleriky pohledem a s nepohnutou tváří bude polykat žluč.“

„Snad je to naposled, co se musí obracet,“ pravil Cadfael a uvážlivě přiložil na oheň několik drnů, aby hořel pomalu a stejnoměrně. „Zahodila nejspíš svou jedinou šanci.“

Královská dcera Jindřicha I. se projevila jako zvláštní osoba. Jako dítě se provdala za císaře svaté říše římské Jindřicha V. a získala si přízeň lidu svého manžela tak dokonale, že ve chvíli, kdy byla po jeho smrti povolána zpátky do Anglie, národ se ohromeně a zarmouceně zvedl a prosil ji, aby zůstala. Přesto se tady doma, když jí osud vložil do rukou jejího nepřítele a už už jí kladl na hlavu korunu, chovala s tak pomstychtivou troufalostí a prosazovala takové tresty za někdejší urážky, že se muži z jejího hlavního města zvedli stejně rozhořčeně, ne však, aby ji prosili, aby zůstala, ale aby ji vyhnali a rázně skoncovali s jejími nadějemi, že se někdy stane jejich vladařkou. Bylo též všeobecně známo, že se dovede jedovatě obrátit i proti svým nejvěrnějším spojencům, a přesto si udržuje lásku a věrnost nejlepších příslušníků šlechty. Na straně Štěpána nebyl z těch nejvyšších nikdo, kdo by se vyrovnal jejímu nevlastnímu bratru, hraběti Robertovi z Gloucesteru, nebo jejímu rytíři a údajnému milenci Brianu FitzCountovi, paladinovi, který sídlil z jejích přívrženců nejdál na východě, na své pevnosti Wallingfordu. Nyní však na záchranu její věci nestačilo jen pár hrdinů. Byla nucena vydat svého královského vězně výměnou za nevlastního bratra, bez něhož by nedokázala vůbec nic. A tak byla Anglie zpátky tam, kde všechno začalo, a všechno mohlo začít znovu. Zvítězit totiž nemohla, ale vzdát se také ne.

„Odtud, z místa, kde stojím,“ zadumal se Cadfael, „mi to všechno připadá podivně vzdálené a neskutečné. Kdybych sám neprožil čtyřicet let ve světě a u vojska, sotva bych věřil, že je ta doba, ve které žijeme, něco jiného než divoký sen.“

„Opatu Radulfovi to tak nepřipadá,“ řekl s nezvyklou vážností Hugh. Otočil se zády k vlídné zavlhlé zahradě, mírně se ukládající k zimnímu spánku, a posadil se na dřevěnou lavici u trámové stěny. Odlesk ohřívadla, zdušeného drny, zahořel na smělých, útlých kostech jeho tváří, čelistí a čela, vyčaroval je z hlubokých stínů a nakratičko se zablyštěl v jeho černých očích, než jiskřičky uhasila víčka s tmavými řasami. „Byl by lepším rádcem králů než většina těch, kteří se sběhli ke Štěpánovi, jakmile je zase na svobodě. Neříkal by jim ovšem to, co chtějí slyšet, a tak by si všichni zacpávali uši.“

„Co je nového s králem Štěpánem? Jak nesl ten rok zajetí? Vyjde z něj celý bojechtivý, nebo jeho zápal trochu zchladl? Co asi udělá?“

„Po vánocích vám na to snad budu moci dát lepší odpověď,“ odvětil Hugh. „Říkají, že se těší dobrému zdraví. Matylda ho ovšem vsadila do želez, a to jí asi ani on hned tak neodpustí. Vyšel hubenější a hladovější, než vešel; třeba mu hryzení v břiše pomůže k větší soustředěnosti. První den vždycky zahajoval tažení nebo obklíčení celý žhavý, když do třetího dne ničeho nedosáhl, omrzelo ho to, a pátý den už se hnal za jinou kořistí. Třeba se teď naučil neodvracet pohled od jednoho terče, dokud se do něj nestrefí. Někdy se divím, že za ním vůbec jdeme tak bez rozhlížení, ale pak ho vidím, jak se řítí sám do boje jako u Lincolnu, a hned je mi to jasné. I když měl tu ženskou vlastně v rukou, jako když prvně přistála u Arundelu, místo aby poslechl zdravý rozum a zmocnil se jí, poskytl jí doprovod do bratrovy pevnosti! Proklínám ho jako hlupáka, a při všem proklínání ho mám rád. Bůh sám ví, jakého dalšího velkolepého rytířského bláznovství se dopustí, ale přece jen ho rád uvidím na vlastní oči a pokusím se uhodnout, co si myslí. I já totiž dostal pozvání, Cadfaele, nejen opat. Král Štěpán chce letos slavit Vánoce v Canterbury a zase si nasadit korunu, aby všichni viděli, která z hlav patří pomazanému vládci. Povolal všechny své šerify, aby se k němu dostavili a podali zprávu o svých hrabstvích. Mne volá také, když tu nemá žádného řádně jmenovaného šerifa.“

Vzhlédl ke Cadfaelově pozorné, zamyšlené tváři s temným poloúsměvem. „Velmi rozumný čin. Potřebuje vědět, na kolik věrnosti se může po roce, nebo necelém roce ve vězení spolehnout. Nedá se ovšem popřít, že to pro mě může skončit pádem.“

To byla pro Cadfaela nová a zneklidňující myšlenka. Hugh nastoupil do úřadu šerifa z nutnosti, když jeho nadřízený, Gilbert Prestcote, zahynul v důsledku svých zranění a činu jednoho zoufalce v době, kdy byl král již vězněm na bristolském hradu a nemohl v hrabstvích dosazovat ani sesazovat správce. A Hugh mu sloužil a udržoval zde mír i bez pověření, a sloužil dobře. Ale teď, když je Štěpán zase volný a může stavět a bořit podle chuti, potvrdí v úřadě tak mladého a nevýznamného šlechtice, nebo příležitost využije, aby polichotil nějakému zdejšímu baronovi a připoutal ho k sobě?

„Hlouposti!“ řekl pak rázně. „Král je pošetilý, jen když jde o něho samotného. Udělal vás z nikoho zástupcem svého člověka, jakmile viděl vaši kuráž. Co říká Aline?“

Hugh nemohl slyšet jméno své ženy, aniž by jeho bystrá, tajnůstkářská tvář náhle nezjemněla, a Cadfael je nedokázal pronést bez úsměvu, i kdyby byl do té chvíle naprosto vážný. Byl svědkem jejich námluv i svatby a byl také kmotrem jejich syna, kterému budou o Vánocích dva roky. Alinina dívčí plavá jemnost dozrála do jasného ženského klidu, k němuž se oba uchylovali v každé nouzi.

„Aline říká, že nemá velkou důvěru ve vděčnost knížat, ale že má Štěpán právo vybírat si své úředníky, ať už moudře nebo pošetile.“

,A vy?“

„Já? Když mi dá svou přízeň a úřad, budu mu dál hlídat hranice, a když ne, vrátím se do Maesbury a budu aspoň hlídat sever proti Chesterovi, kdyby se hrabě zase pokoušel zvětšit si svůj palatinát. Štěpánův člověk ať se stará o západ, východ a jih. A vy, starý příteli, k nám musíte během vánočních svátků párkrát zaskočit, aby Aline nebylo smutno.“

„Tak to mám z nás všech nejblaženější vyhlídku na svátky,“ pravil zbožně Cadfael. „Budu se modlit, aby měl náš opat radost ze své výpravy a vy ze své také. Já mám svou radost jistou.“

Otce Adama, který byl sedmnáct let vikářem farnosti svatého Kříže v shrewsburském Předklášteří, pochovali pouhý týden předtím, než byl opat Radulfus povolán na legátský koncil do Westminsteru. Opatství mělo patronátní právo a velký kostel svatého Petra a Pavla byl zároveň i farním kostelem svatého Kříže, jehož loď byla otevřená lidem bydlícím za branami města na tomto rostoucím předměstí, které se už samo málem považovalo za město. Rychtář Předklášteří, kolář Erwald, veřejně, ač neoficiálně používal titul starosta, a opatství, církev i město mu tu neškodnou slávychtivost trpěly, protože Předklášteří bylo poměrně zákonů dbalý, úctyhodný okrsek a řádně ustanoveným městským činitelům nedělalo skoro žádné potíže. Občasná hádka mezi laiky a opatskými, krátká potyčka mezi ohnivým mládím z Předklášteří a města — co to bylo?

Otec Adam tam byl tak dlouho, že všichni mladí vyrostli v jeho vlídném stínu a všichni staří ho brali jako jednoho z nich, který se jen nepatrně odlišoval svým úřadem. Žil sám ve svém domku v úzké uličce proti kostelu, sám se o sebe staral a měl jen jednoho postaršího svobodného rolníka, který obhospodařoval jeho políčka ve venkovské části farnosti svatého Kříže, která se rozprostírala široko daleko kolem hlavní ulice Předklášteří. Byla to velká farnost, obydlená jak řemeslníky a kupci z předměstí, tak chalupníky a sedláky na venkově. Všem záleželo na tom, jakého kněze dostanou po otci Adamovi. I starý pán ze svého mírného očistce jistě úzkostně pohlíží na své ovečky. Opat Radulfus řídil Adamův pohřeb a převor Robert ve své svrchované truchlivé důstojnosti, urostlý, stříbřitý a vědomě patricijský, pronesl chvalořeč, snad trošinku blahosklonnou, protože Adam uměl sotva číst a psát, byl ze skromných poměrů a nic ze sebe nedělal. Nejlepší epitaf však pronesl Cynric, kostelník od svatého Kříže, který s knězem prožil většinu jeho let v úřadu, a pronesl jej v soukromí při stříhání knotů svíček na farním oltáři k bratru Cadfaelovi, který se u něho cestou kolem zastavil, aby osobně vyjádřil soustrast člověku, jenž bude zemřelého určitě nejvíc postrádat.

„Smutný laskavý člověk,“ pravil Cynric, zúženýma očima pozoroval knot, který právě přistřihoval, a hlas měl nerudný a mrzutý jako vždycky, „unavený člověk se slabostí pro hříšníky.“

Když Cynric pronesl devět slov — jiných než předepsané odpovědi při obřadu —, byl to div. Devět slov od něho mělo váhu proroctví. Smutný člověk, protože sedmnáct let poslouchal a snášel ustavičná lidská selhání, unavený člověk, protože nekonečné utěšování, káráni a odpouštění člověka do šedesáti let zmůže, zvláště když sám v sobě nemá ani zlobu, ani hněv. Laskavý člověk, protože se mu kdovíjak podařilo i v tom přívalu lidské nedokonalosti si zachovat soucit a naději. Ano, Cynric ho znal líp než všichni ostatní. Za léta služby nasákl do jisté míry týmiž vlastnostmi, třebaže neměl tu autoritu.

„Bude vám scházet,“ řekl Cadfael. „Všem nám bude scházet.“

„Nebude daleko,“ opáčil Cynric a uštípl vyhořelý knot palcem a ukazovákem.

Kostelníkovi bylo přes padesát, ale nikdo nevěděl kolik, protože sám neznal přesný rok svého narození, ačkoli znal měsíc a den. Měl tmavé vlasy a oči, nažloutlou pleť, chodil ve vyryzlém černém hábitu, za léta nošení trochu otřepeném ve švech, a bydlel v komůrce v patře nad severním portálem, kde se otec Adam převlékal a ukládal své kostelní náčiní. Byl to zamlklý, vážný, odolný chlapík s dlouhými silnými kostmi, na nichž bylo velmi málo masa, spíš protože ve svém poustevničení zapomínal na jídlo, než že by se mu nedostávalo prostředků. Byl ze svobodného venkovského rodu a někde na severním konci města měl bratra s dospělými dětmi. Občas je o svátcích zašel navštívit, ale nyní se to stávalo zřídka, protože celý jeho život se soustřeďoval na velký kostel a komůrku v patře. Taková vychrtlá, mlčenlivá a temná postava a tvář mohla budit strach a odpuzovat, ale nebylo tomu tak, protože všichni, i uličníci z Předklášteří, věděli, co ta temnota a mlčenlivost tají: dobrého člověka, který má své podivnůstky a libůstky a rozhodně není žádný mluvka, ale když ho budete potřebovat, je tady, a stejně jako jeho pán vás nepošle pryč s prázdnou.

Ti, jimž v jeho zamlklé společnosti nebylo volno, si ho alespoň vážili, a ti, jimž s ním volno bylo, byli ti nejnevinnější a nejbezelstnější. V létě u něho na schodech severního portálu družně sedávali děti a psi, a veškerý hovor potřebný k takovému přátelství obstarali sami po svém, kdežto on naslouchal. Nejedná matka v Předklášteří, spokojená, že se její děti tak družně baví s úctyhodným mužem církve, se v duchu ptala, proč se vlastně Cynric nikdy neoženil a neměl vlastní děti, když je má očividně rád. Nemohlo to být tím, že byl kostelníkem, vždyť ve farnostech hrabství ještě bylo roztroušeno dost ženatých kněží a nikdo o nich nesmýšlel špatně. Nový řád kleriků bez žen sem teprve začínal pronikat, nikdo, ani biskupové, ještě nehleděli úkosem na ty ze staré školy, kteří se nepodřídili. Mniši jsou mniši, ti si to zvolili, ale světské duchovenstvo přece může dál bez výčitek zůstat světské.

„Neměl žádné žijící příbuzné?“ zeptal se Cadfael. Jestli to někdo bude vědět, tedy Cynric.

„Žádné.“

„Právě tu nastoupil jako kněz, když jsem sem prvně přišel z Woodstocku s opatem Heribertem — tenkrát ještě převorem Heribertem, protože opat Godefrid ještě žil: Vy jste přišel asi o rok nebo o dva později, jak si vzpomínám. Jste mladší než já. Vy a já bychom spolu dokázali sestavit celou historii zdejších mnichů a kněží za ten dlouhý čas. Byla by to hezká upomínka na otce Adama. Nikdo nevypadl, nikdo neodpadl. Měl své věčné kajícníky, ale bylo mu ke cti, že se pokaždé vrátili. Nemohli bez něho být. A on držel nitku, která je přitáhla zpátky, ať chtěli, nebo nechtěli.“

„Je to tak,“ přisvědčil Cynric a lusknutím prstů uštípl poslední zčernalý knot, narovnal svícny na farním oltáři, o krok ustoupil a přimhouřenýma očima se ujistil, že stojí náležitě jako vojáci na stráži. Když mluvil trochu víc, v hrdle mu skřípalo, jak se neochotné hlasivky musely natahovat. Protestovaly i teď. „Už se o někom uvažuje?“

„Ne,“ odvětil Cadfael, jinak by vám to opat Radulfus řekl. Zítra narychlo pojede na legátský koncil do Westminsteru a prezentace bude muset počkat, než se vrátí. Slíbil ovšem, že si pospíší. Ví, že je toho třeba. Než se opat vrátí, asi vám sem tu a tam přidělí bratra Jeronýma, ale nepochybujte, že farnost Radulfovi velmi leží na srdci.“

Cynric mlčky přikývl, protože vztahy mezi klášterem a farností byly za všech tří po sobě jdoucích opatů harmonické, po všechny roky služby otce Adama, zatímco v některých takto sdílených kostelech byly stálé třenice, jak každý věděl, mniši nepřáli světským prostor ve své enklávě a vstup do svých privilegovaných budov, a světský kněz se domáhal svých práv, aby ho nevystrčili. Možná že na zachování pokoje a dobrých vztahů měla lví podíl skromná dobrota otce Adama.

„Občas si rád dal něco na zub,“ vzpomínal Cadfael. „Ještě mám trochu vína, které mu chutnalo — destilovaného s bylinkami, zdravého na krev a na srdce. Přijďte se ke mně některé odpoledne do zahrady napít, Cynriku, dáme si kalíšek na jeho památku.“

„Rád,“ řekl Cynric a na okamžik roztál jedním ze svých vzácných, přívětivých úsměvů, podle nichž ho poznávali děti a psi a s důvěrou k němu přicházeli.

Společně přešli studené dlaždice v lodi, Cynric vyšel severním portálem a zamířil nahoru do své tmavé komůrky. Cadfael se za ním díval, dokud se nezavřely dveře. Celé ty roky si byli na dosah a v nejlepších vztazích, a přece nikdy důvěrných. Ale kdo měl kdy k Cynrikovi důvěrný vztah? Když se uvolnilo jeho pouto k matce a obrátil se zády k domovu, domovu ležícímu kdovíkde, snad se s ním jako jediný opravdu sblížil jen otec Adam. Dva samotáři tvoří dohromady velmi zvláštní pár, dva v jednom. Ano, ze všech, kdo truchlí pro otce Adama, a že jich je určitě mnoho, musí být nyní nejbolestněji osiřelý Cynric.

Poprvé od začátku prosince zapálili v ohřívárně oheň a v uvolněné půlhodince mezi kolacemi a večerní bohoslužbou, kdy byla jazykům dopřána značná volnost, se mluvilo a spekulovalo o správě farnosti mnohem víc než o legátském koncilu, na který se právě vydal opat Radulfus. Převor Robert se odstěhoval do opatova bytu, když nyní svého nadřízeného zastupoval, a díky tomu se povídálci cítili ještě svobodnější, ovšem jeho kaplan a nohsled bratr Jeroným na sebe rád vzal povinnost a výsadu zastupovat převora, jelikož bratr Richard, podpřevor, byl příliš pohodlný, neřkuli lenivý, aby se nějak důrazně prosazoval.

Bratr Jeroným byl těla chatrného, ale vynahrazoval to horlivostí, třebaže některým připadala ta horlivost příliš úzce zaměřená a poněkud chudá na vláhu lidské snášenlivosti. Proto není divu, že v jeho očích to otec Adam s touto vlastností poněkud přeháněl.

„Jistě to byl sám o sobě ctnostný muž,“ dal se slyšet Jeroným, „to bych mu ani na okamžik neupíral, všichni víme, že oddaně sloužil. Byl však trochu mírný na jiné, kteří opravdu hřešili. Udržoval příliš volnou kázeň, ukládal příliš lehká pokání a ukládal je příliš shovívavě. Kdo šetří hříšníka, přivírá oko nad hříchem.“

„Celou dobu, co tu žil, byl v jeho farnosti pořádek a dobré sousedské vztahy,“ pravil almužník bratr Ambrož, jehož úřad ho vedl za nejchudšími z chudých v Předklášteří. „Vím, jak o něm mluví. Nechal za sebou obec připravenou tak, že každý nástupce bude přijat s dobrou vůlí, protože dobrá vůle vyprovázela toho, který odešel.“

„Děti mají vždycky rády mírného učitele, který nepoužívá rákosku,“ opáčil moudře bratr Jeroným, „a zločinec soudce, který ho nechá lehce vyváznout. Avšak odplata, která později přijde, bude strašná. Raději ať poznají mzdu za hřích se vší drsností teď a v budoucnu si zachrání duši.“

Bratr Pavel, učitel noviců a chlapců, který velmi zřídka vztáhl na své svěřence ruku, a když, tak si to opravdu zasloužili, se usmál a mlčel.

„V přílišném milosrdenství je příliš málo laskavosti,“ děl Jeroným, vědom si vlastní výmluvnosti a dbalý své pověsti kazatele. „I Řád přikazuje, že dítě, které se proviní, musí být bito, a co jiného než děti jsou tihle lidé z Předklášteří?“

V tu chvíli je všechny zavolal zvonek na večerní, ale stejně by se asi s Jeronýmem nikdo nenamáhal přít. Nadělal spoustu hluku, ale to bylo asi tak všechno. Ve svých dvou vyhrazených dnech určitě prosloví při farní mši přísná kázání, ale poslechnout si ho přijde málo pravidelných účastníků, a i ti, kdo přijdou, pustí jeho kázání druhým uchem ven, vždyť vědí, že jeho služba tady potrvá jen pár dní.

Přesto šel Cadfael ten večer do postele velmi zamyšlený, a přestože slyšel v dormitáři šeptané rozmluvy, sám mlčel, věda, že slova večerní bohoslužby, ukončující celodenní uctívání, by měla být posledními slovy před spaním, aby se mysl nerozptylovala od Božího díla. A nerozptýlila se. Ta slova v něm totiž utkvěla i v polospánku a stále se vracela. Náhodou to byl šestý žalm a on si jej s sebou odnesl do snu.

„Domine, ne in furore — Pane, nekárej mě v hněvu a netrestej mě ve své nelibosti… Smiluj se nade mnou, Pane, neboť jsem slabý…“

[II]

Desátého prosince se opat Radulfus vrátil. Vjel do brány, právě když se stmívalo a bratři byli na nešporách. Jediným svědkem jeho příjezdu a rozhojnění jeho doprovodu byl fortnýř, a ostatní bratři se všechno, co by jim byl mohl vyprávět, nebo aspoň to, co se týkalo samotného opatství, dozvěděli až druhý den při kapitule. Bratr fortnýř, na požádání vtělená diskrétnost, dovedl ovšem také své jedinečné informace vyzvonit svým zvláštním přátelům v klášteře, a tak se Cadfael něco dozvěděl hned ten večer po nešporách v jednom z výklenků ambitu.

„Přivezl s sebou nějakého kněze, urostlého hezkého člověka — hádal bych mu nejvýš pětatřicet. Nocuje v domě pro hosty. Museli dnes hodně spěchat, aby se do setmění dostali domů. Otec opat mi neřekl ani slovo, jen nařídil, abych upozornil bratra Denise, že má na noc hosta, a aby se postaral o druhé dva. S knězem totiž přijela žena, taková slušná, prošedivělá osoba, chová se velmi skromně. Asi nějaká knězova teta nebo hospodyně, protože jsem dostal rozkaz, že s ní mám poslat jednoho laického podkoního, aby jí ukázal domek otce Adama, což jsem udělal. A nejen jí, mají s sebou ještě jednoho mladého sloužícího, který je obsluhuje a vyřizuje pro ně pochůzky! Mohla by to být vdova se synem v knězových službách. Otec opat tedy odjel jen s bratrem Vitalisem jako vždycky, a vrátil se s třemi dalšími a dvěma koňmi navíc! Mladý přinesl ženské sedlo s sebou. Co na to říkáš?“

„Napadá mě jen jediné vysvětlení,“ odvětil Cadfael, když se nad tím zamyslel. „Pan opat s sebou z jihu přivezl kněze pro farnost svatého Kříže a s ním jeho domácnost. Kněz bude nocovat v pohodlí v domě pro hosty a jeho sloužící zatím otevřou prázdný dům, rozdělají pořádný oheň, seženou potraviny a vytopí a připraví to tam. A zítra na kapitule určitě uslyšíme, jak k němu opat přišel a který ze shromážděných biskupů ho do úřadu doporučil.“

„Taky jsem si to myslel,“ přisvědčil fortnýř, „i když zdejší lidé by asi dali přednost někomu z místních. Záleží ovšem na tom, co je člověk zač, a ne odkud přišel a jak se jmenuje. Pan opat ví nejlíp, co dělá.“ Pak svižně odešel, pravděpodobně pošeptat novinu ještě do nějakého diskrétního ucha, než přijde večerní bohoslužba. Několik bratrů rozhodně přišlo ráno do kapitulní síně již připravených a zvědavých, dychtivě čekali, až bude nový kněz ohlášen a pak předveden. Bylo sice krajně nepravděpodobné, že by měl někdo námitky proti člověku vybranému opatem Radulfem, ale celá kapitula přesto měla svá práva při udílení úřadu a Radulfus nebyl z těch, kdo by krátili její privilegia.

„Spěchal jsem zpátky k vám, jak jsem mohl,“ začal opat, když byly rychle vyřízeny běžné záležitosti. „Musím vám podat krátkou zprávu o legátském koncilu ve Westminsteru, o tom, že tamní rozhovory a rozhodnutí přivedly církev zpět k úplné věrnosti králi Štěpánovi. Sám král byl přítomen, aby stvrdil navázání tohoto vztahu a aby nad ním legát vyhlásil požehnání apoštolské stolice, a následovníky císařovny, pokud zůstanou vzpurní, prohlásil za nepřátele krále a církve. Dalších podrobností netřeba,“ dodal opat poněkud suše.

Věru netřeba, pomyslel si Cadfael, pozorně naslouchající na svém vyvoleném sedátku za sloupem; za sloupem pro případ, že by ho při zvlášť únavném jednání bralo spaní. Nemusíme slyšet, jakým kroužením a manipulacemi se legát vymotal ze svých obtíží. Hugh to ovšem bezpochyby uslyší celé.

„Tohoto domu se bezprostředněji týká jistá rozmluva, kterou jsem měl v soukromí s biskupem Jindřichem z Winchesteru,“ pokračoval Radulfus. „Věděl o uprázdněném úřadu u Svatého Kříže, a tak mi doporučil kněze ze svého vlastního průvodu, který právě na úřad čeká. Hovořil jsem s dotyčným a shledal jsem ho po všech stránkách schopným, vzdělaným a způsobilým k nástupu. Jeho osobní život je přísný a prostý, jeho učenost jsem si ověřil sám.“

To byl celkem silný bod v jeho prospěch ve srovnání s nedostatkem vzdělání otce Adama, třebaže bude platit spíš na zdejší bratry než na lidi z Předklášteří.

„Otci Ailnothovi je šestatřicet let,“ pravil opat, „a faru získává dost pozdě, protože čtyři roky věrně a zdatně sloužil jako písař u biskupa Jindřicha, který by se mu chtěl nyní za jeho píli odměnit zajištěným postavením. Já jsem se ujistil, že je jak vhodný, tak zasloužilý. Dovolíte-li však, bratři, povolám ho, aby vám o sobě pověděl sám a odpověděl na všechno, nač se budete chtít zeptat.“

Kapitulou prošel záchvěv zájmu, souhlasu a zvědavosti. Převor Robert shlédl na přikyvující hlavy, pak uposlechl opatova pohledu a šel pro kandidáta.

Ailnoth je saské jméno, pomyslel si Cadfael, a prý je to hezký, urostlý člověk. No, lepší než nějaký normanský příživník ode dvora. V duchu si představil mohutného mladého muže se svěží růžovou pletí a světlými vlasy, ale vidina se okamžitě rozplynula, jakmile otec Ailnoth vstoupil v patách za převorem Robertem a s klidnou elegancí stanul uprostřed kapituly, kde na něho všichni mohli vidět.

Byl to skutečně urostlý člověk, se širokými rameny, svalnatý, výmluvný, s rychlou chůzí, vzpřímený a velmi klidný, jakmile zůstal stát. A po svém způsobu také velmi hezký, ale na rozdíl od saské plavosti měl vlasy i oči černější než sám Hugh Beringar. Měl dlouhý patricijský obličej s olivovou pletí, beze stopy ruměnce na oholených lících. Černé vlasy obkružující tonzuru byly rovné jako dráty, husté a ostříhané s takovou pečlivostí, že vypadaly jako namalované černou barvou. Stroze se uklonil opatovi, založil velké a silné ruce v pase své černé sutany a čekal na otázky.

„Představuji tomuto shromáždění otce Ailnotha,“ pronesl Radulfus, „a navrhuji jej za správce farnosti svatého Kříže. Vyptejte se ho, jaká má v té věci přání, jaké má znalosti, i na jeho dosavadní služby. Ochotně vám odpoví.“

A skutečně byl velmi ochotný, jakmile ho vlídně přivítal převor Robert, kterému se zjevně na první pohled zalíbil. Na otázky odpovídal stručně a plynně jako ten, kdo nikdy nepocítil a ani neočekává, že někdy pocítí nedostatek sebedůvěry, a nerad ztrácí čas. Jeho hlas, trochu vyšší, než Cadfael očekával od mohutného muže širokých prsou, zněl sebejistě a autoritativně. Důrazně o sobě vydal počet, prohlásil svůj záměr plnit své povinnosti energicky a poctivě a s ocelovou sebedůvěrou očekával rozhodnutí. Uměl skvěle latinsky, trochu řecky a byl zběhlý v účetnictví, což bylo pro správu kostela slibné. Jeho přijetí bylo jisté.

„Smím-li o něco požádat, otče opate,“ řekl nakonec, „byl bych vám velmi vděčný, kdybyste tu mezi laickými sloužícími mohl najít práci pro mladého muže, který sem se mnou přicestoval. Je to synovec a jediný příbuzný mé hospodyně, vdovy Hammetové, a ona mě prosila, abych ho vzal s sebou a našel mu tu v místě práci. Nemá půdu ani peníze. Viděl jste, pane opate, že je zdravý a statný, nebojí se těžké práce, a celou cestu nám všem ochotně posluhoval. Věřím, že má jistou náklonnost ke klášternímu životu, třebaže se zatím nerozhodl. Kdybyste mu mohl dát na nějaký čas práci, třeba by se v mysli utvrdil.“

„Ach ano, mladý Benet,“ řekl opat. „Vypadá jako dobře vedený mládenec, to souhlasím. Jistě může na zkoušku přijít a práce se pro něj určitě najde. V hospodářském dvoře je jí určitě spousta, nebo v zahradách…“

„To ano, otče,“ ozval se důrazně Cadfael. „Uvítal bych dvě mladší ruce, ještě se toho musí před zimou spousta zrýt, část zeleninové zahrady byla sklizena teprve teď. A prořezávání v sadě — to je těžká práce. Zima se blíží, dny se krátí, bratr Oswin odešel ke Svatému Jiljí, takže budu potřebovat pomocníka. Zanedlouho bych si stejně vyžádal nového bratra, třebaže přes léto jsem to zvládl docela dobře sám.“

„Pravda! A zbývá ještě zorat kus Gaye a kolem Vánoc se začnou na statcích v horách rodit jehňata, pokud by toho mladíka už nebylo zapotřebí zde. Ano, rozhodně nám Beneta pošlete. Kdyby si později našel výhodnější zaměstnání, jen ať do něj nastoupí. Prozatím mu těžká práce u nás neuškodí.“

„Řeknu mu to,“ pravil Ailnoth, „a bude vám stejně vděčný jako já. Jeho teta by bývala smutná, kdyby zůstal na jihu, vždyť je to její jediný mladší příbuzný, jediná pomoc. Mám ho sem poslat už dnes?“

„Ano, a povězte mu, ať se v bráně ptá na bratra Cadfaela. Nyní nás opusťte, otče, a my se poradíme,“ pokračoval opat, „ale počkejte v ambitu, otec převor vám přijde sdělit rozhodnutí.“

Ailnoth se s uměřenou uctivostí uklonil, zdvořile ustoupil pár kroků od opata a rázně odkráčel s černou hezkou hlavou vzpřímenou a sebejistou. Sutana mu při chůzi vlála jako poroztažená křídla. Byl si už stejně jako všichni přítomní jistý, že farnost svatého Kříže je jeho.

„Odehrálo se to více méně tak, jak jste asi předpokládal,“ pravil opat Radulfus o něco později téhož dne v salonku svého bytu, kde v krbu hořel skromný ohníček a u něj, naproti opatovi, seděl Hugh Beringar. Opatova tvář byla stále ještě trochu napjatá a zešedlá únavou a hluboko vsazené oči zapadlé. Oba se už touto dobou velmi dobře znali a zvykli si — k užitku řádu a Anglie — s naprostou důvěrou si sdělovat všechno, co zjistili o událostech a tendencích, a nikdy se neptali, zda sdílejí stejné názory. Jejich sféry byly oddělené a velmi odlišné, ale službu chápali oba stejně a jeden to o druhém věděli.

„Biskup neměl na vybranou,“ odvětil prostě Hugh. „Prakticky vůbec, když je král zase na svobodě a císařovna opět zatlačená na západ a v ostatních částech Anglie nemá skoro žádné zastání. Nechtěl bych být v jeho kůži a nevím, jak bych jeho svízele řešil. Ať haní ten, kdo si je jistý vlastní udatností. Já nemohu.“

„Já také ne. Přesto to není povznášející podívaná. Přece jen jsou takoví, kteří nikdy nezakolísali, ať jim štěstěna přála nebo jim dávala výprask. Je však pravda, že legát dostal od papeže dopis, který nám na zasedání přečetl, kde byl kárán, že si nevynutil propuštění krále, a žádán, aby se o to co nejvíce zasadil. Kdo by se divil, že ho využil, jak mohl? Mimoto tam král přišel osobně. Vstoupil do sněmu a vznesl formální stížnost na všechny, kdo mu přísahali věrnost a pak ho nechali hnít ve vězení a málem zahynout.“

„Ale pak seděl a nechal bratra, ať se svou výmluvností z výtky vykroutí,“ usmál se Hugh. „Má proti své sestřenici a sokyni jednu výhodu: ví, kdy se obměkčit a zapomenout. Ona nezapomíná a neodpouští.“

„To je pravda. Ale nebylo pěkné to poslouchat. Biskup Jindřich se hájil, otevřeně přiznal, že neměl na vybranou a musel se smířit s výsledkem válečného štěstí a přijmout císařovnu. Řekl, že udělal, co se mu zdálo jedině možné a nejlepší, ale že ona porušila všechny sliby, urazila všechny své poddané a vedla válku s ním samotným. A na závěr zase za celou církev slíbil věrnost králi Štěpánovi a vyzval všechny vážené muže dobré vůle, aby mu sloužili. Připsal si jisté zásluhy za osvobození samotného krále,“ pravil s politováním opat Radulfus, „a vyobcoval z církve všechny, kdo mu chtěli nadále odporovat.“

„A o císařovně se zmínil jako o hraběnce z Anjou, jak jsem slyšel,“ pravil stejně suše Hugh. To byl titul, který císařovna nesnášela, protože snižoval jak její urozenost, tak její postavení z prvního manželství. Byla přece dcerou krále a vdovou po císaři, nyní odsouzenou k titulu vypůjčenému od svého nepříliš milovaného a nepříliš milujícího druhého manžela Geoffreyho z Anjou, který jí byl neroven ve všem kromě nadání, chytrosti a zdatnosti. Jediné, co kdy pro Matyldu udělal, bylo, že jí dal syna. O lásce, kterou měla k chlapci Jindřichovi, nebylo vůbec pochyby.

„Nikdo nic nenamítl proti tomu, co bylo řečeno,“ skoro roztržitě prohodil opat. „Jen vyslanec císařovny, a tomu se nevedlo lépe než tomu, který na minulém koncilu mluvil za Štěpánovu královnu. Ovšem na tohohle se aspoň na ulici nevrhli žádní vrazi.“1

Oba legátské koncily, jeden v dubnu, druhý v prosinci, byly nevyhnutelně přesnými a nemilosrdnými zrcadlovými obrazy, v nichž se štěstěna otáčela jednou k té, jednou k oné straně a levou rukou brala, co dala pravou. Kdoví kolikrát se ještě takhle obrátí, než bude v dohledu konec.

„Jsme zpátky tam, kde jsme začali,“ řekl opat, „a celé ty měsíce utrpení nic nepřinesly. Co asi nyní udělá král?“

„Doufám, že se to dovím o vánočních svátcích,“ řekl Hugh a měl se k odchodu. „Jsem totiž povolán ke svému pánu, otče, jako jste byl vy. Král Štěpán chce vidět všechny své šerify u dvora v Canterbury, kde slaví svátky, abychom vydali počet ze své správy. Mezi nimi i mne, který tu dělal šerifa, když nebyl nikdo lepší. Uvidíme, co si počne se svou svobodou. Říkají, zeje zdráv a plný odhodlání, pokud to něco znamená. A co hodlá udělat se mnou, to se zajisté v pravý čas dovím.“

„Doufám, můj synu, že bude tak rozumný a nechá věci tak, jak jsou. Vždyť jsme tu aspoň uchránili, co se dalo, a vzhledem k poměrům v naší nešťastné říši se tomuto hrabství daří dobře. Obávám se ovšem, že všechno, co udělá, bude znamenat jedině další boje a další bídu pro Anglii. A vy ani já tomu nemůžeme nijak zabránit a nijak to vylepšit.“

„Když už nemůžeme dát mír Anglii,“ odpověděl Hugh a trochu křivě se pousmál, „můžeme aspoň spolu zkusit, co dokážeme udělat pro Shrewsbury.“

Po obědě v refektáři Cadfael přešel velké nádvoří, obešel hustou temnou hmotu zimostrázového živého plotu — všiml si, že z něj trčí větvičky a je zralý na poslední přistřižení, než chlad zastaví růst — a vstoupil do provlhlých květinových zahrad, kde vyčouhlé růže balancovaly na bezlistých stoncích a dosud žhnuly neporazitelným světlem a životem. Dál byla jeho bylinková zahrada, mlčící za svou zdí, všechny malé čtvercové záhonky se již ukládaly k spánku, holé stonky máty trčely jako dráty, polštáře tymiánu byly přilehlé k zemi, choulily se a chránily si poslední lístečky, a přece se tu stále vznášela slabá vůně letního koření. Snad je to zčásti vzpomínka a zčásti se line z otevřených dveří jeho dílny, kde se na trámech houpají svazečky sušených bylin, ale jistě stále ještě stoupá z těch malých ospalých Božích zjevení, nyní zestárlých a unavených, jen aby zjara zase omládla a zesílila. Zelení fénixové, jeden vedle druhého, viditelný důkaz věčného života, kdyby jej někdo potřeboval.

Uvnitř oplocení byl vlídný klid, svatyně ve svatyni. Cadfael si sedl na lavici v dílně tváří k otevřeným dveřím a pohodlně se uvelebil ke své povolené půlhodince rozjímání, jemuž dával přednost před spánkem. Dopoledne mu poskytlo hojnou potravu k přemýšlení a nejlépe se mu dumalo o samotě tady v jeho vlastním království.

Máme tedy nového kněze u Svatého Kříže. Pročpak se biskup Jindřich obtěžoval uštědřit nám jednoho ze svých kleriků, a takového, kterého si dokonce cenil? Člověka, který se buď narodil s tím, co jsou podle mne výrazné vlastnosti jeho pána. Nebo že by je získal uctivým napodobováním? Je snad možné, že dva pánovití, sebejistí, pyšní muži vedle sebe nemohli vydržet a Jindřich se s ním rád rozloučil? Nebo snad legát potom, co prošel pokořujícím zážitkem, že musel dvakrát za jediný rok brát veřejně zpátky svá slova, čímž si asi poněkud poškodil pověst, využil této příležitosti předcházet si své biskupy a opaty a projevil otcovský zájem o jejich potřeby, polichotil jim svou pozorností, aby podepřel možná kolísající věrnost? I to je možné, a mohl být ochoten obětovat i ceněného klerika, aby si byl jistý mužem, jako je Radulfus. Jedno je ale jasné, ujistil se Cadfael, náš opat by se na takovém jmenování nepodílel, kdyby nebyl přesvědčen, že získává muže, který se pro tu práci hodí.

Zavřel oči, aby se mu lépe přemýšlelo, záda si pohodlně opřel o trámovou zeď, nohy v sandálech zkřížil před sebou, ruce zatáhl do rukávů kutny a seděl tak nehybně, že si mladý muž, přicházející po štěrkové pěšině, myslel, že spí. I jiní, nezvyklí na takovou úplnou nehybnost u bdícího člověka, se v bratru Cadfaelovi zmýlili. Cadfael zaslechl kroky, přestože byly tiché a opatrné. Bratr to není, laických sloužících je málo a zřídka mají důvod sem chodit. A kdyby sem měli pochůzku, neplížili by se tak opatrně. Nejsou to sandály, ale staré, vyšlapané střevíce, a ten, kdo je má na sobě, se domnívá, že jde bezhlučně. Však také ano, kdyby ovšem Cadfael neměl uši divokého zvířete. Před otevřenými dveřmi se kroky zarazily a na dlouhý okamžik zavládlo úplné ticho. Prohlíží si mě, pomyslel si Cadfael. No, vím, co vidí, i když nevím, jak si to vykládá: muže, který má za sebou šedesátku, zdravého jako buk, až na to občasné tuhnutí kloubů, což patří k věku, podsaditého, s neuhlazenými rysy a hnědými vlasy jako hřebíky, trochu prokvetlými — ano, a říkajícími si o přistřižení! — okolo vyholeného temene, které se dlouhé roky nastavovalo každému počasí. Zvažuje mě, odhaduje mě a dává si na čas.

Otevřel oči. „Vypadám možná jako zlý pes,“ řekl přívětivě, „ale už roky jsem nikoho nekousl. Neváhejte a pojďte dál.“

Takové bryskní a neočekávané přivítání návštěvníka nepřivolalo dovnitř, naopak, udělal v úleku krok zpátky, takže stál v plném měkkém poledním světle a bylo ho dobře vidět. Mladík, jistě ne víc než dvacetiletý, střední postavy, ale pěkně rostlý, ve zvarhánkovatělých látkových nohavicích neurčité šedohnědé barvy, velmi sešlapaných kožených střevících, tmavohnědé kazajce ošoupané do poněkud světlejšího odstínu tam, kde se rukávy třely o boky, přepásané otřepeným provazovým pásem, a v krátké kápi shozené na ramena. U krku bylo vidět hrubé plátno nezašněrované košile a rukávy kazajky mu byly krátké, takže nad pěknýma snědýma rukama vyčníval kousek bledšího předloktí. Pevný, udělaný sloup mladé mužnosti statečně stál a nechal se prohlížet. Jakmile pominulo první překvapení, i dlouhé mlčenlivé prohlížení ho zřejmě spíš uklidnilo než vyvolalo znepokojení, protože mu v oku zřetelně zasvitla jiskřička a kolem úst mu zahrál nepotlačitelný úsměv, když velmi uctivě pravil: „V bráně mi řekli, že mám jít sem. Hledám bratra jménem Cadfael.“

Měl příjemný hlas, zároveň hluboký i vesele zvučný. Teď právě předváděl pokoru, která se mu nezdála být docela přirozená. Cadfael ho zkoumal se stále živějším zájmem. Na pohledné hlavě čepice střapatých světlehnědých kučer, pod ní ladné hrdlo a obličej, který se usilovně snažil hrát venkovské neviňátko, jež se stydí před nadřízenými, měl mladistvě zaoblené tváře a bradu, ale také výrazné kosti, a vyholený byl jako školák, kterého by rád představoval. Byla by to bezelstná tvář, jenomže v širokých oříškových očích, proměnlivých a nestálých jako voda z rašeliniště, proudící nad sluncem ozářenými oblázky v líbezné podzimní zeleni a hnědi, žířila potlačovaná nezbednost. S tou veselou jiskřičkou prostě nemohl nic dělat. Ve spánku by snad byl ten andělský prosťáček přesvědčivý, ale s těmahle očima dokořán ne.

„Potom jsi ho našel,“ řekl Cadfael. „To jméno patří mně. A ty jsi zřejmě ten mladý člověk, který sem přijel s knězem a chce u nás nějaký čas pracovat.“ Beze spěchu se posbíral a vstal. Oči teď měli skoro stejně vysoko. Ty chlapcovy tančily jako potůček jiskřící zimním sluncem. „Jak pojmenovali tebe, synku?“

„N-no,“ zakoktal se překvapivě, a náhlé zamžikání dlouhých hnědých řas, jež na chviličku zakryly živé oči, bylo prvním projevem nejistoty, kterou u něho Cadfael postřehl. „Benet — jmenuji se Benet. Teta Diota je vdova po slušném člověku, Johnu Hammetovi, který byl podkoním ve službách pana biskupa, a když umřel, pan biskup Jindřich jí našel místo u otce Ailnotha. Tak jsme se sem dostali. Už jsou na sebe zvyklí asi tři roky, ba víc. A já jsem prosil, aby mě vzali s sebou, že se poohlédnu po nějaké práci, abych jí mohl být nablízku. Nejsem vyučený ničemu, ale co neumím, to se naučím.“

Najednou byl náramně řečný a nezakoktal se ani trochu. Vešel z poledního světla dovnitř, do stínu, a trochu ztlumil svou nebezpečnou rozzářenost. „Říkal, že byste mě tu mohl potřebovat,“ pravil pokorně ztlumený zvučný hlas. „Povězte mi, co mám dělat a já to udělám.“

„Tak se mi to líbí,“ pochválil ho Cadfael. „Prý budeš s námi sdílet život tady v klášteře. Kde tě ubytovali? Mezi laickými sloužícími?“

„Zatím nikde,“ opáčil chlapec a jeho hlas opatrně nabíral na zvučnosti a síle. „Ale slíbili mi, že mě někde uloží. Radši budu z farářova domu pryč. Prý je tam nějaký místní farník, který se stará o jeho pozemky, tak mě tam není zapotřebí.“

„Zato tady tě zapotřebí je,“ bodře ho ujistil Cadfael. „Pro samou práci jsem zaostal s rytím, které by se mělo dodělat, než přijdou mrazy, a v sadu mám půl tuctu ovocných stromů, které potřebují kolem Vánoc prořezat. Bratr Bernard si tě bude chtít vypůjčit, abys mu pomohl s oráním Gaye, kde máme hlavní zahrady — asi ještě nevíš, kde tu co je, ale brzy si zvykneš. Postarám se, aby mi tě nesebrali, dokud tě tady náležitě nevyužiju. Tak pojď, uvidíš, co pro tebe uvnitř našich zdí máme.“

Benet mezitím pokročil o kousek dál do chaty a rozhlížel se se zvědavostí a jistou úctou po narovnaných lahvích, kelímcích a skleničkách, které zdobily Cadfaelovy police, po ševelících svazečcích koření, které nahoře vzdychaly v lehkých závanech od otevřených dveří, po mosazných vážkách, třech moždířích, jediném bublajícím demižonu vína, malých dřevěných krabičkách s léčivými kořínky a po dávce malých bílých pastilek, které se sušily na mramorové desce. Vykulené oči a otevřená ústa mluvily za něho. Cadfael napůl čekal, že se před takovými zlověstnými tajemstvími pokřižuje, ale Benet se toho zdržel. Ještě dobře, pomyslel si pobaveně zaujatý Cadfael, protože bych mu to tak docela nevěřil.

„I tohle se můžeš naučit, jestli se tomu budeš pilně věnovat,“ řekl suše, „ale pár let ti to potrvá. Pouhé léky — každou složku, která do nich přijde, stvořil Bůh, nejsou v tom žádná jiná kouzla. Ale začneme tím, co je nejvíc třeba. Je tu pěkný kus zeleninových záhonů, které je nutno přerýt, a hora vyzrálého hnoje, který se musí rozvozit na hlavní záhony a k růžím. Čím dřív se do toho dáme, tím dřív to bude hotovo. Pojď se podívat!“

Chlapec ho celkem ochotně následoval a jeho krásné světlé oči si všechno se zájmem prohlížely. Na dvou hráškových polích za rybníky, jež se táhla z kopce k potoku Meole, západní hranici enklávy, byla hrachovina dávno posečena a usušena na podestýlku a kořeny zaorány do půdy, ale ještě tam čekala těžká a špinavá práce s rozhazováním vyzrálé mrvy ze stájí a kravínů. V sádku bylo několik ovocných stromů k prořezání, ale trávu, která dosud v mírném počasí na počátku měsíce vyrážela, úhledně spásla roční jehňata. Květinové záhony vypadaly rozježeně, jak to na podzim bývá, ale bude-li čas, neuškodí jim ještě jedno vypletí, než chlad zastaví veškerý růst. Zeleninová zahrada zbavená veškeré úrody ležela zaplevelená a ušlapaná a čekala na rýč. Byla to docela děsivá rozloha. Zdálo se však, že Beneta neděsí nic.

„Pěkný lán,“ řekl vesele a měřil si dlouhý hlavní záhon, ale beze stopy obav. „Kde najdu nářadí?“

Cadfael mu ukázal nízkou kůlnu a se zájmem si všiml, že se mladý muž po nářadí rozhlíží s trochou nejistoty, přestože si brzy vybral správný dřevěný, železem okutý rýč, a dokonce si změřil délku pozemku před sebou a vrhl se na první řádek uvážlivě a energicky, ač ne právě obratně.

„Počkej!“ řekl Cadfael, když si uvědomil, jak tenké, ošlapané střevíce chlapec nosí. „Jestli budeš rýt v takových botách, za chvíli ti opuchne noha. V boudě mám dřeváky, které si můžeš připnout řemeny přes střevíce, a pak můžeš rýt vší silou, jak budeš chtít. Ale nemusíš se honit, jinak budeš po dvanácti řádcích celý zchvácený. Je potřeba nasadit pravidelné tempo, dostat se do rytmu, a pak můžeš dělat celý den. Rýč bude udržovat tempo za tebe. Jestli máš dechu nazbyt, zpívej si k tomu, jinak si broukej a šetři dechem. Budeš se divit, jak budou řádky přibývat.“ Tu se zabrzdil, protože si trochu opožděně uvědomil, že prozrazuje příliš mnoho o tom, co stačil vypozorovat. „Slyšel jsem, že jsi zatím pracoval hlavně u koní,“ prohodil nevzrušeně. „Každá práce má své kouzlo.“ A než se mohl Benet vzchopit k sebeobraně, odešel pro dřeváky, které si sám vyřezal na rytí a do hlubokého bláta.

Obut a poučen začal Benet velmi obezřetně a Cadfael si jen počkal, než nabral dobré, stálé tempo, a pak se odebral do dílny, aby se pustil do své běžné práce, tlučení zelených bylinek do masti vlastní výroby, dobré na oznobeniny, které se určitě jako obvykle v lednu vyskytnou mezi opisovači a iluminátory ve skriptoriu. Později jistě dojde i na kašel a rýmu, a teď je ten pravý čas připravit si léky, aby mu vydržely přes zimu.

Když byl pomalu čas uklidit nádobíčko a chystat se na nešpory, šel se podívat, jak se daří jeho učni. Nikdo není rád pozorován při práci, zejména když se zaučuje a je asi trochu citlivý na svou nedostatečnou obratnost a zkušenosti. Na Cadfaela udělal dojem veliký kus přeryté země, kterou mladý muž nechal za sebou na tom strašlivém záhonu. Řádky byly rovné, zjevně měl dobré oko. Podle hutné černozemě, kterou obracel na povrch, se zdálo, že zabírá pěkně hluboko. Pravda, trochu rozhazoval zem po cestičkách, ale vylovil už v kůlně březové koště a pilně zametal zem zpátky, kam patřila. Vzhlédl ke Cadfaelovi trochu s obavou a bleskl pohledem po rýči, který nechal ležet.

„Ztupil jsem ostří o kámen,“ vysvětlil, upustil koště, zvedl rýč a opatrně přejel po kovové hraně chránící dřevo. „Než skončím, pořádně ho vyklepu. V kůlně je kladivo a vaše koryto na vodu má pěkně široký kamenný okraj. I když jsem chtěl do setmění udělat ještě dva řádky.“

„Synku,“ ujistil ho srdečně Cadfael, „už jsi udělal víc, než jsem od tebe čekal. Pokud jde o ten rýč, ostří má už nejmíň třikrát vyměněné a já vím, že brzy bude potřebovat zas nové obutí. Jestli myslíš, že ještě chvilku vydrží, rozhodně je vyklepej, ale pak ho ulož, umyj se a přijď na nešpory.“

Benet vzhlédl od zubatého ostří, protože pochopil, že jde o opatrnou chválu, a rozzářil se tím nejširším a nejnestřeženějším úsměvem, jaký kdy Cadfael viděl, a v očích podobných pstruzímu potoku zaplálo žíhané průzračné světlo.

„Takže to se mnou půjde?“ řekl napůl s radostí a napůl s nenápadnou troufalostí, zardělý a rozjařený novou energií, a s neopatrnou poctivostí dodal: „Rýč snad dnes držím v rukou poprvé.“

„To by mě tedy nenapadlo,“ opáčil Cadfael smrtelně vážně a se zájmem si prohlížel tvar rukou, které trochu příliš trčely z krátkých rukávů.

„Většinou jsem pracoval s —“ chvatně vyhrkl Benet.

„…s koňmi. Já vím. Jestli se budeš takhle činit i zítra a pozítří, tak to s tebou opravdu půjde.“

Cadfael odcházel na nešpory s živou vzpomínkou na jarou postavu svého nového nádeníka, jak rázně odchází vyklepat zubaté železo do stejnoměrného ostří, a v uších stále slyšel hvízdanou melodii rozhodně ne liturgické povahy, podle které Benetovy silné mladé nohy ve střevících a přes ně nazutých dřevácích držely rytmus.

„Otec Ailnoth byl právě dosazen do úřadu,“ řekl Cadfael druhý den ráno, když se vrátil ze slavnostního obřadu. „Tys na to nebyl zvědavý?“

„Já?“ narovnal se Benet s rýčem v nevinném údivu. „Ne, proč bych měl? Mám tu práci a on se o tu svou umí postarat i beze mne. Než jsme jeli sem, skoro jsem ho neznal. Proč se ptáte? Vydařilo se to?“

„Ano — ale ano, vydařilo se to. Při kázání možná trošku hřímal na ubohé hříšníky,“ zaváhal Cadfael. „Určitě chtěl pro začátek ukázat svou horlivost. Otěže se dají vždycky povolit, když se kněz a lidé líp poznají a vědí, co od sebe mohou čekat. Pro mladšího a cizího člověka nikdy není snadné nastoupit po někom, na koho byli zvyklí. Starý střevíc je pohodlný, nový tlačí. Ale když je dost času, z nového se stane starý a padne stejně hladce.“

Zdálo se, že se Benet velmi rychle naučil číst mezi řádky, pokud šlo o jeho nového mistra. Upřel oči na Cadfaela s trochu staženým obočím, kučeravou hlavu skloněnou na stranu, hladké snědé čelo zvrásněné nezvyklou vážností, jako by se nečekaně octl před nepředvídanou otázkou a náhle si uvědomil, že se jí měl zabývat už dávno, jen kdyby nebyl tak zaměstnán nějakým jiným, vlastním podnikem.

„Teta Diota je u něho už tři roky,“ řekl přemi tavě, „a nikdy si na něj, pokud vím, nestěžovala. Já se o něho jen otřel cestou sem a byl jsem mu vděčný za to, že mě s sebou vzal. Není to člověk, u jakého by bylo sluhovi jako já právě volno, ale držel jsem zobák a dělal, co mi poručil, a on se mnou jednal vcelku spravedlivě.“ Benetovi se vrátila jeho jarost jako závan západního větru, odvívající pochyby. „Tady je stejný nováček jako já, ale asi se rozhodl, že si probije cestu klackem, kdežto já jsem natolik rozumný, že se polehoučku plížím. Jen ho nechte, však on zas spadne zpátky na zem.“

Měl samozřejmě pravdu, nováček přichází nevyzkoušený a nesvůj na místo, které se vůči němu ještě neotevřelo. Potřebuje čas vydechnout a naslouchat dechu druhých. Přesto se Cadfael odebral za svou prací se zneklidňujícími vzpomínkami na kázání, které bylo napůl blouznivým snem, napůl soudným dnem, výmluvně formulované, začínající v čistém ovzduší téměř nedosažitelného nebe a končící podrobným popisem až příliš názorného pekla.

„…to peklo, které jest ostrovem navždy oblévaným čtyřmi moři, strážnými draky zatracenců. Moře hořkosti, jehož každá vlna hoří běleji než ohně pekla samotného, moře vzpoury, jež při každém pohybu plavce nebo veslaře vrhá prchajícího zpátky do ohně, moře zoufalství, v němž utone každá bárka a každý plavec klesne jako kámen ke dnu. A konečně moře pokání slité ze všech slz zatracenců, přes něž jediné je pro nepatrnou hrstku možný únik, neboť jediná slza našeho Pána nad hříšníky jednou padla do ohnivých vod a prostoupila, zchladila a ztišila celý oceán pro takové, kteří dosáhnou dokonalosti trýzně svědomí…“

Milosrdenství úzké a děsivé, říkal si Cadfael, zatímco míchal prsní sirup pro staré, nedokonalé muže v nemocnici, lidské a chybující jako on sám, kteří už dlouho na světě nepobudou. Pokud se to vůbec dá nazvat milosrdenstvím!

[III]

První mráček, který se objevil na jasné obloze Předklášteří, vyvstal, když Aelgar, který odjakživa obdělával pole kněžského výminku a staral se o obecního býka a obecního kance, přišel ke koláři Erwaldovi, který byl starostou Předklášteří, spíš ustaraně než vzpurně, a postěžoval si, že jeho nový pán vznesl pochybnost, zda je jeho sloužící svobodný, anebo nevolník. Jeden vzdálenější kousek pole byl v době úmrtí otce Adama poněkud sporný, a ve chvíli, kdy Adam zemřel, nebyl nájem mezi knězem a dělníkem dohodnut. Kdyby byl zůstal naživu, jistě by se v dobrém dohodli, protože v Adamovi nebyla ani stopa chamtivosti a Aelgar měl z matčiny strany spravedlivý nárok. Avšak neoblomně přesný otec Ailnoth trval na tom, že se má záležitost řešit u soudu, a navíc se nepokrytě vyjádřil, že Aelgar nebude mít u královského soudu šanci, protože není svobodný, ale nevolník.

„Přitom každý ví,“ rozčiloval se Aelgar, „že jsem a vždycky jsem byl svobodný člověk, ale on říká, že mám příbuzné nevolníky, protože můj strýc a bratranec obdělávají pozemek patřící ke statku Worthin a drží jej na základě zvykové služby, a to je prý důkaz. Jistě, otcův mladší bratr neměl žádnou půdu, a tak se rád ujal toho pozemku, když se uvolnil, a souhlasil, že za něj bude sloužit, ale přesto se narodil svobodný jako celé mé příbuzenstvo. Nejde o to, že bych chtěl jemu nebo církvi upírat to pole, jestli je právem jeho, ale co když u soudu požádá, aby mě prohlásili za nevolníka a ne za svobodného člověka?“

„To neudělá,“ řekl s klidem Erwald, „protože by to neobstálo. A proč by ti chtěl křivdit? Lpí na liteře zákona, to ano, ale uvidíš, že nic víc. Já mu to povím a on si dá říct.“

Než se setmělo, historka se ovšem roznesla.

Druhá skvrnka na jasné obloze byl kluk z rozbitou hlavou, který mezi vzlyky a popotahováním vysvětlil, že ještě s několika stejně starými chlapci hráli poněkud divočeji míčem o zeď knězova domu, hladkou zeď bez oken, která se k tomu výborně hodila, a pochopitelně při tom nadělali trochu hluku. Hráli si tak už spoustukrát a otec Adam na ně nanejvýš shovívavě s úsměvem hrozil a nakonec je zahnal jako slepice. Tentokrát se z domu s kletbami vynořila vysoká černá postava, máchající dlouhou holí, a ani polekaný úprk je neuchránil před úhonou. Dva tři to odnesli modřinami a tenhle nešťastník dostal ránu do hlavy, která ho div neomráčila a způsobila mu ránu, která nějakou chvíli krvácela, až z toho šel strach, jak už to rány na hlavě dělají.

„Já vím, že jsou to čírťata,“ řekl Erwald bratru Cadfaelovi, když bylo děcko ukonejšeno, ovázáno a odvedeno rozhořčenou matkou, „a vy i já jsme už jistě párkrát vrazili pohlavek nebo plácli přes zadnici, ale rozhodně ne tlustou holí, jako má on.“

„Mohla to být nešťastná rána, která nebyla mířená,“ opáčil Cadfael, „ale zdá se, že to u něj nezdarové nebudou mít tak lehké jako u otce Adama. Bude dobře, jestli se naučí vyhýbat se mu a dávat si na něj pozor.“

Brzy bylo zjevné, že si to chlapci také myslí, protože u domku na konci uličky se hlučné hry už neodbývaly, a když se vysoká postava v černém zjevila na Předklášteří a plášť za ní při rázné chůzi poletoval jako vraní křídla, děti se vytrácely do bezpečné vzdálenosti, i když právě dělaly něco zcela nevinného.

Rozhodně se nedalo říci, že by otec Ailnoth zanedbával své povinnosti. Puntičkářsky dodržoval časy a nedovolil, aby cokoli narušilo chod obřadu, pronášel poněkud přísná kázání, bohoslužby konal s hlubokou úctou, navštěvoval nemocné, káral hříšníky. Útěcha, kterou poskytoval churavým, byla strohá, až mrazivá, a pokání, která udílel, byla těžší, než na jaké bylo jeho stádo zvyklé, ale dělal vše, co jeho pastýřské povinnosti vyžadovaly. Žárlivě také dbal na to, co mu úředně patřilo, desátky i půdu, a to do té míry, až si jeden jeho soused postěžoval, že mu rozoral půl souvrati, a Aelgar se bránil, že mu bylo nařízeno, aby oral víc do kraje, protože plýtvání půdou je hanebnost.

Těch několik chlapců, kteří se od otce Adama učili trochu číst a psát a pokračovali v učení u jeho nástupce, docházelo stále neochotněji, a před rodiči reptali, že jsou teď biti za sebemenší chybičku, o opravdových prohřešcích ani nemluvě.

„Byla to chyba nechat je zdivočet tak, jak je nechal otec Adam,“ pravil povzneseně bratr Jeroným. „Teď nesou patřičné omezování jako ústrky místo jako spravedlivé zacházení. Co o tom praví Řád? Že chlapci ani mladíci, kteří ještě nechápou, jak velký trest je exkomunikace, musejí být pro své vlastní dobro za své přestupky trestáni posty a ostrými ranami. Kněz s nimi zachází velmi správně.“

„Na prostou chybu v hláskování se nemohu dívat jako na přestupek,“ odsekl bratr Pavel, hotov bránit chlapce o nic starší, než byli jeho vlastní svěřenci. „Přestupek svědčí o vůli přestoupit zákon, a ty děti odpovídají, jak nejlíp umějí, s nejlepší vůlí odpovědět správně.“

„Přestupek,“ nabubřele opáčil bratr Jeroným, je v nedbalosti a nepozornosti, které způsobily, že odpovídají nedokonale. Ti, kdo pilně dávají pozor, dokážou odpovědět bez chyby.“

„Když mají strach, tak nedokážou,“ odsekl bratr Pavel a v obavě ze sebe sama raději utekl. Jeroným uměl nastavovat svou zbožnou tvář jako terč a Pavel, který jako většina velkých, silných mužů uměl být úžasně jemný a něžný k bezmocným, jako byli jeho nejmladší žáčci, až příliš dobře věděl, co by jeho pěsti dokázaly udělat protivníkovi stejně urostlému jako on, nemluvě o skrčkovi jako Jeroným.

Trvalo déle než týden, než se záležitost donesla opatu Radulfovi, a byla to poměrně nepatrná stížnost, která uvedla věci do pohybu. Otec Ailnoth totiž veřejně obvinil Jordana Acharda, pekaře z Předklášteří, že šidí chléb na váze, a Jordan, právem dotčený ve své cechovní hrdosti, hodlal to obvinění za každou cenu vyvrátit.

„A má štěstí,“ pravil bodře starosta Erwald, „že ho obvinil z té jediné věci, o které každý z Předklášteří odpřísáhne, že je nepravdivá, protože dává spravedlivou váhu a vždycky dával, i kdyby v životě nic jiného spravedlivého neudělal. Kdyby ho obvinil, že je otcem několika místních parchantů z poslední doby, musel by být hodně zticha. Ale chléb peče dobrý a nikdy na váze nešidí. Jak se mohl kněz takhle splést, to je záhada, ale Jordan volá o pomstu a umí se ozvat, takže možná poslouží i jiným, méně smělým.“

A tak starosta Předklášteří, podpořený pekařem Jordanem a několika dalšími významnými občany této městské části, osmnáctého prosince přišel na kapitulní shromáždění požádat opata Radulfa o audienci.

„Pozval jsem vás sem k sobě do soukromí,“ vysvětlil opat, když se na jeho žádost odebrali do salonku jeho příbytku, „aby nebyly narušeny každodenní povinnosti bratrů. Vidím totiž, že toho máte na srdci víc a rádi byste mluvili volně. Nyní máme času dost. Pane starosto, naslouchám vám. Přeji si blaho a štěstí Předklášteří stejně jako vy.“

Samo použití zdvořilostního titulu, na který neměl Erwald žádné oficiální právo, bylo míněno jako pozvání a bylo tak přijato.

„Otče opate,“ začal vážně Erwald, „přišli jsme za vámi, protože se cítíme trochu nesví kvůli jednání našeho nového kněze. Otec Ailnoth má své povinnosti v kostele a věrně je plní a zde si na něho v ničem nestěžujeme. Když se ale pohybuje mezi námi ve farnosti, jeho chování se nám příliš nelíbí. Vznesl pochybnost, zda je Aelgar, který pro něho pracuje, nevolník, anebo svobodný, a nás, kteří velmi dobře víme, že je svobodný, se nezeptal. Přiměl také Aelgara, aby zoral kus souvrati jeho souseda Eadwina bez Eadwinova vědomí a souhlasu. Obvinil zde přítomného mistra Jordana, že krátí na váze, zatímco my všichni tu víme, že to není pravda. Jordan je známý svým dobrým chlebem a dobrou váhou.“

„To je pravda,“ důrazně vpadl Jordan. „Pekařské pece mám pronajaté od opatství, pracuji na vaší půdě, znáte mě roky, víte, že jsem na svůj chléb hrdý.“

„Právem,“ přisvědčil Radulfus, „je to dobrý chléb. Pokračujte, pane starosto, máte toho víc.“

„Ano, pane,“ velmi vážně pravil Erwald. „Snad jste slyšel, jak přísně vede otec Ailnoth svou školu. Stejnou přísnost uplatňuje na chlapce z farnosti, kdekoli je vidí shromážděné, jakmile trochu vybočí z cesty — a vy víte, že mládež je náchylná k pošetilosti. Nešetří ranami, dopustil se násilí tam, kde nebylo třeba, aspoň podle našich měřítek. Děti se ho bojí. To není dobré, přestože každý nemá s dětmi trpělivost. Ale bojí se ho i ženy. Káže takové hrozné věci, že se farníci děsí pekla.“

„Není třeba se bát,“ odvětil opat, „leda když si je někdo vědom hříchu. Nemyslím, že tady ve farnosti máme tak velké hříšníky.“

„Ne, pane, ale ženy jsou křehké a snadno se polekají. Zkoumají se, jestli se nějakých hříchů nedopustily nevědomky. Nejsou si už jisté, co je hřích a co ne, neodváží se ani vydechnout beze strachu, jestli nejednají špatně. Ale to není všechno.“

„Poslouchám,“ řekl opat.

„Pane, v naší farnosti je slušný chudý člověk jménem Centwin. Před čtyřmi dny jeho manželka Elen porodila slaboučké děcko, chlapečka. Když viděli, jak je malý a ubohoučký, došli k přesvědčení, že umře, a Centwin pospíšil ke knězi a poprosil ho, aby přišel chlapečka pokřtít, aby byla jeho duše zachráněna. A otec Ailnoth mu vzkázal, že koná osobní bohoslužbu a nemůže přijít, dokud obřad nedokončí. Centwin úpěnlivě prosil, ale on své modlitby nepřerušil. A když přišel, otče, dítě bylo mrtvé.“

Krátké mrazivé ticho jako by vneslo do dřevem obložené místnosti temný stín.

„Otče, odepřel dítěti křesťanský pohřeb, protože nebylo pokřtěné. Řekl, že nemůže ležet v posvátné půdě, přestože byl ochoten se při jeho pohřbu pomodlit — u hrobu za plotem. Mohu vám to místo ukázat.“

Opat Radulfus řekl s neskonalou tíží: „Měl na to právo.“

„Právo! A co práva toho dítěte? Mohlo být křesťanskou duší, kdyby byl kněz přišel, když ho volali.“

„Držel se svých práv,“ opakoval Radulfus neúprosně, ale s hlubokým odporem. „Obřad je svatosvatý.“

„Novorozená duše také,“ nedal se umlčet Erwald.

„Dobře to říkáte. Bůh nás oba slyší. Výjimka učiněna být může a také bude. Máte-li toho ještě víc, pokračujte, povězte mi všechno.“

„Pane, tady ve farnosti byla dívka — Eluned — velmi krásná. Nebyla jako jiné dívky, ale divoká jako zvířátko. Každý ji znal. Bůh ví, že nikdy neublížila živé duši, jen sobě! Víte, pane, neuměla říct ne mužům. Šla jednou s tím, jednou s oním, znovu a znovu, ale pokaždé se vrátila, stejně divoká, jako odcházela, s pláčem, vyzpovídala se a přísahala, že se polepší. A myslela to vážně! Ale nedokázala to dodržet. Stačilo, aby se na ni nějaký mládenec podíval a zavzdychal… Otec Adam ji vždycky přijal zpátky, vyzpovídal ji, uložil jí pokání a pak jí dal rozhřešení. Věděl, že si nemůže pomoci. Byla moc hodná na lidi, na děti, na zvířata — až příliš hodná!“

Opat seděl mlčky a nehybně, v předtuše, co bude následovat.

„Minulý měsíc porodila děcko. Když se sebrala, přišla se jako pokaždé šílená studem vyzpovídat. Odmítl ji vyslechnout. Řekl jí, že porušila všechny sliby, že se polepší, a byla to pravda, ale přece… Odmítl jí uložit pokání, odmítl přijmout její sliby, odepřel jí rozhřešení. A když pokorně přišla do kostela, aby si poslechla mši, vyhnal ji a zabouchl před ní dveře. Veřejně a přede všemi.“

Nastalo dlouhé a hluboké ticho, než se opat odhodlal k otázce: „Co se s ní stalo?“ Bylo totiž jasné, že se o ní mluví v minulém čase jako o vyvrženém stínu.

„Vylovili ji z mlýnského rybníka, pane. Naštěstí ji to sneslo k potoku a ti, kdo ji vytáhli, byli z města a neznali ji, takže ji odnesli k sobě do své farnosti a kněz od Svatého Chada ji pohřbil. Nebylo jasné, jak se utopila, a tak to vzali jako nehodu.“

Všichni ovšem věděli, že to nehoda nebyla. To bylo jasné z pohledu i hlasu. Zoufalství je smrtelný hřích. Ale co ti, kteří k zoufalství dohánějí?

„Nechte to všechno na mně,“ řekl opat Radulfus. „Já s otcem Ailnothem promluvím.“

V dlouhém a přísném, hezkém obličeji, který po mši hleděl v salonku přes stůl na opata Radulfa, nebyla ani stopa provinilosti, rozechvění či nedostatku sebejistoty. Kněz stál vzpřímeně a klidně, s rukama pohodlně založenýma a neotřesitelně klidnou tváří.

„Otče opate, smím-li se svobodně vyjádřit, tedy duše v mé péči byly dlouho ke své vlastní zkáze zanedbávány. Zahrada je plná plevele, který vysává a dusí dobré zrno. Je mou povinností udělat, co je třeba, abych sklidil čistou úrodu, a o to se musím a také budu snažit. Nic jiného dělat nemohu. Z rozmazleného děcka vyroste nevychovanec. Pokud jde o Eadwinovu souvrať, bylo mi ukázáno, že jsem posunul jeho hraniční kámen. Stalo se to omylem a omyl byl napraven. Kámen jsem vrátil na místo a svůj pozemek ohraničil. Nenapadlo by mě přisvojit si ani píď půdy, která patří někomu jinému.“

To byla jistě pravda. Ani píď půdy, ani halíř v penězích. A také se nevzdá ani pídě ani halíře ze svého. Jeho mírou byla pouhá břitva spravedlnosti.

„Yard půdy mi takovou starost nedělá,“ řekl suše opat, jako věci, jež se úže dotýkají lidského bytí. Váš dělník Aelgar se narodil svobodný a je svobodný i nyní, a stejně tak jeho strýc a synovec, pokud se postarají, aby to napříště nikdo nezpochybnil. Vzali na sebe zvykové služby, které konají místo platby za kus půdy. O žádnou svobodu nepřišli, stejně jako o ni nepřijde ten, kdo zaplatí penězi.“

„Vyptal jsem se na to a teď už to vím,“ odpověděl nevzrušeně Ailnoth, „a také jsem mu to sám přišel říct.“

„To jste učinil správně. Lepší by však bylo nejdřív se vyptat a teprve pak obviňovat.“

„Pane, žádný spravedlivý člověk by se neměl pohoršovat pro odvolání ke spravedlnosti. Jsem mezi těmi lidmi nový, slyšel jsem, že Aelgarovi příbuzní drží svou půdu na základě nevolnické služby. Bylo mou povinností zjistit pravdu a bylo poctivé nejprve to říci tomu člověku samotnému.“

I to byla pravda, ač to nebylo právě laskavé, a zdálo se, že pravdu ve svůj neprospěch uznal se stejnou ocelovou důsledností. Ale co si počít s takovým člověkem mezi obyčejnými, omylnými lidičkami? Radulfus pokročil k vážnějším věcem.

„To dítě, které se narodilo Centwinovi a jeho manželce a žilo jen hodinu… Ten člověk za vámi přišel, naléhal, abyste si pospíšil, protože dítě je slaboučké a asi zemře. Křest jste mu nedopřál, a protože jste mu přišel posloužit příliš pozdě, odepřel jste mu, jak jsem slyšel, pohřeb do posvěcené půdy. Proč jste nešel hned, když vás volal, a nepospíšil si?“

„Protože jsem právě zahájil obřad. Otče opate, nikdy jsem nepřerušil modlitby náležející k mému slibu a nikdy to ze žádného důvodu neudělám, i kdyby to měla být má smrt. Nemohl jsem jít, dokud jsem nedokončil akt uctívání. Šel jsem hned, jakmile jsem jej dokončil. Nemohl jsem vědět, že dítě zemře tak brzy. Ale i kdybych to byl věděl, nemohl jsem přerušit bohoslužbu, již jsem povinen odsloužit.“

„Jsou jiné věci, jimiž jste neméně povinen,“ řekl trochu ostře Radulfus. „Jsou chvíle, kdy je nutné mezi povinnostmi volit, a já myslím, že vaše první povinnost je k duším ve vaší péči. Dal jste přednost dokonalosti vlastní, osobní bohoslužby, a odsoudil dítě do hrobu za plotem. Bylo to dobře?“

„Pane,“ odpověděl nepohnutě Ailnoth a v černých očích mu hořel plamen přesvědčení o své pravdě, „podle mne ano. Neustoupím ani v nejmenším od své služby tam, kde se jedná o posvátný obřad. Má vlastní duše i duše všech ostatních se tomu musejí podřídit.“

„I duše toho nejnevinnějšího, právě přišlého na svět, nejbezbrannějšího ze všech Božích tvorů?“

„Pane, víte přece, že církevní zákon nepřipouští pohřeb nepokřtěných na hřbitově. Dodržuji pravidla, jimiž jsem vázán. Jinak nemohu. Bůh bude vědět, kde Centwinovo dítě hledat, ať už v posvátné půdě nebo neposvátné, pokud se k němu skloní ve svém milosrdenství.“

Byla to po svém nemilosrdném způsobu dobrá odpověď. Opat si zamyšleně měřil kamennou, sebejistou tvář.

„Litera řádu znamená mnoho, to uznávám, ale duch znamená více. A klidně jste mohl vystavit svou duši nebezpečí, abyste zabezpečil duši novorozeněte. Přerušený obřad lze dokonat bez hříchu, je-li pro to dostatečně naléhavý důvod. A pak je tu ta dívka Eluned, která odešla na smrt potom — pozor, říkám potom, ne protože! —, co jste ji vyhnal z kostela. Je to vážná věc, odepřít zpověď a pokání třeba i největšímu hříšníku.“

„Otče opate,“ poprvé se rozpálil Ailnoth v neotřesitelné spravedlnosti, „kde není kajícnost, nemůže být pokání ani rozhřešení! Ta žena znovu a znovu tvrdila, že se kaje, a slibovala nápravu, a nikdy nedodržela slovo. Slyšel jsem od jiných o její pověsti, a ta je nenapravitelná. Nemohl jsem ji s dobrým svědomím vyzpovídat, protože jsem jí nemohl věřit. Pokud není v aktu pokání nic pravdivého, zpověď nemá žádnou hodnotu, a dát jí rozhřešení by byl smrtelný hřích. Nepolepšitelná děvka! Nelituji ničeho, ať si třeba zemřela. Udělal bych to zase. Sliby, jimiž jsem vázán, nepřipouštějí kompromis.“

„Až se budete zodpovídat ze smrti dvou lidí, také se nedočkáte slitování,“ řekl vážně Radulfus, „kdyby se na to Bůh náhodou díval jinak než vy. Žádám vás, otče Ailnothe, pamatujte, že jste povolán, abyste zval k pokání nikoli spravedlivé, ale hříšníky, slabé, chybující, ty, kteří chodí ve strachu a nevědomosti a nemají výhody vaší ryzosti. Přizpůsobte své požadavky jejich schopnostem a buďte méně přísný na ty, kdo se nevyrovnají vaší dokonalosti.“ Zde se odmlčel, protože to myslel ironicky, kousavě, ale pyšná, neproniknutelná tvář se nezachvěla a přijala to jako hold. „A nespěchejte vztahovat ruku na děti,“ pokračoval, „pokud se neprohřeší ze zlého úmyslu. K chybám jsme náchylní my všichni, vás nevyjímaje.“

„Snažím se jen jednat správně,“ opáčil Ailnoth, „vždy jsem se o to snažil a vždy budu.“ A odešel stejně sebejistým krokem, rázně a pevně, a suknice sutany za ním vlála jako křídla.

„Muž střídmý, strnule přímý, neoblomně poctivý, zuřivě cudný,“ řekl Radulfus v soukromí převoru Robertovi. „Muž oplývající všemi ctnostmi kromě pokory a lidské laskavosti. Tohle jsem uvalil na Předklášteří, Roberte. A co s tím teď budeme dělat?“

Paní Diota Hammetová přišla dvaadvacátého prosince k bráně opatství s přikrytým košíkem a pokorně se ptala po svém synovci Benetovi, jemuž přinesla k Vánocům koláč a několik medových bochánků ze svého svátečního pečení. Fortnýř poznal farářovu hospodyni a poslal ji do zahrady, kde Benet pilně přistřihoval poslední vytáhlé výhony zimostrázového plotu.

Když Cadfael zaslechl jejich hlasy, vyhlédl z dílny. Uhodl, kdo ta starší paní musí být, a chystal se vrátit ke svému moždíři, ale náhle ho upoutal jakýsi jemný odstín v jejich vítání. Mezi synovcem a tetou byla přirozená věcná, volná a neokázalá náklonnost. To, co viděl, ji téměř nepřekračovalo, ale v ženině chování k mladému příbuznému byla jakási něha a takřka uctivost, a v jeho vřelém objetí zase nečekaný dětský půvab. Pravda, už ho znal jako mládence, který nic nedělá polovičatě, ale tahle teta a tento synovec se rozhodně nebrali jako samozřejmost.

Vrátil se k práci a ponechal jim soukromí. Paní Hammetová byla pohledná, udržovaná žena v uměřených černých šatech, jak se slušelo na farářovu hospodyni, a přes uhlazené prošedivělé vlasy měla tmavý šál. Oválná tvář, v klidu trochu posmutnělá, se při pohledu na mladíka viditelně rozjasnila, a náhle vypadala na čtyřicet. Kdoví, snad jí ani víc nebylo. Sestra Benetovy matky? zamyslel se Cadfael. Pokud ano, musí být on po otci, protože podobní si byli pranepatrně. No, po tom mu nic není!

Benet se přihnal do dílny, aby vyložil z koše dobroty a rozložil je na dřevěnou lavici. „Máme štěstí, bratře Cadfaele, teta je kuchařka, jakou snad nemá ani král. Můžeme se krmit jako knížata.“

A stejně vesele se vracel odevzdat prázdný košík. Cadfael se za ním otevřenými dveřmi díval a zahlédl, že kromě košíku předává něco malého, co vytáhl ze záňadří. Vzala to, vážně, bez úsměvu přikývla, chlapec se shýbl a políbil ji na tvář. Nato se usmála. Není sporu, umí to s ní. Otočila se a odešla. Chviličku se za ní díval, pak se také otočil a vrátil se do dílny. Do tváře se mu opět vrátil jeho přitažlivý úsměv.

„V žádném případě,“ citoval s vážnou tváří Cadfael, „nesmí mnich přijmout sebemenší dárek od svých rodičů ani kohokoli jiného bez povolení opata. Tak praví řád, milý synu.“

„Tak to máte štěstí a já taky,“ vesele opáčil chlapec, „že jsem žádné sliby nesložil. Dělá nejlepší medové bochánky, jaké jsem kdy jedl.“ Zakousl se do jednoho a druhý podal Cadfaelovi.

„…ani si je bratři nesmějí jeden s druhým vyměňovat,“ zarecitoval Cadfael a nabízené přijal. „Opravdu máme štěstí! Přestože já hřeším, když přijímám, ty nehřešíš, když nabízíš. Takže tě zcela opustila náklonnost ke klášternímu životu?“

„Mě?“ užasl mladík a překvapením přestal žvýkat. „Kdy jsem něco takového tvrdil?“

„Ty ne, chlapče, ale tvůj přímluvce, když tady pro tebe žádal o práci.“

„To o mně říkal?“

„Ano. Že by to přímo sliboval, to zas ne, ale jevil naději, že se snad pro to jednoho dne rozhodneš. Přiznávám, že jsem zatím velké známky něčeho takového nepozoroval.“

Benet o tom chvilku uvažoval a přitom dojedl bochánek a olízal si ulpělé drobečky z prstů. „Určitě se mě chtěl zbavit a třeba si myslel, že mi tím usnadní přijetí. Můj obličej mu nikdy nebyl moc milý — asi že se příliš usmívá. Kdepak, ani vy mě tu dlouho neudržíte, Cadfaele. Až přijde čas, vydám se na cesty. Ale dokud jsem tady,“ rozzářil se úsměvem, který mohl asketovi právem připadat příliš lehkovážný, „svůj díl práce odvedu.“

A zamířil zpátky k živému plotu, v jedné velké, bezstarostné ruce máchaje nůžkami. Cadfael za ním hleděl s velmi zamyšleným výrazem.

[IV]

Později toho odpoledne se paní Diota Hammetová objevila u domu blízko kostela svatého Chada a ostýchavě se zeptala na pana Ralpha Giffarda. Sloužící, který jí otevřel, si ji prohlédl od hlavy k patě a zaváhal. Nikdy ji ještě neviděl.

„Co mu chcete, paní? Kdo vás posílá?“

„Mám mu předat tenhle dopis,“ řekla pokorně Diota a ukázala mu svinutý list zajištěný pečetí. „A počkat na odpověď, bude-li pán tak laskav.“

Rozmýšlel se, má-li jej od ní vzít. Byl to malý, nepravidelně tvarovaný kousek pergamenu — nebylo divu, vždyť to byl vyhozený okraj listu, který bratr Anselm předevčírem upravoval do správného tvaru a velikosti na nějaký notový záznam. Pečeť však naznačovala, že by mohlo jít o něco důležitého, i když je dopis tak nepatrný. Sluha ještě váhal, když za jeho zády vešla pod stříšku dívka, a jakmile viděla neznámou, ale očividně slušnou ženu, zastavila se a zvědavě se zeptala, co potřebuje. Ochotně převzala svitek a poznala pečeť. Vzhlédla Diotě do tváře pozornýma modrýma očima a náhle jí svitek vrátila.

„Pojďte dál a předejte to sama. Dovedu vás k otčímovi.“

Pán domu seděl v malém salonku u pěkného ohníčku, u ruky víno, u nohou stočeného loveckého psa. Mohutný, rudolící, šlachovitý padesátník, olysalý a s plnovousem, velmi švihácky oblečený a teprve začínající nabírat váhu po činorodém životě. Vypadal jako to, co byl — pán tří statků a tohoto městského domu, kde nejraději v pohodlí trávil Vánoce. Když dívka přivedla Diotu, vzhlédl k neznámé naprosto nechápavě, ale když spatřil pečeť na pergamenu, pochopil až příliš dobře. Na nic se nevyptával, ale poslal dívku pro svého písaře a pak napjatě naslouchal, když mu byl list šeptem předčítán. Bylo zřejmé, že i písař chápe, jak nebezpečný by mohl být jeho obsah. Písař byl vysušený drobný mužík, zestárlý v Giffardových službách a naprosto spolehlivý. Dočetl a s úzkostí hleděl na pána.

„Pane, neposílejte nic písemně! Chcete-li odpovědět, ústní vzkaz bude bezpečnější. Pronesená slova se dají popřít, napsat je by bylo bláhové.“

Ralph chvíli seděl mlčky, uvažoval a po očku se díval na podivnou listonošku, která tu trpělivě stála a stísněně čekala.

„Povězte mu,“ řekl nakonec, „že jsem zprávu dostal a pochopil.“

Zaváhala a nakonec se odvážila otázky: „To je všechno, pane?“

„To je až dost! Čím míň bude řečeno, tím líp pro něho i pro mne.“

Dívka, která zůstala nevtíravě, ale pozorně v koutku místnosti, vyšla za Diotou pod přístřešek a zavřela za sebou dveře.

„Paní,“ tiše řekla Diotě do ucha, „kde se dá najít… ten muž, co vás poslal?“

Podle krátké zaražené odmlky a nejisté tváře starší ženy porozuměla jejím obavám a netrpělivě, kvapně se je pokusila uklidnit. Mluvila tiše a důrazně. „Ví Bůh, že já to s ním špatně nemyslím! Můj otec patřil ke stejné straně — copak jste si nevšimla, jak dobře tu pečeť znám? Můžete mi důvěřovat, nikomu neřeknu ani slovo, ani jemu, jenom chci vědět, jak bych ho poznala a kde bych ho našla, kdyby bylo třeba.“

„V opatství,“ tiše a chvatně odtušila Diota, jakmile se rozmyslela. „Pracuje v zahradě pod jménem Benet, u bratra bylinkáře.“

„U bratra Cadfaela! Toho znám,“ spokojeně si oddechla dívka. „Když mi bylo deset, vyléčil mě z vysoké horečky a před třemi lety přišel pomoci mamince, když naposled stonala. To je dobré, vím, kde je herbárium. Teď honem jděte!“

Dívala se, jak Diota chvátá z dvorku, pak zavřela dveře a vrátila se do salonku, kde Giffard seděl ponořen do úzkostného přemítání se svraštěným obočím.

„Půjdete na tu schůzku?“

Dopis měl stále v ruce. Už jednou udělal bezděčný pohyb směrem k ohni, aby se pergamenu zbavil, ale pak zase ruku odtáhl, svinul jej a schoval do záňadří. Pochopila to jako příznivé znamení pro odesilatele a měla radost. Nepřekvapilo ji, že jí nedal přímou odpověď. Byla to vážná věc a vyžadovala přemýšlení, a on stejně o svou nevlastní dceru nikdy příliš nedbal, nesvěřoval se jí ani se nestaral, co dělá. Byl shovívavý spíš ze snášenlivé lhostejnosti než z náklonnosti.

„Neříkej o tom nikomu ani slovo,“ nakázal jí. „Co bych získal, kdybych tu schůzku dodržel? Zato bych mohl všechno ztratit! Copak tvoje a moje rodina už neztratila dost pro svou věrnost té věci? Co kdyby ho k mlýnu někdo stopoval?“

„Proč by ho někdo stopoval? Nikdo ho nepodezřívá. V opatství ho berou jako nádeníka v zahradě, který se jmenuje Benet. Už se osvědčil. Na Štědrý večer a k tomu potmě nebude venku nikdo, jen ti, kdo budou v kostele. Kde je jaké nebezpečí? Vybral dobrou dobu. A potřebuje pomoc.“

„No…“ Ralph nerozhodně zabubnoval prsty na malý váleček v záňadří. „Ještě máme dva dny. Počkáme a uvidíme.“

Benet zametal ostříhané větvičky a vesele si u práce pohvizdoval. Tu zaslechl ve vlhkém štěrku na pěšině za zády svižné lehké kroky, otočil se a spatřil mladou ženu v tmavém plášti a kápi, jak se k němu blíží z velkého nádvoří. Byla to malá štíhlá dívka, která se nesla hrdě a sebejistě. Její obrysy změkčoval a rozmazával slabý opar bezvětrného dne a snášející se šero. Teprve když byla docela blízko a on jí uctivě ustoupil z cesty, spatřil zřetelně růžovou mladistvou tvář ve stínu kápě, oblá líčka s pletí jabloňových květů, odhodlanou bradu, ústa plná, štědrá, a přece pevná, v barvě polorozvitých růží. Poslední světlo se zachytilo v jejích daleko od sebe položených očích, modrých jako zvonky, zároveň měkkých a jiskřivých, a on přestal vidět všechno ostatní. A přestože jí uvolnil cestu, aby ho mohla minout, a uklonil se s náležitě služebnickou uctivostí, neprošla kolem, ale zastavila se a bedlivě, nezakrytě ho zkoumala nebojácným, nevinným pohledem kočky. Celá tvář v sobě vlastně měla něco kočičího, byla v oblasti očí a čela širší, než byla délka od čela k bradě, dolů se zužovala a byla nesena pánovitě jako hlava kotěte, které si troufá na celý svět, protože ještě nepoznalo strach. Vážně si ho prohlédla od hlavy k patě a nespěchala. Ten zkoumavý pohled by působil až opovážlivě, kdyby nenaznačoval vážný záměr. Jaký zájem ovšem o něj mohla mít urozená dcerka venkovské šlechty nebo bohatého měšťana, to si Benet nedovedl představit.

Teprve když si v duchu odpověděla na otázku, kterou si zřejmě kladla, zeptala se jasným, pevným hlasem: „Vy jste nový pomocník bratra Cadfaela?“

„Ano, paní,“ řekl stydlivě ukázněný nádeník, přešlápl a dokonce vyloudil na tváři zardění, které působilo na jeho samozřejmém a veselém obličeji trochu podivně.

Pohlédla na ostříhaný plot a na čerstvě vyplete a pohnojené květinové záhony a pak zpátky na něj, a jemu na oslnivý okamžik připadlo, že se usmívá. Mžikem však byla opět vážná.

„Přišla jsem bratra Cadfaela poprosit o bylinky do sekaného masa. Kde bych ho našla?“

„Je vevnitř v dílně,“ vysvětlil Benet. „Projděte prosím tuhle do oplocené zahrady.“

„Já si cestu pamatuji,“ opáčila a milostivě mu kývla, stejně urozeně jako prostě, a odvlála otevřenými vrátky do oploceného herbária.

Byl už skoro čas na nešpory a Benet klidně mohl nechat práce a jít se připravit, ale zcela zbytečně zametal dál, hromadil větvičky na přehnaně úhlednou kupku, rozhazoval a opět shraboval, aby se na ni ještě aspoň kratičce mohl podívat, až se bude vracet se svazečkem sušených bylin. Měla je volně zavinuté v šátku a nesla je opatrně v obou rukou. Tentokrát ho minula bez jediného pohledu, aspoň to tak vypadalo, ale on měl přesto pocit, že si ho ty velké, daleko od sebe posazené oči plné zarážející modři bedlivě prohlédly. Kápě jí sklouzla trochu dozadu a ukázala mu svinutý pramen vlasů neurčité jarní barvy, jako čerstvě rozvité mladé kapradí, měkce, světle hnědé se zelenkavými lesky a stíny. Nebo jako lískové proutky. Oči jako lískové oříšky nejsou žádná vzácnost, ale kolik žen má v takové barvě vlasy?

Zmizela. Lem pláště zavlál kolem zimostrázového plotu a zmizel mu z očí. Benet pustil koště, hromadu větviček nechal ležet a šel na výzvědy k bratru Cadfaelovi.

„Co to bylo za paní?“ zeptal se rovnou.

„Takhle se ptá budoucí klášterník?“ řekl Cadfael klidně a šel uklidit paličku a moždíř.

Benet posměšně vyprskl a nastrčil svou statnou postavu Cadfaelovi přímo před oči. Žádné touhy po celibátu nepředstíral. „No tak, vždyť ji znáte, nebo aspoň ona zná vás. Kdo to je?“

„Ona s tebou mluvila?“ podivil se se zájmem Cadfael.

„Jenom se ptala, kde vás najde. Ano, mluvila se mnou!“ řekl rozjařeně. „Ano, zastavila se, změřila si mě od hlavy k patě, jako by potřebovala páže a došla k závěru, že bych po troše vybroušení ušel. Hodil bych se na páže pro dámu, Cadfaele?“

„Jisté je jen to,“ řekl shovívavě Cadfael, „že by z tebe byl prachmizerný mnich. Ale ne, neřekl bych, že by se pro tebe hodila služba u dámy.“ Nedodal: „Leda jako sobě rovné“, ale myslel si to. V tuto chvíli chlapec hodil za hlavu veškeré předstírání, že je chudý příbuzný chudé vdovy, neučený a nevychovaný. To nebylo žádné překvapení. Tady v zahradě se celý minulý týden s přetvářkou moc nenamáhal, přesto ji před jinými dokázal okamžitě zase nasadit a pod přísným pohledem převora Roberta se měnil ve venkovského prosťáčka.

„Cadfaele…“ uchopil ho Benet vemlouvavě za ramena a držel ho, kučeravou hlavu vybízivě nakloněnou ke straně v záměrně přítulné důvěrnosti. Věděl, že by dokázal v případě potřeby očarovat i hada. Nebylo mu také zatěžko odhadnout staršího příznivce, který svého času určitě sdílel stejné sklony. „Cadfaele, vždyť s ní třeba víckrát nepromluvím, třeba ji víckrát neuvidím — ale můžu to aspoň zkusit! Kdo to je?“

„Jmenuje se,“ kapituloval Cadfael spíš z přesvědčení než z donucení, „Sanan Berni?resová. Její otec měl statek na severovýchodě hrabství a ten byl konfiskován, když tu při obléhání města bojoval za svého pána FitzAlana a císařovnu a padl za ně. Její matka si vzala jiného FitzAlanova vazala, který také utrpěl své ztráty — ta strana drží při sobě, i když teď jsou tu hodně zticha a hodně maličcí. Giffard většinou tráví zimy ve svém domě v Shrewsbury, a protože její matka zemřela, vozí sem svou nevlastní dceru, aby sedala v čele stolu. Právě ji jsi viděl jít kolem.“

„A radši ji mám nechat jít?“ lítostivě se usmál Benet tomu zřetelnému varování. „Nic pro mne?“ Rozzářil se takovým úsměvem, na jaký si už Cadfael zvykal a kvůli němuž si občas dělal starosti, protože jeho chráněnec si projevy svých okamžitých nálad dopřával až trochu zbrkle. Benet se zasmál a objal svého karatele jako medvěd. „O co se vsadíte?“

Cadfael si bez okolků uvolnil paži a odtáhl od sebe rozjařeného útočníka za chumáč jeho hustých kudrn.

„Když se jedná o tebe, ty větroplachu, nevsadil bych ani chlup z těch, co mi zbyly. Ale dávej si pozor, vykračuješ z role. Jsou tu i jiní, kteří mají bystré oči.“

„Já vím,“ zarazil se Benet a rázem zvážněl. „Já si přece dávám pozor.“

Jak dospěli k tomuto tajnému, takřka nevyslovenému srozumění? O tom Cadfael dumal cestou na nešpory. Dosáhli jakési mlčenlivé úmluvy, aniž by padlo slovo o pochybnostech, podezření nebo prosté, bezstarostné důvěře. Vztah se však již změnil a bylo s tím nutno počítat.

Hugh byl pryč, odjel na jih do Canterbury v nezvyklé slávě, s pěkným doprovodem a ve svátečních šatech. Sám sobě se smál, ale neslevil ani zlomek z důstojnosti, která mu náležela. „Mám-li se vrátit sesazený,“ řekl, „aspoň odjedu se vší parádou, a vrátím-li se jako šerif, budu svému úřadu dělat čest.“

Po jeho odjezdu se Vánoce zdály už za dveřmi a bylo třeba konat přípravy na dlouhé noční bdění a patřičnou oslavu narození Páně, a tak se Cadfael až po štědrovečerních nešporách dostal na krátkou návštěvu do města, aby aspoň hodinku pobyl u Aline a přinesl svému dvouletému kmotřenci dárek, dřevěného koníka, kterého pro něj vyrobil truhlář Martin Bellecote, s pestře vybarveným postrojem hodným rytíře, který z kousků plsti, látky a kůže ušil sám Cadfael.

Přes den padal tichý mrznoucí déšť, ale teď večer se velmi ochladilo a ve vzduchu bylo cítit mráz. Nízká mokrá obloha se vyjasnila a zvedla se do nekonečné výše. Téměř zvonivě v ní probleskovaly droboučké, ale třpytivé hvězdy. Do rána budou cesty zrádné, a zmrzlé koleje nebezpečné pro nepevné kotníky a neopatrné kroky. Na Předklášteří byli ještě lidé venku; většina jich už spěchala domů, přiložit na oheň a ohřát si nohy, nebo se přichystat na dlouhou noc v kostele. Jak Cadfael přecházel přes most k městu a řeka se temně a tiše hnala pod ním, zbylo právě dost světla, aby poznával ty, které míjel a kteří se ob těžkáni vraceli z nákupů a spěchali s nimi domů. Cestou se s ním zdravili, protože i v šeru ho snadno poznali podle postavy a kolébavé chůze. I hlasy měly mrazivý zvuk a rozléhaly se jako skleněné zvonky.

A tady ve světle pochodní hořících pod klenbou brány rázoval přes most k Předklášteří Ralph Giffard. Bez šikmé záře pochodně by ho nepoznal, ale v tomto světle byl nezaměnitelný. Kampak může mít Giffard namířeno z města v tuhle večerní dobu? Leda by hodlal slavit Vánoce v kostele svatého Kříže místo ve vlastní farnosti svatého Chada. To bylo možné, ale potom šel příliš časně. Nejeden bohatší měšťan zamíří tohoto večera k opatství.

Cadfael stoupal dlouhým obloukem Wyle mezi jiskřivou tmou na obloze a červeným, teplým, zemitým světlem pochodní k Hughovu sídlu u kostela Panny Marie a přes dvůr ke dveřím domu. Sotva vkročil, vrhl se na něho s jekem rozčilený čertík Giles a znemožnil mu pohyb tím, že ho objal kolem stehen, kam právě tak dosáhl. Bylo snadné se ho zbavit. Jakmile se jeho očím naskytl malý balíček v kusu látky, radostně k němu zvedl ručičky, plácl sebou v předsíni na rákosovou rohož a s nadšenými výkřiky jej začal rozbalovat. Jakmile však opadlo první uchvácení, nezapomněl se znovu vrhnout ke kmotříčkovi, vylézt mu u ohně na klín a podarovat ho vlhkým, ale horoucím děkovným polibkem. Měl Hughovu samostatnost, ale také něco z vrozené přívětivosti své matky.

„Nemohu se zdržet víc než hodinu,“ řekl Cadfael, když se klučík drápal zase dolů, aby si pohrál s novou hračkou. „Musím být do večerní zpátky a půlnoční začíná chvilku nato. Budeme vzhůru celou noc až do ranní a do mše za svítání.“

„Tak si tu hodinu aspoň odpočiňte, najezte se se mnou a počkejte, než Constance dá to naše čertisko spát. Věřil byste,“ Aline se shovívavě usmála na svého potomka, „co říká, když tu není Hugh? Naučil ho to ovšem Hugh sám. Říká, že je teď pánem domu, a ptá se, jak dlouho bude táta pryč. Je na sebe tak pyšný, že se mu po Hughovi ani nestýská. Jeho lordstvo s radostí zaujímá otcovo místo.“

„Kdybyste mu řekla, že bude pryč déle než tři čtyři dny, protáhne obličej,“ odpověděl zkušený Cadfael. „Řekněte mu, že odjel na týden, a rozbrečí se. Ale tři dny? Troufám si říct, že tak dlouho jeho pýcha vydrží.“

V tu chvíli neměl chlapec čas věnovat pozornost své důstojnosti pána domu ani svým ochráncovským povinnostem v době otcovy nepřítomnosti. Byl plně zaujat proháněním svého nového oře po rákosím poházené pláni za nějakým hrdinským dobrodružstvím a s vysněným jezdcem na hřbetě. Cadfael mohl klidně posedět s Aline, pojíst a popít, přemýšlet a mluvit o Hughovi, o tom, jak ho asi v Canterbury přijmou a jaká budoucnost by ho v současné nejistotě mohla čekat.

„Sloužil Štěpánovi dobře,“ pravil pevně Cadfael, „a Štěpán není úplný blázen, viděl až dost lidí převlékat kabáty podle toho, odkud foukal vítr. Bude umět ocenit toho, kdo se nikdy nezměnil.“

Když se podíval na písek v přesýpacích hodinách a vstal k odchodu, vyšel ze síně do jiskřivého mrazu a pod klenbu hvězd, které teď byly třikrát tak velké, jako když prvně vysvitly, a sršely jasem. Byl to první skutečný mráz v této zimě. Jak se tak opatrně ubíral dolů po Wyle a ven z městské brány, myslel na krutou zimu přede dvěma lety, kdy se chlapec narodil, a zadoufal, že tuhle zimu nepřijdou takové hory sněhu a divoký vítr, který by je převíval.2 Tato noc před Narozením Páně visela nad městem naprosto nehybně a mlčky. Nehnul se ani vánek, aby zmírnil pronikavý mráz. I pohyby lidí, kteří byli ještě venku, se zdály ztlumené a téměř pokradmé, jako by se bály otřást tím zázrakem.

Most se po dřívějším mžení stříbřitě leskl. Řeka se valila temně a němě, proudem tak silným, že jej mráz nemohl spoutat. Několik hlasů mu při setkání přálo dobrou noc. Na rozježděné cestě po Předklášteří si přispíšil, v obavě, že se příliš zdržel. Stromy, jež stínily dlouhou poříční rovinu Gaye, mu po levici čněly jako tmavá srst zimního kožichu země, hladký bledý svit mlýnského rybníka se mu rozvíral po pravici za šesti domky, patřícími výměnkářům opatství, jež stály tři a tři proti sobě u bližšího břehu a z cesty k nim odbočovaly úzké pěšiny. Stříbro i temnota zůstaly za ním a před sebou spatřil pochodně, zlatě žhnoucí z podchodu brány.

Asi dvacet kroků před branou zahlédl vysokou temnou postavu, jak se k němu žene dlouhými, rychlými, prudkými kroky. Pochodně ji na okamžik jasně ozářily, když ho míjela, a opět ji zahalila tma, když se přehnala kolem beze slova a bez ohlédnutí. Dlouhá hůl zvonivě tloukla o zmrzlé koleje, široké černé roucho vlálo, hlava a ramena byly lačně vysunuty kupředu, dlouhá bledá oválná tvář sevřená a sveřepá, a zatoulané světlo z otvírajících se dveří nejbližšího domu u rybníka na jediný okamžik vykříslo dvě rudé jiskřičky ohně z hlubokých očních důlků.

Cadfael zavolal na pozdrav, který nebyl vzat na vědomí ani zaslechnut. Otec Ailnoth se přehnal kolem, vyvolávaje tak jediný rozruch v nočním klidu, a ztratil se ve tmě. Jako mstící běs, říkal si později Cadfael, jako hladový havran střemhlav se vrhající na Předklášteří, aby vyslídil kdejaký drobný hříšek a uvrhl hříšníky do zatracení.

V kostele svatého Chada poklekal Ralph Giffard s uspokojivým pocitem vykonané povinnosti a dobře zabezpečeného domova. Věrností věci svého pána FitzAlana a jeho panovnice, císařovny Matyldy, přišel o jeden statek, a musel hodně opatrně našlapovat a tiše se podřizovat, aby si úspěšně podržel zbytek. Nyní mu záleželo jen na jediné věci: aby si zachoval své postavení a zanechal zbylý majetek nedotčený synovi. Jeho život nikdy ohrožen nebyl, nezapletl se tak, aby na sebe přivolal smrt. Ale majetek je majetek a on už stárl a pranic se mu nechtělo opustit své statky a prchnout do ciziny, do Normandie nebo do Anjou, kde nebyl nikým, anebo aspoň do Gloucesteru, aby se chopil zbraně pro lenní paní, která už mu přišla pěkně draho. Ne, lepší je sedět doma, vyhnout se každému pokušiteli a zapomenout na starou věrnost. Jen tak mohl zajistit, aby mladý Ralph, který teď o Vánocích radostně hraje pána domu na venkovském sídle, přečkal tento dlouhý boj o korunu bez ohledu na to, který z nápadníků trůnu nakonec zvítězí.

Ralph vítal půlnoc s hlubokou a upřímnou vděčností za milost udělenou všem lidem, z nichž on se necítil být posledním.

Benet vklouzl do opatského kostela farními dveřmi a tichounce se odebral na místo, kde viděl do chóru a na mnichy v lavicích, slabě ozářených žlutým svitem svící a červenou září oltářních lamp. Zpěv žalmů doléhal do lodi tlumeně a vlídně. Zde bylo světlo mdlé a shromáždění obyvatelé Předklášteří v pláštích přešlapovali, postávali, klekali a vstávali jako bezejmenný dav. Zbývala ještě chvíle do půlnoční, kdy bude oslaven Bůh, jenž se stal zázračným tělem zrozeným z Panny. Proč by Duch svatý neměl plodit, tak jako oheň zažíhá oheň a světlo, vždyť nezbytný nástroj, tělo, není než palivo, které poskytuje svou hmotu, aby vzniklo teplo a osvětlení. Ten, kdo pochybuje, si již odepřel odpověď. Benet nepochyboval. Rychle dýchal spěchem a rozčilením, dokonce rozjařením, protože nebezpečí pro něho bylo chlebem. Jakmile však vstoupil sem, do uzavřeného přítmí plného lidí, propadl bázni jako dítě, z něhož vlastně nikdy nevyroste. Našel si sloup, spíš aby se o něj opřel, než aby se za něj schoval, položil ruku na studený kámen, čekal a naslouchal. Sladěné hlasy, přestože byly tiché, se rozmáhaly, až naplnily klenutý prostor. Kámen nahoře, zahřátý hudbou, odrážel svou klenutou zář na kámen dole.

Spatřil bratra Cadfaela v jeho lavici a trochu se posunul, aby na něho viděl lépe. Snad si to místo vybral jen proto, aby měl na očích osobu, která mu zde byla nejbližší, muže již zkompromitovaného, již shovívavého, a to bez jakéhokoli úmyslu jedné či druhé strany narušit pokoj mysli toho druhého. Zakratičko se mě zbavíš, pomyslel si Benet. Bude ti tu a tam líto, když o mně víckrát neuslyšíš? A zapřemýšlel, zda by měl říci něco nahlas, něco, co by si Cadfael zapamatoval.

Vtom mu do ucha dechl tichý hlas, tišší než šepot: „Tak on nepřišel?“

Benet pomaloučku otočil hlavu, uchvácen a v bázni, protože to přece nemohl být ten hlas, který slyšel jen jedinkrát a ještě krátce, a přece rozechvěl celou jeho bytost. A byla to ona, těsně u jeho pravého ramene, ta jediná, ta nezapomenutelná. Mdlé světlo vykouzlilo její tvář pod tmavou kápí, široké čelo, daleko od sebe posazené, sytě modré oči. „Ne,“ řekla. „Nepřišel!“ A když si sama odpověděla, hluboce vzdychla. „Myslela jsem si to. Nehýbejte se — neohlížejte se po mně.“

Poslušně otočil tvář k farnímu oltáři. Hebký dech mu ovanul tvář, když se naklonila blíž. „Vy nevíte, kdo jsem, ale já vás znám.“

„Ale já vím, kdo jste,“ opáčil Benet stejně tiše. Víc neřekl, a i to bylo jako ze sna.

Okamžik bylo ticho a pak řekla: „Bratr Cadfael vám to řekl?“

„Zeptal jsem se…“

Opět ticho, ve kterém jako by utkvěl úsměv, jako by řekl něco, co jí bylo milé, co ji dokonce na okamžik odvedlo od záměru, který ji k němu přivedl.

„Já vás také znám. Jestli se Giffard bojí, tak já ne. Jestli vám nepomůže, tak já ano. Kdy si můžeme promluvit?“

„Teď“ opáčil, náhle probuzený, a oběma rukama se chápal příležitosti, ve kterou se nikdy neodvažoval doufat. „Až budou lidé po půlnoční odcházet, půjdeme také. Bratři tu zůstanou až do rozednění. Lepší chvíli nenajdeme!“

Cítil její teplo za zády a poznal, že se otřásla němým vzrušeným smíchem. „Kde?“

„V dílně bratra Cadfaela.“ Bylo to místo, které znal nejlépe a věděl, že by tam mohli být sami, zatímco majitel drží zde v kostele vánoční vigílie. Ohřívadlo v chýši je přidušené drny, aby pomalu hořelo přes noc, snadno je rozfouká, aby jí bylo teplo. Nemůže samozřejmě zneužít spřízněnost téhle křehké mladistvé bytosti a uvést ji do nebezpečí, ale aspoň si s ní může o samotě popovídat, pást se očima na její vážné, horoucné tváři, podělit se s ní o tajnosti spojenců. Jestli ji už nikdy neuvidí, bude mít vzpomínku na celý život. „Jižními dveřmi, přes křížovou chodbu,“ hlesl. „Dnes v noci tam nikdo nebude.“

Tichý teplý dech mu do ucha řekl: „Musíme ještě čekat? Mohla bych vklouznout do portálu hned teď. Dnes bude půlnoční dlouhá. Půjdete za mnou?“

A byla pryč, nečekala na odpověď, tiše a s úctou se odkradla po dlaždicích lodi a chviličku postála, aby pro případ, že by si jí někdo všiml, bylo odevšad vidět, jak přes zpívající mnichy v chóru zbožně vzhlíží k oltáři. Teď už by za ní šel, kamkoli by ho vedla. Bolelo ho i trpělivě čekat ty dlouhé minuty, kdy otálela, než si vybrala vhodný okamžik ke zmizení ve tmě jižního portálu. Když ji opatrně po krůčcích následoval a s hlubokým vzdechem úlevy dorazil do tmy u zavřených dveří, zastihl ji, jak nehybně čeká s těžkou závorou v ruce. Cekali tam spolu, těsně u sebe a rozechvělí, na první jásavou antifonu půlnoční a na vítězoslavnou odpověď:

„Kristus se nám narodil!“

„Pojďme se mu poklonit!“

Benet položil ruku na její, svírající mohutnou závoru, a tichounce ji zvedl, když začal zpěv. Venku byla stejná tma jako uvnitř. Kdo by si teď všiml dvou mladých, kteří vyklouzli skulinou dveří do nočního chladu a opatrně za sebou spustili závoru? V křížové chodbě nebylo živáčka, ani na nádvoří, když je přecházeli. Byl to Benet, kdo sáhl po její ruce, nebo sáhla ona po jeho? Ruku v ruce oběhli hustý zimostrázový plot do zahrady a tam zpomalili, udýchaní a usměvaví, dlaně pevně přitisknuté k sobě, dech jako stříbrný opar. Ohromná obrácená mísa nebes, tmavě modrá až do černá, ale vyblýskaná a mihotající se hvězdami, na ně vylévala nehybný chlad, který vůbec necítili.

Dřevěná chýše bratra Cadfaela, pevná a nízká uprostřed chráněného prostoru, nikdy úplně nevychladla. Benet za nimi tiše zavřel a hmatal po poličce, kterou už znal skoro stejně dobře jako sám Cadfael. Byla tam připravená lampička a křesadlo. Musel škrtnout dvakrát nebo třikrát, než opálený knot chytil jiskřičku a nechal se rozfoukat v maličký komíhavý plamínek, ten vzrostl v stálý žár a natáhl se do výše. U ohřívadla leželo kožené dmychadlo, stačilo jen odsunout pár drnů a minutku snaživě dmýchat, a dřevěné uhlí vesele vzplanulo, dalo se přikrmit třískami a rozhořelo se v hřejivé teplo.

„Pozná, že tu někdo byl,“ řekla dívka, ale docela klidně.

„Pozná, že jsem tu byl já,“ vysvětlil Benet, lehce vstal z kleku, smělou chlapeckou tvář kouzelným světlem ohřívadla opálenou v letní bronz. „Pochybuji, že se o tom zmíní. Ale asi se bude v duchu ptát proč. A s kým.“

„Už jste si sem nějakou ženu přivedl?“ vyzývavě zvedla hlavu v náhlé nelibosti.

„Nikdy, až teď. A víckrát to neudělám. Ledaže byste mi podruhé dopřála to potěšení,“ řekl a s ohnivou vážností na ni zíral, až sklopila oči.

Nějaký smolný suk v čerstvém dříví chytil a zasyčel a na okamžik mezi nimi vyšlehl jasným bílým plamenem. V jeho čisté bledězlaté záři vyvstaly obě mladé tváře v tajemném jasu, osvíceny zespoda, s pootevřenými rty, s očima zaokrouhlenýma užaslým zvážněním. Hleděly na sebe jako do zrcadla, jedna druhé podobná, jedna s druhou spřízněná, a nemohly odvrátit zrak od nečekaného obrazu lásky.

[V]

Ranní obřad byl pronesen časně k ránu po kratičké přestávce na spaní a s prvním světlem následovala jitřní mše. Skoro všichni obyvatelé Předklášteří dávno odešli domů a bratři, omámení dlouhým stáním a předráždění napětím z hudby a zázraku, se trochu vratkými kroky ubírali po nočním schodišti, aby si krátce odpočali, než se připraví na den.

Bratr Cadfael, ztuhlý po tak dlouhé nehybnosti, cítil spíš potřebu pohybu než odpočinku. V lavatoriu byl docela sám, a tak se myl nezvykle pomalu, pečlivě se oholil a vyšel na velké nádvoří právě včas, aby spatřil paní Diotu Hammetovou, jak spěchá dovnitř brankou, klopýtá a klouže po zledovatělých oblázcích, drží tmavý plášť těsně přitažený k sobě a rozhlíží se ve zjevném rozčilení. Na límci pláště se jí ze zmrzlého dechu vytvořila kožešinka jinovatky. Každý obrys zdi nebo keře či větve byl postříbřen stejnou třpytivou bělí.

Vyšel fortnýř, pozdravil ji, optal se, za kým jde, ale ona už zpozorovala převora Roberta, jak se noří z křížové chodby, a zamířila k němu jako holub k holubníku. Poklonila se mu tak hluboce a neopatrně, že málem upadla na kolena.

„Otče převore, můj pán — otec Ailnoth — byl celou noc s vámi v kostele?“

„Neviděl jsem ho,“ podivil se Robert a spěšně vztáhl ruku, aby jí pomohl udržet rovnováhu, protože oblé kameny byly zrádné. Podržel ji za paži a ustaraně se jí zahleděl do tváře. „Co se stalo? Za chvíli ho čeká mše. Touhle dobou by se již měl oblékat. Nerušil bych ho teď, leda z velmi vážného důvodu. Co potřebujete?“

„On tam není,“ vyhrkla. „Byla jsem se nahoře podívat, Cynric už čeká, ale můj pán nepřišel.“

Převor Robert se začínal mračit, přesvědčen, že ho ta hloupá ženská zdržuje zbytečně, ale její rozčilení ho přece jen zneklidnilo. „Kdy jste ho viděla naposled? Musíte vědět, kdy odcházel z domu.“

„Včera před večerní bohoslužbou,“ hlesla.

„Cože? A od té doby se nevrátil?“

„Ne, otče. Celou noc nepřišel domů. Myslela jsem, že se snad účastní vašich nočních obřadů, ale ani tady ho nikdo neviděl. A jak říkáte, už by se měl oblékat na svou vlastní mši. Ale není tam!“

Cadfael na úpatí denních schodů nemohl neslyšet, a když uslyšel, nemohl si nevzpomenout na zlověstného černého ptáka, který se řítil Předklášteřím směrem k mostu právě tou dobou, kdy podle Dioty Ailnoth opustil svůj dům. Na jaké trestné výpravě asi? kladl si otázku Cadfael. A kam ho ta havraní křídla zanesla, že neplní svou povinnost v takový sváteční den?

„Otče,“ ozval se, s neopatrným chvatem vykročil a sklouzl po ledovatých kamenech, „potkal jsem kněze včera večer, když jsem se vracel z města, abych stihl večerní. Ani ne padesát kroků od naší brány, mířil k mostu a spěchal.“

Převor Robert se zamračeně ohlédl na nezvaného svědka a v nejistotě, co dělat, se zakousl do rtu. „Nemluvil s tebou? Nevíš, kam tak spěchal?“

„Ne. Pozdravil jsem ho,“ odvětil suše Cadfael, „ale byl tak zaujatý, že si mě ani nevšiml. Nemám tuchy, kam měl namířeno. Ale byl to on. Poznal jsem ho, když procházel kolem pochodní v bráně. Nedal se zaměnit.“

Žena na něho hleděla zapadlýma očima s černými kruhy a tvář měla nehybnou. Kápě jí nepozorovaně sklouzla z čela a na levém spánku se ukázala veliká tmavošedá modřina, uprostřed přerušená křivolakou pěšinkou zaschlé krve.

„Vy jste raněná!“ řekl Cadfael, neptal se na dovolení, shrnul jí záhyby látky z hlavy a otočil jí obličej k rannímu světlu. „Dostala jste ošklivou ránu, potřebuje ošetřit. Jak jste k ní přišla?“

Nejprve před jeho dotekem ucukla, pak se poddala s rezignovaným povzdechem. „V noci jsem vyšla ven, protože jsem o něho měla starost, podívat se, jestli nejde nebo jestli neuvidím nějaké stopy. Kamenný práh byl namrzlý. Upadla jsem a uhodila se do hlavy. Umyla jsem si to dobře, nic to není.“

Cadfael ji vzal za ruku, otočil ji a uviděl dlaň do krve, odřenou třemi nebo čtyřmi škrábanci, vzal druhou a zjistil, že je stejně krutě poznamenaná. „No, možná jste se uchránila před něčím horším, když jste nastavila ty ruce, ale musíte mi dovolit, abych vám je ošetřil, a čelo také.“

Převor Robert stál, hleděl přes ně a přemýšlel, co dělat. „To mě opravdu překvapuje… Jestliže otec Ailnoth šel ven v takovou dobu a tak narychlo, nemohl i on upadnout a ublížit si tak, že někde bezmocně leží? Už začínalo mrznout…“

„To ano,“ přitakal Cadfael, když si vzpomněl na skleněný lesk na strmém svahu Wyle a ledové zvonění vlastních kroků na mostě. „A pořádně! Neřekl bych, že v té chvíli, kdy jsem ho zahlédl, by si dával pozor, kam šlape.“

„Nějaká milosrdná pochůzka…“ zamumlal úzkostně Robert. „Nešetřil se…“

Ne, ani sebe, ani žádnou jinou duši! Ale pravda je, že ho ty chvatné kroky mohly na kluzkém místě dovést k pádu.

„Pokud celou noc ležel bezmocně v zimě,“ pokračoval Robert, „mohl si uhnat smrt. Bratře Cadfaele, udělej pro tuto paní, co je třeba, a já půjdu za otcem opatem. Myslím, že bychom totiž měli svolat všechny bratry i laické sloužící a začít otce Ailnotha hledat.“

V šerém zátiší dílny v zahradě posadil Cadfael ženu na lavici u stěny a otočil se k ohřívadlu, aby je na den odkryl. Po všechny zimní noci je takto uchovával pod drny, aby bylo v případě potřeby okamžitě použitelné. Jindy je nechával vyhasnout, protože se dalo snadno znovu zapálit. Žádná směs, kterou tu vařil, nepotřebovala vyslovené teplo, ale mnohým by se asi nelíbil mráz.

Silné drny, které je nyní dusily, byly skoro čerstvé a oheň pod nimi živý a příjemný. Někdo tu v noci byl, někdo, kdo věděl, kam sáhnout po lampě a křesadle a ničím přitom nepohnout, a jak se postarat o oheň, aby zůstal tak, jak jej našel. Mladý Benet po sobě mnoho stop nezanechal, ale místo podpisu nočního vetřelce stačily. Zdálo se, že ani v noci se před Cadfaelem příliš nepřetvařuje; šlo mu spíš o to, aby po sobě nechal pořádek, než aby utajil svůj vpád.

Cadfael nahřál v kastrolu vodu, rozředil nálev z bukvice, kostivalu a sedmikrásy na vyčištění natržené pohmožděniny na čele a škrábanců na dlaních — škrábanců, které se táhly šikmo od zápěstí ke kořeni ukazováčku a palce, rozdrásaných zmrzlou půdou a ostrými hranami vyjetých kolejí. Podrobovala se jeho službám se smířenou důstojností, oči zastřené.

„To jste upadla ztěžka,“ prohodil Cadfael, když jí smýval ze spánku zaschlý proužek krve.

„Nemyslela jsem na sebe,“ odpověděla tak prostě, že to musela být ryzí pravda. „Na mně nezáleží.“

Její tvář, když se na ni díval shora a dotýkal se jejího čela, měla tvar dlouhého oválu s jemnými protáhlými rysy. Oči jí zakrývala velká klenutá víčka, ústa měla pěkně tvarovaná a plná, ale koutky pokleslé únavou. Prošedivělé vlasy měla přísně spletené a svinuté v týle. Nyní, když sdělila, co přišla sdělit, a svěřila to do jiných rukou, se nechala klidně ošetřit.

„Teď si budete potřebovat trochu odpočinout,“ řekl, Jestli jste celou noc měla starost a ještě přišla k tomuhle úrazu. Otec opat zařídí vše, co je třeba. Tak! Nebudu to zavazovat, je lepší nechat to na vzduchu, ale jakmile vás pustí, běžte domů a chraňte se před mrazem. Na mrazu by vám to mohlo začít hnisat.“ Beze spěchu si uklidil věci, aby měla čas přemýšlet a vydechnout si. „Váš synovec pracuje u mne, ale to samozřejmě víte. Vzpomínám si, že jste ho tu v zahradě před několika dny navštívila. Je to hodný chlapec, ten váš Benet.“

Po krátkém hlubokém tichu řekla: „Vždycky byl takový.“ A poprvé se usmála, třebaže pobledle a krátce.

„Pracovitý a ochotný! Bude mi scházet, jestli odejde, ale zasloužil by si náročnější zaměstnání.“

Na to neřekla nic. Její mlčení bylo nápadné, jako by se za ním tajila slova, která chtějí ven, ale jsou vší silou zadržována. Už nepromluvila, jen usedle poděkovala, když ji dovedl zpátky na velké nádvoří, odkud k nim až k živému plotu dolehl šum hlasů jako bzučení rozčileného úlu. Byl tam opat Radulfus a už se k němu sbíhali bratři, čilí a plní zvědavosti. Skoro už nevěděli, že byli někdy ospalí.

„Máme důvod se obávat,“ neplýtval slovy Radulfus, „že se otci Ailnothovi stala nějaká nehoda. Včera před večerní odešel z domu směrem k městu a od té doby o něm nikdo neslyšel. Doma nebyl a ani u nás v kostele se během noci neobjevil. Mohl upadnout na ledu a celou noc zůstat ležet buď v bezvědomí, nebo neschopen pohybu. Nařizuji, aby se ti, kdo nesloužili celou noc v chóru, rychle nasnídali a šli ho hledat. Poslední, co o něm víme, je, že prošel před večerní kolem brány a spěchal k městu. Od toho místa musíme uvažovat o všech cestách, jimiž se mohl dát, a všechny vyzkoušet. Kdo ví, za jakým farním posláním byl volán? Ti, kdo byli celou noc vzhůru, se najedí a půjdou spát. Budete omluveni z obřadů, abyste se mohli ujmout pátrání, až se vrátí vaši druhové. Roberte, dohlédni na to! Bratr Cadfael vám ukáže, kde otce Ailnotha viděl naposled. Hledači by měli raději jít po dvou nebo ve větších skupinách. Kdyby se totiž našel raněný, bylo by třeba aspoň dvou lidí. Modlím se však, aby se našel v dobrém stavu a aby to dlouho netrvalo.“

Bratr Cadfael zachytil poplašeného a vážného Beneta na konci rozcházejícího se zástupu. Chlapec vypadal nepřítomně, poněkud provinile a zároveň hluboce zmateně. Pochybovačně vystrčil spodní ret, když uviděl Cadfaela, a prudce zavrtěl hlavou, jako když se snaží setřást nějakou vtíravou vidinu, která nedává smysl, a přesto se nenechá odbýt.

„Dneska mě nebudete potřebovat. Radši půjdu s nimi.“

„Ne,“ odvětil rozhodně Cadfael, „zůstaneš tady a budeš se starat o paní Hammetovou. Odveď ji domů, jestli si dá říct, nebo jí vyhledej teplý koutek ve strážnici a zůstaň u ní. Vím, kde jsem kněze potkal, a počkám, než se pátrání rozběhne. Bude-li mě někdo potřebovat, můžeš říct, že se vrátím, jak jen budu moci.“

„Vždyť jste ale byl skoro celou noc vzhůru,“ váhavě namítl Benet.

„A ty?“ opáčil Cadfael a odkráčel k bráně, než mohl Benet odpovědět.

Ailnoth ho v noci minul jako černý šíp z válečného luku, tak slepý a hluchý, že bratra Cadfaela neviděl a neslyšel jeho pozdrav, který zazvonil v mrazu jako rolničky. Na tom místě mohl mít namířeno k mostu, a pak by se naléhavá záležitost týkala někoho ve městě samotném, nebo na kteroukoli z cestiček, které se za tím místem rozbíhaly z Předklášteří. Byly čtyři, jedna doprava k poříční úrovni Gaye, kde se táhly hlavní zahrady opatství skoro půl míle políčky, záhony a sady a nakonec ustupovaly lesu s několika roztroušenými usedlostmi, a tři doleva: první zahýbala na bližší stranu mlýnského rybníka k mlýnu a třem domečkům na břehu, druhá plnila stejnou úlohu pro tři domky na protější straně. Jedna i druhá se táhly podél vody dál, ale končily do ztracena u překážky, potoka Meole. Třetí byla úzká, ale hodně používaná silnice, která zahýbala vlevo těsně před mostem přes Severn, křižovala potok Meole po dřevěné lávce v místě, kde se vléval do řeky, a pokračovala na jihozápad do lesnatého kraje u velšské hranice.

Proč by se otec Ailnoth měl hnát jako boží hněv k některé z těchto cest? Město se zdálo pravděpodobnějším cílem, ale tam už se vyptávali jiní, jestli ho neviděli strážní v bráně, jestli se tam nezastavil a po někom se neptal, jestli pod pochodněmi v průchodu neprošel hrozivý černý stín. Cadfael obrátil pozornost ke křivolačejším pěšinám a zůstal zamyšleně stát pokud možno přesně na místě, kde ho Ailnoth minul.

Předklášterská farnost svatého Kříže zaujímala obě strany silnice, napravo se táhla hluboko do roztroušených osad za předměstím, nalevo jen k potoku. Kdyby měl Ailnoth v úmyslu navštívit někoho ve venkovské chalupě, zamířil by ze svého domu v uličce proti klášterní bráně rovnou na východ a vůbec nevstoupil na silnici v Předklášteří, ledaže by jeho cílem bylo jedno z několika stavení za Gaye. Tam to nebude dlouhé hledání. Cadfael tím směrem poslal dvě skupiny a obrátil pozornost k západu. Tady byly tři pěšiny, jedna přecházela v opravdovou silnici a zabere dost času, dvě byly blízké, krátké a jistě by se daly zanedlouho projít. Stejně, kam by se Ailnoth tak pozdě vydával na dlouhou cestu? Ne, mířil někam nebo za někým nedaleko; proč, to věděl jen on sám.

Pěšina na bližší straně rybníka opouštěla silnici jako spořádaná vozová cesta, protože musela nosit místní zrní do mlýna a zpátky zase mouku. Procházela kolem tří domků, natlačených co nejblíž k silnici, mezi jejich dveřmi a zdí ohraničující opatství na plošinku před mlýnem, kde dřevěný můstek překračoval náhon, a dál se vinula jako pouhá pěšinka hrubou trávou po okraji vody, kde se z vysokého břehu křivolace naklánělo několik ořezaných vrb. První a druhou chaloupku obývali starší manželé, kteří si zakoupili doživotní byt a stravu tím, že svůj majetek věnovali opatství. Třetí patřila mlynáři, který byl, pokud Cadfael věděl, celou noc v kostele a nyní se účastnil pátrání. Jednak to byl hluboce věřící muž, jednak se snažil udržet si přízeň benediktinů a jistotu zaměstnání.

„Když jsem večer šel do kostela,“ vrtěl hlavou mlynář, „neviděl jsem ani živou duši, muselo to být někdy v tu dobu, kdy bratr Cadfael potkal otce Ailnotha na silnici. Šel jsem ovšem brankou přímo na velké nádvoří, ne po pěšině, takže sem pro mne za mne mohl přijít pár minut potom. Stará paní vedle v domě za mrazů nevychází ven, jistě bude doma.“

„A hluchá je jako poleno,“ řekl věcně bratr Ambrož. „Kdyby před jejími dveřmi někdo volal o pomoc kdovíjak hlasitě, volal by marně.“

„Spíš jsem myslel,“ vysvětlil mlynář, „že se otec Ailnoth možná vypravil za ní, protože věděl, že se neodváží vydat ani do kostela. Je jeho povinností navštěvovat staré a churavé a utěšovat je…“

Tvář, kterou Cadfael zahlédl v té mrazivé noci, jak se bleskla a zase pohasla, míjejíc pochodně, nevypadala hotová někoho utěšovat, ale neřekl nic. Ani mlynář nenabízel tu možnost zrovna přesvědčeně.

„Ale i kdyby nešel tam,“ dodal statečně, „služka, která o starou paní pečuje, má uši jako rys a mohla ho slyšet nebo vidět, jestli tudy prošel.“

Rozdělili se na dvě skupiny, aby pročesali pěšiny na obou stranách rybníka, bratr Ambrož si vybral tu vzdálenější, úzkou vyšlapanou pěšinku ke třem domkům, pak pokračující pod jejich svažitými zahrádkami podle vody, Cadfael vozovou cestu, která vedla k mlýnu a pak se také úžila v pěšinku. Na obou byla třpytivá jinovatka prolomena a setřena stopami, ale ty všechny pocházely z rána. Námraza stačila postříbřit a skrýt všechny, které snad vznikly přes noc.

Starší manželé v prvním domě nevyšli od včerejška ze dveří a vůbec nevěděli, že kněz zmizel. Senzační zpráva je ohromila a téměř radostně vzrušila. Rozpovídali se, vykřikovali, bědovali, ale informace nepodali žádné. Hned k večeru prý zabednili okna a dveře zavřeli na závoru, rozdělali stáložárný oheň a nerušené šli spát. Muž, někdejší lesník z Eytonského hvozdu, si rychle nazul vysoké boty, zabalil se do kabátu a připojil se k pátrání.

V druhém domku jim otevřela asi osmnáctiletá hezká, ale neupravená dívka s hřívou tmavých vlasů a troufalýma, zvědavýma očima. Nájemkyni neviděli, jen zaslechli vysoký hádavý hlas z pokoje, který chtěl vědět, proč se do domu pouští zima. Dívka na okamžik odběhla, aby ji uklidnila. Musela na ni vysokým hlasem křičet a zřejmě používala hlavně gesta, protože námitky se změnily v uspokojené mručení. Dívka se k nim vrátila, přehodila si šálu a zavřela za sebou, aby předešla dalším stížnostem.

„Ne,“ zatřepala tmavou hřívou, „co já vím, v noci tudy nešla živá duše, a proč taky? Po setmění jsem neslyšela ani pípnutí. Ona šla do postele, hned jak zapadlo slunce, a ta by zaspala i troubení k poslednímu soudu. Ale já byla vzhůru ještě dost dlouho a neviděla a neslyšela jsem nic.“

Nechali ji stát na zápraží zvědavou a dychtivou. Hleděla za nimi, dokud neminuli třetí domek a nedošli k velkému mlýnskému stavení. Tady, kde nepřekážely žádné domy, se jim po pravé ruce rozvírala nehybná hladina mlýnského rybníka jako matné stříbro, směrem k silnici, odkud přišli, se mělce rozlévala do okrouhlé tůně a před nimi se postupně zužovala v strouhu, která odváděla vodu zpátky do potoka Meole a do řeky. Ojíněná tráva visela z vysokého břehu, který tu byl podemletý vodou proudící z náhonu. A stále ani tuchy po nějaké černé postavě uprostřed zimní bělosti. Mráz zatím nadělal jen krajkové lemy na mělčinách, kde rostlo husté rákosí a pomohlo je udržet. Cesta dospěla k mlýnu a pak se zúžila v pěšinu, která se vinula mezi budovou se strmou střechou a zdí kláštera, a po dřevěném můstku se zábradlím po jedné straně křižovala náhon. Kolo stálo, výpust byla zavřená, voda odtékala stranou do strouhy hluboko dole a tudy do rybníka, tichá síla, postřehnutelná jen jako chvění na hladině, jež byla jinak úplně klidná.

„I kdyby sem přišel,“ ozval se mlynář, „dál by nešel. Dál už nic není.“

Nic kromě pěšiny táhnoucí se podél travnaté rovinky úzké louky a ztrácející se tam, kde se potok spojoval se strouhou. Někdy tam chodili rybáři, když byl čas rybolovu, v létě si tam hrávaly děti, za soumraku se tam snad procházeli milenci, ale kdo by tam šel v mrazivé noci? Přesto šel Cadfael ještě kousek dál. Rostlo tam několik vrb, které se opile vykláněly nad vodu, protože proud podemílal břeh. Mladší zatím nebyly ořezané, ale byly tam i dva tři kmeny s uříznutou korunou a jeden seříznutý na pařez, ježící se kruhem nových ratolestí, jemných a pružných jako vlasy na obří tonzurované hlavě. Cadfael prošel kolem prvních stromů a zůstal stát v trsech namrzlé trávy na samém kraji vysokého břehu.

Voda vytékající ze strouhy doprostřed rybníka pokračovala jako rozčeřená pěšinka v olověné nehybnosti. Její slábnoucí, ale přece znatelný vliv působil slabounké chvění pod břehem po obou stranách na délku snad deseti kroků a mizel v kovovém lesku právě pod místem, kde stál Cadfael. Právě tyto stěží postřehnutelné poslední záchvěvy přilákaly jeho zrak dolů, ale doopravdy jej zaujal tmavý, téměř nehybný oblak tmy dole. Byl to cíp tmavé látky líně se pohupující pod převislou trávou na břehu. Klekl si do houževnaté jinovatky, rozhrnul trávu, naklonil se a zadíval se do vody.

Černé sukno nahrnuté proti holé prsti a podemletým vrbovým kořenům proudem, který je odstrčil a uklidil z cesty a téměř z dohledu. Lehce se tam pohupovaly dvě bledé skvrny, členité jako cizokrajné ryby, které kdysi Cadfael viděl nakreslené v jednom cestopise. Otevřené a prázdné ruce otce Ailnotha se obracely k jasnící obloze, zatímco záhyb pláště mu zpola zakrýval tvář.

Cadfael se zvedl a otočil zachmuřenou tvář ke svým druhům, kteří stáli u můstku a dívali se přes rybník na druhou skupinu, jež se právě vynořila pod zahrádkami dolejších chalup.

„Tady je,“ řekl. „Už jsme ho našli.“

Nebyla to lehká práce dostat ho ven, ani když od svého marného hledání přispěchal na pomoc bratr Ambrož se svou skupinou, přivolaný mlynářovým býčím řevem a vzrušeným gestikulováním. Vysoký podemletý břeh s hlubokou vodou jim nedovolil natáhnout se dolů a uchopit oblečení, ani když si ten nejdelší z nich lehl a natáhl paže. Na hladinu prostě nedosáhl. Mlynář přinesl ze svého nářadí lodní hák a podařilo se jim opatrně dotáhnout zatvrzelé tělo k okraji strouhy, kde mohli sestoupit k vodě a uchopit záhyby oděvu.

Z černého zlověstného ptáka se stala nepravděpodobná ryba. Když ho vytáhli na břeh, ležel v trávě, rybniční voda mu vytékala z drátovitých černých vlasů a nasáklých černých šatů, nezahalenou, modrošedě skvrnitou tvář nastavoval studenému zimnímu světlu s pootevřenými rty i očima, s lícními a čelistními svaly staženými v bolestné nápovědi zápasu a zděšení. Byla to studená, studená osamělá smrt ve tmě a jeho tělo kupodivu neslo její známky i poté, co zápas skončil. Shlíželi na něho s bázní a nikdo neměl co říci. Dělali, co bylo třeba, věcně, beze zmatků, v strnulém mlčení.

Vysadili ve mlýně dveře, položili ho na ně a brankou ve zdi ho odnesli na velké nádvoří a odtud do pohřební kaple. Pak se rozešli za svými povinnostmi, jakmile byli opat Radulfus a převor Robert uvědomeni o jejich návratu a o tom, co s sebou přinesli. Rádi odcházeli k živým a k svátku, který živí dosud slavili, rádi, že jim sváteční období dovoluje, aby se cítili šťastní a oslavovali velkou událost.

Po Předklášteří se zpráva roznesla skoro pokradmu, šeptala se od ucha k uchu, bez křiku, málo slovy, pomalu se dostávala na okraje farnosti, ale do večera už to věděli všichni. Díkůvzdání nebylo slyšet, nikdo se nepřiznal, nikdo se nezmínil, nikdo viditelně nejásal. Přesto drželi farníci z Předklášteří Vánoce s hlubokou vroucností lidí, z nichž byl přes noc sňat tíživý stín. V pohřební kapli, kde se ani teď v závěru roku nemohlo přitopit, se muži shromáždění u már třásli, foukali si na skrčené prsty, mnuli hrubé rukavice bez prstů, aby se prostydlá krev rozproudila a rozehnala necitlivost. Otec Ailnoth, prostydlejší než oni všichni, ležel ve své nahotě na kamenném loži, a přece lhostejný k sílícímu mrazu.

„Musíme tedy dojít k závěru,“ pravil ztěžka opat Radulfus, „že spadl do rybníka a utopil se. Ale co tam dělal v tu pozdní hodinu a v předvečer Narození Páně?“

Na to mu nikdo nemohl dát odpověď. Aby se Ailnoth dostal tam, kde ho našli, musel projít kolem všech obydlí beze slova či znamení, aby skončil v pusté samotě bez lidí. „Rozhodně se utopil,“ řekl Cadfael. „Ví se,“ zeptal se převor Robert, „jestli uměl plavat?“ Cadfael zavrtěl hlavou. „O tom nemám ponětí a pochybuji, že to tady někdo ví. Ale asi to není příliš důležité. Rozhodně se utopil. Méně jisté je, jak se obávám, že prostě spadl do vody. Podívejte — tady, vzadu na hlavě…“

Jednou rukou nadzvedl mrtvému hlavu, pravou rukou podepřel hlavu i ramena a bratr Edmund, který již tělo ohledal s ním, než byli přivoláni opat Radulfus a převor Robert, podržel svíčku tak, aby bylo vidět zátylek a hustý věnec drátovitých černých vlasů. Tržná rána se zejícími okraji a vyběleným vlhkým středem, který byl po pobytu ve vodě jen slabě zabarven krví, začínala na kraji tonzury, nerovně se táhla dolů věncem vlasů a končila tam, kde začínala prohlubeň zátylku.

„Tady dostal ránu do hlavy, ještě než se octl ve vodě,“ řekl Cadfael.

„Rána zezadu,“ řekl opat bez štítivého opovržení a sklonil se blíž. „Jste si jistí, že se utopil? Ta rána ho zabít nemohla? Říkáte přece, že to nebyla žádná nehoda, ale úmyslný útok. Nebo k tomu mohl přijít nevinně? Je to možné? Cesta je plná výmolů a bylo náledí. Mohl upadnout a ublížit si tak sám?“

„Pochybuji. Když člověku ujedou nohy, může těžce dosednout, dokonce se i svalit a dopadnout na ramena, ale na nerovné půdě málokdy padne tak prudce, aby se vší silou uhodil do hlavy, to se stane spíš na zamrzlé vodní hladině. A všimněte si, nemá tu ránu na vypouklé části hlavy, na kterou by dopadl, ale níž, dokonce sahá až do zátylku a je roztřepená, jako by dostal něčím nerovným a zubatým. A viděl jste, jaké měl střevíce — s plstěnou podrážkou. Myslím, že byl včera večer lépe zabezpečen proti pádu než většina lidí.“

„Takže to jistě byla rána,“ uzavřel Radulfus. „Mohla ho zabít?“

„To rozhodně ne! Nemá proraženou lebku. Nestačilo to na zabití ani na nějakou trvalejší úhonu. Ale mohl být na chviličku omráčený, nebo tak omámený, že si nemohl pomoci, když spadl do vody. Spadl,“ řekl uváženě, ale s lítostí Cadfael, „nebo tam byl strčen.“

„Co z toho je pravděpodobnější?“ zeptal se chladně a vyrovnaně opat.

„Potmě může každý šlápnout příliš blízko nakloněného kraje a neodhadnout, kam šlape, když je břeh převislý. Ale proč sem vůbec chodil, takový kus za poslední obydlí? Nevěřím ovšem, že k té rozbité hlavě přišel přirozeným pádem, a rozbitou ji měl, než spadl do vody. Byl tu s ním někdo jiný a podílel se na jeho smrti.“

„V ráně není nic, žádný úlomek, který by objasnil, jaká zbraň ho udeřila?“ nadhodil bratr Edmund, který v podobných případech s Cadfaelem spolupracoval a ze zkušenosti věděl, že je dobře se ho ptát na úsudek i v nejmenších podrobnostech. Neznělo to však nadějně.

„Jak by mohl?“ odvětil prostě Cadfael. „Ležel ve vodě celou noc, všechno je na něm rozmáčené a nasáklé. I kdyby měl v ráně hlínu nebo trávu, dávno by se odplavila. Ale myslím, že tam nic neměl. Po té ráně se nemohl odpotácet daleko, a byl už tam, kde proud od náhonu končil, jinak by ho to odneslo na druhou stranu. A nikdo by ho po omráčení daleko nenosil nebo nevláčel, vždyť byl velký a těžký a ta rána ho jen na chvilku vyřadila, ale nezabila. Odhaduji, že do rybníka spadl nejvýš deset kroků od místa, kde jsme ho našli. Praštili ho někde nedaleko. Navíc byl na půdě nerozježděné od kol, protože byl už za mlýnem, v nerovné zarostlé zimní krajině. Jestli uklouzl a upadl, mohla ho rána o zem omráčit, ale hlavu by si do krve nerozbil. Řekl jsem vám všechno, co mohu z toho nebohého těla poznat,“ dodal unaveně. „Přeberte si to, jak umíte.“

„Vražda!“ pravil převor Robert, ztuhlý pohoršením a zděšením. „Podle mě je to vražda. Otče opate, co budeme dělat?“

Radulfus se chvíli chmuřil nad lhostejnou mrtvolou, která bývala otcem Ailnothem a nikdy předtím nebyla tak klidná a tichá, tak tolerantní k názorům druhých. Pak řekl s uměřenou lítostí: „Obávám se, Roberte, že nemáme na vybranou a musíme informovat zástupce pana šerifa, protože Hugh Beringar odjel za svými povinnostmi jinam.“ A s chmurným údivem, oči upřené na promodralou tvář na kamenné desce, dodal: „Věděl jsem, že si lásku nezískal. Neuvědomil jsem si ovšem, že si za tak krátkou dobu získal tolik nenávisti.“

[VI]

Mladý Alan Herbard, který zastupoval Hugha, když byl na cestách, se přihnal z hradu se svým nejzkušenějším seržantem Williamem Wardenem a se dvěma dalšími důstojníky v patách. Přestože Herbard nebyl s Předklášteřím a jeho obyvateli nijak dobře obeznámen, Will Warden je rozhodně znal a neměl žádné iluze o tom, jak věřící od Svatého Kříže milovali svého nového kněze.

„Tady po něm nikdo moc truchlit nebude,“ řekl bez okolků a bez pohnutí hleděl na mrtvého. „Dal si velkou práci, aby proti sobě obrátil všechny farníky do jednoho. Je to ovšem bídný konec pro kohokoli. Bídný, studený konec!“

Ohledali ránu na hlavě, zaznamenali líčení všech, kdo se podíleli na pátrání, vyslechli opatrná mínění předložená bratrem Edmundem a bratrem Cadfaelem a vše, co jim mohla sdělit paní Diota o večerním odchodu svého pána i o úzkostné noci, kterou strávila přemýšlením, proč se nevrací.

Odmítla odejít a celou tu dobu čekala, aby mohla zopakovat svůj příběh. Opakovala jej vyčerpaně, ale vyrovnaně, když jí nyní byla celá záležitost i záhada vzata z rukou. Vedle sebe měla Beneta, pozorného a ohleduplného, velmi zachmuřeného Beneta se svraštěným obočím a oříškovýma očima zastřenýma jednak úzkostí o ni, jednak vlastním zmatkem.

„Jestli dovolíte,“ ozval se, jakmile důstojníci odešli z kláštera za starostou Předklášteří, který své lidi znal ze všech nejlíp, „odvedu tetičku domů a uvelebím ji k ohni. Potřebuje si odpočinout.“ A obrátil se ke Cadfaelovi: „Dlouho se nezdržím. Možná mě tu bude zapotřebí.“

„Zdrž se, jak dlouho chceš,“ pohotově opáčil Cadfael. „Kdyby tě chtěl někdo vyslechnout, řeknu jim, kde jsi. Ale co bys mohl povídat? Vím, že jsi byl v kostele už dlouho před půlnoční.“ A také věděl, kde byl chlapec pak a zřejmě ne sám, ale o tom se nezmínil. „Mluvilo se už o tom, co bude s paní Hammetovou dál? Zůstala by tu velmi osamělá, nebýt tebe, a skoro nikoho tu zatím nezná. Ale opat Radulfus se určitě postará, aby nezůstala bez přátel.“

„Přišel za ní sám,“ řekl mladík a uznáním takové ohleduplnosti se na okamžik zarděl a rozjasnil po starém způsobu. „Říkal, že si vůbec nemá dělat starosti, protože sem přišla v dobré víře, aby ve svém postavení sloužila církvi, a církev se o ni postará. Zůstaňte v domě a starejte se o něj, dokud nebude dosazen nový kněz, a pak uvidíme. Tak jí to řekl. Ale v žádném případě nebude opuštěná.“

„To je dobře. Můžete být tedy oba klidní. Jistě je to strašné, ale ty ani ona za to nemůžete a neměli byste se tím zaobírat.“ Tu na něj oba pohlédli strnulými, otřesenými tvářemi, které nevyjadřovaly ani zármutek, ani uklidnění, ale jen omráčené smíření s věcí. „Jestli to uznáš za vhodné, zůstaň tam přes noc,“ řekl Benetovi. „Třeba tě dnes v noci bude mít ráda u sebe.“

Benet neřekl ani tak, ani onak a žena také ne. Mlčky vyšli z předpokoje strážnice, kde spolu v nejistotě proseděli celé dopoledne, přešli širokou silnici a zmizeli v ústí uličky naproti, v sevření zdí dosud postříbřených jinovatkou.

Cadfael se příliš nedivil, když se Benet za hodinu objevil, místo aby využil svolení zůstat přes noc venku. Přišel Cadfaela vyhledat do zahrady a projednou ho našel takřka v zahálce, jak sedí v dílně u žhavého ohřívadla. Mlčky se posadil k němu a těžce vzdychl.

„Souhlasím!“ přisvědčil Cadfael a vytrhl se při tom zvuku ze zamyšlení. „Nikdo z nás dnes není ve své kůži, není divu. Ale ty přece nemusíš zpytovat svědomí, ne? Tetu jsi nechal samotnou?“

„Ne, je u ní sousedka, pochybuji ovšem, že má z té laskavé pozornosti velkou radost. Počítám, že jich za chvilku přijde víc, budou pukat zvědavostí a vyzvídat. Soudě podle té, co jsem u ní nechal, to nebude z nějakého zármutku. Budou štěbetat jako vrabci po celé farnosti a do večera nepřestanou.“

„Uvidíš, že zmlknou,“ suše řekl Cadfael, „stačí, aby se do toho vmísil Alan Herbard nebo někdo z jeho seržantů. Jen co se ukáže nějaký důstojník, bude ticho. Jak se začnou vyptávat, ani živá duše nebude o ničem nic vědět.“

Benet se na dřevěné lavici zavrtěl, jako by ho zlobily spíš kosti než svědomí. „Netušil jsem, že ho měli tak strašně neradi. Opravdu si myslíte, že budou takhle držet pohromadě a nikdy nic neprozradí, ani jestli vědí, kdo mu to udělal?“

„Ano, myslím si to. Sotva se tam totiž najde někdo, koho nenapadne, že to docela dobře mohl udělat sám, nebýt Božího smilování. Ale tobě to přece dělat hlavu nemusí — tys ho přece nepraštil,“ řekl Cadfael vlídně. „Nebo snad ano?“

„Ne,“ odpověděl stejně prostě Benet a hleděl si do propletených rukou. Vzápětí zvědavě vzhlédl: „Ale co že jste si tím tak jistý?“

„Tak zaprvé jsem tě viděl v kostele dlouho před půlnoční, a přestože se nedá docela najisto říct, kdy Ailnoth spadl do rybníka, soudil bych, že později. Zadruhé nevím o žádném důvodu, proč bys měl mít na něho zlost, a sám říkáš, že tě překvapuje, jak ho nenáviděli. Ale zatřetí a hlavně, podle toho, co o tobě vím, chlapče, ty kdyby ses tak těžce urazil, že bys chtěl někoho praštit, nešel bys na něho zezadu, ale tváří v tvář.“

„Tak za to vám děkuju!“ vrátil se Benetovi na okamžik jeho oslnivý úsměv. „Ale co myslíte, že se stalo, Cadfaele? Pokud je známo, vy jste ho viděl živého a zdravého jako poslední. Byl tam kolem ještě někdo jiný? Viděl jste někoho? Někoho, kdo by ho snad sledoval?“

„Ani živou duši směrem dál od naší brány. Lidé z Předklášteří se zrovna scházeli u kostela, ale k městu nešel nikdo. Jiní, kteří by byli mohli Ailnotha vidět, ho museli vidět dřív než já, a nic neukazovalo, kam má namířeno. Leda by s ním byl někdo mluvil. Ale podle toho, jak kolem mě proletěl, pochybuji, že by se zastavil s někým jiným.“

Benet o tom chvíli uvažoval a pak řekl spíš k sobě než ke Cadfaelovi: „A od jeho domu je to tak blízko. Musel vyjít na Předklášteří přímo proti bráně. Těžko ho někdo mohl vidět nebo zastavit na takovém kousku země.“

„Ať si s tím jak a proč lámou hlavu královští důstojníci, přenech to jim,“ radil Cadfael. „Najdou dost lidí, kteří nebudou předstírat žádný zármutek nad tím, že už Ailnotha neuvidí, ale pochybuji, že by z někoho dostali něco víc, ať už z mužů, žen nebo dětí. Nedá se popřít, že uměl vzbudit pocit křivdy všude, kam vkročil. Byl možná dokonalý úředník, dokud měl co dělat jen s listinami, smlouvami a účty, ale neměl ponětí, jak přesvědčit, jak dávat rady a utěšovat obyčejné lidské hříšníky. A k čemu jinému je dobrý farní kněz?“

Mráz tu noc trval, ještě zesílil, zamrzly rákosnaté mělčiny v mlýnském rybníce a u břehu směrem k městu se vytvořila bílá ledová lavice, ale hlubší voda ani chvějivá stopa proudu z náhonu se zatím neuzavřely, takže malí kluci, kteří šli po ránu led s nadějí zkoumat, se vrátili zklamaní. Zatím bylo zbytečné pokoušet se kopat v železné půdě hrob pro otce Ailnotha, i kdyby Herbard povolil brzký pohřeb, ale díky mrazu bylo zdržení přijatelné.

V Předklášteří panovalo jakési zadechlé ticho. Lidé mluvili hodně, ale jen tlumeně a pouze s dobrými přáteli, a přesto bylo všude cítit potlačenou a pověrčivou radost, jako by se z farnosti zvedl veliký mrak. I ti, kdo se jiným nesvěřili slovy, to prozrazovali němě pohledem. Všude bylo hmatatelně cítit úlevu.

Ale také strach. Zdálo se totiž, že někdo Předklášteří zbavil morové rány, a všichni, kdo po tom toužili, cítili, že jim na prstech ulpěl kousíček viny. Nemohli neuvažovat, kdo je ten jejich osvoboditel, a přitom zavírali ústa i oči a odsouvali od sebe veškeré povědomí o vlastních podezřeních, jen aby to náhodou neprozradili zákonu.

Po celý běžný chod dne sledoval Cadfael vlastní myšlenky a ty se nevyhnutelně soustřeďovaly kolem Ailnothovy smrti. Nikdo se Alanu Herbardovi nezmínil o Eadwinově souvrati ani o Aelgarově křivdě, o neposvěceném hrobě Centwinova syna ani o kterékoli jiné z tuctu či více zasazených ran, jež udělaly z Ailnotha nenáviděného člověka. Nebylo ovšem třeba, Will Warden o tom všem už jistě dávno věděl a možná i o jiných, menších prohřešcích, o nichž se ani opatovi neřeklo. Bude se zkoumat, kde byl každý z těchto ukřivděných na Štědrý večer, a Will bude vědět, kde si to ověřit. A přestože Předklášteří jistě sympatizovalo s tím, kdo Ailnotha zabil, a loajálně ho krylo, bylo nezbytné, aby pravda vyšla najevo, protože do té doby nebude mít nikdo v mysli klid. To byl první důvod, proč si Cadfael skoro proti své vůli přál, aby se to vyřešilo. Druhým důvodem byl klid opata Radulfa, který nosil v mysli dvojí vinu: za to, že stádu přivedl tak nevhodného pastýře, a za to, že ho nechal usmrtit nějakým podrážděným beranem ze stáda. Pravda asi bude pro mnohé hořká, usoudil nakonec Cadfael, ale v tomto případě jako v každém jiném ji nic nenahradí.

Když se mezitím chvílemi vracel ke každodenní práci, byl vděčný, že Benet dodělal zimní rytí právě včas, než přišel pořádný mráz, a že se na hubenou poslední úrodu plevele na všech květinových záhonech vrhl tak urputně, že nyní může zem pod jinovatkou spokojeně odpočívat a celá oplocená zahrada vypadá úhledně, čistě a spokojeně jako ježek stulený půl metru hluboko v listí, trávě a uschlém býlí až do jara.

Dobrý pracovník, ten Benet, veselý a ochotný, a dobrý společník. Trochu zvážnělý pod stínem smrti muže, který ho sem přivedl a alespoň jemu nikdy neublížil, ale jeho přirozená živost přesto stále proráží na povrch. Z uchazeče o klášterní život už mnoho nezbylo. Byla to snad jediná známka lidské křehkosti u otce Ailnotha, že úmyslně představil svého sluhu z cesty na sever jako toužícího po mnišském životě, ač ještě trochu váhajícího před posledním krokem? Byla to lež, aby se chlapce zbavil? Benet stál na svém, že nikdy takové přání nevyjádřil, a podle Cadfaelova dobře uváženého mínění by byl z Beneta velmi špatný lhář. Když tak o tom přemítal, viděl, že ani z toho vykuleného, nevinného, nevzdělaného venkovánka, kterého ze sebe Benet dělal na začátku, mnoho nezbývá, aspoň ne tady o samotě v zahradě. Stále jej však umí navléknout jako rukavici v přítomnosti převora Roberta. Buď mě má za slepce, nebo se přede mnou nenamáhá přetvařovat. A já jsem si docela jistý, že mě za slepého nepovažuje!

Nu, za den za dva bude určitě zpátky Hugh. Jakmile bude zproštěn povinností u krále, požene svou družinu domů ostrým pochodem. O to se postarají Aline a Giles. Dej Bůh, aby se vrátil se správnou odpovědí!

A zdálo se, že Hugh si opravdu pospíšil zpátky k manželce a synovi, protože už večer sedmadvacátého vjel do Shrewsbury, jen aby se od Alana Herbarda, jemuž se hned ulevilo, dozvěděl o zmatku, který čeká na řešení, o smrti, která přišla pro lidi z Předklášteří spíš jako požehnání než jako pohroma, ale přesto musí být královými úředníky vzata velice vážně. Přišel druhý den hned po ranní, aby dostal nejspolehlivější zprávu od opata a poradil se s ním o celé trapné záležitosti vztahů kněze a jeho stáda. Potřeboval se také sám svěřit s jednou vážnou věcí.

Cadfael o přítelově návratu nevěděl, dokud ho Hugh dopoledne nevyhledal v dílně. Boty skřípající na zmrzlém štěrku jako drcené sklo přiměly Cadfaela, aby se otočil od moždíře. Poznával ten krok, ale zdálo se mu to k nevíře.

„No ne!“ rozjasnil se. „Ještě jsem vás nejmíň den nebo dva nečekal. To jsem rád, že vás vidím. A doufám, že vidím dobře.“ Vyprostil se Hughova objetí a úzkostně zkoumal jeho výraz. „Ano, vypadáte jako úspěšný člověk. Takže jste potvrzen v úřadě?“

„Jsem, starý příteli, jsem! A okamžitě vykopnut zpátky do hrabství, abych se staral o pánovy záležitosti. Věřte mi, Cadfaele, vrátil se nám celý hubený a vyhladovělý a se stopami po železech, a touží po činech, po pomstě a po krvi. Kdyby si tak dokázal udržet tu zuřivou energii, dotáhl by ten spor za jediný rok do konce! Jenže mu nevydrží,“ řekl Hugh smířeně, „nikdy mu nevydrží. Panebože, jsem ještě celý ztuhlý od té jízdy. Měl byste pohár vína a půlhodinku času, kterou byste se mnou promarnil?“

Vděčně padl na dřevěnou lavici a natáhl nohy k teplu ohřívadla. Cadfael přinesl poháry a láhev a sedl si vedle něho, rád, že vidí tu drobnou postavu a hubenou výmluvnou tvář, které s sebou přinášely vůni světa venku, čerstvě navrácenou ode dvora, potvrzenou v úřadě, muže, jehož energie neochabovala jako Štěpánova a jenž nenechával jednoho podniku po druhém — jako Štěpán. Nebo už ty dny minuly? Třeba královo strádání a křivdy v bristolském žaláři skoncovaly s polovičatostí jednou provždy. Hugh si však očividně nemyslel, že by byl schopen tak velké změny.

„Na vánoční hostině měl zase na hlavě korunu. Bylo to velkolepé. Je třeba uznat, že nikdo na světě neumí vypadat tak královsky jako Štěpán. V soukromí se mě důkladně vyptal, jak se věci vyvíjejí v těchhle končinách a já mu podal úplnou zprávu o tom, jak si stojíme s hrabětem z Chesteru a jak pevným spojencem nám byl na severu hrabství Owain Gwynedd. Vypadal se mnou docela spokojený — aspoň mě pořádně plácl do zad — má ruku jak lopatu, Cadfaele! — a dal mi pověření pokračovat v práci jako potvrzený šerif. Dokonce si vzpomněl, jak mi poprvé udělil souhlas stát se Prestcotovým zástupcem. Řekl bych, že to je u králů vzácný rys a jeden z důvodů, proč se Štěpána držíme, i když nás umí tak rozzlobit. Takže jsem dostal nejen jeho souhlas, ale i pořádný šťouchanec, abych se vypravil na cestu zpátky ke svým povinnostem. Myslím, že chce přijet na sever, jen co bude po nejhorší zimě, aby k sobě připoutal několik dalších kolísavých. Ještě dobře, že jsem pomyslel na to, abych cestou na jih čtyřikrát měnil koně,“ pochválil si Hugh, „protože jsem si říkal, že možná budu zpátky spěchat. Šedáka jsem cestou na jih nechal v Oxfordu. A už jsem tady, rád, že jsem doma.“

„Alan Herbard vás také rád uvidí, protože zatímco jste byl pryč, dostal svůj křest ohněm. Ne že by před ním couval, ale asi ho moc neuvítal. Počítám, že už vám řekl, co se tu stalo? Přímo na Štědrý večer! Ošklivá věc.“

„Řekl. Zrovna jdu od opata, ptal jsem se na jeho mínění. Skoro jsem toho člověka neznal, ale slyšel jsem o něm od jiných. Vysloužil si pořádnou nenávist a za krátkou dobu. Je to oprávněný názor? Těžko jsem mohl od opata Radulfa chtít, aby svého kandidáta ostouzel, ale neřekl bych, že mu přirostl k srdci.“

„Neznal milosrdenství ani pokoru,“ řekl prostě Cadfael. „Kdyby jich byl měl aspoň špetku, mohl to být slušný chlap, ale obojí mu chybělo. Snesl se na farnost zčistajasna jako morový oblak.“

„Jste si jistý, že to byla vražda? Viděl jsem jeho tělo, vím o té ráně na hlavě. Uznávám, že je těžké si představit, jak by k ní přišel náhodou nebo sám.“

„Budete za tím muset jít, ať tu ránu zasadil kterýkoli rozhněvaný chudák. Ale od lidí z Předklášteří pomoc nečekejte. Budou srdcem při tom, kdo je toho stínu zbavil.“

„Totéž říká Alan,“ pousmál se Hugh. „Chápe ty lidi docela bystře, i když je tak mladý. A bude rád, když je budu mořit spíš já než on. A já budu, protože budu muset. V králových záležitostech mám nakázáno se milosrdenství a pokory vystříhat,“ řekl s lítostí. „Chce nechat své nepřátele nemilosrdně štvát a nakazuje to nalevo napravo. Mě pověřil, abych tady v hrabství také jednoho uštval.“

„Jak si vzpomínám,“ dolil Cadfael příteli pohár, „už jednou vám takový úkol dal a vy jste ho splnil po svém tak, jak on to rozhodně v tu chvíli nemyslel. Potom vám to nikdy nevyčítal. Možná že i tentokrát bude později litovat a bude rád, jestli se někde během lovu pozdržíte. Ale vždyť vám to nemusím říkat, znáte to sám od minula.“

„Mohu sehrát pěkné divadlo,“ ušklíbl se Hugh, „a pamatovat si, že by mi možná za přílišnou horlivost nebyl vděčný, až ho opustí pocit křivdy. Nepamatuji se, že by v sobě někdy dlouho živil zlou vůli. Nejhůř se zachoval tady v Shrewsbury a nemá rád, když se mu to připomíná. Jde o tohle, Cadfaele. Ví se, že v létě, když se zdálo, že císařovna už má korunu i žezlo v rukou, FitzAlan sem poslal z Normandie dva zvědy ze své družiny, aby prozkoumali, jak rozsáhlou má císařovna podporu, a zjistili, jestli čas uzrál na to, aby sem připluli s novým vojskem na pomoc. Nevím, jak byli odhaleni, ale když se štěstí obrátilo a královna přivedla vojsko do Londýna a ještě dál, ti dva odvážlivci měli odříznutou cestu zpátky a od té doby byli pořád jen o krok napřed před pronásledovateli. Panuje mínění, že jeden z nich zdárně odplul z Dunwiche, ale ten druhý se tu pořád ještě někde potuluje, a protože na jihu ho honili marně, tvrdí se teď, že utekl na sever, aby se dostal z dosahu a pokusil se navázat spojení s přívrženci Anjouovců, aby mu pomohli. Takže všichni královi šerifové mají nakázáno ho pilně vyhlížet. Po tom drsném zacházení nemá Štěpán náladu zapomínat a odpouštět. Jsem povinen projevit horlivost, a to znamená, že musím tu věc veřejně ohlásit, což udělám. Osobně jsem rád, že jeden z nich bezpečně uklouzl zpátky přes moře k manželce, a nijak by mě nemrzelo, kdybych slyšel, že ho ten druhý následoval. Dva smělí chlapci, kteří se sem odvážili sami a nasadili krk — proč bych proti nim něco měl? A Štěpánovi teprve vadit nebudou, až se vzpamatuje.“

„Používáte velmi přesných označení,“ zvědavě prohodil Cadfael. „Jak víte, že to byli ještě chlapci? A jak víte, že ten, co se vrátil do Normandie, má manželku?“

„Protože se zjistilo, Cadfaele, co byli oba zač: mládenci velmi blízcí FitzAlanovi. Jelínek, kterého pořád ještě honíme, je nějaký Ninian Bachiler, a ten, který nám naštěstí unikl, je jistý mladý pán jménem Torold Blund, na kterého se oba máme dobrý důvod pamatovat!“ Zasmál se, když viděl, jak se Cadfaelovi rozsvítila tvář užaslou radostí. „Ano, ten dlouhán, co jste ho před pár lety schovával ve starém mlýně na Gaye. A teď je podle zpráv zetěm FitzAlanova nejlepšího přítele a spojence Fulka Adeneye. Ano, Godith si prosadila svoje!“

Opravdu měli dobrý důvod se pamatovat! Cadfael seděl, celý prohřátý vzpomínkou na Godith Adeneyovou, pro okolní svět dočasně jeho zahradního pomocníka Godrika, a na mladého muže, kterého mu pomáhala podporovat a dostat bezpečně do Walesu. Takže jsou zřejmě manželé. Godith si vskutku prosadila svoje!

„Když si pomyslím,“ řekl Hugh, „že jsem se s ní málem oženil! Kdyby byl můj otec žil déle, kdybych nikdy nepřijel do Shrewsbury, abych nabídl Štěpánovi své čerstvě zděděné statky, a nikdy nespatřil Aline, mohl jsem se klidně oženit s Godith! Myslím, že ani jeden z nás nelituje. Ona má dobrého chlapce a já mám Aline.“

„A jste si jistý, že teď bezpečně zmizel z Anglie zpátky k ní?“

„Podle mých zpráv ano. A stejně se může vytratit s mou dobrou vůlí i ten druhý,“ řekl srdečně Hugh. „Jestli je jako Torold a jestli bude tak ohleduplný a nepřijde mi do cesty. Kdybyste na něj náhodou padl, Cadfaele — a vy máte schopnost natrefit na leccos — držte ho z dohledu. Nechce se mi strkat dobrého mladíka do vězení proto, že je věrný jinému pánu než já.“

„Teď máte dobrou výmluvu odložit jeho hledání,“ uvážlivě navrhl Cadfael, „když jste se vrátil domů a na prahu našel zavražděného, kněze k tomu.“

„Pravda, mohl bych tvrdit, že to má přednost,“ přisvědčil Hugh, postavil pohár a vstal k odchodu. „Tím spíš, že ta věc opravdu leží přímo na mém prahu, kdežto mladý Bachiler může být sto mil odtud, co já vím. Ale trochu projevit horlivost nebude na škodu.“

Cadfael s ním vyšel ven. Benet právě přicházel druhou stranou růžové zahrady, kde se půda svažovala k hráškovým polím a potoku. Cestou si bujně pohvizdoval a v jedné ruce lehce máchal sekyrou, protože před chvílí prorážel led na sádkách, aby ryby mohly dýchat.

„Jak že se ten mladý Bachiler, co ho honíte, jmenoval křestním jménem?“

„Prý Ninian.“

„Ano!“ přisvědčil Cadfael. „To je ono — Ninian.“

Benet se vrátil do zahrady, když se naobědval s laickými sloužícími, a trochu nejistě se rozhlížel, kopl do zmrzlé půdy, kterou nedávno ryl, a obhlédl ostříhaný živý plot, nyní postříbřený jinovatkou, která vydržela celý den a každou noc jí přibyla další bílá kraječka. Každá větvička při pohybu cinkala jako skleněná. Každá hrouda byla jako kámen.

„Co tu mohu dělat?“ otázal se, když vrazil ke Cadfaelovi do dílny. „Ten mráz všechno zastavil. V takovýhle den nemůže nikdo orat ani rýt, a tím míň opisovat,“ dodal a vykulil oči při pomyšlení na znecitlivělé prsty ve skriptoriu, jak se snaží ozdobit iniciálu drahocenným plátkovým zlatem nebo jen napsat neroztřesený řádek. „Píšou pořád, chudáci. S rýčem nebo sekerou se aspoň člověk trochu zahřeje. Mohu vám naštípat dříví do ohřívadla? Máme štěstí, že potřebujete na ty své medicíny oheň, jinak bychom byli modří zimou jako písaři.“

„V takovémhle počasí brzy zatopí v ohřívárně,“ ujistil ho klidně Cadfael, „a až nebudou moci udržet pero nebo štětec, smějí nechat práce. Zvládl jsi všechno rytí, které tu bylo potřeba, prořezávání je hotové, tak se nemusíš cítit provinile, když si projednou zalenošíš. Nebo se můžeš pocvičit v těch mých tajemstvích, jestli chceš. Co se v mládí naučíš, v stáří jako když najdeš.“

Benet byl připraven zkusit všechno. Přistoupil a zvědavě se díval, co to Cadfael míchá v kamenném hrnci na roštu na kraji ohřívadla. Tady, v jejich sdílené samotě, byl naprosto uvolněný, ztratil přechodný neklid a zaraženost, které na Hod Boží vánoční zkalily jeho jas. Lidé umírají a přemýšlivý člověk vidí kousek své vlastní smrti v každém mrtvém, k němuž se přiblíží, ale mladí se brzy otřepou. A co vlastně otec Ailnoth pro Beneta znamenal? Jestliže mu prokázal laskavost, když mu dovolil jet sem s tetou, měl za to po cestě výhodu chlapcových ochotných služeb, takže si byli kvit.

„Zašel jsi včera večer za paní Hammetovou?“ zeptal se Cadfael, když ho napadl jiný možný důvod ke starostem. „Jak je jí?“

„Pořád potlučená a otřesená, ale má statečného ducha, sebere se.“

„Seržanti ji moc netrápili? Už se vrátil Hugh Beringar a bude chtít všechno slyšet přímo od ní, ale to jí nemusí dělat starosti. Hugh už slyšel, jak to bylo, tak mu to jen zopakuje.“

„Byli k ní vtělená zdvořilost,“ opáčil Benet. „Co to vyrábíte?“

Byl to velký hrnec a pobublávala v něm pořádná dávka voňavého hnědého sirupu. „Směs na kašel a rýmu,“ vysvětlil Cadfael. „Budeme ji potřebovat každou chvíli, a spoustu.“

„Co se do toho dává?“

„Hodně věcí. Bobkový list, máta, podběl, jablečník, divizna, hořčice, mák — ten je dobrý na krk a na prsa — a v takových případech neškodí taky kapka silného lihu, který destiluji. Ale jestli chceš práci, tak vytáhni tamten velký moždíř… ano, ten! Když ti bylo líto těch ozáblých rukou, tak pro ně něco uděláme.“

Zimní omrzliny byly každoročním nepřítelem a jedna dávka masti navíc nemůže být na škodu. Začal rázně přikazovat, ukazovat na byliny, které potřebuje, takže Benet musel pro některé šplhat a rychle lézt nahoru a dolů do zavěšených svazečků pro jiné. Chlapci dělala nová zábava potěšení a skokem plnil každý břitký příkaz.

„Ty malé váhy zezadu z police — vytáhni je, a když už jsi v tom koutě, tak vem i závažíčka. Jsou tam vedle v krabici. A ještě, Niniane…“ řekl Cadfael, milý a bezelstný jako vždycky.

Chlapec, zaujatý a ne ve střehu, se při zaznění svého jména zastavil a otočil a s ochotným úsměvem čekal na instrukce. A vzápětí ztuhl na místě, na zkamenělé tváři utkvěl klidný jas, úsměv však byl strnulý a prázdný. Nekonečný okamžik se na sebe dívali a Cadfael se také usmíval, pak se Benetovi vevalil do tváře horký ruměnec, konečně se pohnul a úsměv, ač opatrný, byl opět živý a mladistvý. Mlčení trvalo déle, ale nakonec je přerušil právě on.

„Co se teď ode mě čeká? Mám překotit ohřívadlo, podpálit boudu, vyřítit se ven, zavřít vás tady na závoru a prchat o život?“

„To sotva,“ odvětil Cadfael, „ledaže bys chtěl. Mně by se to moc nelíbilo. Líp by ti slušelo, kdybys ty váhy postavil na ten plochý kámen a dával pozor na to, co děláme. A když už jsi tady, v tom džbánku u okenice je vepřové sádlo, tak mi ho podej.“

Benet to udělal s obdivuhodným klidem a otočil k němu tvář s trochu kyselým úsměvem. „Jak jste se to dověděl? A jak jste se dověděl dokonce mé jméno?“ Už nepředstíral, uvolnil se a ze svého prozrazení měl jakousi zvrácenou radost.

„Synku, příběh o tvém vpádu do této říše ještě s jedním bláznem stejně neopatrným jako ty se zřejmě povídá po celé zemi, a ví se také, že z končin, kde tě nepříjemně prohnali, jsi údajně prchl na sever. Hugh Beringar dostal na hostině v Canterbury příkaz, aby se po tobě poohlédl. Králi Štěpánovi se vaří krev, a dokud nevychladne, tvá svoboda nestojí ani za zlámaný groš, jestli tě jeho důstojníci chytí. Předpokládám totiž,“ dodal vlídně, „že opravdu jsi Ninian Bachiler?“

„To jsem. Ale jak jste to dověděl?“

„No, jak jsem slyšel, že se někde tady vprostřed Anglie ztratil jistý Ninian, nebylo tak těžké dát si to dohromady. Jednou jsi mi to málem řekl sám. Ptal jsem se tě, jak se jmenuješ, a ty jsi měl na jazyku Ninian, pak ses zarazil a nakonec jsi vykoktal Benet. A jak brzo jsi mi přestal předstírat, že jsi venkovský prosťáček, chlapečku! V životě jsi neměl v ruce rýč. To ti odpřísáhnu, ale uznávám, že se učíš velmi rychle. A tvoje řeč a ruce — ne, nečervenej se a neurážej se, nebylo to tak nasnadě, prostě se to skládalo kamínek ke kamínku. A mimoto jsi mě přestal považovat za někoho, koho je třeba klamat. To musíš uznat.“

„Připadalo mi to nedůstojné,“ zamračil se mladík na ušlapanou podlahu. „Nebo snad zbytečné. Já nevím. Co teď se mnou uděláte? Jestli se mě pokusíte udat, tak vás varuju, že udělám, co budu moct, abych se dostal pryč. Ale na vás ruku nevztáhnu. Byli jsme přátelé.“

„To je dobře,“ usmál se Cadfael, Jinak bys možná zjistil, že mě nepřepereš. A kdo říkal, že mě někdy napadlo tě udat? Nestraním ani králi Štěpánovi, ani císařovně Matyldě, a kdo poctivě slouží jednomu nebo druhému na vlastní nebezpečí, ten si může pro mě za mě dělat, co chce. Ale mohl bys mi aspoň říct, co vlastně chceš. Nikoho jiného do toho samozřejmě nezatahuj. Předpokládám, že paní Hammetová není tvoje teta?“

„Ne,“ řekl pomalu Ninian a vážně upíral oči Cadfaelovi do tváře. „Vezmete ohled na její podíl na tom všem? Než si vzala biskupova podkoního, sloužila u mé matky. Byla mou chůvou, když jsem byl malý. Když jsem byl na útěku, šel jsem ji poprosit o pomoc. Bylo to nedomyšlené a mrzí mě to, ale věřte mi, že všechno, co udělala, udělala jen proto, že mě má ráda, a to, za čím jsem přišel do Anglie, s ní nemá nic společného. Sehnala mi šaty, co mám na sobě — moje sice byly zřízené od toho, jak jsem žil v lesích a sem tam se vykoupal v řece, ale přece jen ukazovaly, co jsem. A ze své vlastní vůle požádala o dovolení, aby mě sem mohla s sebou vzít jako svého synovce, když otec Ailnoth dostal tu faru. Aby mě dostala pryč od pronásledovatelů. Požádala o to a dostala svolení, než jsem se o tom vůbec dověděl, a už s tím nešlo nic dělat. A uznávám, že mi to přišlo jako spása.“ „Co jsi měl v úmyslu, když jsi přijel z Normandie?“

„Přece navázat spojení s případnými přáteli císařovny, kteří tiše vyčkávali na jihu a na východě, kde je nejmíň oblíbená, a naléhat na ně, aby byli připravení povstat, kdyby FitzAlan považoval čas za zralý k návratu. V tu chvíli to s jejími nadějemi vypadalo dobře. Ale když se vítr změnil, někdo — ví Bůh, kdo z těch, se kterými jsme mluvili — dostal strach a kryl se tím, že nás zradil. Vy víte, že jsme byli dva?“

„Vím. Toho druhého dokonce znám. Byl z FitzAlanovy družiny tady odtud, z Shrewsbury, než město dobyl král. Slyšel jsem, že se šťastně dostal z nějakého přístavu na východě. Ty jsi takové štěstí neměl.“

„Takže Torold se dostal pryč? To jste mě potěšil!“ Ninian se zarděl radostí. „Rozdělili jsme se, když nás u Bury málem dohonili. Měl jsem o něho strach. Ale jestli je v pořádku doma…“ Tu se zarazil, když si uvědomil, že říká Normandii domov. „Já se o sebe postarám! I kdybych skončil v králově žaláři — ale to se nestane! Starat se o jednoho není tak těžké jako bát se o dva. A Torold je ženatý.“

„A proslýchá se, že už je zpátky u manželky. Co máš v úmyslu teď?“ zeptal se Cadfael. „To, kvůli čemu jsi připlul, je očividně ztracená věc. Co teď?“

„Teď,“ řekl chlapec s důraznou vážností, „se hodlám dostat přes hranice do Walesu a odtamtud do Gloucesteru k císařovninu vojsku. FitzAlanovo vojsko jí přivést nemohu, ale mohu jí přivést aspoň jednoho zdatného vojáka, aby za ni bojoval — a rozhodně žádného nešiku s mečem ani kopím, i když se nechci vytahovat.“

Podle nadšení v hlase a jiskry v oku to myslel poctivě a bylo mu to bližší než dělat agenta mezi neochotnými spojenci. Proč by se mu to nemělo podařit? Velšská hranice není daleko, třebaže putování přes neukázněné divoké kraje Powysu může být dlouhé a nebezpečné. Cadfael zamyšleně pozoroval svého společníka a viděl mládence poněkud špatně oblečeného pro zimní pěší pouť, beze zbraní, bez koně, bez bohatství, které by mu cestu uhladilo. Žádná z těch věcí zřejmě Niniana neodrazovala.

„To je vcelku počestný záměr,“ řekl Cadfael, „a nic proti němu. I tady máme pár přívrženců vaší strany, i když jsou touhle dobou pěkně zticha. Nemohl by ti teď některý z nich posloužit?“

Vnadidlo nezabralo. Chlapec pevně sevřel ústa a s nepohnutým klidem zíral na Cadfaela. Pokud se opravdu pokusil o kontakt s některým zdejším císařovniným přívržencem, nikdy to nepřizná. Se svými věcmi se svému příliš vnímavému učiteli svěří, ale nikoho jiného do toho nezaplete.

„Tak se mi zdá,“ řekl spokojeně Cadfael, „že tě moc horlivě nepronásledují, a tvoje pozice tady je zajištěná, čili není důvod, proč by tu Benet dál nemohl potichu a skromně pracovat, aniž by si ho kdo všiml. Jestli tenhle tuhý mráz potrvá, budeš pracovat tady mezi léky, a tak můžeme klidně pokračovat v učení. Hoď sebou a dávej pozor.“

Chlapec se tiše, dušené rozesmál čirou úlevou a potěšením, jako dítě, a přiskočil ke Cadfaelovu boku a k moždíři jako štěně loveckého psa, vzrušené čerstvou stopou.

„Dobrá, povězte mi, co mám dělat, a já to udělám. Než od vás odejdu, bude ze mě poloviční lékárník. Co se v mládí naučíš,“ dodal Ninian a drze napodobil Cadfaelův učitelský tón, „v stáří jako když najdeš.“

„Tak jest,“ přisvědčil kazatelsky Cadfael. „A pro vše, co si tu omrkneš, to taky platí. Nikdy nevíš, kdy se ti to bude hodit.“

Přesně tak, jako se mu hodily podrobnosti, poskládané nyní v obraz tohoto dobrodružného a lehkomyslného, ovšem milého mladého muže. Mladého muže bez prostředků, který je naléhavě potřebuje, aby se dostal neodhalen do Gloucesteru a který do Anglie bezpochyby přišel s nazpaměť naučeným seznamem jmen lidí, kteří by měli být nakloněni věci císařovny, a několik z nich se zdržuje i tady ve Shropshiru. Oddaná žena, celá ustaraná o svého odchovance, která mu přináší medové koláčky a s sebou odnáší něco malého, co se snadno přemístí ze záňadří Benetovy kazajky do záňadří jejích šatů. A krátce nato paní Sanan Berni?resová, dcera otce vyvlastněného pro příslušnost k Matyldě a nevlastní dcera jiného pána z téže strany, přijde na krátkou návštěvu z Giffardova domu u kostela svatého Chada ke Cadfaelovi, aby si nakoupila bylinky do vánočního pečení a cestou se zastaví v zahradě, promluví s chlapcem, jenž tu pracuje, a přitom si ho prohlédne od hlavy k patě, jako by — podle chlapcových vlastních slov — potřebovala páže, „a dojde k závěru, že by po troše vybroušení ušel“.

Vida, vida. Zatím by všechno ladilo. Ale proč je chlapec pořád tady, jestli požádal o pomoc a dostal ji?

Do tohoto nedokončeného obrazu se vtírala náhlá smrt otce Ailnotha jako černá kaňka na nedopsané stránce, všechno komplikovala a zřejmě se k ničemu nevztahovala. Ten mrtvý pták nebyl o nic méně zlověstný, než když žil.

[VII]

Hon na Niniana Bachilera, proskribovaného agenta císařovny Matyldy, pohybujícího se volně po území krále Štěpána, byl v Shrewsbury náležitě vyhlášen a povídalo se o tom tím horlivěji, protože to byla úleva od předešlé senzace — Ailnothovy smrti, o níž si v Předklášteří nepovídal nikdo, leda v soukromí. Bylo příjemné mít námět k hovoru, který byl tak jasně vzdálený od toho, co farníkům od svatého Kříže skutečně dělalo starost. Nikomu z povídálků za mák nezáleželo na tom, kolik agentů druhé strany se toulá po hrabství, takže řeči uprchlíka nijak neohrožovaly, a tím méně vzorného synovce paní Hammetové, který se volně pohyboval mezi opatstvím a farou.

Devětadvacátého prosince odpoledne byl Cadfael volán k prvním nastydlým do Předklášteří a rozšířil svou návštěvu o jednoho postaršího kupce ve městě, který byl slabý na prsa a v zimě byl jeho pravidelným pacientem. Niniana nechal řezat a štípat větve z prořezaných stromů a bedlivě dohlížet na hrnek bylin v mandlovém oleji, který se musel udržovat teplý na kraji ohřívadla, ale nesměl se vařit. Mělo se z něho udělat mazání na příliš jemné omrzlé ruce, které by nesnesly mast z vepřového sádla. Mohl se na chlapce spolehnout, že pokyny dodrží, vždyť všechno, co dělal, dělal s vervou.

Pochůzky zabraly Cadfaelovi mnohem méně času, než očekával, a počasí nebylo takové, aby se loudal. Vrátil se tedy branou víc než hodinu před nešporami a zamířil přes nádvoří do zahrady, obešel zimostrázový plot a dal se uličkou k herbáriu. V tom mraze si omotal kolem bot vlněné hadry, aby mu to na ledovatých cestách neklouzalo, a tak ho na pěšině nebylo slyšet. Tak se stalo, že zaslechl ze své dílny rychlé, tiché a naléhavé hlasy dřív, než byl slyšen sám. Jeden z hlasů patřil Ninianovi a byl o stupínek vyšší než obvykle, zřejmě nějakým prudkým, ale potlačeným vzrušením. Druhý patřil dívce, byl naléhavý a rozčilený. Zvláštní, že i z ní bylo cítit stejnou ztřeštěně odvážnou radost z nebezpečí a strachu. Hodili se k sobě. Která jiná dívka než Sanan Berni?resová by měla co do činění s tímhle místem a s tímhle mládencem?

„Ale to víš, že ano!“ říkala důrazně. „Už je tady, poví jim všechno, kde tě najdou, o tvém vzkazu — prostě všechno! Musíš honem se mnou, než si pro tebe přijdou.“

„Branou to nejde,“ odpovídal Ninian, „vběhli bychom jim do rukou. Ale nemohu uvěřit — proč by mě zrazoval? Přece ví, že jeho jméno nikdy nezmíním?“

„Žije v hrůze,“ opáčila netrpělivě dívka, „od té chvíle, co dostal od tebe zprávu, ale teď, když tě veřejně dávají hledat, udělá všechno, aby se sám zbavil nebezpečí. Není zlý — dělá jen to, co dělají jiní, chrání svůj život a půdu pro svého syna — už toho ztratil dost…“

„To ano,“ připustil kajícně Ninian. „Neměl jsem ho do toho tahat. Počkej, musím dát tohle stranou, nesmí se to vařit. Cadfael…“

Nestoudný posluchač, který v poslední větě uslyšel alespoň jeden projev ohleduplnosti k sobě a svému umění, se náhle vzpamatoval a uvědomil si, že se za pár vteřin ti dva vynoří z chaty a dají se na útěk cestou, kterou vymyslelo to pohotové děvče. Jen co Ninian sundá hojivý olej z plotny a opatrně jej postaví na bezpečné místo. Hodný chlapec, zaslouží si, aby se bezpečně dostal do Gloucesteru! Cadfael se honem vrhl za hradbu živého plotu a tam znehybněl. Neměl čas se úplně stáhnout, není však jisté, že to měl v úmyslu. Vyrazili z dílny ruku v ruce, ona napřed, protože věděla, kudy sem nepozorovaně vnikla. Táhla ho přes zahradu, přes okraj svahu a dolů k potoku Meole. Tmavá postavička zabalená v plášti zmizela první, Ninian za ní. Odcházeli po okraji čerstvě zoraných a pohnojených hráškových polí, až se ztratili z dohledu. Takže potok je zamrzlý a mlýnský rybník určitě také. Tudy přišla rovnou tam, kde věděla, že ho najde. Přesto tam mohla stejně dobře najít i Cadfaela. To jistě znamenalo, že spolu mluvili od té doby, co se Ninian Cadfaelovi svěřil, a že neviděla důvod se toho setkání obávat, když nouze nedala jinak.

Jsou tedy pryč. Z údolí potoka nebylo nic slyšet a na druhé straně byly dost blízko stromy, kde se mohli schovat. Potom už stačilo jen počkat na pravou chvilku, přejít zas potok po můstku, přes nějž šla silnice na západ, a nenápadně se odebrat do úkrytu, který pro své rukojmí vymyslela buď ve městě, nebo mimo ně. Pokud mimo ně, pak jistě směrem na západ, protože tím směrem si přál nakonec odejít. Bude však ochoten odejít, dokud nebude vědět, jestli je paní Diota v bezpečí a není z ničeho podezřelá ve spojitosti s jeho výpravou? Jestliže bude odhalen, budou se vyptávat i jí. Nenechá ji v tom. Cadfael už znal toho mladíka tak dobře, že si tím byl jist.

Nastalo hluboké ticho, jako by i vzduch čekal na následující nevyhnutelný poplach. Cadfael si vyšetřil chvilku, aby nahlédl do dílny, spatřil svůj hrnek s olejem starostlivě postavený na kamenné chladicí desce vedle ohřívadla, pospíšil si na velké nádvoří a přes ně do křížové chodby, ale tam úzkostně postával, aby viděl, zda někdo vpadne do brány, a aby sám nebyl okamžitě zpozorován.

Trvalo jim to déle, než čekal, a byl za to vděčný. Navíc začal padat drobný snížek a brzy zastře stopy přes potok, a až se s večerem zvedne vítr, smaže i stopy, které snad zůstaly v zahradě. Do této chvíle neměl čas uvažovat o dosahu toho, co zaslechl. Ninian se zjevně obrátil o pomoc k Ralphu Giffardovi a ten ho nevyslyšel, protože si příliš dobře uvědomoval, jak by se ohrozil, kdyby vyhověl. Avšak dívka narozená v jiné rodině, o nic méně oddané císařovnině věci, se úkolu ujala a přisvojila si jej. A teď, po veřejném vyhlášení pátrání po nepřátelském zvědovi, Giffard dostal strach a považoval za nejlepší zajistit si vlastní pozici tím, že celou historii vyklopí Hughu Beringarovi — který mu za tu pozornost nebude zrovna vděčný, ale bude nucen jednat, nebo to aspoň dobře předstírat.

Z toho všeho vyplývala jedna zajímavá otázka: kam to Ralph Giffard na Štědrý večer tak cílevědomě spěchal přes most směrem k Předklášteří, skoro stejně zbrkle, jako o hodinu nebo dvě později spěchal opačným směrem otec Ailnoth? Ty dvě zaujaté postavy náhle vypadaly jako zrcadlový obraz téhož muže. Giffard možná bázlivější, Ailnoth zlovolnější. Někde tam byl spojovací článek, přestože chyběl spojovací bod.

A už vcházeli klenutou branou, všichni pěšky, Hugh s tvrdým a vzpřímeným Ralphem Giffardem po boku, za nimi Will Warden a pár mladých ozbrojenců. Jezdců na koni nebylo třeba, hledali mladíka bez koně, bez peněz, který nádeničí v klášterních zahradách, a do vězení, jež na něho čekalo, se dalo snadno dojít pěšky.

Cadfael si dal na čas, než se vynořil. Předešli ho jiní, a to bylo dobře. Bratr Jeroným neměl rád chlad, ale bedlivě sledoval, co se venku děje, kdykoli v takových mrazivých dnech zaskočil do ohřívárny, připraven okamžitě se objevit, svědomitý a oddaný. Mimoto vždycky věděl, kde v případě potřeby najít převora Roberta. Než se Cadfael nevinně vynořil z ambitu, byli tam oba, stáli proti návštěvníkům ze světské říše. Shluku si všimlo několik jiných bratrů a z čiré lidské zvědavosti zůstalo stát v doslechu a zapomnělo na prochladlé ruce a nohy.

„Mladý Benet?“ říkal právě ohromeně a pohrdlivě převor Robert, když se Cadfael přiblížil. „Sloužící otce Ailnotha? Vždyť o zaměstnání pro toho mladíka žádal sám dobrý otec! Co je to za nesmysl? Ten chlapec je prosťáček, obyčejný venkovan! Často jsem s ním mluvil, vím, že je prostomyslný. Pane šerife, obávám se, že tento pán maří váš čas kvůli nějakému omylu. To nemůže být pravda.“

„Když dovolíte, otče převore,“ vmísil se pevně Ralph Giffard, „je to pravda pravdoucí, ten člověk není, kým se zdá. Od tohoto prosťáčka jsem dostal dopis vypsanou rukou, zapečetěný pečetí zrádce a psance FitzAlana, císařovnina člověka, který je nyní ve Francii. V tom dopise mě ten mladík žádá ve FitzAlanově jménu o pomoc — což jsem právem ponechal bez odpovědi. List jsem si schoval, pan šerif jej sám viděl. Psal, že je tady, přišel s novým knězem, potřebuje pomoc, zprávy a koně, a dělal si nárok na mou podporu. Prosil mě, abych se s ním na Štědrý večer hodinu před půlnocí sešel u mlýna, v době, kdy se všichni dobří lidé budou chystat do kostela. Nešel jsem, ani by mě nenapadlo podílet se na takové zradě proti našemu panu králi. Důkaz jsem předal tady panu šerifovi a není a nemůže v tom být žádná mýlka. Váš nádeník Benet je FitzAlanův agent Ninian Bachiler, protože tak se podepsal vlastní rukou.“

„Obávám se, že je to tak, otče převore,“ rázně se ozval Hugh. „Později dojde na některé otázky, ale nyní vás musím prosit o dovolení ihned vyhledat tohoto Beneta, aby se zodpovídal sám za sebe. Není třeba rušit bratry, prosím jen o přístup do zahrady.“

V tom okamžiku se Cadfael vyloudal z ambitu, bezpečný na kluzkých kamenech, protože měl nohy pořád ještě obalené hadry. Přicházel s ušima vlídně nastraženýma a tváří otevřenou jako nebesa. Sníh pořád padal, lenivě, bezstarostně, ale každá vločka přimrzala tam, kam dopadla.

„Benet?“ pravil Cadfael bezelstně. „Hledáte mého nádeníka? Ani ne před čtvrthodinou jsem ho opustil v dílně. Co mu chcete?“

Šel s nimi celý ustaraný a udivený, když rázovali přes zahradu a rozrazili dveře dílny, kde tiše žhnulo ohřívadlo. Hrnek s bylinným olejem stál u něho na kamenné desce a jinak tam bylo voňavé prázdno. Odtamtud si rozdělili celou zahradu a pole na svahu k potoku, kde účinlivý sníh smazal všechny stopy. Cadfael byl nejužaslejší ze všech. A jestliže se na něho Hugh ani jednou po straně nepodíval, neznamenalo to, že nesleduje každý kousek tohoto marného pronásledování, spíš naopak, a že o mystifikátorovi nemá žádné pochyby. Když bratr Cadfael ochotně nespolupracoval, obvykle to mělo důvod. Navíc se musely prozkoumat další věci, než se bude pokračovat v hledání.

„Říkáte tedy,“ otočil se Hugh ke Giffardovi, „že jste dostal prosbu o pomoc den nebo dva před Štědrým večerem, kdy jste se s ním měl chvíli před půlnocí sejít u mlýna. Proč jste to okamžitě nesdělil mému zástupci? Mohlo se s tím něco udělat hned. Bachiler teď očividně něco zvětřil a uprchl.“

Pokud byl Giffard nesvůj kvůli nesplnění povinnosti loajálního poddaného, nedal to nijak najevo, ale hleděl Hughovi klidně do tváře. „Protože to byl jen váš zástupce, pane. Kdybyste tu byl vy… Vy jste obdržel úřad hned po obléhání Shrewsbury, vy víte, jak se nám, kteří jsme přísahali císařovně, tehdy vedlo, víte o mých ztrátách. Od té doby jsem se poddal králi Štěpánovi a věrně jsem se své poddanosti držel. Ale mladý muž jako Herbard, který je tu nový a pověřený správou, si jistě dává pořádně záležet na své důstojnosti a postavení — ale nezná minulost a neví, co mě stála… Bál jsem se, že mě obviní, i kdybych poctivě řekl všechno, co vím. A vzpomeňte si, to jsme ještě nevěděli nic o tom, že toho Bachilera na jihu pronásledují, jeho jméno mi nic neříkalo. Myslel jsem, že nic neznamená a že nemá žádné vyhlídky získat podporu pro ztracenou věc. Tak jsem nic nedělal, ani když jsem viděl FitzAlanovu pečeť. Takovou pečeť drželo v jeho jménu několik rytířů. Buďte ke mně spravedlivý — jakmile jste zveřejnil, že se hledá, a já pochopil, oč jde, přišel jsem k vám a řekl pravdu.“

„To uznávám,“ odpověděl Hugh, „a chápu vaše pochybnosti, přestože k mému úřadu nepatří pronásledovat někoho za to, co bylo a minulo.“

„Ale teď, můj pane…“ Giffard věděl ještě něco, a zřejmě ho vlastní výmluvnost a Hughovo přitakání povzbudily, takže vzplál nadějným zápalem. „Teď v tom vidím víc, než jsme si oba mysleli. Neřekl jsem vám totiž docela všechno, nebyl ani čas na všechno pomyslet. Ten mladík sem totiž přišel pod ochranou otce Ailnotha, hanebně kněze podvedl, předstíral, že je neškodný chlapec hledající práci a příbuzný ženy, která knězi spravovala domácnost. A nebyl snad otec Ailnoth, který ho sem ve vší nevinnosti přivedl, usmrcen a nečeká snad na pohřeb? Kdo může být spíš vinen jeho vraždou než člověk, který ničemně využil jeho dobroty a udělal z něho nevědomého společníka zrady?“

Velmi dobře věděl, jakou střelu vrhá do kruhu posluchačů, dokonce ustoupil o krok, aby pozoroval dopad a distancoval se od něj. Co by nyní neudělal, aby prokázal svou loajalitu a udržel si, co mu zbylo, přestože musí věčně litovat a oplakávat to, co ztratil dřívější oddaností? Třeba se mu vskrytu ulevilo, že chlapec, kterého zradil, je pryč a nebude se snad muset nikdy zodpovídat, ale hlavně mu dělalo starost vlastní bezpečí.

„Obviňujete ho z vraždy kněze?“ pohlédl na něj Hugh zúženýma očima. „To si tedy troufáte. Na jakém podkladu to obvinění vznášíte?“

„Samo to, že utekl, na něj ukazuje.“

„To by mohlo platit, ale jen tehdy — dejte pozor! — jestli se kněz dozvěděl o tom, jak byl podveden. Co víme, k žádné hádce mezi nimi nedošlo, nevyvstalo nic, co by je proti sobě poštvalo. Pokud se kněz nedozvěděl, jak byl zneužit, neměl žádný důvod k nepřátelství.“

„On se to dozvěděl,“ řekl Giffard.

„Pokračujte,“ vyzval ho Hugh po krátkém, hlubokém tichu. „Teď to musíte dokončit. Jak víte, že ho kněz odhalil?“

„Z toho dobrého důvodu, že jsem mu to sám řekl! Vždyť povídám, že pro vás mám ještě něco. Na Štědrý večer jsem přišel sem do jeho domu a pověděl mu, jak ho podvedl a zneužil ten, kterému pomohl. Usilovně jsem přemýšlel, a přestože jsem nešel za vaším zástupcem, považoval jsem za správné upozornit otce Ailnotha, že nevědomky kryje nepřítele. Přívržencům císařovny nyní hrozí exkomunikace, čehož jste, pane šerife, sám svědkem. Kněz byl hanebně oklamán, a tak jsem mu to řekl.“

Tak to tedy bylo! Tam tedy tak odhodlaně spěchal před večerní bohoslužbou. A proto se otec Ailnoth pomstychtivě hnal dodržet noční schůzku a osobně se střetnout s mladíkem, který ho oklamal. Je třeba uznat, že nebyl zbabělec, neběžel nejdřív za seržanty a nevyžádal si tělesnou stráž; řítil se k mlýnskému rybníku, aby protivníka vyzval tváří v tvář, odhalil ho, snad se ho pokusil vlastníma rukama přemoci, a rozhodně aby ho ohlásil jako psance u opata a na hradě, pokud by ho nedokázal před soud dotáhnout sám. Dopadlo to však úplně jinak, protože Ninian přišel bez úhony do kostela a Ailnoth skončil v rybníku s rozbitou hlavou.

Kdo by teď nedospěl k jednoduchému závěru? Kdo z těch, kteří nestrávili v Ninianově šťastné společnosti tolik dní jako Cadfael a tak dobře ho neznali?

„A když jste od něho odcházel,“ říkal Hugh a upřeně hleděl na Giffarda, „znal čas a místo, kde jste se měl s Bachilerem sejít, a myslíte, že přijal pozvání, které jste vy odmítl? Dodržel by však Bachiler schůzku, když od vás nedostal souhlas?“

„Neodpověděl jsem mu. To však není odmítnutí. Žádal o pomoc, o zprávy, o koně. Musel přijít! Nemohl si dovolit nepřijít.“

A setkal by se s velmi nebezpečným a velmi rozezleným nepřítelem, odhodlaným zradit ho zákonu, s mužem, který se vskutku považoval za nástroj Božího hněvu. Ano, z takového setkání snadno mohla vzejít smrt.

„Wille,“ obrátil se Hugh náhle na svého seržanta, „vrať se do hradu a přiveď víc mužů. Vyžádáme si od pana opata svolení prohledat zahrady, stáje a stodoly, hospodářský dvůr, sýpky, všechno. Začni mlýnem a postav hlídku na most a silnici. Pokud byl ten mladík před necelou půlhodinou v chatě, nemůže být daleko. Jestli zabil nebo ne, to je zatím otevřená otázka, ale nejdřív ho potřebujeme chytit a bezpečně dostat do rukou.“

„Nezapomenete,“ řekl Cadfael později o samotě v dílně Hughovi, „že jsou i jiní, a je jich hodně, kteří měli stejný, ba lepší důvod než Ninian přát si Ailnothovu smrt?“

„Nezapomínám na to. Bylo jich až příliš mnoho,“ souhlasil s lítostí Hugh. „A všechno, co mi o tom chlapci říkáte — nejsem samozřejmě takový hlupák, abych si myslel, že jste mi pověděl všechno! — ho ukazuje jako někoho, kdo by v sebeobraně dokázal směle udeřit, ale stěží zezadu. V zápalu boje by přesto mohl. Kdoví, čeho by byl kdo z nás schopen v krajní situaci? A podle toho, co jsem slyšel o tom knězi, ten by udeřil vší silou a jakoukoli zbraní, která by mu přišla do ruky. Nejhoršímu vysvětlení nasvědčuje to, že mladík zmizel zrovna teď.“

„Měl dobrý důvod zmizet,“ upozornil ho Cadfael, „pokud se doslechl, že Giffard míří na hrad, aby ho zradil. Musel byste ho zavřít do vězení, ať je vinný knězovou smrtí nebo ne. Nemáte na vybranou. Bodejť by neutíkal.“

„Pokud ho někdo varoval,“ souhlasil s úsměškem Hugh. „Například vy?“

„Já ne,“ odvětil ctnostně Cadfael. „O Giffardově pochůzce jsem nic nevěděl, jinak bych byl chlapci asi něco pošeptal. Ale já to rozhodně nebyl. Já totiž vím, že Benet — teď mu vlastně asi musíme říkat Ninian! — byl na Štědrý večer v kostele už chvíli před půlnocí. Pokud k mlýnu vůbec šel, šel na tu schůzku brzo a také brzo odešel.“

„To jste mi říkal a já vám věřím. Ale podle vaší vlastní zprávy šel na schůzku brzo i Ailnoth, třeba aby se schoval a vyrazil na Bachilera a překvapil ho. Byl ještě čas, aby se srazili a jeden zůstal mrtev.“

„Na chlapci nebylo v kostele znát žádné stopy rozčilení nebo úleku. Snad trochu vzrušení, ale řekl bych, že příjemného. A kolik se vám toho podařilo vyždímat z farníků? Je jich dost, kdo měli proti Ailnothovi právem pocit křivdy; co o sobě říkají?“

„Celkově, jak se dalo předpokládat, skoro nic. Jeden nebo dva se nijak netají s vděčností, že je ten člověk pryč. Eadwin, ten, co mu přestěhoval hraniční kámen, nezapomněl ani neodpustil, přestože byl kámen vrácen na místo. Jeho žena a děti přísahají, že ten večer nevyšel z domu — ale to samozřejmě přísahají všichni a nic jiného se samozřejmě nedá čekat. Jordan Achard, ten pekař, je člověk, který by dokázal ve vzteku zabít. Skutečně mu bylo ukřivděno. Jeho chléb je jeho pýcha a nikdo se mu za tu urážku neomluvil. Bolelo to mnohem víc, než kdyby ho kněz veřejně označil za pověstného prostopášníka, protože to by aspoň byla pravda. Někteří mu připisují otcovství dítěte té nešťastnice, co se utopila, ale podle všeho, co jsem slyšel, to mohla stejně dobře být půlka mužů z farnosti, protože nedovedla říct ne žádnému z nich. Jordán říká, že byl celý Štědrý večer doma a střízlivý, a jeho manželka to potvrzuje, ale to je taková utlačovaná chudinka, která by se mu neodvážila odporovat. Podle toho, co se povídá, tráví ve vlastní posteli málo nocí, a soudě podle manželčiných postranních pohledů a opatrných odpovědí, velmi pravděpodobně spal tu noc někde jinde. Ale ta nám to nikdy neřekne. Bojí se ho a drží při něm.“

„Jeho ostatní ženské možná tak věrné nebudou,“ prohodil Cadfael, „ale těžko si dovedu představit Jordana jako násilníka.“

„Souhlasím. Ale otce Ailnotha si jako násilníka představit umím, a to jak po tělesné, tak po duševní stránce. A uvažte, Cadfaele, jak by se asi choval, kdyby natrefil na někoho ze svého stáda, jak se plíží do nesprávné postele? Jordan možná není prudký, ale je veliký a silný a rozhodně ne tak krotký, aby se nechal jen tak napadnout. Mohl by dokončit rvačku, kterou si začal někdo jiný, a vůbec by to nemusel mít v úmyslu. Ale Jordan je jen jeden z mnoha a ne ten nejpravděpodobnější.“

„Vaši muži byli pilní,“ povzdechl si Cadfael.

„To ano. Alan byl celý žhavý a odhodlaný zasloužit si své místo. Je tu taky jeden slušný chudý člověk jménem Centwin, který bydlí na Předklášteří směrem ke koňskému trhu. Jistě jste jeho příběh slyšel. Já se o tom doslechl až od Alana. To dítě, co umřelo nepokřtěné, protože Ailnoth nemohl přerušit obřad. To se všem mužům z farnosti příčí víc než všechno ostatní.“

„Proti Centwinovi jste určitě nic zlého nezjistil!“ namítl Cadfael. „Nejtišší člověk, jakého znám; nikdy nikomu nedělal potíže.“

„Dosud neměl důvod. Ale tohle ho zasáhlo hluboko. Centwin je možná tichý, ale taky neproniknutelný. Myslí si svoje a dumá o svých křivdách. Mluvil jsem s ním. Ptali jsme se stráže, která byla na Štědrý večer v městské bráně. Viděli vás vycházet a vy víte nejlíp, v kolik to bylo. A viděli také Centwina, pár minut po vás, jak se podle vlastních slov vrací z města od přítele, kterému byl něco dlužný. To je pravda, koželuh, kterému zaplatil, to potvrdil. Chtěl prý mít všechny záležitosti vyřízené a zaplatit všechno, co byl dlužen, než půjde na půlnoční, a tam také byl a domů se vrátil před chválami. Ale vidíte, jak čas odpovídá. Ten, kdo šel pár minut po vás, mohl Ailnotha také potkat, mohl ho vidět, jak zahýbá z Předklášteří na cestu k mlýnu. Nemohlo tam ve tmě a samotě i mírného, pokorného človíčka, kterého v útrobách pálí taková rána, najednou napadnout, že má příležitost splatit ještě jeden a trpčí dluh? A mezi tou dobou a půlnoční byl ještě čas, aby se dva muži ve tmě setkali a jeden z nich zemřel.“

„Ne, tomu nevěřím!“

„Protože by to byla jedna krutost nakupená na druhou? Ale takové věci se stávají. Ne, nebojte se, ani já tomu tak docela nevěřím, ale je to možné. Je jich moc a moc, kteří nemohou dokázat, kde byli, nebo se nedá věřit těm, kdo jim to potvrzují. Je až moc těch, kteří ho nenáviděli. A pořád je tu ještě Ninian Bachiler. Ať je pravda jakákoli, chápete, že musím udělat všechno pro to, abych ho chytil?“

Shlédl na svého přítele s temným, uzavřeným úsměvem, který byl výmluvnější než slova. Nebylo to prvně, kdy se s ohleduplnou zdvořilostí a bez velkých řečí dohodli, že každý se bude řídit tím, co považuje za svou povinnost, a nebude se zlobit, když se obojí zkříží jako meče.

„Ale ano,“ přisvědčil Cadfael, „úplně to chápu.“

[ VIII ]

Cadfael se po ranní vrátil do kostela doplnit vonný olej v lampě na oltáři svaté Winifredy. Zvídavost a pokusnictví, které by byly brány nelibě, kdyby je používal k výrobě voňavek pro marnivé ženy, se stávaly přijatelnými, a dokonce chvályhodnými, když je používal k bohoslužebným účelům, a jeho blažilo zkoušet nejrůznější vonné byliny a květiny v mnoha rozmanitých kombinacích, stavět sladkost růže a lilie, fialky a jetele proti pronikavé aromatické bohatosti routy, šalvěje a pelyňku. Blažilo ho pomyšlení, že se dámě určitě líbí takové služby; byla to sice panenská světice, ale byla to žena a v mládí bývala krásná a žádoucí.

Ze severního portálu přišel kostelník Cynric s březovým koštětem, jímž zametl sněhový poprašek z portálu a schodů, šel otevřít velký misál na čtecím pultíku a přistřihnout knoty svíček na farním oltáři před obecní mší a dvě nové nasadil na bodce v postranních stěnách. Cadfael ho při návratu do lodi pozdravil a dostal obvyklou klidnou, ale stručnou odpověď.

„Mrzne pořád stejně,“ prohodil Cadfael. „Dneska nepůjde vykopat Ailnothovi hrob.“ Vyhloubit jej v zeleném políčku východně od kostela, kam se pohřbívali kněží, opati a mniši, byl totiž úkol Cynrikův.

Cynric natáhl chřípím vzduch a zamyslel se, hluboké oči zastřené. „Do zítřka se to možná změní. Cítím, že se blíží obleva.“

Mohla to být pravda. Žil v těsném, ač neutrálním společenství se živly, snášel je a ony jako by ho chtěly šetřit, protože v té kamenné komůrce nad portálem musela být vražedná zima.

„Místo už má?“ zeptal se Cadfael, jako by od něho pochytil nemluvnost.

„Hned u zdi.“

„Tak ne vedle otce Adama? Myslel jsem, že by ho tam převor Robert rád uložil.“

„To ano,“ stručně opáčil Cynric. „Ale řekl jsem mu, že tam není zem ještě slehlá a musí se jí dát čas.“

„Škoda, že mráz přišel zrovna teď. Z mrtvého, který mezi námi leží nepohřbený, mívají děti strach.“

„Ba,“ přisvědčil Cynric. „Čím dřív bude v zemi, tím líp pro všechny. Když už je po něm.“ Narovnal druhou tlustou svíčku na bodci, poodstoupil, aby se ujistil, že je svislá a nebude prskat, otřel si z prstů ulpělý lůj, poprvé otočil na Cadfaela oči v hlubokých důlcích a rozsvítil svůj vyzáblý obličej jedinečně milým, třebaže teskným úsměvem, který působil, že k němu s takovou klidnou důvěrou přicházely děti. „Máte dnes dopoledne cestu do Předklášteří? Slyšel jsem, že se leckdo nastudil.“

„Není divu! Půjdu se podívat na pár dětí, ale zatím to není nic vážného. Copak, víte o někom, kdo mě potřebuje? Mám dovolení, tak mohu klidně zajít na jednu návštěvu navíc. Kde se stůně?“

„V té dřevěné chatrči nalevo v zadní uličce za koňským trhem, u vdovy Nestové. Pečuje o vnoučátko, o toho ubohého Elunedina červíčka, a má o něj starost.“ Cynric to vysvětloval nezvykle mnohoslovně. „Nechce mléko, křičí a má nadýmání.“

„To dítě se narodilo zdravé?“ zeptal se Cadfael. Vždyť mu muselo být jen pár týdnů a bylo bez matky, připraveno o tu nejlepší potravu. Nezapomněl na otřes a hněv, které se přehnaly Předklášteřím, když ztratili svou oblíbenou nevěstku. Pokud ovšem Eluned něco takového byla. Nikdy nežádala o peníze, a pokud jí muži něco dávali, dávali ze své vůle. Ona podle všeho dávala nezištně, i když nemoudře. „Je to hezká holčička, veliká a statná, říkala Nestová.“

„Tak ta si cestu do života vybojuje i takhle maličká,“ řekl spokojeně Cadfael. „Musím dojít pro ten správný kojenecký lektvar. Udělám čerstvý. Kdo vám dnes zpívá mši?“

„Bratr Anselm.“

„To máte štěstí!“ řekl bratr Cadfael cestou k jižnímu portálu, odkud měl nejkratší cestu do zahrady a do dílny. „Mohli jste taky dostat bratra Jeronýma.“

Domek byl nízký a úzký, ale bytelný, a těsný průchod, v němž stál opřen o vyšší stavení, vypadal v mraze úhledně a čistě, i když za vlhkého mírného počasí to mohla být páchnoucí díra. Cadfael zaklepal na dveře a na uklidněnou zároveň zavolal: „Bratr Cadfael z opatství, paní! Cynric říkal, že mě potřebujete kvůli děcku.“

Zda mu uvítání zajistilo jeho, anebo Cynrikovo jméno, to nebylo jasné, ale uvnitř se okamžitě ozval pohyb, nespokojeně zakřičelo dítě, pravděpodobně protože bylo nakvap odloženo, pak se dveře otevřely dokořán, z polotmy mu dovnitř pokynula žena a rychle zavírala, aby za ním nevnikl mráz.

Ta jedna místnůstka byla celý dům a jediným otvorem pro světlo i pro kouř byl průduch ve střeše. V mírném počasí byly dveře celý den dokořán, od svítání do šera, ale mráz je uzavřel a v bytě svítila jen malá olejová lampička a slabé, ale stálé žhnutí ohně zavřeného v železné kleci na plochém kameni pod průduchem. Někdo díky Bohu opatřil vdově dřevěné uhlí, takže do nosu vnikalo trochu výparů, ale jen málo kouře. Zařízení bylo skrovné: nízká lavice na spaní v koutě, pár hrnků na kameni ohniště, neohlazený stolek. Cadfaelovi chvilku trvalo, než si jeho oči zvykly na přítmí, a tvary věcí se vynořovaly postupně. Žena stála vedle něho, čekala a jako všechno ostatní se postupně nořila ze šera jako vnímatelná lidská bytost. Kolébka, hlavní starost tohoto domu, stála v nejchráněnějším koutě, kam mohlo teplo od ohně, ale ne průvan ode dveří nebo z průduchu. A dítě v ní rozhořčeně kvílelo pod svými přikrývkami, v polospánku, ale pro nevolnost neschopné se úplně uklidnit.

„Přinesl jsem si kousek svíčky,“ řekl Cadfael, když si tu všechno beze spěchu prohlédl. „Myslel jsem, že asi budeme potřebovat víc světla. Když dovolíte.“ Vytáhl ji z mošny, naklonil knot do plamínku lampičky v hliněném talířku a postavil oharek na roh stolu, kde svítil přímo na kolébku. Svíčka měla širokou základnu; když se odstraňovaly z bodců ve stěnách kostela, rád si je bral na své pochůzky, protože pevně stály na každém rovném povrchu a nehrozilo, že se překotí. Taková starostlivost byla ve zranitelných dřevěných chatrčích důležitá. Toto obydlí bylo sice chudé, ale důkladnější než mnoho jiných.

„Zásobují vás dřevěným uhlím?“ otočil se Cadfael k ženě, jež stála úplně nehybně a hleděla na něj upřenýma očima bez iluzí.

„Můj muž byl lesníkem v Eytonu, než umřel. Tamější opatský služebník na mě pamatuje. Nosí mi i dříví, uschlé větvičky a třísky na zátop.“

„To je dobře. Takové děťátko je potřeba držet v teple. Tak mi povězte, co ji trápí?“

Říkala mu to z kolébky sama svými krátkými, nespokojenými výkřiky, byla však dobře zabalená a čistá a naříkala zdravým, dobře živeným hlasem.

„Už tři dni blinká mléko a křičí, protože má nadýmání. Ale držím ji v teple, nenachladla se. Kdyby ta moje nešťastná holka zůstala živá, tenhle drobeček by byl u prsu a necucal by ze lžičky nebo z mého prstu. Ale odešla a nechala mi ji. Je to všechno, co teď mám, a udělala bych všechno, jen abych ji zachránila.“

„Podle toho, jak vypadá, se krmila docela dobře,“ sklonil se Cadfael nad kňourajícím dítětem. „Jak je stará? Šest neděl, sedm? Na ten věk je velká a pěkná.“

Malá zkřivená tvářička, v níž dominovala křičící ústa a pevně zavřené oči s vrásečkami zlosti, byla kulatá, s čistou pletí, přestože teď zčervenalá námahou a podrážděním. Měla spoustu jemných vlásků, jasně hnědých jako podzimní listí, které se kudrnatily.

„Krmila se dobře, to ano, než přišlo tohle. Byla až nenasytná, byla jsem na ni pyšná.“

A krmila ji přes moc, pomyslel si Cadfael, a dítě ještě nemá rozum, aby poznalo, kdy má dost. Žádná velká záhada.

„Uvidíte, že to je právě její potíž. Dávejte jí jen po troškách a častěji, a do mléka dávejte pár kapek toho lektvaru, co vám nechám. Tři čtyři kapky stačí. Podejte mi lžičku a hned jí dám správnou dávku, aby ji ukonejšila.“

Vdova mu přinesla malou rohovinovou lžičku. Odzátkoval lahvičku, kterou přinesl, navlhčil si špičku prstu z jejího hrdla a dotkl se spodního rtu rozhněvaných dětských úst. Nářek okamžitě přestal a zkřivená tvář dostala zase lidskou podobu, a dokonce lidský výraz údivu a překvapení. Ústa se zavřela a vlhké rtíčky ohledávaly tu neočekávanou sladkost, a zázrakem to byla ústa až příliš vykroužená a jemná na sedmitýdenní děcko, se vzdáleným příslibem krásy. Hněvivá červeň pomalu vybledla a oblé tvářičky zůstaly růžově zardělé, Elunedina dcera otevřela veliké oči, tmavě modré skoro jako noční nebe, a usmála se uvědomělým, vnímavým úsměvem, příliš starým na její několikatýdenní věk. Pravda, v příštím okamžiku tvářičku zkrabatila a vydala varovný výkřik, ale vzdálená vidina sličnosti přetrvala.

„To je potvůrka!“ řekla s láskyplným smutkem babička. „Ono jí to chutná!“

Cadfael nalil půl lžičky, jemně se jí dotkl spodního rtu dítěte a ústa se okamžitě ochotně otevřela. Vklouzlo to do ní docela čistě, jen na uvolněných rtech zůstalo trochu lesku. Chviličku mlčky hleděla vzhůru očima, které jako by pohlcovaly celou tvářičku pod okrouhlým čelíčkem a kaštanovým chmýřím. Pak tvářičku otočila na bok do plochého polštáře pod sebou, hlasitě si odříhla a ležela klidně, drobounké prstíčky zlehka zkroucené v pěstičky pod bradou.

„Není to nic, z čeho byste musela mít strach,“ řekl Cadfael a zazátkoval lahvičku. „Jestli se v noci vzbudí a rozkřičí se a bude ji zas bolet bříško, můžete jí dát trochu na lžičce, jako jsem jí dal já. Myslím ale, že bude spát. Dávejte jí o trochu menší porce, než jste jí dávala, a přidávejte do mléka tři čtyři kapky tohohle. Za pár dní uvidíme, jak se jí bude dařit.“

„Co v tom je?“ zeptala se vdova a zvědavě si prohlížela lahvičku ve své ruce.

„Je v tom kopr, fenykl, máta, krapínek makové šťávy… a med, aby to bylo na chuť příjemné. Dejte to někam na bezpečné místo a používejte to, jak jsem říkal. Jestli zas bude mít takové potíže jako teď, dejte jí stejnou dávku, jako jsem dal já. Když jí bude dobře i bez toho, šetřte a dávejte jí jen kapku nebo dvě do jídla. Léky nejlíp účinkují, jestliže se podávají, jen když je třeba.“

Sfoukl svíčku, kterou si přinesl, a čekal, až zchladne a ztuhne, protože může hořet ještě nejmíň hodinu a ještě jinde prokázat stejnou službu jako zde. Vzápětí zalitoval, že ztlumil světlo v místnosti, protože teprve nyní měl čas se podívat na ženu. Tak tohle je ovdovělá matka dívky, která byla vykázána z kostela jako nepolepšitelná hříšnice, jíž se nedalo věřit ani pokání a zpověď, a proto jí mohly být právem odepřeny. Ta neukázněná krása vykvetla z tohoto malého tmavého příbytku, urodila ovoce a zemřela.

I matka musela být před pár lety hezká a stále měla jemné rysy, přestože nyní ztrhané a zvrásněné soužením a sklíčeností, a prošedivělé vlasy, přísně stažené dozadu, byly stále hojné a měly v sobě stín někdejší rudohnědé barvy. Nedalo se říci, zda tmavé zapadlé oči, které se upíraly na vnučku s tak hořkým břemenem lásky, byly tmavomodré, ale mohly být. Pravděpodobněji bylo sotva čtyřicet. Cadfael ji párkrát viděl na Předklášteří, ale dosud jí nikdy nevěnoval bližší pozornost.

„Máte pěkné miminko,“ řekl Cadfael. „Asi z něj vyroste krásné děcko.“

„Radši ať je ošklivá jako noc,“ opáčila vdova s náhlou prudkostí, „než aby byla po matce krásná a dala se stejnou cestou. Víte přece, čí je to dítě? Každý to ví!“

„Ta malá, co po ní zůstala, za nic nemůže,“ odvětil Cadfael. „Doufám, že s ní bude svět zacházet líp než s její matkou.“

„Copak svět, ten ji neodvrhl,“ opravila ho Nestová, „to církev. Se zlobou světa by se dokázala sžít, ale že ji farář vykázal z kostela, to přes srdce nepřenesla.“

„Znamenala pro ni služba Bohu opravdu tolik,“ zeptal se vážně Cadfael, „že jako exkomunikovaná nemohla dál žít?“

„Opravdu ano. Vy jste ji neznal! Byla stejně divoká a zbrklá jako krásná, ale doma to bylo takové světlé, laskavé a vřelé stvoření, a přes všechnu svou divokost byla snadno zranitelná. Ona, která nikdy nedokázala zranit jiného tvora, byla sama všem ránám otevřená. Nebýt té věci, ve které si nemohla pomoci, nenašla by se lepší a milejší dcera. Vy nemůžete vědět, jaké to bylo! Nikomu nedokázala nic odepřít, když bylo v její moci to dát. Muži to zjistili, a protože neznala stud — hřích, to bylo slovo, kterému nerozuměla —, nedovedla říct ne ani mužům. Šla s mužem, protože byl smutný nebo protože ji snažně prosil nebo protože byl nespravedlivě obviněn nebo bit a mrzel ho svět. A pak ji napadlo, že to opravdu mohl být hřích, jak jí říkal otec Adam, přestože nechápala proč. Pak běžela ke zpovědi, plakala, slibovala, že se polepší a myslela to vážně. Otec Adam k ní byl jemný, viděl, že není jako jiné mladé ženy. Vždycky s ní mluvil laskavě a dobře, dával jí lehké pokání a nikdy jí neodepřel rozhřešení. Vždycky slíbila, že se polepší, ale pak na to zapomněla, protože ji nějaký kluk umluvil nebo dělal smutné oči, zhřešila zas, zas šla ke zpovědi a byla rozhřešena. Nedovedla se mužům vyhnout, ale nedovedla také žít bez požehnání a útěchy církve. Když jí farář zabouchl dveře před nosem, odešla sama a sama zemřela. A přestože mi zaživa působila muka, byla pro mě i radostí, a teď mám jen muka a žádnou radost — jen tuhle radost v kolíbce, o kterou mám strach. Podívejte, už spí!“

„Víte, kdo je otcem toho dítěte?“ zeptal se zadumaně Cadfael.

Nestová zavrtěla hlavou a rty jí zacukal slabý, suchý úsměv. „Ne. Jakmile pochopila, že by mu to mohlo způsobit potíže, tajila jeho jméno i přede mnou. Pokud ovšem sama věděla, který z nich s ní počal. Myslím ale, že to věděla. Nebyla ani bláznivá, ani tupá. Byla bystřejší než většina děvčat, jen jí scházel ten kousek opatrnosti. Dokázala by se tomu muži postavit sama, ale nikdy by ho neprozradila tomu černému knězi. A že se jí vyptával! Hrozil jí, řval na ni, ale ona říkala, že ze svých hříchů se zodpoví a bude se kát, ale hříchy někoho jiného jsou jeho vlastní a musí se vyzpovídat sám.“

Dobrá odpověď, uznal Cadfael s přikývnutím a povzdechem.

Svíčka už vychladla a ztuhla. Vrátil ji do mošny a obrátil se k odchodu. „Jestli bude zas neklidná a budete mě potřebovat, vzkažte mi po Cynrikovi nebo nechte vzkaz v bráně a já přijdu. Myslím ale, že vám ten lektvar poslouží.“ Na okamžik se s rukou na klice ohlédl. „Jak jste ji pojmenovala? Eluned po matce?“

„Ne,“ odpověděla vdova. „Jméno jí vybrala Eluned. Chvála Bohu, že ji otec Adam pokřtil, než onemocněl a zemřel. Jmenuje se Winifred.“

Cadfael kráčel zpátky po Předklášteří a poslední slova mu stále zněla ozvěnou v mysli. Dcera vyvržené a exkomunikované dostala zřejmě jméno po městské patronce, a to samo dostatečně svědčilo o Elunedině neukázněné zbožnosti. A svatá Winifred určitě ví, kde hledat jak živé dítě, tak mrtvou matku, kterou farnost svatého Chada, štědřejší v milosrdenství než otec Ailnoth, slušně pochovala, držíc se laskavé křesťanské pochybnosti ohledně její smrti beze svědků, a bude na ně dohlížet. Je to silný rod, ty velšské ženy přivdané do shropshirských rodin. O anglickém lesníkovi, který byl manželem vdovy Nestové, nic nevěděl, ale určitě to byla ona, kdo svému nešťastnému dítěti předal divokou krásu, která mu pak přivodila pád, a stejná tvář v prorockém vidění čekala na maličkou Winifred v kolébce. Snad byla volba ctihodného jména statečným gestem, jež mělo ochránit osiřelého a nechráněného tvorečka, ztraceného v cizím světě, kde spojení krásy a dobrosrdečnosti přináší jen hoře. Ano, v chaloupce, kterou opustil, byla bytost, jež měla nejlepší důvod nenávidět otce Ailnotha, a kdyby bylo možné zabít myšlenkou, možná by to již udělala, ale sotva ho pronásledovala zimní nocí a zezadu skolila, a tím méně ho pak omráčeného skutálela do rybníka. Měla příliš silnou vůdčí hvězdu, která ji držela doma bdělou a na stráži. Avšak její pomstychtivý žár mohl nějakého muže dohnat k tomu, aby to udělal pro ni, jestliže měla tak blízkého a odhodlaného přítele. Nenašel by se aspoň jeden pohotový a ochotný mezi všemi, kdo nalézali útěchu před záští světa v Elunedině náruči? Zejména otec malé Winifredy, pokud věděl, jaké sémě zasil.

Takhle, pomyslel si Cadfael, mírně popuzený vlastními úvahami, budu na každého pohledného mužského hledět úkosem a hledat v jeho obličeji rysy vraha. Líp udělám, když se budu starat o vlastní povinnosti a úřední odplatu přenechám Hughovi — i když mi za to vděčný nebude!

Blížil se k bráně a právě dospěl k ústí točité uličky vedoucí ke knězovu domu. Tam se zastavil, „protože si náhle uvědomil, že se těžký příkrov mraků zvedl a slabě prosvitlo slunce. Nezářilo oslnivě a ledově z bledé studené oblohy, ale jen plaše a zdráhavě mezi nepořádnými, převalujícími se cáry oblaků. Třpyt rampouchů a namrzlého sněhu na střechách nabyl měkčího, vlhkého jasu. Tu a tam dokonce ze štítu ukáplo, když tam dopadl bojácný paprsek. Cynric má asi pravdu se svou předpovědí a k večeru možná přijde obleva. Pak aspoň budou moci Ailnotha vynést z kaple a uklidit pod zem, přestože jeho zlověstný stín s nimi zůstane dál. Neměl naspěch s návratem do opatství a do dílny, půlhodinka navíc žádné škody nenadělá. Cadfael zahnul do uličky a došel ke knězovu domu. Nebyl si vůbec jistý, z jakých pohnutek tu návštěvu koná. Jistě bylo jeho oprávněnou povinností přesvědčit se, že se zranění paní Hammetové řádně zahojila a že jí rána do hlavy trvale neublížila, ale v jeho počínání hrála svou úlohu i čirá zvědavost. Byla to další žena, jejíž vztah k otci Ailnothovi mohl být velice dvojaký, rozpolcený mezi vděčnost za postavení a bezpečí, které jí blahosklonně zajistil, a zoufalství nad jeho běsnícím vztekem kvůli tomu, jak byl podveden — pokud věděla, že na to přišel a že velmi pravděpodobně hodlá její kojeňátko odhalit a uvrhnout do vězení. Cadfael soudil, že Diota měla před svým pánem velkou, uctivou bázeň, ale že by se také odvážila mnohého kvůli chlapci, kterého odchovala. Veškeré podezření však sláblo při vzpomínce na to, v jakém stavu byla ráno na Boží hod. Přes všechny obavy v noci strávené marným čekáním skoro jistě nevěděla, že je Ailnoth mrtev, dokud se hledači nevrátili s jeho tělem. Kolikrát si Cadfael řekl, že se mohl dát oklamat, tolikrát jeho paměť pochybnost odmítla.

Hned za knězovým domem se ulička rozšiřovala v malý travnatý plácek, nyní kruh pošlapané jinovatky, kde však místy vykukovaly nezdolné chumáčky zelené trávy. Tomuto chráněnému hřišti nastavoval dům hladkou zeď bez oken, tu, která tak přitahovala — na jejich vlastní nebezpečí — hráče s míčem. Právě si tam hrálo půl tuctu uličníků z Předklášteří, hnětli sněhové koule a ctižádostivě je metali na vzdálený terč, nasazený na opuštěném kůlu v koutě plácku: kulatou černou čapku s utrženým koncem lemu, vlajícím ve větříku. Přiléhavou čapku, jakou nosívají kněží nebo mniši, aby si chránili tonzuru před chladem, když se nehodí kápě. Maličkost patřící Ailnothovi, která se nenašla a kterou nikdo nepostrádal. Cadfael stál a zíral na ni a jasně si vybavoval knězovu sevřenou, zlověstnou tvář míjející pochodně v bráně, nezastíněnou žádnou kápí a ano, docela jistě v černé přiléhavé čapce, jež nevrhala žádný stín, ale odhalovala zraku jeho apokalyptickou zuřivost.

Jeden z vrhačů, šťastnější nebo šikovnější, dokázal terč shodit do sněhu. Vítěz šel pro svou trofej, už bez velkého zájmu potom, co dosáhl úspěchu, a pak stál a pohupoval s ní v ruce, zatímco ostatní děti se daly do bouřlivé hádky, co budou dělat dál, a jako hejno sluk se náhle zvedly a upalovaly přes trávu k poli.

Vítěz se je chystal následovat, ale nespěchal, věděl, že se zastaví stejně rychle, jako se daly na útěk, a že se k nim může připojit, jakmile se mu zachce. Cadfael udělal pár kroků, zastoupil mu cestu a chlapec se celkem ochotně zastavil, protože ho poznal. Bystrý chlapec, synek rychtářovy sestry. Měl okouzlující, nevyzpytatelný úsměv.

„Co to máš, Eddi?“ zeptal se Cadfael a ukázal bradou na pohupující se čapku. „Mohu se podívat?“

Chlapec mu ji ochotně, lhostejně podal. Určitě si s ní hrají už několik dní a omrzela je. Její místo brzy zaujme jiná nalezená hračka a nikdo ji nebude postrádat. Cadfael ji obracel v rukou a všímal si, jak je kroucená šňůrka, jež tvořila lem, na jedné straně zcela utržená a volně visí. Když ji natáhl, chyběl ještě kousek, snad na malíček dlouhý, a šev dvou dílů tvořících kruh byl u ztraceného kousku šňůrky rozpáraný. Bylo to kvalitní černé sukno, pečlivě šité, a šňůrka byla z ručně spletené vlny.

„Kde jste to našli, Eddi?“

„V mlýnském rybníku,“ hbitě odpověděl chlapec. „Někdo ji zahodil, že byla roztrhaná. Šli jsme se tam brzo ráno podívat, jestli je rybník zamrzlý, ale nebyl. Zato jsme našli tohle.“

„Které ráno to bylo?“

„Na Boží hod. Sotva se rozednívalo.“ Chlapec se tvářil vážně a vzorně, neproniknutelně, jak to chytré děti dovedou.

„Kde v rybníku? U mlýna?“

„Ne, šli jsme tou druhou cestičkou, kde je mělko, protože tam zamrzá nejdřív. Na druhé straně tomu brání proud od náhonu.“

To ano, byl to dostatečný proud, aby udržel volný kanál, dokud rybník nezamrzne celý, a tentýž proud by strhl něco lehkého jako tato čapka na druhou stranu a zanesl na mělčinu.

„Chytila se tam v rákosí?“

Chlapec pokojně přisvědčil.

„Ty víš, čí je, Eddi, vid?“

„Kdepak, pane,“ usmál se Eddi krátce a bezelstně. Cadfael si vybavil, že patřil mezi nešťastníky, kteří se učívali číst u otce Adama a po jeho smrti padli do méně trpělivých rukou. A ukřivděné, ublížené děti nebývají milosrdné ke svým trapičům.

„To nic, synku. Už ji nepotřebuješ? Nechal bys mi ji? Přinesu ti na oplátku k otci pár jablek. A můžeš na ni zapomenout.“

„Ano, pane,“ opáčil chlapec, otočil se a bez ohlédnutí odběhl, rád, že se zbavil své trofeje a přítěže.

Cadfael stál, díval se na tu otrhanou věcičku, nyní vlhkou a potemnělou teplem rukou, ale dosud ztvrdlou a na krajích ojíněnou. To se otci Ailnothovi vůbec nepodobá, že by se nechal vidět v čapce s utrženou šňůrkou a popáraným švem! Pokud ovšem byla v tom stavu, když ji měl na sobě. Od Božího hodu si s ní pohazovali a mohla přijít k úhoně kdykoli od chvíle, kdy ji vylovili ze zmrzlého rákosí, kam ji zanesl proud od náhonu, zatímco tělo, k němuž patřila, bylo postupně odstrčeno stranou pod převislý břeh.

A nezapomnělo se ještě na něco, stejně jako na tu čapku? Ještě něco, co měli hledat a ani na to nepomysleli? Něco v pozadí Cadfaelovy mysli se domáhalo pozornosti, ale ne a ne se to vynořit.

Strčil čapku do mošny a vrátil se ke knězovu domu. Na zaklepání mu otevřela Diota, upravená a vyrovnaná, jako obvykle v černém. Pohotově ustoupila, bez úsměvu, ale pohostinně, a pokynem ho pozvala do teplého pokojíku, mdle osvětleného nahnědlým světlem ze dvou malých oken, do jejichž okenic byly vsazeny tenké rohovinové pláty. Na hliněném ohništi uprostřed místnosti vesele plápolal oheň ze dřeva a na polštářované lavici vedle seděla pozorná a mlčící mladá žena. Po vstupu z jasného světlají hned nepoznal.

„Přišel jsem se jen zeptat, jak se vám daří,“ vysvětlil Cadfael, jakmile se za ním zavřely dveře, „a podívat se, jestli na své odřeniny ještě něco nepotřebujete.“

Diota před něho předstoupila, aby se na ni mohl podívat, a obvykle vážnou a úzkostnou tvář přeletěl stín úsměvu. „To od vás bylo laskavé, bratře Cadfaele. Je mi úplně dobře, děkuji. Vidíte, rána se zahojila.“

Poslušně natočila poraněný spánek ke světlu a dovolila mu, aby si prohlédl zežloutlou modřinu a malou zaschlou jizvičku.

„Ano, je to dobré a nezůstane vám žádná stopa. Ale být vámi, ještě bych si to pár dní mazal, protože v tomhle mraze kůže snadno vysychá a praská. Hlava vás nebolela?“

„Ne.“

„To jsem rád. Tak já si zase půjdu po svých a nebudu vás rušit, protože vidím, že máte návštěvu.“

„Ale kdepak,“ vyskočila návštěvnice hbitě z lavice, „už jsem byla na ochodu.“ Přistoupila a zvedla ke světlu oblou mladistvou tvář se širokým čelem, jemně se zužující k odhodlané bradě. Vyzývavé, daleko od sebe posazené oči, modré jako zvonky, upřely na Cadfaela přímý pátravý pohled. „Jestli opravdu musíte jít,“ pravila Sanan Berni?resová s klidnou sebedůvěrou panovačného dítěte, „půjdu s vámi. Čekala jsem na příhodnou chvíli, kdy si s vámi budu moci promluvit.“

Takovému děvčeti se nedalo říci ne. Diota se ji nepokoušela držet a bratr Cadfael by se rozpakoval ji odmítnout, i kdyby chtěl. I zákon by mohl prohrát, pomyslel si s pobaveným obdivem, kdyby narazil na vůli Sanan Berni?resové. Vzhledem k tomu, co se všechno zběhlo, bylo takové střetnutí docela možné, ač snad ještě vzdálené, ale ji by nic takového neodradilo.

„Bude mi velkým potěšením,“ řekl. „Je to pár kroků — ale třeba budete potřebovat ještě nějaké kuchyňské koření? Mám ho velikou zásobu, můžete si přijít vybrat.“

Oplatila mu velmi bystrým pohledem, najednou se jí udělaly ve tvářích dolíčky, a aby zakryla smích, honem se obrátila k Diotě, objala ji a políbila na hubenou tvář jako vlastní dcera. Pak si přehodila plášť a první vykročila do uličky. Větší část cesty ven na Předklášteří šli mlčky.

„Víte, proč jsem přišla za paní Hammetovou?“ zeptala se nakonec.

„Samozřejmě ze ženského soucitu s její ztrátou,“ opáčil Cadfael. „Se ztrátou a osamělostí — ještě je tu vlastně cizí…“

„Ale nechte toho!“ řekla Sanan bez okolků. „Pro toho kněze pracovala, asi to byl pro vdovu zajištěný život, ale že by to pro ni byla ztráta…? Ačkoli osamělá asi je.“

„Nemluvil jsem o otci Ailnothovi,“ opravil ji Cadfael.

Vrhla na něj další přímočarý pohled překvapivě modrých očí a zamyšleně vzdychla. „Ano, pracoval jste s ním, znáte ho. Řekl vám přece, že byla jeho chůva, ne příbuzná? Ve svém manželství děti nikdy neměla, je jí drahý jako vlastní syn. Já… taky jsem s ním mluvila, náhodou. Však víte, že poslal otčímovi vzkaz. To dnes ví každý. Byla jsem na něj zvědavá, to je všechno.“

Došli až k bráně opatství. Stála váhavě a dívala se na zem.

„Každý teď říká, že to on — Ninian Bachiler — zabil otce Ailnotha, protože ho kněz chtěl vyzradit šerifovi. Věděla jsem, že se jí to muselo donést. Věděla jsem, že bude sama, bude mít o něho strach, teď když uprchl a jde mu o život — teď mu přece opravdu jde o život!“

„Tak jste jí přišla dělat společnost a uklidnit ji. Pojďte do zahrady. Jestli máte všechno koření, které potřebujete, určitě si vymyslíme jiný důvod. Neuškodí, když budete mít něco na kašel, který může za týden za dva přijít.“

Vzhlédla s náhlým úsměvem. „To samé, co jste mi dal, když mi bylo deset? Tolik jsem se změnila, že byste mě asi nepoznal. Mám tak výborné zdraví, že vás potřebuji jen jednou za sedm osm let.“

„Pokud mě potřebujete právě teď,“ prohodil Cadfael a zamířil přes nádvoří k zahradě, „tak to stačí.“

Skromně, se sklopenýma očima ho následovala tímto královstvím mužů a v bezpečné samotě dílny se nechala pohodlně usadit s nohama k ohřívadlu, než zase nabrala dech a pokračovala v řeči, nyní volněji, když všechny zvědavé uši zůstaly venku.

„Přišla jsem za paní Hammetovou, protože jsem měla strach, že teď, když je tak ohrožený, by mohla udělat něco pošetilého. Je Ninianovi úplně oddaná a v zoufalství by byla schopná všeho — všeho —, aby mu zajistila svobodu. Mohla by přijít i s nějakou šílenou historkou, kterou by obvinila sama sebe. Určitě by to pro něho udělala! Kdyby si myslela, že ho to zprostí vší viny, doznala by se k vraždě.“

„Tak jste přišla,“ doplnil Cadfael a tiše přecházel po svém soukromém světě, aby jí ponechal iluzi, že není bedlivě pozorována, „prosit ji, aby byla zticha a klidně vyčkávala, protože on je ještě na svobodě a nic mu bezprostředně nehrozí. Je to tak?“

„Ano. A jestli za ní ještě půjdete nebo ona přijde za vámi, prosím vás, řekněte jí to taky. Nedovolte, aby si nějak uškodila.“

„To on vás za ní poslal?“ zeptal se Cadfael přímo.

Nebyla ještě zcela připravená vyjít s pravdou ven, přestože se jí tváří mihl úsměv. „Prostě to vím — chápu, jakou o ni musí mít starost. Byl by rád, kdyby věděl, že jsem s ní mluvila.“

Za pár hodin to vědět bude, pomyslel si Cadfael. Kampak ho asi schovala? V Shrewsbury nebo v okolí jsou možná bývalí sloužící jejího otce, lidé, kteří by pro Berni?resovu dceru udělali hodně.

„Vím,“ ozvala se pomalu a slavnostně Sanan, bedlivě sledujíc Cadfaelovy pohyby, „že jste Niniana odhalil ještě předtím, než ho můj nevlastní otec zradil. Vím, že vám otevřeně řekl, kdo je a co má v plánu, a vy jste řekl, že nemáte nic proti žádnému poctivému člověku z jedné ani druhé strany a že mu nijak neublížíte. A až doteď jste jeho tajemství zachoval, i když už to tajemství není. Důvěřuje vám a já jsem se rozhodla, že vám taky budu důvěřovat.“

„Ne,“ kvapně ji přerušil Cadfael, „nic mi neříkejte! Dokud netuším, kde teď je, nikdo to ze mě nemůže vytáhnout a mohu s dobrým svědomím prohlašovat, že nic nevím. Mám rád statečné chlapce, i když jsou k vlastní škodě trochu zbrklí. Říkal mi, že jeho jediným cílem teď je dostat se za každou cenu k císařovně a nabídnout jí své služby. Má právo je nabídnout, komu chce, a přeji mu šťastnou cestu a dlouhý život. Takový ztřeštěnec si zaslouží, aby při něm stálo štěstí.“

„Já vím,“ usmála se a zčervenala, „moc rozvážný není…“

„Rozvážný? Ten ani neví, co to slovo znamená! Napsat takový dopis, úplně otevřený, podepsaný vlastním jménem a vysvětlující, kde a pod jakým přestrojením se dá najít! Ne, neříkejte mi, kde je, ale ať jste ho schovala kdekoli, dávejte na něj pozor, protože člověk neví, jakou bláznivinu ztropí příště.“ Mezitím plnil malou lahvičku, aby jí dal slušné odůvodnění, proč vychází z jeho herbária. Ucpal ji dřevěnou zátkou a hrdlo ovázal kouskem pergamenu. Pak ji obalil plátnem a vložil do jejích rukou. „Tady máte své povolení ke vstupu do těchto prostor, dámo. A radím vám, abyste ho co nejrychleji dostala pryč.“

„Ale on nepůjde,“ vzdychla, ale spíš pyšně než rozzlobeně, „dokud se ta věc nevyřeší. Nehne se, dokud nebude vědět, že je Diota v bezpečí. A musí se leccos připravit — sehnat prostředky…“ Odhodlaně se vztyčila, pohodila hnědou hlavou a rázně zamířila ke dveřím.

„Především bude potřebovat,“ řekl za ní zamyšleně Cadfael, „dobrého koně.“

Zprudka se ve dveřích otočila a zářivě se na něj usmála. Zahodila všechnu opatrnost.

„Dva koně!“ zašeptala vítězoslavně. „I já jsem na straně císařovny. Pojedu s ním!“

[IX]

Cadfael byl celý den nesvůj. Na jedné straně ho pronásledovaly pochybnosti ohledně Sananina odhalení, na druhé mu v pozadí mysli ustavičně bzučel nějaký komár a tvrdil, že mu uniklo zmizení jednoho předmětu, který měli u Ailnotha hledat, a že mu stejně dobře mohlo uniknout ještě něco. Určitě měl na něco pomyslet, něco, co by mohlo věc osvětlit, jen kdyby si dokázal vybavit, co to je, a jít to opožděně hledat.

Mezitím plnil své povinnosti až do nešpor a večeře v refektáři a marně se snažil soustředit na žalmy pro tento třicátý prosincový den, šestý ve vánoční oktávě.

Cynric měl s oblevou pravdu. Přicházela plaše a zdráhavě, ale uprostřed odpoledne už byla zřetelně na cestě. Stromy shazovaly cinkavý filigrán námrazy a trčely neúprosně černě proti nízkému nebi. Bělost pod okapy prorážely kapky a dělaly tam malé černé neštovičky a z poprašku sněhu začínala vyvstávat čerň cest a zeleň trávy. Do rána možná půjde na chráněném místě u klášterní zdi otevřít zem pro hrob otce Ailnotha.

Cadfael pečlivě prozkoumal čapku a mnoho z ní nevybádal. Přesto ho rozčilovala prostě proto, že na ni nevzpomněl, když se našlo tělo. Její poškození naznačovalo souvislost s ranou do hlavy, ale zároveň jí protiřečilo, protože v tom případě by čapka určitě dopadla na zem, když byla rána zasazena. Je pravda, že útočník mohl čapku snadno hodit do vody za knězem, ale všiml by si jí ve tmě, a kdyby ano, dokázal by ji určitě najít? Malý černý předmět v trsnaté trávě ještě nezbělelé jinovatkou — ten není snadno vidět a člověk sotva vzpomene, že je příliš nebezpečný, aby ho po vraždě nechal ležet. Kdo bude potmě hmatat v drsné trávě, když právě zabil člověka? Jeho jediné pomyšlení bude dostat se co nejrychleji pryč.

Ano, jestliže Cadfaelovi unikla tahle jedna věc, mohla mu uniknout — a nějaký čertík mu říkal, že unikla — jiná, stejně důležitá! A jestli mu unikla, ještě tam u mlýna leží, buď na břehu, nebo ve vodě, nebo dokonce přímo ve mlýně. Hledat ji jinde nemá smysl.

Do večerní zbývala ještě hodina a většina bratrů ji rozumně trávila v ohříváme, aby vyhnali chlad z kostí. Bylo bláhové chodit v tuhle hodinu potmě k mlýnu, ale Cadfael se tomu přesto nemohl ubránit, jeho mysl byla tím místem tak zaujatá, jako by mu samotné okolí rybníka, mlýn a osamělá noc mohly přiblížit štědrovečerní události a popostrčit jeho paměť, aby si vybavila ztracený dílek. Přešel velké nádvoří ke koutku u špitálu, odkud vedla branka v klášterní zdi přímo k mlýnu.

Měsíc nesvítil a hvězdy jen probleskovaly, a tak venku stál, dokud si jeho oči nezvykly na noc a obrysy věcí nevystoupily ze tmy. Drsná tráva na louce, tmavá hmota mlýna napravo, přímo před ním na nároží budovy dřevěný můstek přes náhon k převislému břehu rybníka. Stoupl na něj a jeho kroky zřetelně, dutě zazněly na prknech. Pak přešel úzký pruh trávy ke břehu. Pod ním se rozevřela vodní plocha, bledá, olověně ztuhlá, tu a tam s ploškami nezamrzlé vody obkrouženými poloroztálým ledem.

Nepohybovalo se tam nic než on sám, ani větřík nezavál mezi ohebnými holými pruty ořezaných vrb, trčících nalevo od něho podle břehu. Tam, o pár metrů dál u nejbližšího pahýlu, seříznutého do výše boků a naježeného proutky připomínajícími vlasy na hlavě zděšeného obra, pracně provlekli Ailnothovo tělo pod vymletým břehem a vytáhli je tam, kde se louka k strouze od náhonu svažovala mírněji.

Ve vzpomínkách mu jasně vyvstávala každá podrobnost toho rána, ale nevrhala žádné světlo na to, co se stalo v noci.

Obrátil se zády k vysokému břehu a přešel můstek nazpět, pak ze záhadného důvodu pokračoval kolem mlýna a dolů po svažujícím se břehu k velkým dveřím, kudy se dovnitř nosilo obilí. Dveře uzavírala jen závora na vnější straně, a ta, jak nejasně viděl ve slabém svitu vyběleného dřeva, byla odtažená. Kus výš byla dvířka umožňující rychlý přístup k brance v klášterní zdi. Ta se dala zavírat zevnitř. Ale proč by byla odtažená ta těžká závora? Ledaže by tam někdo vstoupil zvenčí.

Cadfael sáhl na zavřené, ale nezajištěné dveře, na šířku ruky je pootevřel a znehybněl s uchem na štěrbině. Uvnitř bylo ticho. Otevřel trochu víc, tiše proklouzl dovnitř a dveře za sebou opatrně zavřel. V chřípí ho zalechtala teplá vůně mouky a zrní. Měl ostrý čich jako lovecký pes a potmě se na něj spoléhal. Byl tu ještě nějaký pach, slaboučký a důvěrně známý. Ve vlastní dílně si jej neuvědomoval, protože tam byl stále přítomný, ale všude jinde se zvláštní naléhavostí dráždil jeho vědomí jako nějaký ukradený majetek, a k tomu cenný, který se mu neměl co ztrácet. Člověk nemůže pobýt v dílně prosycené vůní po léta sušených bylin a neodnést si ji na šatech. Cadfael ztuhl se zády opřenými o zavřené dveře a čekal.

K uším mu dolehl nepatrný pohyb, jako když noha stoupne do prachu a plev, kde se neubrání zašustění, i kdyby šlapala sebeopatrněji. Někde nad ním, v horním patře. Takže průlez je otevřený a někdo se nad ním naklání a opatrně mění polohu, aby skočil dolů. Cadfael se vstřícně posunul tím směrem, aby ho povzbudil. V příštím okamžiku za něj hladce dopadlo něčí tělo, okolo krku se mu sevřela paže, přitiskla ho dozadu k útočníkovi, zatímco druhá do objala kolem prsou a paží a znemožnila mu pohyb. Volně stál v tom dvojím sevření a dál klidně dýchal.

„Neprovedl jsi to špatně,“ řekl vcelku pochvalně. „Ale nemáš čich, synku. K čemu jsou čtyři smysly bez pátého?“

„Myslíte?“ dechl mu do ucha Ninianův hlas, rozechvěný potlačovaným smíchem. „Vkročil jste do dveří jako závan zpod střechy vaší dílny, takže jsem byl okamžitě zpátky u oleje, který jsem musel opustit. Doufám, že jsem mu neublížil.“ Pevné a silné ruce Cadfaela k sobě přitiskly, jemně ho pustily a otočily si ho na vzdálenost paží, jako by si ho chtěl mladík prohlédnout tam, kde bylo stěží světlo na to, aby viděl obrys, stín. „Byl jsem vám dlužen postrašení. Když jste pootevřel ty dveře, k smrti jsem se vyděsil,“ vyčetl mu Ninian.

„Mně taky nebylo docela volno, když jsem viděl tu odstrčenou závoru. Chlapče, příliš riskuješ. Pro Pána Boha a pro Sanan, co tu děláš?“

„Na to bych se mohl ptát já vás,“ odsekl Ninian, „a asi bych dostal stejnou odpověď. Odvážil jsem se sem, abych se podíval, jestli se tu ještě něco nenajde, i když po tolika dnech vlastně není proč. Ale jak může být někdo z nás klidný, dokud nebudeme vědět pravdu? Já vím, že jsem na něho ruku nevztáhl, ale to není žádná útěcha, když mi to všichni ostatní házejí na krk. Nerad bych odtud odcházel, dokud se neukáže, že nejsem žádný vrah, i kdyby nešlo o nic víc. Ale ono jde! Je tu Diota! Když se nebudou moct dostat na kobylku mně, jak dlouho to potrvá, než se obrátí proti ní, kdyby ne kvůli vraždě, tak pro zradu, že mi pomohla uniknout před pronásledováním na jihu a tady kryla mou vinu?“

„Jestli myslíš, že Hugh Beringar má s paní Hammetovou zlé záměry nebo že někomu dovolí, aby si ji vybral za oběť,“ ujistil ho Cadfael pevně, „tak na to můžeš zapomenout. Ale když už jsme tu oba a čas i místo jsou příhodné, můžeme si sednout někam do nejteplejšího koutku, který najdeme, a dát dohromady, co víme. Dvě hlavy třeba vymyslí víc než jedna. Měla by tu někde být hora pytlů — lepší než nic…“

Ninian už tu zjevně byl dost dlouho a už se tu vyznal, protože vzal Cadfaela za paži a s důvěrou ho odtáhl do kouta, kde byla u dřevěné stěny naskládána hromada čistých hrubých pytlů. Uvelebili se tam těsně vedle sebe, aby se navzájem hřáli, a Ninian přes oba přetáhl silný plášť, který se určitě nikdy nevyskytoval v Benetově vlastnictví.

„Takže,“ začal Cadfael bez dalšího otálení, „nejdřív ti musím povědět, že jsem dopoledne mluvil se Sanan a vím, co máte v plánu. Asi ti to také řekla. Oba se mi tak napůl svěřujete, a jestli vám mám být co platný, aby se skoncovalo s tou protivnou záležitostí, která vás tu drží, radši se mi svěřte se vším. Nevěřím, že jsi vinen knězovou smrtí a nemám vůbec žádný důvod se ti stavět do cesty. Věřím ale, že o tom, co se tu noc sběhlo, víš víc, než jsi řekl. Pověz mi i zbytek, abych věděl, jak na tom opravdu jsme. Ty jsi tady u mlýna byl, vid?“

Ninian mocně a žalostně vzdychl a jeho dech na okamžik zahřál Cadfaelovi tvář. „Byl. Musel jsem přijít. Od Giffarda jsem nedostal jinou odpověď než tu, že zprávu dostal a pochopil. Nemohl jsem nijak zjistit, jestli míní přijít. Ale přišel jsem dlouho předem, abych si to tu obhlédl a našel si koutek, kam bych se schoval, dokud neuvidím, co se bude dít. Zůstal jsem stát v brance ve zdi opatství, abych viděl na každého, kdo by šel. Musel jsem si pořádně přispíšit, abych se schoval za zeď nemocnice, když tudy procházel mlynář na půlnoční, to vám povím, ale pak už jsem to tam měl celé pro sebe a mohl jsem hlídat pěšinu.“

„A přišel Ailnoth.“

„Přiřítil se po pěšině jako kulový blesk. Bylo tma, ale nedal se s nikým splést, měl chůzi jako nikdo jiný. Nebyl sebemenší důvod, aby se tam v tu dobu objevil, ledaže by vyčenichal, co mám v úmyslu, a chtěl něco provést. Rázoval tam a zpátky, kolem mlýna a po břehu, a dupal, jako když kocour tluče ocasem. A já dostal strach, že jsem s sebou strhl do bláta druhého člověka, a musel jsem se pokusit ho z toho nějak dostat, i kdybych sám uvázl až po krk.“

„Co jsi tedy udělal?“

„Bylo ještě brzo, nemohl jsem přece nechat Giffarda, aby nic netuše přišel na schůzku. Nevěděl jsem, jestli hodlá přijít nebo ne, ale mohl přijít, a to jsem nesměl riskovat. Upaloval jsem zpátky přes nádvoří a branou ven a zalezl jsem do křoví u konce mostu. Kdyby chtěl přijít, musel by jít z města. Nevěděl jsem ani, jak vypadá, i když jsem od jiných znal jeho jméno a příslušnost. Myslel jsem si ovšem, že z města v tu hodinu půjde málokdo a že bych to mohl risknout a oslovit někoho, kdo by odpovídal jeho věku a postavení.“ „Jenže Ralph Giffard už přes most přešel,“ ozval se Cadfael, „dobře o hodinu dřív. Navštívil kněze a poslal ho horempádem za tebou k mlýnu, ale to jsi těžko mohl vědět. Počítám, že už byl zpátky doma, když jsi ho vyhlížel z křoví. Neviděl jsi jít kolem někoho jiného?“

„Jen jednoho, a ten byl příliš mladý, chudý a prostý vzhledem i oblečením, než aby to mohl být Giffard. Sel přímo po Předklášteří a zahnul do kostela.“

Asi Centwin, pomyslel si Cadfael — zaplatil dluh, aby měl klidnou a osvobozenou mysl a nebyl nikomu nic dlužen, když jde slavit Kristovo narození. Kdyby se ukázalo, že mu Ninian může být svědkem, bylo by to pro něj štěstí a jasně by to ukázalo, že jeho vlastní hořký dluh zůstal nesplacen.

„A ty?“

„Počkal jsem, dokud nebylo jasné, že Giffard nepřijde — určená hodina už minula. Pak jsem si pospíšil zpátky, abych stihl půlnoční.“

„A tam ses potkal se Sanan.“ Cadfaelův úsměv nebylo ve tmě vidět, ale bylo jej znát na hlase. „Nebyla tak hloupá, aby chodila k mlýnu, protože si stejně jako ty nemohla být jistá, jestli nevlastní otec schůzku nebude chtít dodržet. Věděla ovšem, kde tě najde a byla rozhodnuta vyslyšet prosbu, kterou Giffard raději odmítl. Vzpomínám si také, že se předem postarala, aby si tě mohla dobře prohlédnout. Sám jsi mi to řekl. Třeba se přece jen budeš hodit za páže pro dámu. Po troše vybroušení!“

V tlumících záhybech pláště zaslechl Ninianův tichý smích. „Ten první den mě ani nenapadlo, že by z toho mohlo něco být. A teď, vidíte — za všechno vděčím jí. Nedala se odbýt… Viděl jste ji, mluvil jste s ní, víte, jak je skvělá… Cadfaele, musím vám říct — pojede do Gloucesteru se mnou, zaslíbila se mi pro manželství.“ Říkal to tiše a slavnostně, jako by už stál u oltáře. To bylo poprvé, kdy u něho Cadfael pozoroval uctivou bázeň před jinou osobou.

„Je to velmi statečná dáma,“ řekl Cadfael pomalu, „a dobře ví, co chce, a já bych proti její volbě neřekl ani slovo. Ale, chlapče, je správné dovolit jí, aby to pro tebe udělala? Neopouští majetek, rodinu, všechno? Uvažoval jsi o tom?“

„Uvažoval a naléhal na ni, aby to taky zvážila. Kolik toho víte o její situaci, Cadfaele? Nemá žádnou půdu, kterou by opustila. Otci byl statek po obléhání města zabaven, protože podporoval FitzAlana a císařovnu. Její matka zemřela. Nevlastní otec — nemůže si na něho stěžovat, vždycky se o ni staral, jak mu velela povinnost, ale ne rád. Má syna z prvního manželství, který po něm bude dědit, a bude až moc rád, když bude mít statky nerozdělené a nebude jí muset dávat věno. Po matce ale má pěknou hromádku klenotů, které jsou nesporně její. Říká, že odchodem se mnou nic neztrácí a získává to, co na světě nejvíc chce. Já ji opravdu miluju!“ vyhrkl Ninian s dojemnou vágností. „Vydobudu pro ni místo, jaké si zaslouží. Dokážu to. Udělám to.“

Ano, uvážil Cadfael, když se to tak vezme, možná že nepořídila tak špatně. Giffard sám ztratil některé pozemky za svou podporu císařovny, není divu, že chce, aby všechno, co mu zbylo, připadlo synovi. Možná že to bylo víc kvůli synovi než kvůli sobě, že nyní tak nelítostně přeťal všechna zbylá pouta oddanosti ke své bývalé paní a dokonce se pokusil vykoupit si bezpečnost na úkor svobody tohoto chlapce. Lidé dělají věci, které jsou vzdálené jejich přirozenosti, když jsou deformováni okolnostmi. Děvče na první pohled poznalo dobrého chlapce, budou se k sobě hodit.

„Z celého srdce vám přeji šťastnou cestu přes Wales,“ řekl. „Budete na cestu potřebovat koně. To už je zařízeno?“

„Máme je, sehnala je. Jsou ustájeni tam, kde se schovávám,“ řekl upřímný a neuvažující Ninian, „kousek od —“

Cadfael mu rychle položil ruku na ústa. Ve tmě to dalo práci, ale umlčel ho už překvapivostí svého gesta. „Ticho, nic mi neříkej! Je lepší, když nebudu vědět, kde jsi nebo kde jsi sehnal koně. Když něco nevím, nemůže nikdo očekávat, že to povím.“

„Jenže já odtud nemohu,“ řekl Ninian pevně, „dokud nade mnou visí ten stín. Odmítám, aby se na mě tady nebo kdekoli jinde vzpomínalo jako na uprchlého vraha. Tím spíš nemohu odejít, visí-li takový stín nad Diotou. Už teď jsem jí dlužný víc, než mohu zaplatit. Než odjedu, musím se ujistit, že je v bezpečí a pod ochranou.“

„To ti dělá čest a musíme se všemi prostředky pokusit o řešení. Jak se zdá, právě o to jsme se dnes večer oba pokoušeli, ale moc se nám to nevedlo. Neměl by ses pomalu vrátit do úkrytu? Co kdyby ti Sanan něco vzkázala a tys tam nebyl?“

„A co vy?“ odsekl Ninian. „Co kdyby převor Robert udělal obchůzku po dormitáři a nenašel vás tam?“

Společně vstali a odmotali ze sebe plášť. Sykavě se nadechli ledového vzduchu.

„Neřekl jste mi,“ prohodil Ninian, když otvíral těžké dveře do šera venku, jaká myšlenka vás to sem dnes večer přivedla — i když jsem rád, že vás přivedla. Nelíbilo se mi, že bych vás měl opustit beze slova. Mě jste ale sotva hledal! Co jste tu doufal najít?“

„To kdybych věděl. Dnes ráno jsem natrefil na hejno kluků. Hráli si ve sněhu s černou čapkou, která určitě patřila Ailnothovi, protože ji chlapci našli tady na mělčině rybníka v rákosí. Já přece ten večer viděl, že ji má na hlavě, a úplně jsem na tu maličkost zapomněl. Od té doby ve mně celý den hlodá, že jsem si na něm všiml ještě něčeho, a ani to jsem pak dlouho nepostrádal a nehledal. Snad jsem sem ani nešel s velkou nadějí, že něco najdu. Spíš jsem doufal, že se mi to tady vybaví. Už se ti někdy stalo, že jsi vstal a šel něco dělat, a pak úplně zapomněl, co to mělo být?“ zeptal se. „A musel jsi jít zpátky na místo, kdes na to prvně pomyslel, aby se ti to vybavilo? Kdepak, na to jsi ještě moc mladý, protože u tebe pomyslet na něco znamená to udělat. Ale zeptej se dědků jako já, ti se k tomu přiznají všichni.“

„A ještě se vám to nevybavilo?“ zeptal se Ninian s jemnou soustrastí se starými a zapomnětlivými.

„Ne. Ani tady. Tobě se vedlo líp?“

„Byla chabá naděje, že najdu to, kvůli čemu jsem přišel,“ posteskl si Ninian, „přestože jsem riskoval a přišel ještě před úplným setměním. Ale aspoň jsem věděl, co jdu hledat. Byl jsem přece s Diotou při tom, když jste ho na Boží hod přinesli, a nenapadlo mě, co schází, teprve později. Je to koneckonců věc, která se mohla snadno zatoulat, ne jako šaty, které měl na sobě. Ale věděl jsem, že to u sebe měl, když sem přidusal a dloubal do země. Šel jsem s ním přes půl Anglie, takže jsem to moc dobře znal: tu velkou hůl, co se s ní tak rád rozháněl — ebenovou, sahala mu až k lokti, rukojeť měla z jeleního parohu — tu jsem šel hledat. A někde tu pořád ještě musí být.“

Mezitím vyšli na nízký břeh, kde nyní mezi potrhaným sněhem prosvítaly vlhké tmavé skvrny. Nelesklá, bledá hladina vody se táhla do dálky k tmavému svahu protějšího břehu. Cadfael náhle zůstal stát a zíral přes bledou plochu v užaslém osvícení.

„To je ono!“ řekl vděčně. „To je ono! Dítě, to je ta bludička, kterou jsem celý den honil. Běž zpátky do úkrytu, hezky tam seď a pátrání už přenech mně. „Rozlouskl jsi za mne mou hádanku.“

Do rána polovička sněhu roztála a ztratila se a Předklášteří vypadalo jako pruh potrhané a prošoupané krajky. Kameny na velkém nádvoří se vlhce a temně leskly a na hřbitově východně od kostela rozrýval Cynric drny na hrob otce Ailnotha.

Cadfael se z posledního kapitulního shromáždění toho roku vrátil se silným pocitem, že onoho dne toho končí víc než starý rok. Zatím nepadlo ani slovo o tom, kdo má nastoupit na faru svatého Kříže, a nepadne, dokud nebude Ailnoth bezpečně pod zemí se všemi náležitými obřady a s tolikým truchlením, na jaké se dohromady zmůže bratrstvo a farnost. Příští den, zrod nového roku, bude svědkem pohřbu krátké tyranie, na niž se brzy vděčně zapomene. Bože, pošli nám nějakou pokornou duši, myslil si Cadfael, která se považuje za stejně omylnou jako její stádo a skromně pracuje na tom, aby sebe i je chránila před pádem. Když se dva pevně drží jeden druhého, stojí a nevrávorají, ale ustoupí-li jeden stranou, druhému snadno uklouznou nohy. Lepší kulhavá opora než pevná skála, jež provždy zůstává mimo dosah natažené ruky.

Cadfael zamířil k brance ve zdi a prošel na břeh mlýnského rybníka. Stál na kraji převislého břehu mezi ořezanými vrbami a místem, kde našel Ailnothovo tělo. Rybník se napravo od něj rozšiřoval v rákosnatou mělčinu a nalevo se postupně zužoval v hlubší strouhu, která vracela vodu zpátky do potoka a krátce nato do Severnu. Tělo se asi do vody dostalo pár metrů vpravo a proud od náhonu je dostrkal sem pod břeh. Čapka se našla v rákosí, někde, kam se dá dosáhnout z pěšiny na protějším břehu. Byla malá, lehká, takže plynula s proudem, dokud ji rákosí nebo nějaká větev či smetí ve vodě nezastavily. Kam to však zaneslo těžkou ebenovou hůl, když mu buď vyletěla z ruky po úderu, nebo ji někdo odtud hodil za ním? Buď ji to odneslo stejným směrem jako tělo, a pak může být hluboko potopená někde v úžící se strouze, nebo jestliže padla na druhou stranu hlavního proudu od náhonu, dostala se jako čapka k protějšímu břehu. Rozhodně neuškodí tu mělkou mísu obejít a poohlédnout se tu.

Opět přešel můstek nad náhonem, obešel mlýn a sestoupil ke kraji vody. Nebyla tam žádná skutečná stezka, zahrady tří domů sbíhaly skoro až na kraj břehu, kde se dalo právě tak projít po pruhu trávy. Kousek byla pěšina ještě nad úrovní vody a trochu podemletá, pak postupně klesala k prvním porostům rákosí. Šel trsnatou trávou a kolem každé šlápoty vyvěrala voda. Prošel pod mlynářovým stavením a zahradou, pod chatrčí, kde bydlela hluchá stařena a její hezká nepořádná služtička, a pak od posledního domu trochu uhnul po okraji rozlehlé mělčiny. Stříbřitá voda probleskovala vybledlou zelení zimního rákosí, přestože se sem však nanesly a usadily listy, suché větvičky i ratolesti, nespatřil ani stopu po ebenové holi. Bylo tam ovšem vidět jiné opuštěné věci, rozbité nádobí, vyhozené střepy a děravý hrnec, který už nestál za správku.

Sel dál kolem širokého konce rybníka k pramínku vody, který přitékal zpod silnice, překročil jej a pokračoval pod zahradami druhé trojice opatských domků. Někde tady našli chlapci čapku, nechtělo se mu však věřit, že by tu našel i hůl. Buď ji už minul, nebo jestli zaletěla daleko do proudu od náhonu, musí ji hledat na opačné straně strouhy proti místu, kde se našlo tělo. Voda tam byla stále ještě dost široká, ale co padlo dál než doprostřed, mohlo snadno uvíznout na druhé straně.

Zastavil se a přemýšlel, rád, že si do té tající bažiny vzal vysoké boty. Kdyby se zeptal svého velšského přítele Madoga, převozníka mrtvých, dokázal by mu říci přesně, kde hledat. Madog tu však nebyl a čas byl drahý. Musí to zvládnout sám. Eben je těžký a hutný, ale přece jen je to dřevo a bude plavat. Nebude však plavat rovně, protože má rukojeť z paroží, takže někde musí trčet nad hladinu hrot tam, kde hůl uvázla. Nevěřil, že doplula až do potoka nebo do řeky. Zarytě pokračoval v chůzi. Na této straně vody byla vyšlapaná stezka, jež se postupně zvedla z bahniska a vedla ho po suchu kousek nad hladinou rybníka.

Dostal se na rovinu mlýna na druhé straně a minul svažující se proužky zahrad na této straně vody. Vrbový pahýl vzdorovitě zvedající svou zježenou hlavu byl právě naproti a upoutal jeho pohled. Přímo pod ním nalezli tělo, přimknuté k podemletému břehu.

Ještě tři kroky a našel, co hledal. Sotva viditelná ve škraloupu rozměklého ledu a mezi trčícími konečky travin, jen hrot vynořený nad hladinu, vězela ve vodě Ailnothova hůl. Uchopil ji zlehka za tenčí konec a vytáhl z vody. Nedala se zaměnit, stěží mohly existovat dvě úplně stejné. Černá, dlouhá, s okovaným bodcem a žlábkovanou rukojetí z paroží, připevněnou k holi opotřebovaným stříbrným páskem s tepaným vzorem, léty značně setřeným. Ať už vylétla oběti z ruky nebo byla hozena do vody později, musela dopadnout na tuto stranu hlavního proudu, a tak ji to vyneslo tady u travnatého okraje.

Z rukojeti kapal tající sníh a stékal po holi. Cadfael ji držel uprostřed. Otočil se zpátky a vrátil se kolem rákosnaté mělčiny k mlýnu. Ještě nebyl připraven podělit se o svůj poklad s nikým, ani s Hughem, dokud si jej zblízka neprohlédne a nevydobude z něj všechno, co mu bude moci sdělit. Nedělal si velké naděje, ale nemohl si dovolit pustit z ruky žádnou nápověď. Pospíšil si brankou v klášterní zdi, přes velké nádvoří, a zalezl do své dílny. Dveře nechal kvůli světlu otevřené, ale zapálil si také u ohřívadla dřevěnou louč a rozžehl lampičku, aby svůj úlovek prozkoumal.

Kus parohu dlouhý jako dlaň, světle hnědý, zbrázděný vlnovkami tmavší hnědi, byl těžký a vyblýskaný léty používání a jeho mírné zakřivení dobře sedlo do ruky. Stříbrný pásek byl na palec široký, a jak Cadfael opatrně hadříkem odsával vlhkost a držel rukojeť co nejblíž plamene, polosetřené ryté révové listy odrážely ve svých vypouklinách žluté světlo lampičky. Stříbro bylo opotřebováním tenké jako pavučina, a tak se poddávalo každému doteku, že se okraje místy odchlíply a byly ostré jako čepel nože. Cadfael se při osoušení kovu škrábl do prstu, než si uvědomil nebezpečí.

Tak tohle je ta hrozivá zbraň, jíž otec Ailnoth ztloukl nezbedné uličníky, kteří si házeli míčem o zeď jeho domu, a nepochybně s ní šťouchal do žeber nebo klepal do ramen nešťastné žáčky, kteří nebyli dokonale naučení. Cadfael jí ve světle lampičky pomalu otáčel a vrtěl hlavou nad hříchy ctnostných. Zatímco ji tak obracel, upoutal jeho zrak kratičký záblesk kapky, jež se otáčela dokola asi palec od stříbrného lemu. Ihned se zarazil, otočil hůl proti směru a lesklý korálek se zase ukázal. Nepatrná kapička, jež neulpěla na kovu, ale na jemném vlákénku, které kov zachytil, na něčem, co se objevovalo a mizelo v stříbřité křivce. Na koneček prstu si začal navíjet dlouhý prošedivělý vlas, vytahoval jej, dokud nezačal klást odpor tam, kde byl zachycen ostrou stříbrnou hranou. Ne jen jeden vlas, protože nyní se s ním povytáhl druhý, a třetí tvořil malý utažený kroužek, uvázlý v téže nepatrné trhlince.

Chviličku mu trvalo, než jez praskliny v dolním okraji pásku všechny vytáhl. Bylo jich celkem pět a k tomu pár zcuchaných konečků. Těch pět byly jemné vlasy, některé hnědé, některé zešedlé do stříbřitá, a dlouhé, příliš dlouhé na tonzuru, příliš dlouhé na muže, leda by nosil vlasy zanedbané a nestříhané. Pokud tam původně byla ještě nějaká stopa, krev, sedřená kůže nebo nitka z látky, voda je odplavila, ale tyto vlasy, pevně chycené v opotřebovaném kovu, zůstaly na místě, aby konečně vydaly svědectví.

Cadfael přejel opatrně rukou vzhůru po holi a na stříbře ucítil jehličkové bodnutí tří nebo čtyř ostrých prasklin. Do nejhlubší z nich bylo z něčí hlavy násilím vtaženo těch pět drahocenných vlasů. Ze ženské hlavy!

Diota mu přišla otevřít, a když poznala svého návštěvníka, jako by chviličku váhala, zda otevřít víc a pustit ho dovnitř, nebo stát na místě a zabránit delšímu hovoru tím, že ho nechá na prahu. Tvář měla ostražitou a pozdravila spíš rezignovaně než vlídně. Váhala však jen okamžik. Poddaně ustoupila zpátky do místnosti, Cadfael vešel za ní a zavřel před světem dveře. Bylo časné odpoledne, jasné denní světlo, a oheň v hliněném ohništi jasně planul a skoro nečadil.

„Paní Hammetová,“ řekl Cadfael, a mezi jejich obličeji byl sotva metr šerého teplého vzduchu. „Musím s vámi mluvit, a to, co vám řeknu, se dotýká i blaha Niniana Bachilera. Vím, že je vám drahý. Mám jeho důvěru, pokud mi to u vás pomůže. Ted seďte, poslouchejte mě a věřte, že to myslím dobře, vždyť nemáte na svědomí nic než srdečnou náklonnost. Bůh to jasně viděl dávno předtím, než mi k tomu dal klíč.“

Prudce se od něho odvrátila, avšak spíš vyrovnaně a odhodlaně než v překvapení a úleku, a posadila se na lavici, kde při jeho předešlé návštěvě seděla Sanan. Sedla si vzpřímeně, lokty těsně u boků a nohy pevně vedle sebe. „Víte, kde je?“ zeptala se tiše.

„Nevím, přestože mi to málem řekl. Buďte klidná, mluvil jsem s ním dnes v noci, je v pořádku. To, co vám musím říct, se týká vás a toho, co se stalo na Štědrý večer, když otec Ailnoth zemřel a vy… jste upadla na náledí.“

Byla si už jistá, že ví něco, co doufala utajit, ale nevěděla co. Mlčela, oči pevně upřené na jeho tvář, a nechala ho pokračovat.

„Upadla jste — ano! Jistě jste nezapomněla. Upadla jste na zledovatělé cestě a udeřila se hlavou o kamenný práh. Ránu jsem vám tenkrát ošetřil, včera jsem ji viděl zas a už se zacelila, ale modřinu je pořád ještě vidět, i jizvu, kde byla roztržená kůže. Teď si poslechněte, co jsem dnes ráno našel v mlýnském rybníku. Hůl otce Ailnotha, kterou proud odnesl na druhou stranu, a ve stříbrném pásku, kde se tenký kraj odchlípl a je drsný a ostrý, pět dlouhých vlasů, jako jsou vaše. Viděl jsem vaše vlasy zblízka, když jsem vám omýval ránu. Vím, že tam byly zpřelámané konečky. Teď si je mohu porovnat.“

Spustila hlavu do dlaní, dlouhé, upracované prsty pevně sevřely tvář a spánek.

„Proč schováváte obličej?“ řekl mírně. „Váš hřích to nebyl.“

Za chviličku zvedla neuplakanou tvář, zbledlou a ostražitou, a zpod rukou na něj upřeně pohlédla. „Byla jsem tu,“ řekla pomalu, „když přišel ten pán. Poznala jsem ho, věděla jsem, proč tu je. Proč by jinak chodil?“

„Ano, proč? A když odešel, kněz se vrhl na vás. Nadával vám, možná vás proklel jako spoluvinici na zradě, jako lhářku a podvodnici… Stačili jsme ho dost dobře poznat, abychom věděli, že nebyl milosrdný, nenaslouchal omluvám ani prosbám. Vyhrožoval vám? Vykládal vám, jak vašeho miláčka rozdrtí a vás pak s ostudou vyhodí?“

Narovnala se a důstojně řekla: „Kojila jsem ho z vlastních prsou, když se mé dítě narodilo mrtvé. Měl churavou matku, chudinku hodnou paní. Když teď ke mně přišel, bylo to, jako by ke mně přišel v nouzi vlastní syn. Myslíte, že mi záleželo na tom, co mi on — můj pán — může udělat?“

„To vám věřím. Když jste tu noc vyběhla za otcem Ailnothem, myslela jste jen na Niniana. Snažila jste se kněze odvrátit od jeho záměru napadnout ho a prozradit. Šla jste přece za ním, viďte? Musela jste za ním jít. Jak jinak bych byl z pásku jeho hole vytáhl vaše vlasy? Šla jste za ním, prosila ho a on vás uhodil. Vzal hůl jako klacek a udeřil vás do hlavy.“

„Držela jsem ho,“ pravila s kamenným klidem, „padla jsem na kolena v té zmrzlé trávě u mlýna a nechtěla jsem ho pustit. Prosila jsem ho, domlouvala, žebrala jsem o smilování, ale to on neměl. Ano, uhodil mě. Nesnesl, aby ho někdo držel a bránil mu, rozzuřilo ho to, snad by mě byl zabil. Aspoň jsem z toho v tu chvíli měla hrůzu. Tak jsem ho pustila a vstala. Bůhví, jak jsem od něho utekla. A pak už jsem ho živého nespatřila.“

„A neviděla jste tam a neslyšela nikoho jiného? Nechala jste ho tam zdravého a o samotě?“

„Říkám vám pravdu,“ potřásla hlavou. „Neviděla jsem ani neslyšela žádnou jinou duši, ani když jsem doběhla na Předklášteří. Neměla jsem ovšem jasný zrak ani sluch, v hlavě mi hučelo a byla jsem tak strašně zoufalá! První, co jsem si doopravdy uvědomila, byla krev, která mi tekla po čele, a to už jsem byla tady v domě, schoulená na podlaze u ohniště, třásla jsem se strachy a neměla ponětí, jak jsem se sem dostala. Utíkala jsem jako zvíře do svého doupěte, to bylo jediné, co jsem věděla. Ale jsem si jistá, že jsem cestou nikoho nepotkala, protože to bych se jistě byla ovládla, kráčela jako rozumná žena, pozdravila. Když musíte, dokážete to. Ne, potom, co jsem od něho utekla, nevím už nic. Celou noc jsem se strachem čekala, až se vrátí, věděla jsem, že mě neušetří, a děsila jsem se, že už udělal s Ninianem to nejhorší. Byla jsem si v tu chvíli jistá, že jsme oba ztraceni — že je všechno ztraceno.“

„Ale on nepřišel.“

„Nepřišel. Omyla jsem si hlavu, zastavila krev a bez naděje jsem čekala, ale nevrátil se. Nijak mi to nepomohlo. Strach z něho se změnil v strach o něho, vždyť co mohl dělat celou noc venku na mraze? I kdyby byl šel na hrad a zavolal stráže, nemohlo ho to zdržet tak dlouho. Ale nepřišel. Jen si představte, jakou jsem měla noc, beze spánku, tady v domě, v očekávání, co bude.“

„A nejhorší ze všeho,“ řekl jemně Cadfael, „byla asi obava, že se s Ninianem u mlýna po vašem útěku opravdu sešel a v Ninianových rukách přišel k špatnému konci.“

„Ano,“ přitakala vyprahlým šeptem a zachvěla se. „Mohlo se to stát. Takový smělý chlapec, ostouzený, obviněný, snad i napadený… Mohlo se to stát. Díky Bohu, že se to nestalo!“

,A ráno? Nemohla jste to déle nechat být nebo dovolit, aby poplach vyvolal někdo jiný. Tak jste přišla do kostela.“

,A vypověděla polovičku historie,“ kratičce, křivě se usmála jakoby v bolestné křeči. „Co jiného jsem mohla dělat?“

,A zatímco jsme šli kněze hledat, Ninian zůstal u vás a určitě vám pověděl, jak strávil noc. Nevěděl vůbec nic o tom, co se dělo po jeho odchodu od mlýna. Vy jste mu určitě druhou půlku svého příběhu pověděla, ale jeden ani druhý jste si nemohli nijak vysvětlit farářovu smrt.“

„Je to tak,“ přisvědčila Diota, „to přísahám. Ani tehdy, ani teď. Řekněte mi — co mám podle vás dělat?“

„Co? Prostě dělejte to, čím vás pověřil opat Radulfus, zůstaňte tady a udržujte dům připravený pro nového kněze, a důvěřujte jeho slibu, že nebudete opuštěná, když vás sem církev přivedla. Já musím mít svobodu použít to, co vím, ale udělám to tak, abych vám co nejmíň ublížil, a teprve až pochopím víc, než zatím chápu. Přál bych si, abyste mi mohla ještě trochu pomoci, ale to nevadí, pravda se stejně najde, nějaká cesta k ní vést musí. K mlýnu šli tu noc tři lidé,“ zastavil se Cadfael u dveří. „Ninian jako první, vy jako druhá. Kdybych tak věděl, kdo byl ten třetí!“

[X]

Cadfael byl sotva půl hodiny zpátky v dílně a teprve se začínalo stmívat směrem k nešporám, když za ním přišel Hugh, jak bylo jeho zvykem, kdykoli se přišel o něčem poradit s opatem. S sebou přinesl závan vlhkého, lezavého vzduchu a záchvěv větru, který možná teď, když tuhý mráz povolil, přinese další sníh, anebo možná odvane těžký mrak a do rána vyčistí oblohu.

„Byl jsem u otce opata,“ vysvětlil Hugh, posadil se na známou lavici u stěny a vděčně natáhl nohy k ohřívadlu. „Slyšel jsem, že zítra pochováváte toho kněze. Cynric mu vykopal hrob pěkně hluboký, jako by se bál, že vyleze, pokud na něm nebude ležet šest stop hlíny. Žel, pohřbíváme ho nepomstěného, protože nejsme o nic blíž pravdě o jeho vrahovi. Říkal jste hned na začátku, že Předklášteří bude slepé, hluché a němé. Člověk by myslel, že celá farnost byla ten Štědrý večer vylidněná, nikdo nepřizná, že byl venku, kromě toho, že spěchal do kostela, a ani jeden z nich neviděl na ulici jinou živou duši. Musel přijít někdo cizí, aby se aspoň slůvkem zmínil o tajném přicházení a odcházení v pozdních hodinách, a moc velkou důvěru tomu nepřikládám. Jak se vedlo vám?“

Od rozloučení s Diotou Cadfael přemítal právě o tom a neviděl žádnou možnost utajit před Hughem, co se dověděl. Neslíbil mlčení, jen uvážlivost, a dlužil pomoc Hughovi stejně jako té ženě, chycené do pasti vlastní oddanosti.

„Asi líp, než jsem si zasloužil,“ řekl zachmuřeně, odložil podnos s tabletami, které právě rozložil na sušení, a šel si sednout k příteli. „Kdybyste ke mně nepřišel, Hughu, byl bych musel za vámi já. Včera se mi vybavilo, co jsem ten večer viděl u Ailnotha, aniž bych si na to vzpomněl druhý den, když jsme ho přinesli zpátky mrtvého. Proto jsem to ani nehledal. Byly to vlastně dvě věci, první jsem však nenašel já — dostal jsem ji od kluků, kteří šli ráno na Boží hod k rybníku s nadějí, že bude zamrzlý. Počkejte chviličku, já vám obojí přinesu a něco vám o nich řeknu.“

Přinesl věci a přitáhl lampičku blíž, aby mohl ukázat podrobnost, která mohla znamenat tak mnoho, anebo tak málo.

„Tuhle čapku našly děti v rákosí na mělčině. Vidíte, jak je jeden šev popáraný a lem utržený? A tu hůl — tu jsem našel až dnes ráno, skoro přesně naproti místu, kde jsme našli Ailnotha.“ Vylíčil tu historii jednoduše a pravdivě, jen o Ninianovi se nezmínil, přestože i na to možná dojde. „Vidíte, jak je stříbrný pásek stářím opotřebovaný do tenká a na krajích ohrnutý. Tady z téhle trhlinky…“ přiložil špičku prstu k výčnělkům ostrým jako břitva, „z té jsem vytáhl tohle!“ Na jeden hliněný talířek, sloužící k přebírání semen, přilípl kuličku loje a vyproštěné vlasy ukotvil ve ztuhlém tuku, aby je nějaký náhodný průvan neodvál. Ve žlutém světle lampičky je bylo zblízka dobře vidět. Cadfael jeden natáhl. „Taková zubatá kovová hrana mohla zachytit ulétlý vlas kdekoli,“ řekl Hugh, ale bez velkého přesvědčení.

„Jistě, ale ono je jich pět, všechny se zachytily jediným úderem. A to už je něco jiného, ne?“

Hugh také přiložil prst k lesklým vlákénkům a uváženě řekl: „Ženské vlasy. Nebyla mladá.“

„Ať už to víte nebo ne, v tom propletenci jsou jen dvě ženy a jedna z nich je mladá, a dá-li Bůh, ještě hodně dlouho nezešediví.“

„Myslím,“ pohlédl na něho Hugh s nepatrným, chytrým úsměvem, „že byste mi to měl radši povědět. Byl jste tu od začátku, já k tomu přišel pozdě a s sebou jsem si přinesl další věc, která to určitě musela zamotat. Nemám žádný zájem bránit mladému Bachilerovi, aby zmizel do Gloucesteru a šel bojovat za císařovnu, pokud nemá na svědomí něco, co mě velmi zajímá. Mám opravdu zájem na tom, abychom, pokud to jen trochu půjde, zítra pohřbili tu ošklivou záhadu vraždy spolu s Ailnothem. Chci, aby se město i Předklášteří věnovaly své každodenní práci s klidnou myslí a vyčistila se cesta pro nového kněze, se kterým, doufejme, bude snazší pořízení. Z těch vlasů vyplývá, že patřily paní Diotě Hammetové. Ani jsem ji pořádně neviděl na světle, takže nepoznám, jestli je to její barva, ale i pod střechou bylo jasně vidět modřinu na jejím čele. Upadla na zledovatělém schůdku — to mi bylo řečeno a to mi řekla i ona. Zřejmě chcete říct, že k tomu úrazu přišla jinak.“

„Přišla k němu tu noc u mlýna, když zoufale běžela za knězem a přemlouvala ho, aby to nechal být a přehlédl chlapcův podvod, místo aby se proti němu postavil jako anděl pomsty a vydal ho vašim seržantům. Byla Ninianovou chůvou a odvážila by se pro něho skoro všeho. Držela Ailnotha za sutanu a prosila ho, aby to nechal být, a protože ji nemohl setřást, uchopil hůl jako kyj a uhodil ji do hlavy, a byl by ji tloukl dál, kdyby ho nepustila a napůl omráčená se neodpotácela a pak neutíkala jako o život domů.“

Vylíčil všechno, jak to slyšel od Dioty, a Hugh naslouchal s vážnou tváří, ale v očích mu pohrával zamyšlený úsměv. „Vy tomu věříte,“ řekl nakonec. Nebyla to otázka, ale konstatování, a odpovídala jeho vlastnímu názoru.

„Ano. Naprosto.“

„A Diota k tomu nemůže dodat nic, co by podezření odvrátilo jinam, že? Ačkoli udělala by to, i kdyby mohla?“ zauvažoval Hugh. „Může přece cítit s Předklášteřím a radši držet jazyk za zuby.“

„To nemohu vyloučit, ale přesto si myslím, že víc neví. Utíkala od něho omámená a v hrůze. Myslím, že z ní víc nedostaneme.“

„Ani z vašeho mladého Beneta?“ řekl lstivě Hugh a zasmál se, když po něm Cadfael hodil ostrým pohledem a na okamžik se zarazil. „No tak, já vám přece věřím, že jste to nebyl vy, kdo ho varoval, aby zmizel, protože Giffard na něj poštval zákon; i když jste to neudělal jen proto, že vám tu práci ušetřil někdo jiný. Moc dobře jste věděl, že je pryč, když jste nás tak ochotně vodil po zahradě a nechal nás hledat. Dokonce vám věřím, že jste ho tu tenkrát opravdu viděl půl hodiny předtím, než jsme přišli. Umíte říkat jednoduché pravdy velice nejednoduchým způsobem. A kdy jste měl pod dohledem mladého člověka v nesnázích, kterému byste nebyl důvěrníkem? Samozřejmě se vám svěřil. Troufám si říct, že víte, kde zrovna teď je. Ale neptám se!“ přispíšil si dodat.

„Ne,“ odpověděl Cadfael, velmi spokojený s tím, jak to bylo řečeno, „ne, to nevím, takže se klidně ptejte, protože vám to nemohu povědět.“

„Ale dalo vám práci, abyste to neodhalil a nenechal si to říct,“ ušklíbl se Hugh. „Však jsem vám říkal, abyste ho držel z dohledu, kdybyste na něj náhodou natrefil. Dokonce i já bych ho možná uměl nevidět, jakmile se vyjasní ta druhá záležitost.“

„V tom sdílí váš názor,“ sdělil mu Cadfael upřímně. „Dokud se totiž nedoví, že je všechno objasněno a paní Hammetová v bezpečí a staré vážnosti, nehne se odtud. Přestože touží po poctivé službě v Gloucesteru, dokud má ona těžkosti, zůstane tady. Což je jedině správné, když uvážíme, kolik pro něho riskovala. Ale jen co to skončí, zmizí z vašeho území. A ne sám!“ dodal Cadfael a samolibě oplatil Hughův tázavý pohled. „Je to možné, že přece jen vím něco, co vy nevíte?“

Hugh svraštil čelo a neuspěchaně luštil tu hádanku. „S Giffardem určitě neuteče. Ten nevěděl, jak se z toho co nejrychleji vymotat. Říkal jste, že jsou v té záležitosti dvě ženy, jedna z nich mladá… Chcete mi namluvit, že si ten mladý dobrodruh v našich končinách našel ženu? Už? Ti čerti z Anjou pracují rychle, to se musí uznat. Tak moment…“ Přemítal a zamyšleně ťukal prsty do okraje hliněného talířku. „Nastěhoval se do kláštera, který ženami zrovna neoplývá, a vy jste ho určitě zaměstnával tak, že se do města na námluvy těžko dostával. A pokud vím, žádného jiného zdejšího pána neoslovil. Zbývá mi Giffardova domácnost, kde se jeho vzkaz asi příliš neutajil a kde je velmi příjemná mladá dáma z rodu nakloněného císařovně a dostatečně smělá a odhodlaná, aby si uměla vybrat jinak než její nevlastní otec. Jistě, už jen zvědavost ji musela přivést sem, aby se zblízka podívala na hrdinu, který s nasazením života připlul přes moře. Sanan Berni?resová? Opravdu ji chce vzít s sebou?“

„Je to skutečně Sanan, ale myslím, že s rozhodnutím přišla ona. Mají někde schované koně připravené k odjezdu a ona má svůj vlastní malý poklad klenotů po matce, který snadno unese. Nenechá ho předstoupit před císařovnu ošumělého, beze zbraní a bez koně.“

„Oni to myslí vážně?“ ujišťoval se Hugh a mračil se, rozmýšleje, co by měl v takovém případě dělat on.

„Ano. Oba. Pochybuji, že to bude Giffardovi moc vadit, přestože své povinnosti k ní plnil poctivě. Ušetří za její věno. Utrpěl ztráty a dělá to pro syna.“

„A co z toho bude mít ona?“ chtěl vědět Hugh.

„Svou vůli. Dostane to, po čem touží, a muže, kterého si sama vybrala. Dostane Niniana. Myslím, že to není špatný obchod.“

Hugh chvíli mlčky přemýšlel, zvažoval, zda je správné, anebo špatné připustit takový útěk, a snad si vzpomínal, jak sám odhodlaně dobýval Aline — ani ne tak dávno. Po chvíli se mu vrásky na čele vyhladily, v černých očích zajiskřilo tajné nezbedné světélko a koutky úst mu zacukaly. Nad tajnůstkářským pohledem na Cadfaela se zvedlo jedno obočí jako otazník.

„Mohu tomu zabránit stejně snadno, jako bych přešel tady přes nádvoří, a budu-li chtít, hošek mi vběhne rovnou do náruče. Vysvětlil jste mi, jak ho mohu vyhnat z úkrytu. Stačí zatknout paní Hammetovou, nebo jen rozhlásit, že se k tomu chystám, a přiběhne ji chránit. Kdybych ji obvinil z vraždy, nejspíš by neváhal a přiznal se k činu, který nikdy nespáchal, jen aby ji viděl na svobodě a očištěnou.“

„Mohl byste to udělat,“ přisvědčil Cadfael nepříliš ustaraně, „ale neuděláte to. Jste přesvědčen stejně jako já, že ani on, ani paní Diota na Ailnotha nikdy nevztáhli ruku, a jistě nebudete předstírat, že je to jinak.“

„Mohl bych ovšem ten trik vyzkoušet na jiné oběti,“ usmíval se Hugh, „abych viděl, jestli ten, kdo Ailnotha utopil, bude tak poctivý a rytířský, jako by byl váš mladíček. Přišel jsem totiž za vámi s malou novinkou, kterou jste asi ještě neslyšel. Týká se jednoho z Ailnothova stáda, kterému léčivý otřes vůbec neuškodí. Kdo ví, je spousta drsných chlapů, kteří dokážou docela snadno zabít, ale nebudou přihlížet tomu, jak za to věšejí někoho jiného. Stálo by za pokus hodit vrahovi udičku, a i kdyby to nevyšlo, vnadidlu se žádná trvalá škoda nestane.“

„Ani psu bych to neudělal!“ řekl Cadfael. „Já taky ne, psi jsou spravedliví, slušní tvorové, kteří bojují poctivě a neživí v sobě zášť. Když se rozhodnou zabít, udělají to otevřeně za bílého dne a je jim jedno, kolik mají svědků. U některých lidí bych si takové svědomí nedělal. Tenhle — no, není zas tak špatný, ale trochu strachu mu neuškodí, a jeho ubohé chudince ženě to může prospět.“

„Teď vám nerozumím,“ řekl Cadfael. „Já vám to vysvětlím. Dnes ráno mi přivedl Alan Herbard člověka, kterého náhodou našel, Erwaldova příbuzného z venkova, který přijel strávit Vánoce se starostou a jeho rodinou na Předklášteří. Ten člověk je povoláním ovčák a Erwaldovi se každou chvíli čekaly nějaké ovce. Měl je v ovčinci kousek za Gaye a jedné hrozilo, že vrhne mládě předčasně. A tak šel bratranec ovčák po půlnoční a chválách do ovčince, aby se na ně podíval, bezpečně přivedl na svět ohrožené jehně, a když se rozednívalo, vracel se směrem od Gaye a po Předklášteří. A koho myslíte, že viděl, jak se krade ze stezičky k mlýnu a míří domů? Jordana Acharda, pomačkaného a rozespalého a jistě neočekávajícího, že ho v tu hodinu někdo uvidí. Náhodou to byl jeden z mála lidí, které náš člověk znal, protože od něho den předtím bral pro bratrance chléb. Vyšlo to najevo ve vší nevinnosti jen tak mezi řečí. Ten venkovan znal Jordanovu pověst a považoval za neškodnou legraci, že ho viděl, jak se vrací domů z cizí postele.“

„Po té pěšině?“ divil se Cadfael.

„Po té pěšině. Zdá se, že byla tu noc řádně prošlapaná.“

„První byl Ninian,“ řekl pomalu Cadfael. „Ještě jsem vám to neřekl, ale šel tam časněji, protože si Giffardem nebyl jistý. Když viděl, jak se na schůzku žene rozlícený Ailnoth, hbitě se ztratil a až do rána nic víc nevěděl, dokud nepřišla Diota s tím, že kněz zmizel. Ona tam také byla, to už jsem vám říkal, a říkal jsem, že tam musel být ještě někdo třetí. Ale Jordan, motající se za rozbřesku k domovu? Těžko věřit, že by v sobě měl tolik pomstychtivosti, aby svou zášť tak dlouho živil. Podle mě je to jen velké rozmazlené děcko, i když výborný pekař.“

„Podle mě také. Ale nesporně tam byl. Kdopak bude na Boží hod za rozbřesku venku po dlouhé noční bohoslužbě? Leda nějaký ovčák, který má starost o ovečku! V tom měl Jordan smůlu. Ale to není všechno, Cadfaele. šel jsem si sám promluvit s Jordanovou manželkou, zatímco byl zaměstnaný u pecí. Pověděl jsem jí, co jsme se dověděli, a dal jsem jí na srozuměnou, že to máme nade všechnu pochybnost prokázáno. Myslím, že byla zralá zlomit se jako větev přetížená ovocem. Víte, kolik dětí chudák porodila? Jedenáct, a jen dvě zůstaly naživu. Jak se mu jich podařilo tolik zplodit při tom, jak zřídka spává doma, to ví jen strážný anděl. Není to ošklivá ženská, kdyby nebyla tak umořená a usoužená. A pořád ho má ráda!“

„A tentokrát vám skutečně řekla pravdu?“ zeptal se překvapený Cadfael.

„Samozřejmě, měla o něho právem obavy. Ano, řekla pravdu. Byl celou noc pryč, to nebylo nic nového, ale nikoho nezavraždil. Pořád mě přesvědčovala, že by neublížil mouše. Chudákovi manželce ovšem ublížil dost! Nedělal prý nic jiného, než ležel v posteli se svou poslední vyvolenou, a to je ta nestydatá služtička stařeny, co bydlí vedle mlynáře u rybníka.“

„Tak to už je pravděpodobnější,“ rozsvítilo se Cadfaelovi. „To zní pravdivě! Mluvili jsme s ní druhý den ráno, když jsme hledali Ailnotha. Hezká, nepořádná, asi osmnáctiletá, s hřívou tmavých vlasů a zvědavýma nestoudnýma očima. Říkala, že tam v noci nepřišla ani živá duše, a prý proč taky? Ne, nelhala. Ani ji nenapadlo počítat svého tajného milence mezi návštěvníky, kteří by se potmě plížili k mlýnu. Jeho cíl byl známý, a pokud nebyl nevinný, tak aspoň naprosto přirozený a neškodný. Mluvila tak, jak tomu rozuměla.“

„A o Jordanovi neřekla ani slovo! Proč také? Věděla, co tropil, na něho jste se neptali. Kdepak, nic proti ní nemám. Ale vsadil bych se, že o časech nic neví, nemá ponětí, kdy přesně přišel a kdy odešel, leda podle toho, jak bylo světlo. Mohl někoho zabít předtím, než zašeptal u dveří hluché babky slovíčko pro uši, které už čekaly a byly náležitě bystré.“

„To pochybuji,“ opáčil Cadfael.

„Já také. Ale vidíte, jaký krásný případ z toho mohu udělat! Jeho žena přiznala, že tam šel. Ovčák ho viděl odcházet. Víme, že otec Ailnoth šel stejnou cestou. Potom, co před ním paní Hammetová utekla, dál čekal na kořist. A co jestli uviděl svého farníka, se kterým už byl ve při a o jehož pověsti už možná slyšel, jak se šeptem vemlouvá do cizího domu a vpouští ho mladá žena? Co pak? Měl nos na odhalování hříšníků, snadno se mohl dát odradit od původního záměru, aby načapal lotra při činu. Stará je hluchá jako poleno. Děvče, jestli bylo svědkem takové srážky a jejího konce, bude držet jazyk za zuby a poví nám nějakou pohádku. V takovém případě, Cadfaele, starý příteli, mohl kněz vyplašit trochu moc divokého zajíce, prohrát a skončit v rybníku.“

„Rána, kterou Ailnoth utrpěl,“ řekl otřesený Cadfael, „byla vzadu na hlavě. Muži se ale rvou tváří v tvář.“

„To je pravda, ale člověk se může snadno zapotácet a nechtěně na chviličku nastavit záda. Vy víte, kde měl ránu, a já to vím také. Ale vědí to lidé?“

„Opravdu to chcete udělat?“ divil se Cadfael.

„Udělám to naprosto veřejně, příteli. Zítra ráno na Ailnothově pohřbu — tam půjdou i ti, kdo ho nejvíc nenáviděli, aby se ujistili, že je pod zemí. Jakou lepší příležitost bych našel?

Přinese-li ovoce, dostaneme odpověď, a ve městě bude klid, jen co opadne rozčilení. Jestli ne, Jordánovi trocha strachu neuškodí,“ rozjímal Hugh a zářil nezbedností, „ani když si pár nocí poleží na tvrdší posteli a sám. Třeba se dokonce poučí, že propříště je nejbezpečněji ve vlastní posteli.“

„A co když se nikdo nepřihlásí, aby ho osvobodil,“ řekl trochu zlomyslně Cadfael, „a zběhlo se to přesně tak, jak jste mi to před chviličkou líčil, a Jordan to opravdu udělal? Co pak? Jestli bude stát na svém a všechno popře a děvče mu to dosvědčí, hodil jste udičku zbytečně.“

„Ale vždyť vy ho znáte moc dobře,“ nedal se vyvést z míry Hugh. „Mohutný, bodrý, ale žádná výdrž. Jestli to udělal, může to po prvním obvinění zapírat, jak chce hlasitě, ale po několika nocích na kameni vyklopí všechno, že se jen bránil, že to byla náhoda, že kněze nemohl z vody vytáhnout a dostal strach a neodvážil se přiznat, protože věděl, že se o zlé krvi mezi nimi všude ví. Pár nocí v cele mu neuškodí. A jestli statečně vydrží déle,“ zvedl se Hugh, „pak si zaslouží, aby mu to prošlo. Farnost jistě bude stejného mínění.“

„Vy jste mi ale poťouchlík,“ řekl Cadfael tónem kolísajícím mezi výčitkou a obdivem. „Proč já vás vlastně snáším?“

Hugh se ve dveřích otočil a přes rameno mu věnoval zářivý úsměv. „Asi proto, že vrána k vráně sedá!“ nadhodil a rázoval po štěrkové pěšině, až zmizel v houstnoucím šeru.

Při nešporách byly žalmy kajícně vážné a také při kapitulních kolacích po večeři bylo čtení pohřebně zabarvené. Nad skonáváním roku visel stín otce Ailnotha a zdálo se, že se léto Páně 1142 nezrodí o půlnoci, ale teprve po pohřebním obřadu, až bude zaházen hrob. Zítra by měla být podle církevního kalendáře vánoční oktáva a svátek Obřezání Páně, ale pro lidi z Předklášteří to bude spíš usmiřovací obřad, který je má zbavit jejich inkuba. Žalostný odchod pro kohokoli, tím spíš pro kněze.

„Zítra,“ pravil převor Robert, než je propustil do ohřívárny na blaženou poslední půlhodinku úlevy před večerní bohoslužbou, „bude ihned po farní mši následovat pohřební obřad za otce Ailnotha. Budu mu předsedat sám. Kázání však podle svého přání pronese otec opat.“ Převorův ostrý a krásně modulovaný hlas to prohlášení učinil s poněkud dvojznačným přízvukem, jako by byl na pochybách, zda má opatovo rozhodnutí vítat jako poctu zemřelému, nebo litovat, případně je i nelibě nést jako ztracenou příležitost předvést vlastní nepochybnou výmluvnost. „Půlnoční a chvály budou říkány podle obřadu zádušní mše.“

To znamenalo, že budou dlouhé, a prozíraví bratři pospíší hned po večerní na kutě. Cadfael už přikryl ohřívadlo drnem, aby pomalu doutnalo přes noc a chránilo léky před zmrznutím a láhve před popraskáním, kdyby k ránu zase přituhlo. Zatím však ještě vzduch rozhodně nebyl mrazivý, a podle mírného větříku a lehce zatažené oblohy soudil, že přečkají noc dobře. Vděčně se odebral do ohřívárny s bratry a uvelebil se k půlhodince příjemného nicnedělání.

Byla to hodina, kdy se i mlčenliví rozpovídají, a ani převor se nemračil nad trochou hovoru. Námětem jejich rozmluv byla ten večer nevyhnutelně krátká vláda otce Ailnotha, jeho ošklivá smrt a nadcházející pohřeb.

„Tak otec opat hodlá přednést chvalořeč sám?“ zašeptal Cadfaelovi do ucha bratr Anselm. „To bude zajímavé si poslechnout.“ Anselmovou věcí byla obřadní hudba a k mluvenému slovu neměl tak docela stejnou úctu, avšak doceňoval jeho moc a účinnost. „Myslel jsem, že to rád přenechá Robertovi. Nil nisi bonum… nebo myslíš, že na to pohlíží jako na vhodné pokání za to, že ho sem vůbec přivedl?“

„Na tom může něco být,“ připustil Cadfael. „Ale spíš myslím, že to chce proto, aby se řekla jen pravda. Robert by se dal unést k oslavnému básnění. Radulfus hodlá být jasný a poctivý.“

„To není snadný úkol. Mám štěstí, že ode mne nikdo proslovy neočekává. Zatím nepadlo ani slovo o tom, kdo po něm ve farnosti nastoupí. Budou se modlit za příchod někoho, koho znají, ať umí latinsky nebo ne. Uvítali by i někoho, koho nemají moc rádi, jen když sem bude patřit a bude je znát. S ďáblem, kterého znáš, se dá jednat.“

„Snad neuškodí doufat v něco lepšího,“ povzdechl si Cadfael. „Docela obyčejný člověk, který má daleko do anděla a dobře si uvědomuje vlastní nedostatečnost, by Předklášteří posloužil obstojně. Škoda, že se promarnilo těch několik týdnů, kdy ho neměli.“

Ve velkém kamenném krbu klidně hořela polena a propadala se do horkého popela, byla dobře načasovaná, aby vydržela na večer a dohořela bez velkého plýtvání, až zazvoní zvonek na večerní. Tváře ošlehané chladem a prací venku se zardívaly růžovou spokojeností a ozáblé ruce si vděčně vtíraly do kůže masti z Cadfaelových zásob. Přátelé se shromáždili do hloučků podle vlastní volby, způsobně ztlumené hlasy se mísily ve spokojeném šumu jako ve včelím úlu. Někteří zdraví mladíci, kteří byli většinu dne venku na vzduchu, v tom teple stěží drželi oči otevřené. Je moudré, že večerní obřad bude dnes krátký, protože půlnoční bude dlouhá a ponurá.

„Zítra máme nový rok,“ prohodil bratr Edmund, správce nemocnice, „a nový začátek.“

Někteří přidali „Amen!“, ze zvyku nebo z přesvědčení, ale Cadfaelovi to nešlo z úst. „Amen“ patří spíš k ukončení, rozřešení, přijetí pokoje, a nic z toho zde zatím nebylo na dosah.

Míli na západ od Cadfaelova lůžka v úzké cele dormitáře ležel Ninian v hromadě sena v dobře zásobeném seníku, zabalen v plášti, který mu přinesla Sanan, a v náruči pořád ještě cítil její povzbudivé teplo, přestože odešla už přede dvěma hodinami nebo ještě dřív, aby její poník stál ve stáji městského domu předtím, než se nevlastní otec vrátí z večerního obřadu v kostele svatého Chada. Ninian na ni naléhal, aby se v noci neodvažovala sama ven, ale zatím nad ní neměl žádnou pravomoc a ona si dělala, co chtěla, neboť se zřejmě narodila beze strachu. Tento kravín a seník na kraji lesa patřily Giffardům, kteří pásli na volné louce, jež se táhla podle stromů, ale starý honák, který dobytek hlídal, byl ze Sananiny vlastní domácnosti a byl jejím ochotným a oddaným otrokem. Dva pěkní noví koně, které u něj ustájila, byli jeho radostí a na svou úlohu důvěrníka Sananiných svatebních plánů bude do smrti pyšný.

Přišla a ležela s Ninianem na seníku, oba byli zabalení do jediného pláště a objímali se, zatím ne pro tělesné potěšení, ale spíš pro přežití a pohodlí. Stulení jako sysli v zimním spánku, dostatečně živí a probuzení, aby si uvědomovali hluboké potěšení, rozmlouvali skoro hodinu, a teď, když ho opustila, se utěšoval vzpomínkou na ni, která ho udrží rozpáleného celou noc. Jednoho dne, jedné noci, dá-li Bůh, brzy, nebude muset vstávat a odcházet, on nebude muset otevřít zdráhavou náruč a pustit ji, a noc bude dokonalá, nádherná hvězdná temnota prosvětlovaná plamenem. Nyní však ležel sám, trochu rozbolestněný, dělal si starost o ni, o zítřek, o vlastní dluhy, které mu připadaly velmi nedostatečně splacené.

S vlasy prostřenými po jeho tváři a dechem zahřívajícím jeho krční důlek mu vypověděla všechno, co se zběhlo za poslední dny starého roku: jak bratr Cadfael našel ebenovou hůl, jak navštívil Diotu a vytáhl z ní její příběh a jak bude zítra po farní mši pohřeb otce Ailnotha. A když sebou trhl úzkostí o Diotu, stáhla ho zase dolů pažemi sepjatými kolem jeho krku a ujistila ho, že se nemusí bát, protože slíbila, že na pohřební mši půjde s Diotou a bude se o ni starat stejně dobře jako on, a s každou hrozbou, která by snad mohla vyvstat, si poradí stejně statečně, jako by to udělal on. Zakázala mu hnout se z místa, dokud za ním zas nepřijde. Jako však ona byla paní, kterou nebylo lehké neuposlechnout, on byl muž, kterému se nedalo lehce zakazovat.

Přesto z něho dostala slib, že počká, leda by nastalo něco nepředvídaného, co by si vynutilo zásah. Musela se s tím spokojit, políbili se na to a odložili současné starosti stranou, aby si mohli šeptat o tom, co bude. Kolik je to mil k velšské hranici? Deset? O moc víc jistě ne. A Powys je sice divoký kraj, ale s přívržencem císařovny nemá spor o nic víc než s důstojníky krále Štěpána a pudově se postaví spíš na stranu pronásledovaného než na stranu anglického zákona. Kromě toho tam má Sanan vzdálené příbuzné přes velšskou babičku, která jí odkázala její neanglické jméno. A kdyby v lese narazili na psance, Ninian má šikovné ruce a v seně je schovaný dobrý meč a dlouhá dýka, zbraně, jež nosil John Berni?res při obléhání Shrewsbury, kde ho potkala smrt. Cestu určitě zvládnou, dojedou do Gloucesteru a tam se nechají veřejně a počestně oddat.

Jenomže zatím ještě jet nemohou, dokud se on neujistí, že Diotě už nic nehrozí a že má pod opatovou ochranou zajištěno živobytí. A teď, když ležel sám, neviděl žádný blízký konec této obtíže. Zítřek uloží k odpočinku Ailnothovo tělo, ale ne ošklivý stín jeho smrti. A mine-li ten den bez ohrožení Dioty, stejně se tím pro následující čas nic nevyřeší.

Ninian neusnul až do půlnoci a trápil se chumlem nitek, které se mu nechtěly rozmotat. Na rozhraní starého a nového roku nakonec upadl do neklidného spánku a zdálo se mu, že se probíjí nekonečnými lesními cestami zarostlými ostružiním a trním k Sanan, jež se mu neustále vzdaluje a nechává mu za sebou jen sladkou, opojnou vůni bylin.

Pod obrovským obráceným kýlem chóru, skrovně osvíceným na půlnoční, zněla ozvěnou slavnostní slova zádušní mše tak, jako se ve dne zvuky nikdy nerozléhají, a krásný, znělý hlas sakristána bratra Benedikta se zmnožoval a plnil celou klenbu, když mezi mluvenými žalmy předčítal lekce. Na konci pokaždé zazněl naléhavý verš a respons:

„Requiem aeternam dona eis, Domine…“

„Et lux perpetua luceat eis…“

Pak hluboce a nádherně zapěl bratr Benedikt: „Stýště se duši mé v životě mém… vypustím nad sebou naříkání své, mluviti budu v hořkosti duše své. Dím Bohu: Neodsuzuj mne, oznam mi, proč se nesnadníš se mnou?“

V knize Jobově se velká útěcha nenajde, říkal si Cadfael, bedlivě naslouchaje ve své lavici, ale zato spousta krásné poezie — není i to konec konců určitou útěchou? Nečiní snad i z trápení, ponížení a smrti, ze všeho, nad čím Jób naříkal, velkolepou vzpouru?

„O kdybys mne v hrobě schoval a skryl mne, dokudž by nebyl odvrácen hněv tvůj…

Dýchání moje ruší se, dnové moji hynou, hrobu blízký jsem… ve tmě usteli ložce své. Jámu nazovu otcem svým, matkou pak a sestrou svou červy. Kde jest tedy očekávání mé?

Ponechejž tedy a popusť mne, abych maličko pookřál, prvé než odejdu tam, odkudž se zase nenavrátím, do krajiny tmavé, anobrž stínu smrti… kdež není žádných proměn, ale sama pouhá mrákota…“

Přesto se nakonec ozvala prosba, jež byla sama ujištěním, postoupivší za naději k jistotě:

„Odpočinutí věčné dejž jim, Pane…“

„A světlo věčné ať jim svítí…“

Když po chválách klopýtal v polospánku po nočních schodech zpátky do postele, slyšel Cadfael v mysli stále tu neústupnou prosbu, a než zase usnul, stala se téměř vítězoslavnou žádostí, napřahující se, aby uchopila to, oč prosila: věčné odpočinutí a věčné světlo… i pro Ailnotha.

Ne pouze pro Ailnotha, ale pro většinu z nás, říkal si Cadfael, propadaje se do spánku, bude cesta očistcem dlouhá, ale i nejtočitější cesta určitě dojde k cíli.

[XI]

První den nového roku 1142 se rozednil v navlhlé šedi, ale se světlým oparem, který naznačoval, že by během dne mohlo pomalu vyjít slunce a kolem poledne hodinku dvě svítit, než se za ním se soumrakem zas uzavře mlha. Cadfael, který se často probouzel dlouho před ranní mší, se tohoto rána probudil až vyzváněním a scházel po nočních schodech s ostatními celý ospalý po příliš krátkém odpočinku. Po ranní se šel přesvědčit, že je v dílně všechno v pořádku, a přinesl odtud čerstvý olej do oltářních lamp. Cynric už měl svíce přistřižené a odešel křížovou chodbou na hřbitov, aby se podíval, jestli je všechno upravené a přichystané tam, kde u klášterní zdi čekal otevřený hrob, decentně přikrytý prkny. Dřevěná rakev odpočívala na márách před farním oltářem, tělo bylo zahalené rubášem. Po mši bude, místo přes nádvoří kláštera, v průvodu odneseno severními dveřmi na Předklášteří a do velkých dvoukřídlých vrat hned za rohem koňského trhu, kudy smějí vstupovat laici. Je nutné udržet určitou oddělenost, aby se zachoval klid, pro řád tak potřebný.

Dlouho před hodinou mše vládl na velkém nádvoří přitlumený ruch, bratři spěchali, aby si na celý den připravili práci nebo dodělali drobnosti ze včerejška. Lidé z Předklášteří se začali srocovat před velkými západními dveřmi kostela nebo postávali u brány a čekali na přátele, než se odhodlají vstoupit. Přicházeli s tvářemi uzavřenými na zámek, povinně vážní a obřadní, ale rychlými opatrnými pohledy se číhavě rozhlíželi, dosud nejistí, zda se skutečně vymanili ze stínu té neoblíbené osobnosti. Snad se po dnešku nadechnou a vyjdou z úkrytu a už se nebudou bát otevřeně mluvit se sousedy. Snad! Ale co jestli Hugh sklapne svou past marně?

Cadfael byl ohledně celého toho podniku nesvůj, ale ještě víc ho lekala představa, že tato nejistota potrvá navždy, dokud nedůvěra a strach nakonec ne vyhasnou jen díky lidské zapomnětlivosti. Raději to vytáhnout na světlo, vyřídit a mít to za sebou. Pak budou mít aspoň všichni až na jednoho pokoj. Ne — ten také! Ten ze všech nejvíce!

Významní občané Předklášteří se začali scházet. Rychtář Erwald, zachmuřený a vědomý si své důstojnosti, jak se slušelo na muže používajícího titulu starosty; téměř to jeho používání ospravedlňovalo. Z kovárny přišel kovář Rhys ab Owain — stejně jako on, i mnohý další řemeslník na Předklášteří byl Velšan —, Erwaldův příbuzný ovčák a pekař Jordan Achard, mohutný, hromotlucký a masitý, s tváří strnulou jako ostatní, ale přesto s jakýmsi odleskem spokojenosti, protože přežil svého pomlouvače. Přicházeli i drobní človíčci. Aelgar, který pro kněze pracoval a byl uražen pochybností, zda je nevolník či svobodný, Eadwin, jemuž Ailnoth důkladným oráním posunul mezník, Centwin, jehož dítě bylo pohřbeno do neposvěcené půdy a odepsáno jako ztracené, otcové chlapců, kteří se za cenu výprasku naučili držet z dosahu ebenové hole a třásli se, když museli k Ailnothovi na hodinu. Chlapci sami se shlukli kousek od dospělých, šeptali si, přešlapovali, přecházeli, aby viděli dovnitř, ale nevešli. Na jejich číhavých tvářích se občas objevil náhlý přelétavý úsměv, někdy se jejich šepot nakratičko proměnil v chichotání, napůl z troufalosti a napůl z nedobrovolné bázně. I psi z Předklášteří cítili všeobecné vzrušení a neklid, pobíhali mezi natlačenými diváky, podrážděně chňapali po kopytech projíždějících koní a vysokými hlasy štěkali na každý nečekaný zvuk.

Většina žen zůstala doma. Jordanova manželka určitě dohlížela na pekárnu, vyhrabávala popel po ranním pečení a připravovala druhou várku. Chleby už byly zpracované a čekaly. Bylo dobře, že je v bezpečné vzdálenosti od toho, co se bude dít, přestože Hugh by tu nebohou duši jistě do ničeho nezapletl, vždyť doznala, že manžel nespal doma, jen proto, aby ho uchránila před horším obviněním. Konečně to je Hughova věc a Hugh obvykle umí ovládat lidi a události velmi zručně. Některé ženy tu však byly, důstojné vdovy po slušných řemeslnících, ty, jež podporovaly církev, i když ostatní klesali. Opory všech nejméně příhodných bohoslužeb, ty, jež se houževnatě účastnily mnišských nešpor stejně jako farní mše, to byly vesměs právě tyto statné občanky v ukázněných černých šatech, jakési laické členky samotné mnišské komunity. Ty si dnešní obřady nenechají ujít.

Cadfael sledoval příchozí jen polovinou pozornosti, očima, kdežto myslí byl jinde. Vtom spatřil vcházet do vrat Diotu Hammetovou a vedle ní Sanan, která ji konejšivě držela za paži. Zapůsobily na něj zároveň jako tísnivá připomínka a příjemná pastva pro oči, dvě pohledné ženy takto spjaté v pečlivě upravené a možná křehké důstojnosti, ve své odhodlanosti klidné a vzpřímené. Jako podzim a jaro, jež se statečně podporují navzájem. Ninian ve svém vyhnanství a samotě určitě prahne po úplné zprávě a nebude mít klidnou chvilku, dokud ji neuslyší. Ještě dvě hodiny a bude po všem, tak nebo onak.

Prošly branou na nádvoří a rozhlížely se, očividně někoho hledaly. Nejdřív ho zahlédla Sanan, rozjasnila se a otočila se k Diotě. Rychle jí něco šeptla do ucha. Vdova se otočila a okamžitě k němu zamířila. Šel jim vstříc, protože se zdálo, že hledají právě jeho.

„To jsem ráda, že jsem vás našla ještě před obřadem,“ řekla vdova. „Ta mast, kterou jste mi dal — polovička jí zůstala, a vidíte? Už ji nepotřebuji. Bylo by škoda ji vyplýtvat, v téhle siberii je jistě hodně žádaná.“ Měla ji bezpečně uloženou v kapsáři u pasu a musela po ní zatápat pod pláštěm. Malý hliněný kelímek s dřevěnou zátkou pevně zaraženou do hrdla. Podala mu ji na otevřené dlani s pobledlým, ale klidným úsměvem. „Všechny odřeniny už zmizely, tak to může posloužit někomu jinému. Vezměte si ji. Děkuji vám za ni.“

Poslední odřenina, už téměř neviditelná, tenoučké bílé čárky, se nezřetelně rýsovala na dlani kolem kelímku. Ze stopy na čele zbyl jen nafialovělý oválek, pohmoždění se už téměř ztratilo.

„Mohla jste si ji schovat, kdybyste ji někdy v budoucnosti potřebovala, já bych vám ji rád nechal,“ řekl Cadfael a nabízené přijal.

„Kdybych ji ještě někdy potřebovala, tak doufám, že budu pořád tady a budu vám moci vzkázat,“ řekla Diota.

Lehce, důstojně se mu uklonila a otočila se zpátky ke kostelu. Přes její rameno zahlédl Cadfael Sananin důvěrný pohled, něžný jako luční zvonky a jasný jako obloha, skoro spiklenecký. Pak se i ona otočila, vzala starší ženu pod paží a obě od něho odkráčely přes nádvoří k bráně a vešly hlavním vchodem do kostela.

Ninian se vzbudil za plného světla, otupělý a zpomalený po tom, jak polovinu noci nemohl usnout a pak upadl do příliš hlubokého spánku. Vstal, seskočil ze seníku, místo aby použil žebřík, a vyšel do svěžího, chladného vlhkého rána, aby si pročistil hlavu. Stání dole byla prázdná. Sananin sloužící Sweyn už tam ze své chalupy poblíž města zašel a vypustil koně do ohrazeného výběhu. Potřebovali trochu pohybu po tuhých mrazech, kdy je drželi pod střechou, a ochotně využívali svou svobodu, rozradostnění vzduchem a světlem. Mladí, bujní a nevyježdění — nedali by se snadno chytit a spoutat uzdou, nebylo však pravděpodobné, že by je dnes kdo potřeboval.

Dobytek byl ještě v chlévě, nevyjde na pastvu k řece, dokud nebude moci Sweyn přijít a dohlížet na něj. Chlév i stáj stály na velké, příjemně skryté pasece mezi zalesněnými svahy, otevírající se jen směrem k řece. Pod lesním porostem na západě proudil k Severnu potůček. Ninian k němu ospale zamířil, svlékl kabátec a košili, trochu se otřásl a ponořil hlavu i paže do vody, trhl sebou a sykavě se nadechl nárazem chladu, ale pak s potěšením zjistil, že ho to probralo a že mu už není zima. Setřásl kapky z tváře, projel si prsty hustou čupřinu, oběhl několik koleček tryskem po trávě, sebral odhozené šaty a vběhl s nimi zpátky do ochrany stáje, kde se silně třel čistým pytlem, dokud celý nehořel, a pak se oblékl, aby mohl čelit dni. Ten bude možná dlouhý, osamělý a plný úzkosti, ale v tuhle chvíli vypadal povzbudivě a nadějně.

Uhladil si vlasy, jak jen to prsty šlo, sedl si na balík slámy a pustil se do krajíce chleba s jablkem ze zásoby, kterou mu opatřila Sanan, když tu zaslechl honáka přicházejícího po nerovné stezce k vratům. Nebo je to někdo jiný a ne Sweyn? Ninian strnul, jablko mu boulilo tvář, čelisti znehybnělé. Žádné hvízdání, a Sweyn si vždycky hvízdal, a kroky se také blížily s nezvyklým chvatem, bylo je v drsné trávě a na kamíncích zřetelně slyšet. Ninian ještě chvatněji vyskočil, vyhoupl se na seník a tiše se naklonil nad průlez, připraven na příchod kohokoli.

„Mladý pane…“ zavolal do otevřených vrat hlas beze stopy opatrnosti. Tak přece Sweyn, ale Sweyn, který spěchaje udýchaný a rozhodně mu není do hvízdání. „Chlapče, kde jste? Pojďte dolů!“

Ninian mocně vydechl a sklouzl průlezem, takže zůstal viset na pažích a pak dopadl vedle honáka. „Propánajána, Sweyne, já už v očekávání jiných návštěvníků sahal po noži! Myslel jsem, že už vás touhle dobou znám nazpaměť, ale přišel jste jako někdo cizí. Co se děje?“ Samou úlevou svého přítele a spojence objal a stejně rychle ustoupil a prohlížel si ho od hlavy k patě. „Páni, vy jste v celé parádě! Na čí počest?“

Sweyn byl zavalitý prošedivělý muž středního věku, s ježatou hnědou bradkou a jiskřivým pohledem. Pokud si oblékl nějaké teplé zimní šatstvo, musel je mít vespod, protože nosil stále jen jeden pár silných soukenných nohavic a Ninian ho ještě nikdy neviděl v jiném kabátci než v hodně spravovaném šedohnědém. Očividně však měl i jiný, protože tohoto rána měl na sobě zelený kabátec bez záplat a tmavohnědou kápi chránící hlavu a ramena.

„Byl jsem v Shrewsbury,“ řekl stručně, „pro střevíce, které má žena nechala podrazit u starosty Corvisera. Byl jsem tu za rozbřesku, vypustit koně, protože byli už dlouho zavření, pak jsem se šel domů před cestou do města hodit do parády a už jsem neměl čas se převléknout do pracovního. Po městě se povídá, pane, že se šerif chystá zúčastnit pohřbu kněze z Předklášteří a odvést si s sebou vraha. Myslel jsem, že vám to radši honem přijdu říct. Může to být totiž pravda.“

Ninian na něho chviličku zděšeně mlčky zíral. „Ne! On ji chce zatknout? To se povídá? Pane Bože, Diotu ne! A ona je tam a nic netuší. A já tam nejsem!“ Prudce sevřel Sweynovi paži. „Je to jisté?“

„Mluví se o tom po celém městě. Lidi jsou jako diví, pohrnou se proudem přes most, aby byli při tom. Neříkají, kdo to je — tedy, dohadují se asi o dvou o třech, ale všichni se shodují, že se to chystá, ať je ten chudák, kdo chce.“

Ninian odhodil jablko, které dosud držel, a horečně uvažoval, zatímco bil jednou pěstí o druhou. „Musím tam! Farní mše bude až v deset, ještě je čas…“

„To nemůžete. Mladá paní říkala —“

„Já vím, co říkala, ale tohle je moje věc. Musím z toho Diotu dostat. Koho jiného by mohl chtít šerif obvinit? Ale nedostane ji. Já to nestrpím!“

„Poznají vás! Třeba vůbec nejde o ni, a co potom? Třeba zná šerif pravdu a dobře ví, co dělá. A vy se obětujete pronic zanic,“ domlouval mu rozumně honák.

„Nemusejí mě poznat. Jeden člověk v davu — a podle vidění mě dobře znají jen lidi z opatství a pár lidí z Předklášteří. A stejně,“ dodal Ninian urputně, „ať na ni někdo zkusí sáhnout! Pak mě poznají doopravdy! Ale v davu se klidně ztratím, proč by ne? Půjčte mi kabátec a kápi, Sweyne, kdo mě pozná pod kapuci? Nikdy mě neviděli v ničem jiném než v těchhle hadrech, vaše jsou na Beneta, kterého znali, moc parádní…“

„Vemte si koně,“ nabídl Sweyn a bez námitek svlékl kápi a přetáhl přes hlavu volnou kazajku.

Ninian se podíval na louku, kde poskakovali dva koně, šťastní, že jsou na svobodě. „Ne, není čas! Pěšky tam dojdu stejně rychle. A na koni bych byl nápadný — kolik lidí na koni asi přijde Ailnothovi na pohřeb?“ Nasoukal se do příliš volného oblečení, které už měl vyhřáté, a vynořil se pocuchaný a zardělý. „S mečem se neodvážím ukázat, ale dýku si mohu někam schovat.“ Vylezl pro ní na seník, bezpečně si ji zastrčil pod kabátec za stehenní pás.

Už už se chystal vyrazit, ale ve vratech ho stihla další výčitka svědomí, otočil se a chytil honáka za paži. „Sweyne, jestli mě seberou — Sanan se postará, abyste nebyl škodný, vaše parádní šaty — nemám právo…“

„Jen běžte!“ řekl málem uraženě Sweyn a vystrčil ho na louku směrem ke stromům. „Když to bude nutné, hodím přes sebe pytel. Vraťte se v pořádku, nebo mě mladá paní zabije. A než dojdete na silnici, nasaďte si přes hlavu kápi, janku bláznivá!“

Ninian přeběhl louku a dal se nahoru mezi stromy k pěšině, která ho asi po míli dovede k potoku Meole a přes něj na Předklášteří, kousek od mostu do města.

Chvíli poté se pověst letící po Shrewsbury donesla Ralphu Giffardovi, protože nikdo z jeho domácnosti nebyl ve městě před devátou, kdy se jedna služka vypravila pro džbán mléka a díky šťavnatému drbu, který se dověděla cestou, jí to trvalo trochu déle. I po jejím návratu chvíli trvalo, než se novina donesla z kuchyně k písaři, který se přišel podívat, o čem si to povídají, a odtud k samotnému Giffardovi, který v tu chvíli právě přemítal, nemá-li dům v městě svěřit správci a odebrat se na své hlavní sídlo na severovýchodě. Bylo příjemné prodloužit si pobyt ve zdejším pohodlí, a synovu přání vyzkoušet si samostatně, bez dozoru správu statku, vyhověl s potěšením. Chlapci bylo šestnáct, byl o dva roky mladší než jeho nevlastní sestra a trochu žárlil na okázalou zralost a odpovědnost, s níž řídila domácnost po přeslici. Byl už zasnoubený, a dobře, se sousedovou dcerou, a přirozeně byl dychtivý rozepnout křídla. Určitě mu to půjde docela dobře a bude na svou zdatnost hrdý, ale přece jen by bylo moudré, aby otec na věci dohlédl. Mezi synem a dcerou nebyla zlá krev, ale přesto nebude mladého Ralpha mrzet, když se Sanan vyvdá z domu. Jen kdyby nehrozilo, že jim její sňatek přijde draho!

„Pane,“ oslovil ho starý písař, když ho uprostřed dopoledne přišel vyrušit z myšlenek. „Myslím, že jste se dnes zbavil svého inkuba, nebo se ho zbavíte každou chvíli. Po celém městě se povídá, že Beringar už zná vraha, má to dokázáno a hodlá ho při knězově pohřbu zatknout. A kdo jiný by to byl než ten FitzAlanův mladíček? Jednou sice utekl, ale tentokrát se zdá, že ho mají.“

Přinesl to jako dobrou zprávu a Giffard to tak přijal. Jakmile bude ten nepříjemný chlapík ve vězení a jeho vlastní úloha v té věci zřetelně vzorná a loajální, může se uklidnit. Dokud ten dareba volně běhá, mohlo by to mít pořád nepříjemné dozvuky pro každého, kdo s ním přišel do styku.

„Ještě dobře, že jsem ho ohlásil,“ zhluboka vydechl. „Jinak bych se mohl ocitnout mezi podezřelými, až ho dostanou do rukou. Vida, vida. Tak už je skoro po všem a nikomu se nic nestalo.“

Byla to velmi uspokojivá myšlenka, přestože stejnou radost by měl, kdyby se toho dalo bezpečně dosáhnout beze zrady, z níž ho stále obviňoval jakýsi pozůstatek skrupulí. Pokud se ale nyní prokáže, že ten mladík skutečně zavraždil kněze, nebude třeba cítit kvůli němu nějaké výčitky, protože dostane, co si zasloužil.

Potom však jakási pověrečná obava, že by to ještě nemuselo vyjít, a protichůdná touha osobně vidět úspěšné zakončení způsobily, že se rozmyslel a na poslední chvíli se rozhodl, že půjde. Chtěl se přesvědčit a náležitě si vychutnat, že je sám v bezpečí.

„Má to být po farní mši? Teď už asi opat káže. Myslím, že tam zajedu a podívám se, jak to skončí.“ Vyskočil z křesla a křikl přes dvůr na podkoního, aby osedlal.

Opat Radulfus již chvíli mluvil, pomalu, vysokým, vzdáleným hlasem intenzivně přemýšlejícího člověka. Vážil každé slovo. V chóru bylo vždy šero. Bylo to podobenství lidského života, malé osvětlené místo, zaklenuté obrovskou tmou plnou stínů, neboť i ve tmě jsou stíny odstupňované. V nabité lodi bylo světleji a při tolika lidech tam ani nebyla velká zima. Když se mniši a světský sbor sešli při uctívání, předěl mezi nimi se spíš zdůraznil než setřel. My tady, vy tam, říkal si bratr Cadfael, a přitom jsme stejné tělo a naše duše podléhají stejnému konečnému soudu.

„Společenství svatých,“ říkal opat Radulfus s hlavou zdviženou, takže hleděl spíš ke klenbě než na ty, jež oslovoval, „nelze vymezit žádnou mírou, jíž bychom rozuměli. Nemůže být tvořeno těmi bez hříchu, neboť kdo z těch, kteří kdy byli oděni tělem, kromě jednoho, si může činit tak vysoký nárok? Zajisté je v něm místo pro ty, kteří si stanovili vznešené cíle a dělali, co bylo v jejich silách, aby jich dosáhli, a takový byl, jak věříme, náš bratr a pastýř, který tu leží mrtev. Ano, přestože nedosahují svých cílů, ano, přestože tyto cíle mohly být příliš úzké, protože mysl, která si je předsevzala, byla zaslepená předsudky a pýchou a příliš dychtivě zaměřená na vlastní vyniknutí. Neboť i usilování o dokonalost může být hříchem, jestliže zasáhne do práv a potřeb jiné duše. Lépe je maličko selhat, pakliže odbočíme, abychom někoho pozvedli, než ho minout chvátajíce za svou odměnou a nechat ho v samotě a zoufalství. Lépe se lopotit kulhavě, chybovat, ale pozvedat jiné, kteří klopýtají, než rázovat kupředu sám.

Opět nestačí zdržovat se zlého, musí tu být také vstřícná dobrota. Společenství svatých se může právem rozšířit a přijmout i velké hříšníky, kteří však zároveň velmi milovali své bližní, ty, kteří nikdy neodvrátili pohled od potřeb druhých, ale činili jim dobro tak, jak mohli, a ubližovali co nejméně. Neboť v tom, že viděli nouzi svého bližního, viděli nouzi Boží, jak nám On sám ukázal, a v tom, že tvář svého bližního viděli jasněji než svou, viděli rovněž tvář Boží.

Dále vám jasně říkám, že všichni, kdo se zrodili na tento svět a zemřeli neposkvrněni osobním hříchem, mají podíl na umučené čistotě svatých neviňátek a umírají pro našeho Pána, který je rovněž přijme a oživí tam, kde již smrt nemá moci. A jestliže tady zemřeli beze jména, jejich jméno je přesto vepsáno v jeho knize a nikdo je nemusí znát, dokud nepřijde onen den.

Avšak nám všem, kdo sdílíme břemeno hříchu, nenáleží soudit úděl, jenž je nám vyměřen, ani se pro něj rozrušovat, ani se pokoušet spočítat vlastní zásluhy, neboť nemáme nástroje, jimiž bychom změřili hodnoty duše. To je věc Boží. Spíše nám náleží každý den prožít, jako by byl náš poslední, v plnosti pravdy a laskavosti, které jsou v nás, a každý večer uléhat, jako by příští den měl být náš první, jako nový a čistý počátek. Přijde den, kdy bude všechno zjeveno. Pak budeme vědět, jako nyní důvěřujeme. A v té důvěře svěřujeme tohoto našeho pastýře do péče Pastýře pastýřů, v jisté naději na vzkříšení.“

Pronesl požehnání s tváří konečně skloněnou k těm, kdo naslouchali. Asi se v duchu ptal, kolik jich porozumělo, kolik jich vlastně potřebovalo porozumět.

Zde již byl konec, lidé se v lodi začali pokradmu hýbat, sunuli se k severním dveřím, aby byli venku první a zajistili si dobré místo v čele průvodu. V chóru sestoupili tři přisluhující kněží, opat, převor a podpřevor, k márám a bratři se mlčky seřadili po dvou za nimi. Skupina nosičů uchopila své břímě a zamířila k otevřenému severnímu východu do Předklášteří. Čím to, pomyslel si přihlížející Cadfael, vděčný za rozptýlení, přestože bylo v ten okamžik zajisté hříšné, čím to, že vždycky je jeden, kdo nedrží krok, nebo je o trošku menší, takže ostatním nestačí? Je to proto, abychom neupadli do omylu a nebrali ani smrt přespříliš vážně?

Nikoho nepřekvapilo, že bylo Předklášteří natěsnané, když se průvod vynořil ze severního portálu a zabočil doprava podél klášterní zdi, ale při prvním pohledu přece jen trochu zaráželo, že mezi přihlížejícími byla i polovina lidí z města, nejen lidé z farnosti. Pak Cadfael pochopil důvod. Hugh nechal uvnitř městských hradeb šeptandou rozšířit, jaké má plány, tak pozdě, aby se nevynesly sem, k lidem, jichž se nejvíce týkaly, ale včas, aby sem přispěchali řádní — a možná ještě spíš neřádní, kteří si mohou dovolit mařit čas zvědavostí — občané Shrewsbury a stali se svědky zakončení případu.

Cadfael pořád netušil, jaké to zakončení bude. Možná že Hughova lest probudí něčí svědomí a přiměje ho, aby promluvil, vysvobodil omylem obviněného souseda, stejně dobře však může přinést viníkovi nesmírnou úlevu a být přijata jako dar — rozhodně ne z nebe, ale spíš z toho druhého místa! Při každém kroku po Předklášteří si lámal hlavu se spletencem drobností, jež se mu motaly v hlavě, a nenacházel v nich žádnou souvislost. Až do chvíle, kdy mu noha uklouzla v blátivé koleji a kelímek masti, který si strčil do záňadří, ho klepl do břicha. Ten dotek byl jako netrpělivé postrčeni jeho mysli. Viděl jej znova, jak spočívá na dlani pěkné, ale upracované ruky, když mu jej Diota podávala. Ruky zvrásněné čarami, které k lidské dlani patří, hluboko vrytými celoživotní dřinou, ale také tenoučkými bílými rýhami, které je křížily, rozbíhaly se od zápěstí k prstům, už sotva viditelné, takže zanedlouho úplně zmizí.

Jistě, byla to ledová noc, sám v ní procházel opatrně, věděl to. A žena, která uklouzne na kamenném prahu a padne kupředu, přirozeně natáhne ruce, aby se chránila, a její ruce přeberou hlavní náraz, třebaže hlavu úplně neuchrání. Jenomže Diota neupadla. K zranění na hlavě přišla docela jinak. Padla té noci na kolena, ano, ale se zoufalou záměrností, rukama se nechytala zmrzlé půdy, ale sukně Ailnothovy sutany a pláště. Jak tedy přišla k těm škrábancům na obou dlaních?

Nic netušíc mu pověděla jen polovinu příběhu, a věřila, že mu řekla celý. A teď je bezmocný, musí se držet svého místa v pohřebním průvodu, a ona se musí držet svého, nemůže se k ní dostat, aby se pokusil propátrat zákoutí paměti, která se minule neotevřela. Nebude moci s Diotou promluvit, dokud neskončí slavnostní obřad. Jsou však i jiní svědkové, přirozeností němí, ale možná výmluvní v tom, co budou moci ukázat. Chtě nechtě pokračoval v chůzi, držel krok s bratrem Jindřichem po celém Předklášteří a do zatáčky u koňského trhu; nemohl narušit pořádek pohřbu. Zatím! Ale co uvnitř? Po pohřbu přece bratři nepůjdou v průvodu ulicí. Budou již ve své enklávě, budou se moci rozejít, umýt se a jít na oběd do refektáře. Jakmile budou uvnitř, sotva ho budou postrádat, jestliže se tiše vytratí. Široká vrata v klášterní zdi byla dokořán, aby truchlící průvod mohl vstoupit do rozlehlé zahrady mrtvých, jež vlevo sousedila se zelinářskou zahradou a vzadu za ní čněla dlouhá střecha opatova příbytku s oplocenou květinovou zahrádkou. Bratři byli pohřbíváni blízko východního závěru kostela, farní kněží o kousek dál, ale ve stejné oblasti. Počet hrobů zatím nebyl velký, vždyť fundace byla stará jen padesát let, a přestože farnost byla starší, sloužíval jí malý dřevěný kostelík, který hrabě Roger nahradil kamenným a věnoval čerstvě založenému opatství. Byly tam stromy, tráva a v létě květiny. Bylo to docela příjemné místo. Zelené zátiší hyzdila jen temná syrová jáma u zdi. Cynric přistavil stojany, na něž mohli položit rakev, než ji spustí do hrobu, sklonil se nad prkny, která právě odstranil, a úhledně je stavěl ke zdi.

Otevřenými vraty se za bratry nahrnula polovina Předklášteří a značný počet obyvatel města; tlačili se co nejblíž, aby všechno viděli. Cadfael se stáhl ze svého místa v řadách mnichů a podařilo se mu být pohlcen davem zvědavců. Bratr Jindřich si jistě za chvíli všimne, že tam není, ale za daných okolností nic neřekne. Než stačil převor Robert pronést první zvučné fráze pohřebního ritu, Cadfael byl za rohem kapituly a hnal se přes velké nádvoří k brance u nemocnice, jež vedla k mlýnu.

Hugh s sebou z hradu přivedl dva seržanty a dva mladé muže z posádky, všechny na koni. Koně však nechali uvázané u klášterní brány, a než se ukázali, počkali, až pohřební průvod dojde přes Předklášteří na hřbitov. Zatímco byly všechny zraky upřeny na převora a rakev, Hugh postavil dva muže před otevřenou bránu, aby vypadali, že brání odchodu, kdežto sám se seržanty šel dovnitř a nenápadně se prodíral tlačenicí. Diskrétnost, s níž postupovali, a uctivé mlčení, které zachovávali, když se dostali až k márám, jim měly zaručit nenápadnost, ale ve skutečnosti upoutaly oči všech, a tak ve chvíli, kdy se dostali tam, kde chtěl Hugh být, totiž on téměř naproti převorovi s rakví uprostřed a seržanti každý po jedné straně krůček za Jordanem Achardem, upřely se na ně již četné kradmé pohledy a na všech stranách se opatrně přešlapovalo, popocházelo a poulily se oči. Hugh si však počkal, dokud nebylo po všem.

Cynric a jeho pomocníci zvedli rakev, založili provazové smyčky a spustili ji do hrobu. Dutě dopadala hlína. Byla pronesena poslední modlitba. Zavládlo nevyhnutelné strnulé ticho, než si všichni povzdechnou, pohnou se a začnou se pomaličku rozcházet. To znamení přišlo jako náhlý závan větru, z tolika hrdel se ozvalo! Pohyb následoval jako zaševelení listí. A Hugh pravil hlasitě a jasně, hlasem vypočítaným na to, aby okamžitě zarazil veškerý pohyb:

„Pane opate, otče převore… musím vás požádat o prominutí, že jsem k vaší bráně postavil stráž — mimo vaše zdi —, ale přesto prosím o shovívavost. Nikdo nesmí odtud, dokud neoznámím svůj záměr. Omluvte mě, že musím přijít v takovou chvíli, není však pomoci. Jsem zde ve jménu králova zákona a pronásleduji vraha. Jsem zde, abych vzal do vazby zločince podezřelého ze zabití otce Ailnotha.“

[XII]

Moc se toho najít nedalo, ale stačilo to. Cadfael stál na kraji vysokého břehu, kde se onehdy pohupovalo Ailnothovo tělo, jak je tam přirážel proud od mlýnského náhonu. Pahýl skácené vrby, vysoký asi k bokům, se ježil svými bičíky vybledle zelených vlasů. Mezi nimi byly i zpřelámané výmladky při kraji odumřelého povrchu, vysušeného a popraskaného působením času a zubatého od sekyry. A v hrbolatém hřebínku mrtvého dřeva vlála na prst dlouhá černá nitka, zachycená za jeden konec. Na prst dlouhý kousek rozmotané vlněné šňůrky, právě tolik, kolik scházelo na lemu černé čapky. Přišel mráz a obleva, zbělil, promáčel, změnil a setřel všechno ostatní, co se tam předtím dalo najít, snad šmouhu od krve, nějaké kousíčky natržené kůže. Nezůstalo nic než třepetavá černá příze, vytržená, když čapka odlétla a proud ji odnesl do rákosí.

Cadfael spěchal zpátky s kousíčkem vlny v ruce. V půli cesty přes velké nádvoří zaslechl vřavu hlasů, protestujících, vzrušených, zmatených, a zpomalil krok, protože už zjevně nebylo proč spěchat. Past sklapla a musí držet, co chytila. Zabránit tomu nestihl, ale může alespoň odčinit škody, které snad napáchá. Nebudou-li žádné, tím líp. To, co musí říci a ukázat, počká.

Ninian se dostal na pěšinu a k můstku přes potok Meole celý uhřátý, protože skoro celou cestu běžel, a upamatoval se, že musí zpomalit, než dojde k silnici před mostem do Shrewsbury, přetáhnout si Sweynovu kápi přes hlavu a zastínit si tvář. Když zahýbal na Předklášteří, zprvu se v mírném úleku zastavil, pak si uvědomil, že má štěstí, a vzchopil se, protože z města spěchalo k opatství stále ještě tolik lidí, že bylo velmi jednoduché se mezi ně vmísit a ztratit se. Šel s proudem, uši nastražené na každé slůvko kolem sebe, a slyšel vlastní jméno poletovat s očekáváním plným rozkoše. Takže někteří tohle zatčení očekávají, třebaže Hugh Beringar je mohl mít stěží v úmyslu, když před několika dny ztratil jeho stopu a neměl důvod očekávat, že ji právě dnes chytí. Jiní však mluvili o ženě, knězově služebné, přestože neznali ani její jméno. Jiní zase spekulovali o dvou nebo třech jménech, jež Ninian neznal, jejichž nositelé však zřejmě utrpěli Ailnothovou bezohlednou přísností.

Zdálo se, že přišel právě včas, aby se připojil k roztroušeným posledním příchozím z města, kteří se šeptanou novinu doslechli pozdě, protože Předklášteří od brány opatství už bylo plné lidí. Právě když se Ninian dostal k bráně, duchovní se vynořili ze severních dveří a za nimi rakev a všichni bratři v slavnostním průvodu. To bylo jediné nebezpečí, kterému se musel vyhnout, aspoň do doby, než bude vědět, že musí čelit nejhoršímu a dobrovolně se vydat zákonu. Byli to muži, z nichž by ho každý mohl poznat, kdyby jasně zahlédl jeho obličej, dokonce by si ho mohl zařadit i podle stavby těla a chůze. Chvatně couvl, propletl se mezi zvědavci na druhé straně ulice a vklouzl do ústí úzké uličky, dokud všichni mniši nepřešli. Za nimi šli vážení občané Předklášteří, jimž důstojnost nedovolila upalovat z kostela, aby si zajistili pěkné místo na hřbitově. A za nimi proudili diváci z Předklášteří, dychtiví a plní zájmu jako děti a psi za potulným komediantem, ačkoli ne tak upřímně hluční v očekávání divů.

Být sám a poslední by bylo stejně špatné jako se tlačit do popředí. Ninian vyklouzl z úkrytu včas, aby se připojil k zadnímu voji, a držel se kousek od konce zástupu, zatímco smuteční průvod procházel po Předklášteří k rohu koňského trhu a okolo něj k vratům hřbitova, jež zely dokořán. Zřejmě nebyl sám, kdo chtěl všechno vidět a přitom na sebe nijak neupozornit. I jiní otáleli na konci průvodu před vraty a nakukovali dovnitř. Snad to bylo tím, že po stranách vchodu stáli dva muži z hradní posádky, v pohovu, nepletli se mezi vcházející, ale přece jen na ně bylo třeba dát pozor.

Ninian se zastavil ve vratech, ani venku, ani uvnitř, a natahoval se, aby viděl mezi natěsnanými hlavami na skupinu kolem hrobu. Jak opat, tak převor byli mimořádně urostlí, takže je zřetelně viděl nad ostatními a slyšel slova pohřebního ritu zvučně pronášená uvědoměle lahodným hlasem převora Roberta tak, aby je každý slyšel. Převor měl od přírody skvělý hlas a velmi rád jej uplatňoval při všech vysoce dramatických příležitostech liturgie.

Ninian přešlápl kousek stranou a zahlédl tvář Dioty, bledý ovál pod černou kápí. Stála blízko már, což jí příslušelo jako jediné člence knězovy domácnosti. Rameno, které se k ní tisklo, paže zavěšená v její paži mohly patřit jedině Sanan, přestože milovanou tvář nezahlédl, ať se natahoval, jak chtěl. Ve výhledu mu bránily vyšší hlavy.

Nastala vlna pohybu, když kněží přistoupili k hrobu. Zástup pokročil za nimi. Spouštěli rakev, padla poslední slova na rozloučenou. Na rakev otce Ailnotha pod klášterní zdí začaly dopadat první hroudy. Už bylo téměř po všem a nic nenarušilo dekorum. Shromážděnými prošel první ruch a ševel, uznávající, že je konec. Ninianovo srdce se uklidnilo a naplnilo opatrnou nadějí. Vzápětí se mu v prsou sevřelo, když od hrobu promluvil jiný hlas, pozdvižený, aby jej bylo jasně slyšet.

„Pane opate, otče převore… musím vás požádat za prominutí, že jsem k vaší bráně postavil stráž…“

Krev zabušila Ninianovi v uších, takže další slova propásl, ale věděl, že hlas musí patřit šerifovi. Kdo jiný by měl i zde, v klášterních prostorách, takovou autoritu? A konec uslyšel až příliš zřetelně: „Jsem zde, abych vzal do vazby zločince podezřelého ze zabití otce Ailnotha.“

Tak přece došlo k nejhoršímu, jak předpovídaly pověsti. Nastalo náhlé omráčené ticho a pak davem jako vichr prochvěl silný šum zmatku a rozčilení. Následující slova v něm zanikla, přestože Ninian tajil dech a natahoval uši. Někteří z těch, kdo s ním stáli před branou, se tlačili kupředu, aby jim z té senzace nic neušlo, a nikdo si nevšímal klapotu podkov rychle přijíždějících z koňského trhu a klusem mířících k nim. Uvnitř zdí se náhle ozval divoký povyk, zmatek vykřikujících a protestujících hlasů, zahrnujících ty před sebou otázkami, posílajících dozadu pravděpodobně nepřesné odpovědi. Ninian se napružil a chystal se prodrat dovnitř tam, kde stály jeho ženy bezbranné uprostřed vřavy. Zhluboka se nadechl a položil ruku na rameno nejbližšího těla, které mu bránilo v cestě, protože zvědavci zapomněli na opatrnost a ucpali otevřenou bránu.

Zaražený a rozhořčený výkřik, který se náhle zvedl od klášterní zdi, ho zastavil a málem vrhl nazpátek od brány. Mužský hlas, dovolávající se nebes, aby dosvědčila jeho nevinu. Tak ne Diota! Ne Diota, ale nějaký muž!

„Pane, přísahám vám, že o tom nic nevím… Ten den ani ten večer jsem ho ani okem nezahlédl. Seděl jsem doma, má žena vám to dosvědčí! V životě jsem nikomu neublížil, tím míň knězi…. Někdo vám o mně něco nalhal, nějaký lhář! Pane opate, jako že mě Bůh vidí…“

Jméno se řadami shromážděných doneslo až k Ninianovi. „Jordan Achard… byl to Jordan Achard… Zatýkají Jordana Acharda…“

Ninian stál, třásl se náhle zesláblý po tom otřesu, a tak se zapomněl, že si nechal Sweynovu kápi sklouznout z hlavy na ramena. Kopyta za ním zůstala stát a lehce přešlapovala v řídkém blátě oblevy.

„Ty, chlape!“

Do zad ho ostře šťouchla násada biče.. S úlekem se otočil a pohlédl přímo do obličeje jezdce, který se k němu nakláněl ze sedla pěkného ryzáka. Byl to veliký, krevnatý šlachovitý muž kolem padesátky, švihácky oblečený a s pěkným postrojem, a ve tváři i v hlase měl autoritu šlechtice. Byla to hezká tvář, vousatá, s výraznými rysy, sice začínající trochu tučnět a ztrácet napjaté, zřetelné linie, avšak dosud stála za zapamatování. Krátký okamžik, kdy na sebe zblízka zírali, ukončilo druhé netrpělivé, ale dobromyslné šťouchnutí násady biče do Ninianova ramena a rázný příkaz:

„No ty, mládenče! Podrž mi koně, zatímco budu vevnitř, a nebudeš škodný. Víš, co se tam děje? Někdo kvůli tomu dělá notný křik.“

V rozjaření z úlevy po hrůze o Diotu upadl Ninian do nestydaté veselosti, uctivě se poklonil a ochotně sáhl po uzdě, už zase dokonalý nemajetný venkovánek Benet. „Vlastně ani nevím, pane,“ řekl, „ale lidi říkají, že byl někdo zatčen pro vraždu toho kněze…“ Pohladil koně po hedvábném čele a mezi nastraženýma ušima, ryzák pohodil hlavou, otočil měkké zvědavé nozdry, teple na něho dýchl a milostivě přijal polaskání. „Krásný kůň, pane! Pohlídám vám ho dobře.“

„Tak toho vraha chytli? Vida, pověsti projednou mluvily pravdu.“ Jezdec byl bleskem dole a razil si cestu neklidným davem jako kosa trávou, drsným, tvrdým ramenem napřed, a pánovitě se domáhal průchodu. Ninian zůstal stát tváří opřen o lesklé plece a vřela v něm směsice citů, smích, vděčnost a radostné očekávání pouti, nyní osvobozené od vší lítosti a výhrad, ale i malý trpký výtrysk smutku, že jeden člověk přišel předčasně o život a jiný je nyní obviněn z jeho vraždy. Chviličku mu trvalo, než si vzpomněl a přehodil si přes hlavu kápi, co nejvíc dopředu, aby zastřel tvář. Naštěstí však byla veškerá pozornost upřena k rozruchu na hřbitově, a pacholka, který držel pánovi koně na ulici, si nikdo nevšímal. Kůň byl vynikající ochrana, ale nedovoloval mu postoupit zpátky do otevřené brány, a tak, i když usilovně natahoval uši, z vřavy uvnitř nic nevyrozuměl. Zděšený obranný křik ještě chvíli pokračoval, to bylo zřejmé, a pronikavé poznámky kolemstojících tvořily kolem něho kanonádu střetajících se zvuků. Kdykoli se ozvaly rozumnější hlasy, Beringarův nebo opatův, utonuly v obecném povyku.

Ninian se opřel čelem o teplou kůži, která se pod jeho dotekem lehce otřásla, a zbožně děkoval za vysvobození na poslední chvíli.

V jádru vřavy pozvedl opat Radulfus hlas, který málokdy potřeboval zahřmět, a nyní zahřměl. Účinek se dostavil okamžitě.

„Ticho! Děláte ostudu sami sobě a znesvěcujete svaté místo. Ticho, povídám!“

A bylo ticho, náhlé a hluboké, třebaže by snadno opět propuklo v chaos, kdyby se povolila uzda.

„A mlčte všichni, kdo tu nemáte co dokazovat nebo vyvracet. Ať mluví ti, kdo mají, aby je bylo slyšet. Nuže, pane šerife, obviňujete tohoto muže, Jordana Acharda, z vraždy. Na základě jakého svědectví?“

„Na základě výpovědi svědka,“ odvětil Mugh, „který prohlásil a opět prohlásí, že to, že strávil noc doma, je lež. Proč lže, nemá-li co skrývat? A také na základě výpovědi svědka, který ho viděl plížit se po pěšině od mlýna a pak k domovu, když se rozednívalo na Hod Boží. To stačí, aby by zadržen pro podezření,“ řekl Hugh ostře a pokynul seržantům, kteří uchopili zděšeného Jordana téměř jemně za ramena. „To, že se cítil otcem Ailnothem ukřivděn, je všeobecně známo.“

„Pane opate,“ blábolil roztřeseně Jordan, „přísahám na svou duši, že jsem se kněze ani nedotkl. Ani jsem ho neviděl, nebyl jsem tam… je to lež… lžou…“

„Zdá se,“ opáčil Radulfus, „že jsou takoví, kteří právě tak odpřísáhnou, že jste tam byl.“

„To já řekl, že jsem ho viděl,“ ozval se šafářův bratranec ovčák, ustaraný a otřesený tím, co způsobil. „Nic jiného jsem říct nemohl, protože jsem ho opravdu viděl, sotva se rozednívalo, a všechno, co jsem řekl, je pravda. Ale nechtěl jsem mu ublížit a nemyslel jsem si nic jiného, než že jde zase za svými hrátkami, vždyť vím, co se o něm říká…“

„Co se o vás říká, Jordane?“ zeptal se mírně Hugh.

Jordan polkl a zavrtěl se, rozpolcen mezi studem, když se přizná, kde tu noc strávil, a zděšením z toho, když bude mlčet a riskovat něco horšího. Potil se, zmítal a nakonec vyhrkl: „Nic zlého. Jsem vážený člověk… Jestli jsem tam byl, tak ne s nějakým špatným záměrem. Já… měl jsem tam brzo ráno jednání, dobročinné jednání — se starou vdovou Warrenovou, která tam bydlí…“

„Nebo spíš pozdě večer s tou děvkou, co u ní slouží?“ vykřikl nějaký hlas z bezejmenného zástupu a vyvalila se vlna smíchu, rychle potlačená planoucím pohledem opatovým.

„Je tohle pravda?“ ozval se Hugh. „A otec Ailnoth vás náhodou viděl? Podle toho, co je o něm známo, by se na takovou nepravost díval velmi vážně. Přistihl vás, jak se kradete do domu, Jordane? Slyšel jsem, že měl ve zvyku kárat hřích na místě, a drsně. Proto jste ho zabil a hodil do rybníka?“

„Ale kde!“ zavyl Jordán. „Přísahám, že jsem s ním nikdy nic neměl. Jestli jsem se trochu spustil s tím děvčetem, tak jiný hřích nemám! Nešel jsem nikam dál než do toho domu. Zeptejte se jí, řekne vám to! Byl jsem tam celou noc…“

Celou tu dobu Cynric trpělivě a rozvážně zasypával hrob, nespěchal, zdálo se, že příliš nevěnuje pozornost vřavě za svými zády. Během posledních vět se vrzavě narovnal a protáhl, až mu zapraskaly klouby. Nyní se otočil a prorazil si cestu doprostřed kruhu, rýč stále v ruce.

Tak zvláštní vstup tohoto samotářského a zdrženlivého muže umlčel všechny hlasy a upoutal všechny pohledy.

„Pusťte ho, pane,“ řekl Cynric. „Jordan neměl se smrtí toho člověka nic společného.“ Otočil prošedivělou hlavu s dlouhou pochmurnou tváří se zapadlýma očima od Hugha k opatovi a zase zpátky. „Nikdo jiný než já,“ řekl prostě, „neví, jak Ailnoth zemřel.“

Tu nastalo naprosté ticho, hlubší, než jaké dokázala nastolit opatova autorita; hluboké jako voda, v níž utonul Ailnoth. Kostelník stál, vysoký, důstojný ve své vyrudlé černi, čekal na otázky beze strachu, bez lítosti, nevida nic zvláštního v tom, co řekl, ani žádný důvod, proč by měl říci víc nebo promluvit dřív, ale ochoten mít trpělivost s těmi, kdo se dožadují vysvětlení.

„Vy to víte?“ řekl opat po dlouhém, ohromeném pohledu na muže před sebou. „A nic jste neřekl?“

„Nezdálo se mi to nutné. Žádná jiná duše nebyla v nebezpečí, až teď. Co se stalo, stalo se, a bylo líp nechat to tak.“

„Chcete říci,“ váhal Radulfus, „že jste byl u toho, že jste byl svědkem…? Byl jste to vy…?“

„Ne.“ Cynric pomalu zavrtěl úzkou prošedivělou hlavou. „Ani jsem se ho nedotkl.“ Hlas měl trpělivý a mírný, jako kdyby se ho vyptávaly děti. „Byl jsem u toho jako svědek. Ale nedotkl jsem se ho.“

„Tak nám teď povězte,“ tiše řekl Hugh, „kdo ho zabil?“

„Nikdo ho nezabil,“ odvětil Cynric. „Ti, kdo násilí páchají, násilím hynou. Je to jen spravedlivé.“

„Povězte nám,“ opakoval Hugh stejně tiše, „povězte nám, jak se to stalo. Ať to víme všichni a máme zase pokoj. Říkáte, že jeho smrt byla náhoda?“

„Žádná náhoda,“ zahořely Cynrikovi oči v hlubokých důlcích. „Byl to soud.“

Olízl si rty, zvedl hlavu a zahleděl se do zdi mariánské kaple přes jejich hlavy, jako by tam on, negramotný, viděl slova, která má, ač od přírody málomluvný, pronést.

„Vyšel jsem si ten večer k rybníku. Často jsem se tam procházel, když nesvítil měsíc a všichni spali. Mezi vrbami, za mlýnem, kde skočila do vody… Eluned, Nestova dcera… protože jí Ailnoth odepřel zpověď a požitky církve, veřejně ji pohaněl před celou farností a zabouchl před ní dveře. Měl ji raději bodnout do srdce, bývalo by to laskavější. Všechen ten jas a krása nám byly vzaty… Znal jsem ji dobře, často si chodila pro útěchu, dokud byl otec Adam živ, on ji nikdy nezklamal. Když se netrápila pro své hříchy, byla jako ptáček, jako květina, radost se podívat. Na světě není tak mnoho krásných věcí, aby někdo nějakou zničil a nemusel za to platit. Když na ni přišly výčitky svědomí, byla jako dítě… Byla dítě. Ten člověk zavrhl dítě…“

Na chviličku se odmlčel, jako by oslepen zármutkem nemohl přečíst slova, a svraštil vysoké čelo, aby je lépe rozluštil. Nikdo se však neodvážil promluvit.

„Stál jsem tam, kde Eluned padla do vody, když přicházel po pěšině. Nevěděl jsem, kdo to je, nedošel až ke mně — ale byl to někdo, nějaký muž, jeho krok a bručení jsem slyšel od mlýna. Rozzuřený, aspoň to tak znělo. Pak za ním přiklopýtala žena, slyšel jsem ji, jak k němu volá, klekla před ním, plakala, on se ji snažil setřást a ona ho nechtěla pustit. Udeřil ji — slyšel jsem tu ránu. Jen zaúpěla, ale to už jsem šel k nim, protože jsem se bál, že dojde k vraždě, a tak jsem viděl — nezřetelně, ale přece, protože jsem byl ve tmě rozkoukaný — jak se po ní zase rozmáchl holí, ona se oběma rukama chytila rukojeti, aby se zachránila, a on za ni vší silou tahal, až jí hůl vyrval z rukou… Žena od něho utekla, slyšel jsem, jak klopýtá po pěšině, ale pochybuji, že slyšela to co já; že ví to co já. Slyšel jsem, jak se zapotácel a narazil na pahýl vrby. Slyšel jsem, jak šlehají a praskají pruty. Slyšel jsem šplouchnutí — ani ne moc hlasité — když spadl do vody.“

Nastalo další ticho, hluboké a dlouhé, zatímco přemýšlel a namáhal se přesně si vzpomenout, neboť se to od něho žádalo. Bratr Cadfael, potichu přicházející za řadami ohromených bratrů, slyšel jen druhou polovinu vyprávění, zato měl v ruce ubohý, urousaný důkaz jeho pravdivosti. Hughova past nic nepolapila, naopak, všechny osvobodila. Pohlédl přes oněmělý kruh tam, kde stála Diota a Sanan ji objímala paží. Obě ženy si stáhly kápě do čela. Jedna v rukou poškrábaných ostrými výčnělky stříbrného pásku přidržovala záhyby pláště.

„Šel jsem k tomu místu,“ pokračoval Cynric, „a podíval jsem se do vody. Až pak jsem ho spolehlivě poznal. Vznášel se mi u nohou, omráčený nebo omámený… Poznal jsem Ailnothovu tvář. Oči měl otevřené… A otočil jsem se zády a odešel od něho, jako se on otočil zády a odešel od ní, zabouchl dveře před jejím pláčem, jako udeřil tuhle plačící ženu… Kdyby si byl Bůh přál, aby zůstal živ, zůstal by. Proč by se to bylo jinak stalo právě na tom místě? A kdo jsem já, abych si přisvojoval Boží výsady?“

To vše pronesl stejným rozvážným hlasem, jakým by vypočítával, kolik svíček nakoupil pro farní oltář, přestože slova mu přicházela pomalu, s námahou a přemýšlením, jak se snažil všechno jasně vypovědět, když bylo nyní třeba mít jasno. Opatu Radulfovi však jeho hlas zněl jako vzdálená ozvěna proroctví. I kdyby si ho ten muž byl přál zachránit, zachránil by ho? Nebylo již na záchranu pozdě? A mohl ho vůbec jeden člověk sám zachránit na takovém místě, potmě, bez možnosti přivolat pomoc, protože všichni se chystali k nočnímu obřadu, a přitom mít proti sobě ten podemletý břeh a mrtvou váhu urostlého muže? Lépe usoudit, že to možné nebylo, a přijmout, co bylo pro Cynrika vůlí Boží!

„A teď, když dovolíte, pane opate,“ řekl Cynric, když chvíli zdvořile, ale marně čekal na nějaké vyjádření nebo otázku, jestli mě už nepotřebujete, budu dál zasypávat hrob, protože mi to potrvá až do tmy, mám-li to udělat pořádně.“

„Udělejte to,“ přisvědčil opat, chviličku se mu beze stínu výčitky díval do očí a nespatřil v nich ani stín pochybnosti. „Udělejte to a přijďte si pro odměnu, až budete hotov.“

Cynric odešel, jak přišel, zpátky k práci, a ti, kdo ho v ohromeném tichu sledovali, neviděli v jeho dlouhých krocích žádnou změnu, a žádnou změnu v klidném, stálém rytmu, jímž házel hlínu.

Radulfus pohlédl na Hugha a pak na Jordana Acharda, oněmělého a po tom zděšení podklesávajícího úlevou mezi svými strážnými. Na kratičký okamžik se opatova přísná tvář zčeřila lehounkým, přelétavým stínem úsměvu. „Pane šerife, myslím, že obvinění proti tomuto muži je již vyvráceno. Ostatní prohřešky, které snad má na svědomí,“ upřel přísné oko na zdrceného Jordána, „bych mu doporučoval přednést při zpovědi. A nadále se jim vyhýbat! Měl by se hodně zamyslet nad nebezpečím, do něhož ho takový způsob života přivedl, a přijmout tento den jako výstrahu.“

„Sám jsem rád, že jsem se dověděl pravdu a shledal, že nikdo z nás zde nemá na duši vinu vraždy,“ řekl Hugh. „Mistře Acharde, odeberte se domů a buďte rád, že máte věrnou a poslušnou manželku. Máte štěstí, že se našel někdo, kdo se vás zastal. Nebýt toho svědka, bylo by to s vámi vypadalo bledě. Pusťte ho!“ rozkázal seržantům. „Ať si jde po svých. Správně by měl přinést na farní oltář dar jako díkůvzdání, že byl osvobozen.“

Když důstojníci Jordana pustili, málem se zhroutil k zemi, a Will Warden ho dobromyslně znovu podepřel pod paží, dokud se mu nepřestaly třást nohy. A nyní bylo opravdu po všem, až na to, že všichni kolem byli tak zkamenělí, že bylo třeba ještě jednou jim požehnat na rozloučenou, aby se rozešli. „Teď jděte, dobří lidé,“ ujal se opat poněkud drsně té povinnosti. „Modlete se za duši otce Ailnotha a pamatujte, že poklesky bližních by nám raději měly připomínat naše vlastní. Jděte a důvěřujte nám, kterým přísluší najít kněze pro tuto farnost, že budeme při rozhodování brát v úvahu především vaše potřeby.“ A na odchodu jim požehnal tak důrazně a krátce, že se konečně hnuli. Ještě mlčeli, zatímco mizeli jako tající sníh. Brzy se však zase rozmluví. Město i Předklášteří budou znít mnohým protichůdným líčením dnešních událostí, až se nakonec přetvoří v báji, lidovou vzpomínku na vážné události, při nichž mohli kdysi dávno být.

„A vy, bratři,“ řekl krátce Radulfus, obraceje se k vlastnímu stádu, holubičkám s pocuchaným peřím, vyrušeným od vrkání, jděte opět za svými každodenními povinnostmi a připravte se k obědu.“

Rozcházeli se skoro bázlivě a trousili se odtud jako ostatní, zprvu jaksi bezcílně, a pak pomalu zamířili na místa, kde nyní měli být. Rozptylovali se jako jiskřičky z ohniště nebo prach roznášený větrem, ještě napůl omámení tím odhalením. Jediný, kdo se cílevědomě věnoval své práci, byl Cynric, ohánějící se rýčem u zdi.

Bratr Jeroným, hluboce otřesený událostmi, jež nijak neladily s jeho chápáním správy a pravidel benediktinského řádu, šel shánět zatoulance k lavatoriu a vypudit otálející farníky z klášterních prostor. Přitom se dostal k otevřeným vratům do Předklášteří a všiml si mladého muže, který stál na ulici, držel za uzdu koně a občas pohlédl na odcházející, avšak zpod stažené kápě, takže mu nebylo jasně vidět do tváře. Přesto něco upoutalo Jeronýmovy bystré oči. Něco ne zcela známého, protože kabátec i kápě byly cizí a tvář tvrdošíjně odvrácená, ale přesto připomínajícího jistého mladého chlapíka, kterého bratři nějaký čas znali a který později zmizel za podivných okolností. Kdyby jen ten chlap pořádně ukázal obličej!

Cadfael čekal, než odejde Sanan s Diotou. Viděl však, že se stahují do stínu kaple a čekají, dokud větší část zástupu nepostoupí k Předklášteří. Impuls vyšel od Sanan, viděl, jak klade ruku na paži starší ženy, aby ji zadržela, a divil se, proč otálí. Viděla v zástupu někoho, s kým se nechce setkat? Přejížděl zrakem záda odcházejících a spatřil přinejmenším jednoho, jehož přítomnost jí tam jistě nebyla příliš vítaná. A nestáhla si, stejně jako Diota, během jeho nepřítomnosti kápi do obličeje, jako když nechce, aby si jí někdo všiml a poznal ji?

Nyní se ženy vydaly za ostatními, ale opatrně a pomalu, a oči Sanan se upíraly na záda vysokého muže, který již byl skoro u otevřeného východu. Tak Sanan a Cadfael současně spatřili i bratra Jeronýma, který chvilku váhavě přešlapoval a pak cílevědomě zamířil na ulici. Když sledovali sbíhající se dráhy těch dvojích velmi nepodobných zad, jedněch vzpřímených a sebejistých, druhých hubených a přihrblých, nevyhnutelně jim padly oči na koně čekajícího na Předklášteří a mladého muže, který ho držel za uzdu.

Bratr Jeroným si pořád ještě nebyl úplně jistý, ale byl odhodlaný se ujistit, i kdyby měl pro to bez náležitého důvodu a povolení opustit prostory kláštera. Jistě by to bylo shledáno jako náležitý důvod, kdyby se mu podařilo vyvolat spravedlivý poplach a předat uprchlého králova nepřítele králově spravedlnosti. Šerif říkal, že hned u vrat stojí stráže. Stačilo by zavolat vojáky na kořist, která stojí na dosah ruky a cítí se bezpečná. Pokud to ovšem opravdu je mladík svého času známý jako Benet.

Jeroným si sice ještě jistý nebyl, ale Sanan a Cadfael ano. Kdo v těchto končinách znal tu postavu a držení těla tak dobře jako oni? A tady se jim před očima k němu žene Jeroným se zjevně zlovolným záměrem a oni nemohou nijak zabránit pohromě.

Sanan pustila Diotinu paži a vyrazila kupředu. Cadfael, blížící se z jiného úhlu, za Jeronýmem káravě zaburácel „bratře!“ tak samospravedlivým a pohoršeným hlasem, že by se za něj sám Jeroným nemusel stydět, v naději, že odpoutá jeho pozornost, ale marně. Jeroným byl na stopě ničemníka skoro stejně neodvratitelný jako sám otec Ailnoth. Zázrak musel udělat někdo jiný.

Ninianův jezdec, dlouhonohý a svižně rázující z bojiště, odkud vyšel neohrožen a zcela spokojený, dorazil k vratům, jen krok nebo dva před Jeronýmem, dokonce se o něho otřel, když vycházel na Předklášteří. Nebyl to konec, který očekával, ale byl mu rád. Pokud on sám nebyl podezřelý z neloajality a nehrozila mu ztráta pozemků ani postavení, neměl nic proti tomu zbrklému mládenci, který mu způsobil takovou starost. Jen ať si bez úhony uprchne, hlavně když se sem víckrát nevrátí a nebude dělat potíže jiným.

Ninian se ohlédl a viděl, že se blíží jeho patron, a zároveň, velmi opožděně, spatřil fretčí tvář bratra Jeronýma, jak k němu až příliš zřetelně míří, a jistě ne s laskavými úmysly. Ztratit se nebyl čas, a tak neměl na vybranou a musel zůstat stát. Naštěstí k němu jezdec dorazil o krůček před stopařem a naštěstí byl spokojen s tím, čeho byl svědkem, takže popleskal svého koňáka po rameni, když od něj přejímal uzdu. Ninian se honem shýbl ke třmenu a podržel jej jezdci při nasedání.

To stačilo. Jeroným se zarazil v bráně tak naráz, že Erwald, který šel za ním, do něho vrazil a jednou rukou ho dobromyslně v chůzi odstrčil. Mezitím už jezdec nedbale poděkoval, vsunul Ninianovi do ruky stříbrný penízek a rozjel se zpátky po Předklášteří volným klusem, takže záhy zmizel za rohem koňského trhu i se svým domnělým podkoním, který mu běžel v patách.

To jsem měl štěstí, pomyslel si Ninian a zvolnil, jakmile byl za rohem a z dohledu. V ruce s rozkoší obracel stříbrný penízek od dobrodince. Bůh mu žehnej, ať je to kdokoli, zachránil mi život, nebo aspoň kůži! Vážený občan, v těchto končinách očividně dobře známý. Ještě že tu nejsou stejně známí jeho podkoní a že všichni nejsou padesátiletí a vousatí, jinak bych byl ztracený!

Ten měl štěstí, pomyslel si Cadfael, mocně vydechl úlevou a vracel se zpátky tam, kde ještě stál Hugh ve vážném hovoru s opatem pod velkým východním oknem mariánské kaple. Záchrana přichází ze zvláštních míst a od nečekaných přátel. Velmi případné zakončení!

Ten měl štěstí, pomyslela si Sanan, celá roztřesená tím, jak se úlek a obava náhle změnily ve vítězoslavný smích.

A to nemá ponětí, co se právě stalo! Ani jeden z nich nemá ponětí! Nemohla se dočkat, jak se bude Ninian tvářit, až mu to poví.

To jsem měl štěstí, pomyslel si Jeroným a vděčně upaloval zpátky za svými povinnostmi. Kdybych ho napadl, byl bych ze sebe udělal pěkného hlupáka! Pouhá náhodná podobnost v postavě a držení těla, nic víc. To bylo štěstí, že se jeho pán kolem mne protlačil včas, aby se k němu přihlásil a varoval mě, že se mýlím.

Vždyť přece Ralph Giffard je ten poslední, kdo by držel ve svých službách člověka, kterého tak řádně udal zákonu!

[XIII]

„Jedna otázka však,“ řekl opat, „nejenže nebyla zodpovězena, ale nebyla zatím ani položena.“

Počkal, dokud nebyl sklizen stůl a jeho host nedostal poslední pohár vína. Radulfus nikdy nedovolil, aby se při jídle probíraly jakékoli pracovní záležitosti. Požitků stolování užíval skromně, ale uznával je.

„A jaká?“ zeptal se Hugh.

„Řekl celou pravdu?“

Hugh ostře vzhlédl přes stůl. „Cynric? Kdo může o někom říct, že nikdy nelže? Ale o Cynrikovi se obecně říká, že nikdy nemluví, dokud nemusí, a pak mluví k věci. Proto nic neřekl, dokud nebyl obviněn Jordan. Cynrikovi se velmi těžko hledají slova. Pochybuji, že jich někdy v životě použil za jeden den tolik, kolik jsme jich dnes dopoledne od něho slyšeli za pár chvilek. Pochybuji, že by plýtval dechem na lhaní, když ho i nezbytná pravda stála takové úsilí.“

„Dnes byl docela výmluvný,“ pousmál se Radulfus. „Byl bych však rád, kdybychom měli nějaké spolehlivé znamení, které by nám potvrdilo, co nám pověděl. Třeba neudělal nic víc, než že se otočil a odešel a přenechal otázku života a smrti Bohu, nebo takové síle, kterou považuje v takovém zvláštním případě za rozhodčího. Nebo mohl tu ránu zasadit sám. Nebo to mohl vidět více méně tak, jak říká, ale pak knězi pomohl do vody sám, zatímco byl omráčený. Uznávám, že by Cynric musel být velmi vynalézavý, aby vymyslel takovou věrohodnou historku na zastření pravdy, ale vědět to nemůžeme. Také ho vůbec nepovažuji za násilníka, a to ani kdyby k tomu byl vyprovokován, ale opět, vědět to nemůžeme. A dokonce i v případě, že nám řekl celou pravdu, co bychom měli s takovým člověkem dělat? Jak se k němu zachovat?“

„Pokud jde o mne,“ řekl pevně Hugh, „nedá se dělat nic a nic také neudělám. Neporušil žádný zákon. Možná je hřích nechat smrti volný průběh, ale zločin to není. Dodržuji hranice své pravomoci. Hříšníci jsou vaše oblast, ne moje.“ Nedodal, že nějaké účty by měl platit i ten, kdo sem Ailnotha přivedl jako skoro neznámého cizince a svěřil mu do péče opuštěné stádo, které nemělo žádné slovo při volbě pastýře. Tušil však, že ta myšlenka tane opatovi na mysli a že tam byla od chvíle, kdy se mu donesly první stížnosti. Nebyl to člověk, který by zavíral oči před vlastními chybami nebo ze sebe svaloval odpovědnost.

„Mohu vám říci jedno,“ pokračoval. „To, co říkal o ženě, která šla za Ailnothem a kterou kněz srazil, je rozhodně pravda. Paní Hammetová tenkrát tvrdila, že upadla na ledě, ale byla to lež. Udělal jí to kněz a ona to později přiznala bratru Cadfaelovi, který jí ošetřoval zranění. A protože jsem už do toho Cadfaela zatáhl, myslím, že byste udělal dobře, pane, kdybyste pro něho poslal. Po tom, co se dnes dopoledne zběhlo, jsem s ním ještě nemluvil, a myslím si, že bude mít možná k té věci ještě co dodat. Když jsem přišel, určitě v řadách bratrů chyběl; ohlížel jsem se po něm, ale marně. Přišel později, ne z Předklášteří, ale z nádvoří. Musel mít dobrý důvod, proč odešel. Má-li mi co povědět, nemohu si dovolit to zanedbat.“

„Zdá se, že já také ne,“ přisvědčil Radulfus a sáhl po zvonku, který ležel na jeho stolku. Stříbrné cinknutí přivolalo z předsíně jeho tajemníka. „Bratře Vitalisi, našel bys bratra Cadfaela a požádal ho, aby sem zašel?“

Když se dveře opět zavřely, opat chvíli mlčky seděl a uvažoval. „Nyní samozřejmě vím,“ pravil nakonec, „že otec Ailnoth byl opravdu hrubě podveden, a to ho trochu omlouvá. Ale ta žena — vyrozuměl jsem, že není příbuzná toho mladíka, kterého chránila, toho, kterého jsme znali jako Beneta? — svému pánovi příkladným způsobem sloužila už tři roky a její jediné provinění bylo, že chránila toho mladého muže, a to provinění vyplynulo jedině z náklonnosti. Za to potrestána nebude, z mé pravomoci rozhodně ne. Získá tady klidné živobytí, protože jsem ji sem přivedl já. Dostaneme-li nového kněze, který nebude mít ani matku, ani sestru, které by se mu staraly o dům, může mu sloužit, jako sloužila Ailnothovi, a doufám, že nikdy nebude mít důvod klekat před ním jinak než u zpovědnice a on nebude mít důvod ji udeřit. A pokud jde o toho chlapce…“ Ohlédl se zpátky smířeným a shovívavým pohledem a s úsměvem trochu potřásl hlavou. „Vzpomínám si, že jsme ho přidělili Cadfaelovi na hrubou práci, než přijdou mrazy. Jednou jsem ho viděl v zahradě, jak ryje dlouhý záhon. Přinejmenším pracoval poctivě. FitzAlanův panoš se rýt nebál a také nestyděl.“ Pohlédl Hughovi do tváře, hlavu na stranu. „Nevíte náhodou…?“

„Dával jsem si pozor, abych to nevěděl,“ odpověděl Hugh.

„Nu… jsem rád, že si nikdy neposkvrnil ruce vraždou. Viděl jsem je pořádně učerněné od hlíny, když vytrhával plevel příliš velký, než aby se dal zarýt,“ usmál se vzdáleně Radulfus a vyhlédl oknem na perlově šedou nízkou oblohu. „Předpokládám, že se mu povede docela dobře. Je to velká škoda, že v téhle zemi stojí jeden takový mládenec ve zbrani proti druhému, ale ať je ocel alespoň tasena na bitevním poli, a ne tajně a potmě.“

Cadfael položil na opatův stolek poslední pozůstatky po otci Ailnothovi: ebenovou hůl, vymáchanou černou čapku s potrhaným lemem a rozmotaný kousek vlněné šňůrky, který doplňoval kruh.

„Cynric mluvil pravdu a tady jsou důkazy. Teprve dnes ráno jsem znovu viděl dlaň paní Hammetové a vzpomněl jsem si na škrábance, které jsem ošetřoval, a pochopil jsem, jak k těm ránám přišla. Ne při pádu — vždyť neupadla. Ránu na hlavě jí zasadila tato hůl, protože jsem v roztřepeném okraji tohoto stříbrného pásku našel několik dlouhých světlehnědých, už prošedivělých vlasů, jako má ona. Vidíte? Pásek je ošoupaný do tenká a hrany jsou zohýbané a popraskané.“

Radulfus objel dlouhým hubeným prstem pomačkanou hranu ostrou jako břitva a zachmuřeně přikývl. „Ano, vidím. A tentýž pásek jí poškrábal ruce. Rozmáchl se po ní holí podruhé, jak říkal Cynric, a ona ji chytila a pověsila se na ni, aby si chránila hlavu…“

„…a on vší silou tahal a násilím jí hůl vytrhl z rukou,“ dodal Hugh, „a to ho stálo život.“

„Nemohli být daleko za mlýnem,“ řekl Cadfael, „protože Cynric byl o kus dál, mezi vrbami. Na prvním pahýlu, který trčí nad rybník, jsem našel několik zlámaných prutů a tenhle černý chumáček vlny zachycený v prasklině mrtvého dřeva. Kněz spadl omráčený nebo omámený do vody, čapka mu odletěla z hlavy a ve stromě uvázl tenhle cár, jako ve stříbrném pásku uvázly vytržené vlasy. Hůl mu vyletěla z ruky. Zimní tráva je tam trsnatá a nerovná, není divu, že zakopl, když se zapotácel dozadu, jak paní Hammetová pustila hůl. Zřítil se na pahýl. Po sekyře na něm zůstala nerovná, zubatá hrana a o tu se praštil do hlavy. Vždyť jste tu ránu viděl, otče opate, a tady šerif také.“

„Viděl jsem ji,“ přisvědčil Radulfus. „A ta žena od té chvíle, co od něj utekla, nevěděla nic?“

„Stěží ví, jak se dostala domů. Rozhodně celou noc pročekala v hrůze. Předpokládala, že dokoná, co zamýšlel proti chlapci, a vrátí se domů, obviní ji a vyhodí. On však nepřišel.“

„Bylo ho možné zachránit?“ zamyslel se opat, který se trápil jak pro rozhořčené a nespokojené stádo, tak pro mrtvého pastýře.

Cadfael odpověděl: „Pochybuji, že by ho jeden člověk sám mohl potmě dostat zpod toho břehu, i kdyby se nevím jak snažil. I kdyby byla pomoc na dosah, myslím, že by se byl utopil dřív, než by ho vytáhli.“

„Je to možná hřích,“ pravil Radulfus s úsměvem, který začal natrpkle a skončil rezignovaně, „ale nalézám v tom útěchu. Alespoň nemáme mezi sebou vraha.“

„Když tak mluvil o hříchu,“ prohodil Cadfael později, zatímco s Hughem pohodlně seděli v dílně v bylinkářské zahradě, „musím zpytovat vlastní svědomí. Mám určité výsady, jednak protože navštěvuji nemocné mimo klášter, jednak že mám dohlížet na kmotřence. Neměl bych ovšem toho povolení zneužívat pro vlastní záměry. Což jsem od Vánoc udělal zcela nestydatě nejmíň třikrát nebo čtyřikrát. Otec opat si musí velmi dobře uvědomovat, že jsem zrovna dnes dopoledne bez dovolení opustil prostory, ale neřekl o tom ani slovo.“

„Jistě považuje za samozřejmé, že se zítra při kapitule dobrovolně náležitě vyzpovídáte,“ řekl s nehybnou tváří Hugh.

„O tom pochybuji! Asi by nebyl rád. Musel bych vysvětlovat proč, a teď vím, co si myslí. Starým jestřábům jako Radulfus a já vichřice nevadí, ale jsou neviňátka, kterým neprospívá, když holubníkem provívá příliš bouřlivý vítr. Dost se natrápil kvůli Ailnothovu působení a teď chce, aby se na to co nejdřív zapomnělo. A prorokuji, Hughu, že Předklášteří brzy dostane nového kněze, takového, kterého nebudeme znát a vítat jen my, kdo máme právo faru obsadit, ale i ti, kdo ponesou důsledky. To je nejlepší způsob, jak Ailnotha pohřbít.“

„Buďme spravedliví,“ řekl zamyšleně Hugh, „i pro člověka tak velkého, jako je váš opat, by to byla velmi citlivá věc, odmítnout kněze doporučeného papežským legátem. Navíc ten člověk budil na první pohled silný dojem a byl učený… Není divu, že si Radulfus myslel, že vám veze poklad. Kéž vám Bůh tentokrát sešle slušného, pokorného, obyčejného člověka.“

„Amen! Ať už umí latinsky nebo ne. Jsem ale také příznivec, ne-li rovnou komplic králova nepřítele — nejen hříšník, ale i zločinec! Říkal jsem, že musím zpytovat svědomí? Ale ne moc důkladně, z toho jsou jen mrzutosti.“

„Rád bych věděl,“ Hugh se shovívavě usmíval do plamenů v ohřívadle, „jestli už vyrazili.“

„Myslel bych, že až za tmy. Přes noc se ztratí. Doufám, že nechala nějaký vzkaz Ralphu Giffardovi,“ uvažoval Cadfael. „Není to špatný člověk, jen pod tlakem doby jako mnozí jiní, hlavně kvůli synovi. Neměla si na něho proč stěžovat, jen na to, že se smířil s osudem a přestal doufat v císařovnu. Je o třicet let mladší než on, a tak je jí to nepochopitelné. Ale vy a já, Hughu, to dovedeme pochopit až příliš dobře. Ať si jdou mladí svým vlastním tempem a najdou si svou vlastní cestu.“

Seděl, usmíval se a myslel na ty dva, hlavně na Niniana, živého, smělého a troufalého, a na jeho zdatné zacházení s rýčem, který měl v rukou prvně v životě a musel se učit hezky rychle. „Od dob bratra Jana jsem u sebe neměl takového dříče — a to už musí být málem pět let! To byl ten, co zůstal v Gwytherinu a oženil se s kovářovou neteří. Teď už z něj bude pořádný kovář. Benet mi ho něčím připomínal… Buď všechno, anebo nic, a do všeho se hrnul.“

„Ninian,“ opravil ho skoro nepřítomně Hugh.

„Pravda, musím mu teď říkat Ninian, ale zapomínám na to. Neřekl jsem vám ale,“ zazářil radostí při vzpomínce, „to nejlepší, co se zběhlo. Uprostřed tolika nepříjemností, podezření a smrti není žert k zahození.“

„To bych nepopřel,“ souhlasil Hugh a nahnul se, aby přiložil na oheň několik kousků dřevěného uhlí s vědomým požitkem člověka, za něhož takovéto drobnosti zpravidla vykonávají druzí. „Dnes jsem toho ale moc žertovného neviděl. Kde jste k něčemu takovému přišel?“

„Vy jste mluvil s otcem opatem u hrobu, zatímco se ostatní rozcházeli, takže jste neměl možnost si toho všimnout. Ale já měl volno a bratr Jeroným také, a jako obyčejně pilně větřil, kde je nějaká neplecha. I Sanan to viděla,“ vzpomněl si láskyplně Cadfael. „Na chvilinku se vyděsila, ale pak se to všechno vyřešilo. Víte, Hughu, jak široká jsou ta naše vrata ve zdi…“

„Přišel jsem jimi,“ odvětil Hugh trpělivě, trochu ospalý úlevou od starostí, voňavým dýmem z ohřívadla a časným vstáváním do dne, který se nyní propadal do šerého mlhavého večera. „Vím.“

„Na Předklášteří za nimi stál mladý člověk a držel koně. Kdo by si ho všímal, dokud se tamtudy nezačali všichni hrnout ven? Jeroným tam pobíhal jako ovčácký pes a popoháněl je, takže se nemohl co chvíli nepodívat ven na ulici. Uviděl člověka, připadlo mu, že ho zná, a plný horlivosti a zápalu se šel podívat zblízka — však ho znáte!“

„Každý odhalitel zla si získává zásluhu,“ bavil se Hugh mírným posměškem na adresu bratra Jeronýma. „Jakou zásluhu si mohl získat na mládenci hlídajícím koně?“

„To je jednoduché. Připadalo mu, že vidí jistého Beneta neboli Niniana, pronásledovaného jako zrádce našeho krále Štěpána a udaného našemu panu šerifovi — račte prominout, ale to víte, byl jste zrovna potvrzen v úřadě a znamenáte pro bratra Jeronýma rázem ještě víc než předtím! — samotným Ralphem Giffardem. Jedině ho zaráželo, že měl ten zločinec na sobě šaty, které neznal.“

„Tak teď jste mě překvapil,“ obrátil Hugh k příteli rozjasněnou a pobavenou tvář. „A opravdu to byl řečený Benet neboli Ninian?“

„Ovšem. Poznal jsem ho a Sanan také. Když se podívala, kam se díval Jeroným, hned ho uviděla. Byl to on, Hughu, jako vždycky ochotný strčit hlavu do každé léčky. Přišel se přesvědčit, na koho padne obvinění, a postarat se, aby nepadlo na jeho chůvu. Ví Bůh, co by byl udělal, kdybyste nevykřičel, že zatýkáte Jordana. Copak věděl, co se tam zběhlo po tom, co tu noc přiběhl celý udýchaný do kostela? Pro něho to klidně mohl být Jordan. A jistě uvěřil, že to byl on, jakmile jste na něj začal štěkat.“

„Štěkat, to já umím,“ přitakal Hugh se širokým úsměvem. „Ještě že mě otec opat zdržel a pozval na oběd, jinak bych byl narazil rovnou na toho vašeho blázna, a právě ve chvíli, kdy ho Jeroným chytal za pačesy. Jak to tedy všechno dopadlo? Neslyšel jsem na Předklášteří žádný povyk.“

„Žádný nebyl,“ spokojeně pokračoval Cadfael. „Byl tu také Ralph Giffard, nevšiml jste si ho v davu? Je dost vysoký, aby trčel nad většinu lidí z Předklášteří. Ale vy jste neměl čas se rozhlížet. Byl tam. Na konci se obrátil k odchodu, řekl bych, že docela rád, že nemáte nic na toho mládence, kterého se vám cítil povinen předtím udat. Byl to nádherný pohled, Hughu! Protlačil se na svých dlouhých nohách kolem Jeronýma, zrovna když se náš nejhorlivější stopař hnal s čumákem u země po horké stopě. Vzal od mládence uzdu, dokonce se na něho usmál, chlapec mu podržel třmen, vysadil ho — dokonalý podkoní. Jeroným strnul, jako když pes ztratí stopu, a upaloval zpátky celý zděšený, že málem vznesl obvinění proti Giffardovu vlastnímu podkonímu, který spořádaně čekal na svého pána. V tu chvíli se Sanan tak roztřásla smíchem, že by to slabší povahu roztrhalo na kusy, jenže ona je pořádný kus ženské. Giffard odjel po Předklášteří a podkoní, který podkoní nebyl, za ním odklusal a ztratil se z dohledu.“

„To se opravdu stalo?“ ujišťoval se Hugh.

„Synku, já to viděl. A budu si to pamatovat. Než vyrazil, hodil Ralph Giffard mladému Ninianovi stříbrný penízek, Ninian jej v běhu chytil a pokračoval v cestě za roh, ani si neoddechl. Tuším,“ řekl Cadfael a vyhlédl do pozdního odpoledního světla, jemuž ještě scházela hodinka, ne-li dvě do nešpor, „že ještě neví, komu vděčí za záchranu. Strašně rád bych byl při tom, až mu Sanan poví, kdo mu tak dobře zaplatil za necelou hodinku hlídání koně! Vsadím se, že se mladý s tím penízkem v životě nerozloučí, že si ho dá provrtat a bude ho nosit na krku buď on, nebo ona. Takových památek člověk za život moc nenasbírá,“ dodal Cadfael poťouchle.

„Chcete mi namluvit,“ ozval se rozjařeně Hugh, „že se ti dva takhle sešli a rozešli; že si navzájem prokázali službu a přitom neměli ponětí, s kým jednají?“

„Ani nejmenší! Posílali si vzkazy, byli v nejdůvěrnějším smyslu spojenci, protivníci, přátelé, nepřátelé, co chcete,“ řekl s hlubokým, vděčným uspokojením Cadfael, „ale jeden ani druhý neměli nejmenší tušení, jak ten druhý vypadá. Nikdy se neviděli.“