Edith Pargeter (Ellis Peters)

Případy bratra Cadfaela 13. Splátka růží

[ I ]

Chladna trvala na jaře 1142 dlouho do dubna a ani na začátku května se příliš neoteplilo, takže všechno přicházelo pomalu a zdráhavě. Ptáci posedávali na střechách a hledali teplá místečka k hřadování. Včely dlouho spaly, spotřebovaly zásoby a bylo je nutno přikrmovat, nebyly však ani žádné časně rozpuklé květy na stromech, které by opylovaly. Na zahradách nemělo smysl sít, protože všechna semena by shnila nebo by je v půdě příliš studené na klíčení něco sežralo.

I lidské záležitosti zmrazil tentýž ochromující chlad a zdálo se, že všechno zůstává v zimnímu spánku. Strany tajily dech. Král Štěpán po prvním rozjaření ze svobody a po velikonoční výpravě na sever, kde se snažil znovu navázat zpřetrhané nitky svého vlivu, onemocněl na jihu tak těžce, že se po celé Anglii rozšířila pověst o jeho smrti. Jeho sestřenice a sokyně císařovna Matylda opatrně přesunula své velitelské stanoviště do Oxfordu a tam trpělivě a marně vyčkávala, kdy se pověst promění v pravdu, čemuž se ovšem Štěpán tvrdohlavě bránil. Ještě si měl s onou dámou co vyřizovat a jeho konstituce se dokázala i s touto zhoubnou horečkou docela dobře vypořádat. Koncem května byl opět zdráv a v plné síle. V prvních dnech června se dlouhý skoromráz konečně zlomil. Jedovatý vítr se změnil ve vlídný vánek, slunce vyšlo nad zemí jako pohlazení teplé ruky, semínka se v zemi pohnula a vystrčila zelené lístky a na zahradách i na lukách se jako zlatá, fialová a bílá pěna objevily květy, o to dychtivěji, že musely tak dlouho čekat. S radostným chvatem začalo opožděné setí. A král Štěpán, jako obr, který se vyprostil z ochromujícího zakletí, přímo z rekonvalescence propukl v horlivou činnost, vrhl se na přístav Wareham, nejvýchodnější z těch, k nimž dosud mohli jeho nepřátelé, a zmocnil se města i hradu takřka bez jediného škrábnutí.

„A míří na sever k Cirencesteru,“ hlásil Hugh Beringar, celý rozjařený tou novinou, „aby likvidoval císařovniny předsunuté výspy jednu po druhé. Jen jestli mu ten záchvat energie vydrží.“ Jedinou osudnou vadou králova válečnického temperamentu totiž bylo, že nedokázal dlouho pokračovat v tažení, pokud se nedočkal okamžitých výsledků, a byl schopen po třech dnech zrušit obklíčení a vydat se obléhat jinam, takže zbytečně promarnil energii vynaloženou na obě akce. „Třeba to ještě všechno dobře skončí!“

Bratr Cadfael, zaneprázdněný vlastními užšími zájmy, nespouštěl oči ze zeleninových záhonů za zdí své bylinkové zahrady a zkusmo palcem nohy dloubal do půdy, která po vlídném ranním deštíku ztmavla a zvláčněla. „Mrkev,“ pravil zamyšleně, „by už správně měla být měsíc v zemi, a první ředkvičky budou dřevnaté a svraštělé jako stará kůže, ale od nynějška možná budeme mít úrodu šťavnatější. Ještě štěstí, že stromy nerozkvetly, dokud se neprobudily včely, ale i tak bude letos sklizeň hubená. Všechno je o čtyři týdny opožděné, počasí to ovšem vždycky nějak dohoní. Říkal jste Wareham. Co je s Warehamem?“

„Ale Štěpán ho dobyl, město, hrad, přístav, všecko. Takže zabouchl Robertovi z Gloucesteru, který odtamtud teprve před deseti dny odplul, dveře před nosem. Zpráva přišla před třemi dny. Zdá se, že se císařovna se svým bratrem sešla v Devizes, a usoudili, že je nejvyšší čas, aby její manžel věnoval trochu pozornosti jejím záležitostem a přišel jí osobně pomoci zmocnit se Štěpánovy koruny. Poslali za Geoffreym do Normandie vyslance, ale on vzkázal, že má samozřejmě nejlepší úmysly, avšak ty muže, které k němu poslali, nezná ani osobně, ani podle pověsti, a nerad by jednal s kýmkoli jiným než se samotným hrabětem z Gloucesteru. ,Pokud nepřipluje Robert, je zbytečné posílat za mnou někoho jiného,‘ prohlásil Geoffrey.“

Cadfael se na okamžik odpoutal od opožděné sadby. „A Robert se nechal přemluvit?“ podivil se.

„Velmi nerad. Bál se svěřit sestru věrnosti lidí, kteří ji po pohromě ve Westminsteru byli ochotni opustit, a pochybuji, že by si dělal velké naděje, že z hraběte z Anjou něco vyrazí. Ale přemluvit se nechal. A z Warehamu vyplul rozhodně snadněji, než se tam bude vracet, když jej nyní drží král. To byl dobrý, rychlý tah. Jen aby to teď vydržel!“

„Sloužili jsme děkovnou mši za jeho uzdravení,“ prohodil Cadfael nepřítomně a vytrhl ze záhonu máty vyčouhlý bodlák. „Čím to, že plevel roste třikrát rychleji než rostliny, o které se tak pečlivě staráme? Před třemi dny tu vůbec nebyl. Kdyby takhle rostla kapusta, zítra bych ji mohl přepichovat.“

„Vaše modlitby jistě posílí Štěpánovu rozhodnost,“ opáčil Hugh, ale neznělo to moc přesvědčeně. „Ještě vám sem do zahrady nedali žádného pomocníka? Je nejvyšší čas, v tuhle dobu je tady práce víc než pro jednoho.“

„To jsem říkal dnes ráno při kapitule. Nemám tuchy, koho mi nabídnou. Převor Robert má mezi mladšími pár takových, kterých by se rád zbavil a hodil je na krk mně. Naštěstí ti, na které si nepotrpí, mívají spíš víc než míň vtipu a ducha než ostatní. Třeba ještě budu mít na učedníka štěstí.“

Narovnal záda a rozhlížel se po čerstvě zrytých záhonech a hráškových polích, která se svažovala k potoku Meole. V duchu shovívavě vzpomínal na své poslední pomocníky v herbáriu. Na mohutného, veselého, hezkého bratra Jana, který do kláštera zabloudil omylem a vycouval z něj, ne bez pomoci přátel, ve Walesu, aby vyměnil úlohu bratra za roli manžela a otce, a na bratra Marka, který sem přišel jako nedorostlý a podvyživený šestnáctiletý chlapec, ostýchavý a zamlklý, a dorostl do projasněné zralosti ducha, která ho nevyhnutelně přitáhla ke kněžství. Cadfaelovi se po bratru Markovi stále ještě stýskalo, třebaže nyní sloužil v kapli biskupa z Lichfieldu a už byl diákonem. A po Markovi přišel veselý, sebejistý a nemotorný bratr Oswin, který teď konal svou roční službu u Svatého Jiljí na okraji města. Kdo bude další? přemítal Cadfael. Oblečte deseti mládencům stejné vyryzle černé kutny, oholte jim hlavy, podřiďte je jedinému horáriu den po dni, rok po roce, a přece budou nevyléčitelně každý jiný, každý jedinečný Díky Bohu!

„Ať vám pošlou, koho chtějí,“ poznamenal Hugh, zatímco s ním kráčel po široké travnaté pěšině okolo sádek, „než od vás odejde, uděláte z něj někoho jiného. Proč by na vás plýtvali takovou milou svatou prostotou, jako je Rhun? Ten už je hotový, hotový už přišel na svět. Vy dostáváte ty neohlazené, nepoddajné, nestálé, abyste je zpracoval. Jenomže je nikdy nezpracujete tak, jak se očekává,“ dodal se zábleskem úsměvu a hodil okem po příteli.

„Rhun si vzal na starost oltář svaté Winifredy,“ řekl Cadfael. „Má na té dámě vlastnický zájem. Sám pro ni vyrábí svíčky a půjčuje si ode mne esence, aby jí je navoněl. Kdepak, Rhun si své povinnosti najde sám a nikdo se mu nepostaví do cesty On a ona se o to společně postarají.“

Přešli pěší můstek přes strouhu k rybníkům a mlýnu a octli se v růžové zahradě. Přistřižené keře zatím příliš nepovyrostly, ale konečně se nalévala první poupata, zelené obaly pukaly a ukazovaly srpečky červené a bílé. „Teď už se rychle rozvijí,“ spokojeně prohlásil Cadfael. „Potřebovaly jen trochu tepla. Už jsem byl zvědavý, jestli vdova Perleová dostane letos svou splátku včas, ale když dohánějí ztracený čas tyhle, její bílé určitě také. Byl by to smutný rok, kdyby do dvaadvacátého června žádné růže nerozkvetly!“

„Vdova Perleová? Ach tak, mladá Vestierová!“ odvětil Hugh. „Už si vzpomínám! Takže se platí na den svaté Winifredy? Kolik je to let, co vám dala ten dar?“

„Teď jí budeme její roční splátku dávat počtvrté. Jedna bílá růže z keře v její bývalé zahradě, k dodání ve svátek přenesení svaté Winifredy –“

„Údajného přenesení,“ vycenil zuby Hugh. „Měl byste se červenat, když o něm mluvíte.“

„Taky se červenám, ale kdo to na mně při mém opálení pozná?“ Opravdu, pleť měl dlouhými léty života pod širým nebem na Východě i na Západě růžově zhnědlou tak do hloubky, že zimou jenom maličko ztrácela lesk, a ten jí zas pravidelně vracelo léto.

„Dala si skromný požadavek,“ zamyšleně poznamenal Hugh, když došli k druhému dřevěnému můstku přes kanál napájející dům pro hosty „Většina bohatých kupců u nás ve městě si cení majetku mnohem víc než růží.“

„Ztratila, čeho si cenila nejvíce,“ opáčil Cadfael. „Manžela i děcko, oba ve třech týdnech. On zemřel a ona potratila.

Nevydržela by žít sama v domě, kde byli spolu šťastní. Právě proto, že si ho cenila, chtěla jej obětovat Bohu, a ne přihrnout na hromádku k ostatnímu majetku, který i tak víc než stačil na zaopatření pro ni i pro všechny její příbuzné a dělníky Výtěžek se dává na celoroční osvětlení a výzdobu mariánského oltáře. Tak si to vyvolila. Podržela si jen jeden spojovací článek – jednu růži ročně. Byl to moc hezký člověk, ten Edred Perle,“ potřásl Cadfael lehce hlavou nad křehkostí krásy; „viděl jsem ho hubnout na kost spalující horečkou a ničím jsem ji nedokázal srazit. Na to člověk nezapomene.“

„Vždyť jste takových viděl spoustu,“ rozumně namítl Hugh. „Tady i na syrských polích před lety.“

„To ano! A slyšel jste ode mne někdy, že bych na některého z nich zapomněl? Přesto, mladý, pěkný mužský, uvadlý, ještě než dozrál do nejlepších let, a jeho ženě nezůstalo ani děcko, aby si ho mohla připomínat… Uznejte, že je to smutný případ.“

„Je mladá,“ odvětil s lhostejnou věcností Hugh, myšlenkami jinde. „Měla by se znovu vdát.“

„To si myslí nejeden měšťanský tatík ve městě,“ ušklíbl se Cadfael, „když je tak bohatá a je jedinou paní Vestierova soukenictví. Bojím se ale, že po tom, co ztratila, se těžko smíří se šedivým starým skrblíkem jako Godfrey Fuller, který už dvě ženy pochoval a na obou vydělal, a teď pokukuje po dalším majetku, který by mu přinesla třetí. Nebo s nějakým mladým frajírkem, který hledá snadné živobytí!“

„Jako například?“ pobaveně se zeptal Hugh.

„Mohl bych jmenovat dva nebo tři. Například synáček Williama Hyndea, jestli se dá věřit drbům. A ten mladík, co dělá předáka jejím tkalcům, je velmi pohledný a myslí si, že má u ní šanci. Prý i její soused sedlář pomýšlí na ženění a připadá mu, že by docela ušla.“

Hugh se přátelsky rozesmál a bujaře ho plácl do ramene, když vcházeli na velké nádvoří do tichého, cílevědomého ruchu před mší. „Kolik očí a uší máte v každé ulici v Shrewsbury? Byl bych rád, kdyby moji zpravodajové věděli aspoň polovičku. Škoda, že váš vliv nesahá až do Normandie. Třeba bych se něco dozvěděl o tom, co chystají Robert a Geoffrey. I když myslím,“ opět zvážněl a vrátil se ke svým starostem, „že Geoffreymu mnohem víc záleží na dobytí Normandie a nebude chtít mařit čas v Anglii. Podle všech zpráv tam rychle postupuje a stěží teď couvne. Mnohem spíš přiměje Roberta, aby mu pomohl tam, než by sám nabídl nějakou pomoc Robertovi.“

„Rozhodně nejeví velký zájem o manželku,“ přisvědčil suše Cadfael, „ani o její ambice. No, uvidíme, jestli s ním Robert pohne. Půjdete dnes ráno na mši?“

„Ne, zítra odjíždím na týden nebo na čtrnáct dní do Maesbury Už měli dávno začít stříhat ovce, ale kvůli té zimě to odkládali. Teď budou v plné práci. Nechám tam Aline a Gilese přes celé léto. Budu sem ovšem jezdit podle potřeby.“

„Léto bez Aline a bez kmotřence,“ káravě se ozval Cadfael, „je novinka, která se na mě nemá vybafnout takhle bez přípravy Nestydíte se?“

„Ani za mák! Mimo jiné jsem totiž přišel i proto, abych vás dnes pozval na večeři k nám, než časně ráno odjedeme. Opat Radulfus vám dává svolení a požehnání. Tak se jděte pomodlit, abychom měli pěkné počasí a šťastnou cestu,“ bodře vybídl přítele Hugh a rázně ho postrčil k nároží křížové chodby a jižním dveřím kostela.

Byla to čirá náhoda, nebo symbol oné podivné nutnosti, která přivádí skutečnost v patách za vzpomínkou, že v řídké skupince zbožných ve farní části kostela stála při klášterní mši i vdova Perleová? Za farním oltářem pokaždé klečívalo pár laiků, jednak ti, kteří z nějakého důvodu vynechali svou farní mši, jednak staří a osamělí, kteří vyplňovali čas zbožností přesahující rámec povinnosti, jednak ti, kdo měli nějaké zvláštní osobní prosby a hledali mimořádnou příležitost přístupu k milosti. Ba i takoví, kteří měli v Předklášteří nějaké jiné jednání a vítali chvilku klidu k zamyšlení. K těm patřila vdova Perleová.

Ze své lavice v chóru viděl bratr Cadfael za hmotou farního oltáře právě jen sličný obrys její hlavy, ramene a paže. Bylo to zvláštní, že žena tak tichá a nevtíravá se přesto dala poznat i při tak neúplném pohledu. Snad to bylo tím, jak držela svá rovná útlá ramena, nebo velikou spoustou hnědých vlasů, které jí obtěžkávaly hlavu zbožně skloněnou nad sepjatýma rukama, jež mu zakrýval oltář. Bylo jí teprve pětadvacet a prožila pouhé tři roky šťastného manželství, vedla však svůj ochuzený a osamělý život bez rozruchu a bez nářků, svědomitě se starala o podnik, který jí neskýtal žádné osobní potěšení, a čelila vyhlídce na trvalou osamělost s klidným vzezřením a překvapivou dávkou činorodosti. Ve štěstí či v neštěstí je žití povinnost a musí se konat důkladně.

Ještě že není úplně sama, pomyslel si Cadfael, že má u sebe matčinu sestru, která jí dělá hospodyni v domě, kde nyní žije, nad krámem, a bratrance, svědomitého předáka a správce, který jí snímá z ramenou břímě podnikání. A jednu růži ročně jako pravidelnou splátku za dům a zahradu v Předklášteří, kde zemřel její manžel. Jediné gesto prudkého citu, hoře a ztráty, které kdy učinila – to, že se dobrovolně vzdala svého nejcennějšího majetku, domu, kde byla šťastná, a vyžádala si jen tu jedinou upomínku a nic víc.

Judita Perleová, rozená Judita Vestierová, dědička největšího soukenictví ve městě, nebyla krasavice. Nesla se však s důstojností, jež upoutala zrak i v davu na jarmarku, na ženu byla nadprůměrně vysoká, štíhlá, vzpřímená a s mimořádně ušlechtilým držením těla a chůzí. Silné pletence lesklých světlehnědých vlasů v barvě vyzrálého dubového dřeva korunovaly bledou tvář, jež se zužovala od širokého a vysokého čela ke špičaté bradě přes silné lícní kosti, propadlé tváře a výrazná, pohyblivá ústa, trochu široká na to, aby byla krásná, avšak elegantního tvaru. Oči měla sytě šedé, velmi jasné a široké. Nic neprozrazovaly a nic netajily Cadfael na ni před čtyřmi lety hleděl přes smrtelné lože jejího manžela a ona nesklopila víčka ani neodvrátila pohled, ale neuhýbavě se dívala, jak jí životní štěstí neúprosně proklouzává mezi prsty Dva týdny nato potratila a přišla i o své dítě. Edred jí nezanechal vůbec nic.

Hugh má pravdu, pomyslel si Cadfael a nutil se myslí vrátit k obřadu. Je mladá, měla by se znovu vdát.

Červnové světlo nyní k polednímu a za plného slunce padalo dlouhými zlatými pruhy do chóru a do řad bratrů a obedenciářů naproti. Tady zlatilo půl tváře a druhou půli halilo zesíleným stínem, tady nutilo oslněné oči v pobledlé tváři mžikat. Do klenby nahoře se odrážela měkká tlumená zář a zdůrazňovala plastičnost listových kamenných hlavic. Zdálo se, že hudba a světlo se snoubí jen tam v nadhlavníku. Léto konečně po dlouhém zimování váhavě vcházelo do kostela.

Zdálo se, že nejen bratru Cadfaelovi se myšlenky toulají, místo aby byly pevně zaměřeny Bratr Anselm, předzpěvák, pohroužený do zpěvu, zvedal uchvácený obličej k světlu, oči zavřené, neboť znal každý tón bez přemýšlení a čtení. Avšak bratr Eluric, strážce mariánského oltáře v mariánské kapli, vedle něj odpovídal nepřítomně, hlavu otočenu k farnímu oltáři a k tichému ševelení responzorií za ním.

Bratr Eluric byl klášterní dítě, teprve nedávno se stal plnoprávným bratrem a tento zvláštní úkol mu byl svěřen pro jeho nespornou zasloužilost, přes výhrady, jež byly pociťovány k udělování úřadů odchovancům kláštera, alespoň dokud nebyli již nějaké roky dospělí. Cadfael to odjakživa považoval za nerozumnou výhradu, vždyť děti vyrostlé v klášteře byly považovány za dokonalá neviňátka, rovná andělům, kdežto conversi, ti, kdo přišli k mnišskému životu dobrovolně a v dospělosti, byli bojující světci, kteří vytrvali vzdor svým nedokonalostem a přemohli je. Tak je klasifikoval svatý Anselm a nařídil, aby se nikdy neopovažovali navzájem si vyčítat a nikdy si nezáviděli. Přesto se v důležitých úřadech dávala přednost konvertitům, snad proto, že měli zkušenosti s proradností, složitostmi a pokušeními světa kolem. Avšak péče o oltář, jeho osvětlení, roušky, zvláštní modlitby, které mu přináležejí, mohla být právem svěřena neviňátku.

Bratru Elurikovi již bylo přes dvacet, byl nejučenější a nejzbožnější ze svých vrstevníků a byl to vysoký, urostlý mladý muž s černými vlasy i očima. Byl v klášteře od tří let a nic mimo něj neznal. Neobeznámen s hříchem, cítil se jím o to víc pronásledován jako nějakým neznámým netvorem, horlivě se zpovídal a pitval své zcela nepatrné slabůstky s kajícností hodnou smrtelných hříchů. Bylo to zvláštní, že mladík tak přesvědomitý věnuje svatému obřadu tak malou pozornost. Bradu měl položenou na rameni, ústa nehybná, zapomínal na slova žalmu. A díval se přesně tam, kam se sotva před chviličkou díval Cadfael. Z Elurikovy lavice však muselo být vidět víc, uvažoval Cadfael: odvrácenou tvář, sepjaté ruce, záhyby látky na prsou.

Zdálo se, že mu ten pohled neskýtá žádnou radost, ale jen křehké, chvějivé napětí jako nataženému luku. Když se vzpamatoval a odtrhl pohled, byla to křeč, která jím otřásla od hlavy k patě.

Vida, vida, řekl si Cadfael, kterému svitlo. A za osm dní jí bude muset odnést tu růži jako splátku. Měli ten úkol svěřit nějakému otrlému starému hříšníkovi, jako jsem já, který by se na ni podíval se zalíbením a vrátil se neznepokojený a neznepokojující, ne tomuhle zranitelnému chlapci, který určitě nebyl sám se ženou v jedné místnosti od té doby, co si ho matka nechala vzít z náruče. Škoda, že to udělala!

Přitom je tato nešťastná dívka vtělením všeho, co ho muselo nejbolestněji dojímat, vážná, smutná, s truchlivou minulostí, a přece ovládaná a klidná jako sama Panna Maria. A on k ní přichází s bílou růží, a když si ji předávají, jejich ruce se možná dotknou. Vida, teď si vzpomínám, jak Anselm říkal, že je tak trochu básník. Jaké nepředloženosti pácháme bez sebemenšího zlého úmyslu!

Už bylo pozdě věnovat se náležitému úkolu, modlitbám a chvále. Upokojil se nadějí, že dříve, než stačí bratři po obřadu vyjít z chóru, paní už bude pryč.

Bůh milostivě dal, že byla.

Ukázalo se však, že nešla nikam dál než do Cadfaelovy dílny v herbáriu, kde ji našel trpělivě čekat před otevřenými dveřmi, když přišel slít odvar, jejž nechal před mší chladnout. Čelo měla hladké, hlas mírný a všechno na ní bylo věcné a rozumné. Nic nevěděla o ohni, který spaloval Elurika. Cadfael ji pozval dál. Vešla pod pohupující se svazečky bylin, jež ševelily nahoře pod trámy

„Jednou jste mi dělal mast, bratře Cadfaele, jestli si vzpomínáte, na vyrážku na rukách. Jedné z mých česaček se při práci s čerstvou stříží dělají pupínky. Ale ne každý rok – to je také divné. Letos se jí udělaly zas.“

„Vzpomínám si,“ přisvědčil Cadfael. „Bylo to před třemi lety. Ano, recept vím. Mohu vám udělat čerstvou mast za pár minut, máte-li čas počkat.“

Zdálo se, že má. Posadila se na dřevěnou lavici u trámové stěny, přitáhla si tmavou sukni k nohám a seděla v koutku chaty velmi vzpřímeně a nehybně, zatímco Cadfael sáhl po moždíři a paličce a váze s mosaznými závažíčky

„A jak se vede vám?“ zeptal se nad vepřovým sádlem a bylinnými oleji. „Nahoře ve městě.“

„Celkem dobře,“ odpověděla klidně. „S podnikem mám spoustu práce a stříhání vlny dopadlo líp, než jsem se obávala. Nemohu si stěžovat. Není to zvláštní,“ pokračovala, „že vlna působí Branwen tuhle vyrážku, když se mnoha lidem léčí kožní nemoci tukem z ovčí vlny?“

„Stávají se takové podivnosti. Jsou rostliny, kterých se někteří lidé nemohou dotknout bez následků. Nikdo neví proč. Učíme se pozorováním. Vzpomínám si, že jste s touhle mastí měla dobré výsledky.“

„Ano, ruce se jí velmi rychle zahojily Asi bych ji ale neměla nechávat u česání a místo toho ji naučit tkát. Když bude vlna vypraná, obarvená a spředená, třeba s ní bude moci zacházet bez nebezpečí. Je to dobré děvče, brzy by se to naučila.“

Cadfaelovi, který pracoval zády k ní, připadalo, že mluví, aby vyplnila ticho, zatímco přemýšlí o něčem, co je velmi vzdálené tomu, co říká. Nijak zvlášť ho nepřekvapilo, když najednou pronesla docela jiným hlasem, prudce a odhodlaně: „Bratře Cadfaele, přemýšlím o tom, že bych šla do kláštera. Vážně o tom přemýšlím! Svět není tak žádoucí, abych jej váhala opustit, a mé postavení není tak nadějné, abych se odvažovala těšit na lepší časy Podnik se beze mě docela dobře obejde; bratránek Miles jej vede velmi výnosně a cení si ho víc než já. Ano, plním své povinnosti celkem dobře, odmalička mě to učili, ale on by to mohl dělat stejně dobře i beze mne. Proč bych se měla rozmýšlet?“

Cadfael se k ní obrátil tváří, moždíř na dlani. „Řekla jste to své tetě a bratranci?“

„Zmínila jsem se o tom.“

„A co na to říkají?“

„Nic. Nechávají to na mně. Miles nechce doporučovat ani radit, mává nad tím rukou. Myslím, že mě nebere vážně. Teta – znáte ji trošku? Je vdova jako já a pořád nad tím naříká, i po létech. Hlásá, že klášter znamená pokoj a osvobození od světských starostí. Ale to říká pořád a já přitom vím, že je ve skutečnosti docela spokojená se svým pohodlným životem. Já žiji, bratře Cadfaele, pracuji, ale spokojená nejsem. Odejít do kláštera by bylo něco pevného a stálého.“

„A nesprávného,“ opáčil pevně Cadfael. „Alespoň pro vás.“

„Proč by to bylo nesprávné?“ odsekla vyzývavě. Kápě jí sklouzla z hlavy a mohutný pletenec světlehnědých vlasů, stříbřitý jako žilkovaný dub, slabounce zářil v tlumeném světle.

„Nikdo by si neměl zvolit klášter jako východisko z nouze, a to byste udělala vy. Tam se musí jít z upřímné touhy, anebo vůbec ne. Nestačí chtít uniknout světu venku, musíte planout touhou po světě uvnitř“

„U vás to tak bylo?“ usmála se a její strohá tvář se náhle na okamžik teple rozzářila.

Chviličku o tom opatrně přemýšlel. „Já k tomu přišel pozdě a můj oheň možná jen doutnal,“ přiznal nakonec poctivě, „ale svítil dost na to, aby mi ukázal cestu k tomu, co jsem si přál. Utíkal jsem k něčemu, ne od něčeho.“

Podívala se mu do očí svýma zarážejícíma, přímočarýma očima a pravila s bezprostřední, neveselou uvážlivostí: „Nikdy vás, bratře Cadfaele, nenapadlo, že žena může mít víc důvodů od něčeho utíkat, než jste měl kdy vy? Víc nebezpečí, před nimiž by utíkala, a méně jiných možností než útěk?“

„To je pravda,“ přitakal Cadfael a pilně míchal. „Ale vy, jak vím, jste na tom líp než mnoho jiných, můžete si stát na svém, a mimoto máte větší odvahu než leckterý muž. Jste svou paní, vaši příbuzní závisejí na vás, a ne vy na nich. Nemáte žádného lenního pána, který by si přisvojoval právo rozhodovat o vaší budoucnosti, nikdo vás nemůže přinutit k druhému sňatku – ano, slyšel jsem, že by si to mnozí dali líbit, ale nemají nad vámi žádnou moc. Váš otec nežije, nemůže vás ovlivnit žádný starší příbuzný Ať vás muži sužují, jak chtějí, ať vás vaše starosti jakkoli unavují, víte, že na ně víc než stačíte. A to, co jste ztratila,“ řekl po kratičkém zaváhání, zda má zajít tak daleko, ,~je ztracené jen v tomhle světě. Čekání není snadné, ale věřte mi, není o nic těžší uprostřed protivných a rušivých vlivů světa než v samotě a tichu kláštera. Viděl jsem muže, kteří tu chybu udělali ze stejně rozumného důvodu, a trpěli ještě víc tím dvojnásobným ochuzením. Neriskujte to. Nedělejte to, pokud si nejste naprosto jistá, že to chcete, a že to chcete celým srdcem a duší.“

To bylo vše, co se odvážil říci, vše, a snad víc než měl právo říci. Vyslechla ho, aniž odvrátila pohled. Tíživě na sobě cítil její jasný zrak celou dobu, co pro ni mačkal do kelímku mast a přivazoval víčko, aby je bezpečně donesla.

„Za dva dny přijede do Shrewsbury sestra Magdalena z benediktinského výsadku v Godrikově Brodu,“ řekl, „pro neteř bratra Edmunda, která se chce připojit k tamním sestrám. O pohnutkách té dívky nic nevím, ale pokud ji sestra Magdalena přijímá za novicku, musí to být z přesvědčení, a dítě bude navíc pod bedlivým dohledem a nedospěje dál než k noviciátu, nebude-li Magdalena ubezpečena o její vnitřní povolanosti. Nechcete si s ní o tom promluvit? Myslím, že už o ní leccos víte.“

„Ano.“ Juditin hlas zněl tiše, přesto v něm byl stín pobavení. „Pohnutky, s nimiž přišla do Godrikova Brodu ona, byly podle mého sotva takové, jaké žádáte vy.“

To nemohl popřít. Sestra Magdalena bývala dlouhé roky stálou milenkou jistého šlechtice a po jeho smrti se začala rozhlížet se soustředěnou rozhodností po jiném poli, kde by mohla uplatnit své nesporné nadání. Klášter si nepochybně zvolila s chladnou hlavou a věcně. Zachraňovalo ji však to, s jakou energií a věrností se mu od svého vstupu věnovala a bezesporu se mu bude věnovat až do smrti.

„Sestra Magdalena,“ připustil Cadfael, „je ve všem, co znám, naprosto jedinečná. Máte pravdu, nešla do kláštera hledat povolání, ale kariéru, a tu také dělá, a pozoruhodnou! Matka Mariana už je stařičká a nevstává z lože; tíže výsadku doléhá cele na bedra Magdaleny a já neznám bedra, která by pro to byla lépe uzpůsobena. Nemyslím, že by vám řekla jako já, že je jen jediný dobrý důvod jít do kláštera, pravá touha po duchovním životě. Tím spíš byste si mohla a měla poslechnout její radu, než uděláte tak vážný krok. A nezapomínejte, že jste mladá a ona už má nejlepší léta za sebou.“

„A já jsem svoje pochovala,“ řekla Judita velmi pevně jako ten, kdo konstatuje pravdu, bez sebelítosti.

„Dobrá, když jsme u východisek z nouze, dají se nalézt mimo klášter stejně jako v něm. Spravovat podnik, který vybudovali vaši předkové, poskytovat zaměstnání tolika lidem je samo o sobě dostatečným ospravedlněním života, když není nic lepšího.“

„To mě nijak zvlášť nezatěžuje,“ odvětila lhostejně. „No, vždyť jsem jen řekla, že o odchodu ze světa přemýšlím. Zatím se nic nepodniklo. A tak jako tak bych si se sestrou Magdalenou ráda popovídala, protože si opravdu vážím jejího důvtipu a mám dost rozumu, abych předem nezavrhovala nic, co by mohla říci. Dejte mi vědět, až přijede, a já ji pozvu k sobě, nebo přijdu tam, kde bude nocovat.“

Vstala a vzala od něho kelímek masti. Vstoje byla o dva prsty vyšší než on, ale štíhlá a s útlými kostmi. Kdyby nenosila hlavu tak vznešeně, zdály by se pletence jejích vlasů až příliš těžké.

„Růže vám pěkně pučí,“ prohodila, když ji doprovázel po štěrkové pěšině od dílny. „I když vyraší pozdě, nakonec kvetou pokaždé stejně.“

To by mohlo posloužit jako metafora pro život, jak o něm právě rozmlouvali, pomyslel si. Pomlčel však. Raději ji ponechme bystré a pronikavé moudrosti sestry Magdaleny „A co vaše?“ zeptal se. „O svátku svaté Winifredy bude květů spousta, jen vybírat. Musíte dostat jako splátku ten nejlepší a nejsvěžejší.“

Přes tvář jí přelétl prchavý úsměv a opět zvážněla, oči upřené na pěšinu. „Ano,“ řekla a nic nedodala, přestože se zdálo, že by bylo co. Že by si byla Elurikova soužení všimla a trápilo ji totéž? Třikrát už jí nesl růžovou splátku. Jak dlouho pobýval v její přítomnosti? Dvě minuty ročně? Nebo tři? Ale ne, oči Judity Perleové nezastřel stín žádného muže, žádného živého muže. Přesto si mohla nějak uvědomit ani ne to, že do jejího domu a přítomnosti vstoupil nějaký mladý muž, ale blízkost bolesti, pomyslel si Cadfael.

„Právě tam jdu,“ vytrhla se ze zamyšlení. „Ztratila jsem sponu od pěkného pásu, chtěla bych si nechat udělat novou, aby šla k růžičkám, které zdobí kůži, a ke druhému konci. Jsou ze smaltovaného bronzu. Byl to dárek od Edreda. Kovotepec Niall bude umět ten vzor okopírovat. Je to šikovný řemeslník. Jsem ráda, že opatství našlo pro dům tak dobrého nájemce.“

„Slušný, tichý člověk,“ souhlasil Cadfael, „a o zahradu se dobře stará. Najdete růžový keř ve velmi dobrém stavu.“

Neodpověděla, jenom mu poděkovala za jeho služby, když společně vstupovali na velké nádvoří a tam se rozcházeli, ona dál na Předklášteří k velkému domu za klášterní kovárnou, kde strávila těch pár let života v manželství, on do lavatoria, aby si umyl ruce před obědem. Na nároží křížové chodby se však za ní ohlédl a díval se, dokud neprošla pod klenbou brány a nezmizela mu z očí. Její chůze by se dobře hodila pro abatyši, ale podle něj se stejně dobře vyjímala u schopné dědičky největšího soukeníka v městě. Sel do refektáře s přesvědčením, že udělal dobře, když ji odrazoval od klášterního života. Nyní v něm snad vidí útočiště, mohl by však přijít čas, kdy v něm uvidí vězení, o nic méně svazující proto, že tam vstoupila dobrovolně.

[ II ]

Dům na Předklášteří stál kus cesty směrem k travnatému trojúhelníku koňského trhu, kde silnice obcházela nároží klášterní zdi. Nižší zídka na druhé straně silnice uzavírala dvůr, kde měl kovotepec Niall svůj krám a dílnu, a za ní stál důkladný a pěkný dům s velkou zahradou a kouskem pastviny vzadu. Niall úspěšně vyráběl a prodával všechno od spon a knoflíků, závažíček a špendlíků po kovové hrnce na vaření, džbány a mísy a platil opatství za své prostory slušný nájem. Občas dokonce spolupracoval s jinými od svého řemesla při odlévání zvonů, to však byla velmi vzácná zakázka a vyžadovala cestu na dotyčné místo, aby se těžké zvony nemusely po odlití převážet.

Kovotepec právě zpracovával v koutě krámu okraj tepané plechové mísy a probijákem a kladívkem vyťukával ozdobné listy, když k pultu přistoupila Judita. Světlo jí nezastřeným oknem vedle pracovního stolu měkce dopadalo na tvář a postavu, Niall se otočil, aby se podíval, kdo vešel, a chviličku strnul v zahledění s nářadím ve svěšených rukách, než je položil a vyšel jí v ústrety

„Služebník, paní! Čím mohu posloužit?“

Sotva se znali, jen jako obchodník a zákaznice, přesto samotný fakt, že on nyní pracoval v domě, který ona dala opatství, způsobil, že si jeden druhého prohlíželi se zvláštní intenzitou. Za těch pár let, co měl svůj obchod pronajatý, u něho byla snad pětkrát, dodával jí špendlíky, háčky ke šněrování živůtků, menší nádobí do kuchyně, matrici pro pečeť Vestierových. Znal její osudy; darování domu z nich udělalo veřejně známou věc. Ona o něm nevěděla skoro nic kromě toho, že se stal nájemcem jejího bývalého majetku a že má ve městě i na Předklášteří dobré jméno jako člověk i jako řemeslník.

Položila na dlouhý pult svůj poškozený pás, pruh pěkné, jemné kůže, výborně opracované a zdobené řádkou malých bronzových růžiček okolo dírek a s bronzovým násadcem chránícím konec pásu. Smaltové plošky mezi vystouplými obrysy byly čisté a lesklé, ale šití na druhém konci povolilo a spona se ztratila.

„Bylo to někde ve městě,“ vysvětlila, „jednou večer po setmění, a vůbec jsem si nevšimla, že mi pás pod pláštěm sklouzl a je pryč. Když jsem se vrátila a hledala ho, podařilo se mi najít jen pás, ale sponu už ne. Bylo blátivo a příkop plný roztálého sněhu. Byla to moje chyba, věděla jsem, že se trhá, měla jsem to upevnit.“

„Jemná práce,“ prohodil řemeslník a se zájmem ohmatával koncovku. „To jste určitě nekoupila tady?“

„Tady, jenže od flanderského kupce na opatském jarmarku. Hodně jsem jej nosívala, ale od zimy, kdy jsem ztratila sponu, leží. Mohl byste mi udělat novou, která by se hodila k těm barvám a vzoru? Byla taková podélná – takhle!“ Nakreslila ji prstem na pult. „Ale nemusí být taková, můžete ji udělat oválnou, nebo jaká se vám bude zdát nejvhodnější.“

Nad pultem měli hlavy blízko u sebe. Vzhlédla mu do obličeje, trochu překvapená jeho blízkostí, ale on byl zabrán do zkoumání tepaného bronzu a smaltování a neuvědomil si její pronikavý pohled. Slušný, tichý člověk, říkal o něm Cadfael, a nemyslel to vůbec pohrdlivě. Slušní, tiší lidé byli páteří společnosti a zasloužili si úctu a ocenění víc než ti, kteří nadělali ve světě nejvíc hluku a ruchu. Kovotepec Niall jim všem mohl sloužit za vzor. Byl středně vysoký, středního věku, dokonce i vlasy měl středně hnědé a hlas příjemně hluboký Jeho stáří odhadla na čtyřicet let. Když se narovnal, dívali se jeden druhému prakticky z očí do očí, a jeho velké, šikovné ruce se pohybovaly hladce, pevně a obratně.

Všechno na něm zapadalo do obrazu obyčejného slušného člověka, téměř k nerozeznání od souseda, a přesto celek velmi prostě a jasně tvořil jeho a nikoho jiného. Ve tváři se širokými kostmi měl husté hnědé obočí a daleko od sebe posazené, sytě oříškové slunečné oči. V hustých hnědých vlasech se začínala objevovat šeď a oholená brada seděla pevně a klidně.

„Spěcháte na to?“ zeptal se. „Rád bych odvedl dobrou práci. Může mi to trvat dva tři dny.“

„Není spěch,“ ujistila ho chvatně. „Nechala jsem ho ležet dost dlouho a na dalším týdnu nezáleží.“

„Mám vám ho tedy přinést do města? Vím, kde bydlíte, mohu vám ušetřit cestu.“ Nabízel to zdvořile, ale váhavě, jako by si to mohla vykládat jako troufalost, a ne prostou úslužnost.

Přelétla okem jeho krám, viděla, že má spoustu rozdělané práce, která ho víc než plně zaměstnává na celý den. „Myslím, že máte dost co dělat. Jestli máte učedníka, tak snad – ale mohu si klidně přijít sama.“

„Pracuji sám,“ řekl Niall, „ale ochotně bych vám pás navečer, až se bude stmívat, donesl. Nikdo si nedělá nároky na můj čas a pracovat celý den mě nijak neobtěžuje.“

„Tak vy žijete sám?“ Potvrdila si, co o něm předpokládala. „Nemáte ženu ani rodinu?“

„O ženu jsem přišel před pěti lety Jsem zvyklý být sám a postarat se o těch pár potřeb je docela jednoduché. Ale mám dcerušku. Její matka zemřela při porodu.“ Viděl, jak se jí tvář náhle napjala a v očích zablesklo, když zvedla hlavu a rozhlédla se, zřejmě napůl očekávajíc nějaké doklady přítomnosti děcka. „Ale ne, tady ji nenajdete! Těžko bych se byl staral o takového drobečka. Kousek odtud, v Pulley, mám sestru, je vdaná za správce tamější Mortimerovy usedlosti. Sama má dva chlapce a holčičku ne o mnoho starší. Ta moje zůstává u nich, kde má kolem sebe děti, se kterými si může hrát, a ženskou péči. Každou neděli za ní chodím, někdy i večer. U Cecílie a Johna a mezi dětmi je jí líp, než kdyby tu byla sama se mnou, aspoň dokud je takhle malá.“

Judita se dlouze a hluboce nadechla. Je sice vdovec a v tom je jeho ztráta stejně hořká jako její, ale zůstala mu jedna drahocenná památka, kdežto ona osiřela úplně. „Ani nevíte, jak vám závidím,“ vyhrkla. „Já o dítě přišla.“ Nechtěla to říci, ale vyšlo to z ní přirozeně a bez okolků a on to přirozeně a bez okolků přijal.

„Slyšel jsem o vašem trápení, paní. Bylo mi vás strašně líto, protože jsem sám zažil nedlouho předtím něco podobného. Ale mně aspoň zůstala ta maličká. Děkuji za to Bohu. Když člověk utrpí takovou ránu, umí si vážit takového milosrdenství.“

„Ano,“ řekla a prudce se odvrátila. „Doufám,“ vzpamatovala se, „že se bude dcerušce dobře dařit a že z ní vždycky budete mít radost. Přijdu si pro pás za tři dny, jestli vám to vyhovuje. Nemusíte s ním chodit.“

Než stačil něco říci, byla ve dveřích, a pak už se nic nezdálo natolik významné, aby to říkal. Díval se však za ní, jak přechází dvůr a zahýbá na Předklášteří, a k práci se vrátil, teprve když zmizela z dohledu.

Bylo pozdní odpoledne, ale v tomto ročním období scházela do nešpor ještě hodina, když bratr Eluric, strážce mariánského oltáře, téměř pokradmu vyklouzl od práce ve skriptoriu, přešel velké nádvoří k opatovu obydlí v malé oplocené zahrádce a požádal o slyšení. Choval se tak napjatě a nedůtklivě, že bratr Vitalis, kaplan a tajemník opata Radulfa, tázavě zvedl obočí a zaváhal, než ho šel ohlásit. Radulfus však trval na tom, že každý syn tohoto domu v tísni nebo potřebný rady musí k němu mít okamžitý přístup. Vitalis pokrčil rameny, šel dovnitř požádat o svolení pro Elurika a také je ihned dostal.

V dřevem obloženém salonku zářilo sluneční světlo měkce a zamženě. Eluric zůstal stát ve dveřích a slyšel, jak se za ním tiše zavírají. Radulfus seděl u psacího stolu při otevřeném okně s brkem v ruce a ještě chviličku nevzhlédl od psaní. Jeho orlí profil se proti světlu rýsoval tmavě a poklidně, zlatá linie opisovala vysoké čelo a hubenou líc. Eluric k němu cítil bázlivou úctu, a přece se cítil vděčně přitahován vyrovnaností a jistotou, jež byla tak zcela mimo jeho dosah.

Radulfus udělal tečku za svou dobře stavěnou větou a odložil brk na bronzový podnos před sebou. „Ano, synu? Jsem zde a naslouchám.“ Vzhlédl. „Potřebuješ-li mě, žádej a neostýchej se.“

„Otče,“ vysoukal Eluric ze sevřeného a vyschlého hrdla hlasem tak tichým, že ho bylo přes místnost sotva slyšet, „mám velké trápení. Nevím, jak to mám říct, ani nakolik to bude chápáno jako má hanba a vina, ale Bůh ví, jak jsem s tím bojoval a vytrvale se modlil, abych se ubránil zlu. Jsem prosebník a kajícník zároveň, přitom jsem však nezhřešil, a vaší milostí a pochopením mohu být ještě přestupku uchráněn.“

Radulfus na něho pohlédl ostřeji a spatřil napětí, jímž mladíkovo tělo křečovitě ztuhlo a jímž se chvěl jako natažená tětiva. Přecitlivělý chlapec – zmítají jím výčitky kvůli chybám často jen domnělým nebo tak nepatrným, že nafukovat je v hřích je samo o sobě prohřeškem, protože to pokřivuje pravdu.

„Dítě,“ pravil opat shovívavě, „z toho, co o tobě vím, si příliš horlivě připisuješ jako velké hříchy takové maličkosti, jaké by moudrý člověk nepovažoval za hodné zmínky Pozor na obrácenou pýchu! Umírněnost ve všech věcech není nejokázalejší cestou k dokonalosti, ale je nejbezpečnější a nejskromnější. Vyslov se tedy jasně, a uvidíme, co se s tím tvým trápením dá dělat.“ Pak rázně dodal: „Pojď blíž, ať na tebe jasně vidím a pořádně tě slyším.“

Eluric se přikradl blíž, sepnul před sebou ruce s nervózní křečovitostí, až mu viditelně zbělely klouby, a olízl si suché rty „Otče, za osm dní bude svátek přenesení svaté Winifredy a přijde čas splátky za dům na Předklášteří… pro paní Perleovou, která jej klášteru věnovala podle smlouvy s touto podmínkou…“

„Ano, to vím. No a?“

„Otče, přišel jsem vás prosit, abyste mě té povinnosti zprostil. Už třikrát jsem jí podle smlouvy nesl tu růži a každý rok je to pro mě těžší. Neposílejte mě tam už! Sejměte ze mne to břímě, než klesnu! Je to víc, než mohu unést.“ Prudce se třásl a stěží dokázal pokračovat v řeči, takže se z něho slova hrnula v bolestných výtryscích, jako se roní krev z rány „Otče, samotný pohled na ni a její hlas jsou pro mne muka, být s ní v jedné místnosti smrtelná bolest. Modlil jsem se, bděl, úpěnlivě jsem prosil Boha i svaté o vysvobození z hříchu, ale žádné modlitby ani sebekázeň mě neuchránily té nezvané lásky.“

Radulfus seděl chvíli mlčky, když slova dozněla, a jeho výraz se nezměnil, jen zapadlé oči trochu zpozorněly a zasvitly

„Láska sama o sobě,“ řekl nakonec po úvaze, „není hřích, nemůže být hřích, třebaže k hříchu může vést. Padlo někdy nějaké slovo o té nezřízené náklonnosti mezi tebou a tou ženou? Došlo k nějakému činu či pohledu, který by poskvrnil tvé sliby nebo její čistotu?“

„Ne! Ne, otče, nikdy! Nikdy ani slovíčko, jen zdvořilý pozdrav a rozloučení a požehnání, jaké patří takové dobroditelce. Nestalo se, neřeklo se nic špatného, provinilé je jen mé srdce. Ona o mých mukách nic neví a nikdy mi nevěnuje jedinou myšlenku, jedině jako poslu tohoto domu. Bůh chraň, aby se to někdy dozvěděla, neboť je bezúhonná. To kvůli ní stejně jako kvůli sobě prosím, abych ji už nikdy nemusel spatřit, protože taková bolest, jakou cítím, by ji mohla snadno znepokojit a stísnit, i když jí nebude rozumět. Poslední, co bych si přál, je její utrpení.“

Radulfus náhle vstal a Eluric, vyčerpaný námahou zpovědi a přesvědčený o své vině, klesl na kolena a sklonil hlavu do rukou, očekávaje odsouzení. Opat se však jen odvrátil k oknu a chvíli se vestoje díval do prosluněného odpoledne, kde jeho vlastní růže překypovaly poupaty

Už nikdy nebudou zasvěcovány Bohu děti, dumal opat truchlivě, a děkoval za to Bohu. Už nikdy nebudou brát taková děťátka z kolébky a oddělovat je od pohledu na ženy a zvuku jejich hlasů, neuloupí z jejich světa celou polovinu stvoření. Jak se může od nich očekávat, že budou schopni jednat s něčím, co je pro ně tak cizí a strašlivé jako draci? Dřív nebo později jim musí zkřížit cestu žena, strašlivá jako vojsko s korouhvemi, a tyto ubohé děti nemají zbraně ani brnění, aby odolaly náporu! Křivdíme ženám a křivdíme těmto chlapcům, posíláme-li je nepřipravené do dospělosti, do plné mužnosti, bezbranné proti prvním ostnům těla. Tím, že je bráníme před nebezpečím, připravili jsme je o možnost, aby se bránili sami. Budiž, už nikdy! Ti, kdo sem od této chvíle vstoupí, budou v mužném věku, vstoupí z vlastní vůle a ponesou vlastní břemena. Avšak břímě tohoto mladíka padá na mne.

Otočil se zpátky do místnosti. Eluric zlomeně klečel, hladké mladistvé ruce bolestně roztažené, aby zakryly tvář, a mezi prsty mu pomalu klouzaly slzy.

„Podívej se na mě!“ řekl Radulfus pevně, a když se mladá, zmučená tvář k němu s obavou zvedla, pokračoval: „Teď mi odpověz po pravdě a neboj se. Nikdy jsi té dámě neřekl o své lásce ani slovo?“

„Ne, otče!“

„Ani ona ti neřekla takové slovo nebo na tebe nevrhla pohled, který by tě mohl rozpálit, nebo by povzbuzoval k lásce?“

„Ne, otče, nikdy, nikdy! Je naprosto nedotčená. Nejsem pro ni ničím.“ A se zoufalými slzami dodal: „To já jsem ji ke své hanbě pošpinil tím, že ji miluji, přestože ona o tom nic neví.“

„Opravdu? V jakém ohledu tvá nešťastná náklonnost tu dámu pošpinila? Pověz mi, zabýval ses někdy představami, jak se jí dotýkáš? Jak ji objímáš? Jak se jí zmocňuješ?“

„Ne!“ zavyl Eluric v bolesti a úleku. „Bůh uchovej! Jak bych ji mohl tak znesvětit? Ctím ji, myslím na ni jako na jednu ze světic. Když ošetřuji svíce, které opatřila ze své dobroty, vidím její tvář jako jas. Chodím k ní jako poutník ke svatostánku. Ale tolik to bolí…“ vzdechl, sklonil se k suknici opatova roucha a chytil se jí.

„Mlč!“ zarazil ho opat a položil ruku na skloněnou hlavu. „Užíváš výstřední slova pro to, co je naprosto lidské a normální. Přehánění zaslouží pokárání a v tom ohledu se opravdu prohřešuješ. Je zřejmé, že v tomto nešťastném pokušení jsi nejednal špatně, ale popravdě spíš velmi dobře. Nemusíš se také bát žádné pohany té dámy, jejíž ctnost právem chválíš. Neublížil jsi jí. Znám tě, jsi neoblomně pravdomluvný, nakolik pravdu vidíš a chápeš ji. Neboť pravda není nic jednoduchého, synu, lidská mysl klopýtá a je nedokonalá v moudrosti. Vyčítám si, že jsem tě vystavil této zkoušce. Měl jsem předvídat, jak bude těžká pro někoho tak mladého a nezkušeného jako ty. Vstávej! Máš, o co jsi žádal. Jsi napříště zproštěn této povinnosti.“

Uchopil Elurika za obě zápěstí a zvedl ho, protože byl tak vyčerpaný a třásl se slabostí, že by stěží vstal bez pomoci. Chlapec koktal díky; i obyčejná slova mu nyní vázla na jazyku. Do obličeje mu pomalu vnikal klid vyčerpání a úlevy. Stále ho však cosi znepokojovalo, i když byl osvobozen.

„Otče… ta smlouva… ztratí platnost, jestli se růže nepředá a splátka nedodrží.“

„Růže předána bude,“ důrazně opáčil Radulfus. „Splátka bude dodržena. Snímám ten úkol zde na místě z tvých beder. Starej se o svůj oltář a nepřemýšlej už o tom, jak nebo čí rukou bude od tohoto dne vykonáván.“

„Otče, co ještě bych měl udělat pro očištění své duše?“ odvážil se zeptat Eluric, který se třásl posledními slábnoucími záchvěvy provinilosti.

„Pokání ti jistě může prospět,“ připustil poněkud unaveně opat. „Dej si však pozor, aby ses nedožadoval mimořádného trestu. Zdaleka nejsi svatý – to nikdo z nás –, nejsi však ani význačný hříšník. A to také nikdy nebudeš, dítě moje.“

„Nedej Bůh!“ zašeptal zděšeně Eluric.

„Bůh opravdu nedává,“ suše opáčil Radulfus, „nikomu z nás právo dělat něco nepatřičně velikého z našich ctností nebo nedostatků. Nedostaneš víc hany ani chvály, než ti patří. Pro úlevu vlastní duše jdi a vyzpovídej se, jak jsem nařídil, s umírněností, řekni však svému zpovědníkovi, že jsi byl také u mne, máš mé schválení a požehnání a jsi zproštěn povinnosti, jež byla pro tebe příliš těžká. Pak vykonej takové pokání, jaké ti udělí, a dej si pozor, abys nežádal víc, ani to neočekával.“

Bratr Eluric odkráčel z jeho přítomnosti na roztřesených nohách, vyprázdněný ode všech citů a s hrůzou, že tato prázdnota naneštěstí nepotrvá. Nebyla to rozkoš, ale aspoň to také nebyla bolest. Dočkal se laskavého zacházení, on, jenž tam přišel s představou, že osvobození od strastiplné blízkosti té ženy ukončí všechna jeho trápení, a přesto současné prázdno v něm bylo jako ten biblický dům, vymetený a připravený k obývání, bolestně toužící být obydlen, stejně připravený pro ďábly jako pro anděly

Učinil, jak byl vybídnut. Až do konce noviciátu byl jeho zpovědníkem bratr Jeroným, oko a ucho převora Roberta, a od Jeronýma by se byl spolehlivě dočkal veškerého potrestání, po němž prahla jeho přeúzkostlivá duše. Nyní se však musí obrátit na pod převora Richarda, a ten je známý tím, že je ke svým kajícníkům vlídný a útěšný, stejně tak z lenosti jako z laskavosti. Eluric se poctivě snažil uposlechnout opatova nabádání, aby se nešetřil, ale aby se ani v nejtajnějším koutku mysli neobviňoval z toho, co nespáchal. Když skončil, bylo mu uděleno pokání a dostal rozhřešení, klečel dál se zavřenýma očima a bolestně staženým obočím.

„Ještě něco?“ zeptal se Richard.

„Ne, otče… O tom, co bylo, už není co dodat. Jenom mám strach…“ Znecitlivění povolovalo, v útrobách se rodila první bolest, prázdný dům nezůstane neobydlený dlouho. „Budu dělat, co mohu, abych se zbavil i vzpomínky na tu nepřípustnou náklonnost, ale nejsem si jistý… Nejsem si jistý! Co když se mi to nepodaří? Děsím se vlastního srdce…“

„Můj synu, kdykoli tě zradí vlastní srdce, musíš jít ke zdroji veškeré síly a soucitu, modlit se o pomoc, a milost tě nemine. Sloužíš oltáři naší Panny Marie, která je dokonalou čistotou. Koho lepšího bys mohl prosit o smilování?“

To jistě! Milost však není řeka, do které může člověk po libosti ponořit vědro, ale pramen, který tryská, kdy se mu zlíbí; a když se mu zlíbí, je vyschlý a němý Eluric konal pokání před oltářem, jejž čerstvě ozdobil, kleče na studených dlaždicích, šeptem napolo zdušeným přemírou citu, a když je dokonal, klečel dál, každou žilou a šlachou se doprošoval naplnění a pokoje. Měl by být přece šťastný, byl přece ospravedlněn, zproštěn tíhy smrtelné viny, ochráněn před tím, že by ještě někdy musel pohlédnout do tváře Judity Perleové, slyšet její hlas nebo dýchat tlumenou sladkost, jež při každém pohybu vyvěrala z jejího šatu. Když byl osvobozen od těch muk a pokušení, věřil, že jeho trápení je u konce. Nyní poznával, že to tak není.

Bolestně sevřel ruce a propukl v příval vášnivých němých modliteb k Panně, jejímž byl věrným služebníkem a jež nyní mohla a měla při něm stát. Když však otevřel oči a pohlédl do měkkých zlatých kuželů plamene, zářila na něho tvář té ženy oslnivým, neodbytným jasem.

Ničemu neunikl, jediné, co dokázal, bylo, že spolu s nesnesitelnou bolestí odhodil i nevýslovné blaho, a nyní mu zůstala jen neplodná panická čest, neúprosná nutnost za každou cenu dodržet své sliby Stál za svým slovem, své slovo dodrží.

Ale víckrát ji neuvidí.

Cadfael se vrátil z města včas na večerní, dobře najeden a napojen a spokojený s prožitým večerem, ač zarmoucený, že teď tři nebo čtyři měsíce neuvidí Aline ani svého kmotřence Gilese. Hugh je určitě přiveze na zimu do města a chlapec mezitím vyroste k nepoznání. Budou mu pak skoro tři roky Ovšem, bude jim líp, když teplé měsíce stráví na severu v Maesbury, na zdravém hlavním sídle Hughova nevelkého panství, a ne v stísněných ulicích Shrewsbury, kam lépe vniká a kde snáze vládne nemoc. Měl by jim tu cestu přát, i když mu určitě budou scházet.

Když přecházel most, byl teplý časný soumrak, který ladil s jeho spokojenou a příjemně rozteskněnou náladou. Minul místo, kde odbočovala pěšina lemovaná stromy a keři k úrodné říční nivě Gaye, hlavním zahradám opatství, nechal za sebou nehybný stříbřitý lesk mlýnského rybníka po pravici a zahnul do brány Fortnýř seděl ve dveřích strážnice, dýchal vlídný sladký vzduch, s požitkem užíval večerního chládku, ale přitom nezapomínal na své povinnosti a na úkol, který dostal.

„Tak už jsi tu!“ řekl spokojeně, když Cadfael prošel otevřenými vrátky „Zase na toulkách! Že já nemám také kmotřence ve městě!“

„Měl jsem povolení,“ odvětil spravedlivě Cadfael.

„Pamatuji časy, kdy bys to takhle samolibě říct nemohl! Ale já vím, že jsi měl dneska povolení, a vracíš se včas na obřad. Pro dnešek je to však jedno – otec opat chce, abys přišel do jeho salonku. Hned jak se vrátíš, říkal.“

„Opravdu?“ zvedl Cadfael obočí. „Co se to děje, v tuhle hodinu? Stalo se něco mimořádného?“

„Já o ničem nevím, vůbec nic se tu nedělo, všude klid jako v noci. Prostě jen předvolání. Poslal také pro bratra Anselma,“ dodal poklidně. „Ani zmínka o důvodu. Raději běž a uvidíš.“

Cadfael byl stejného mínění a svižně se odebral přes velké nádvoří k opatovu bytu. Bratr Anselm, předzpěvák, tam už byl, uvelebený na vyřezávané lavici u obložené stěny, a zřejmě nešlo o nic znepokojivého, protože opat i obedenciář byli vyzbrojeni poháry vína a totéž bylo nabídnuto i Cadfaelovi, jakmile se ohlásil. Anselm se posunul na lavici, aby příteli udělal místo. Předzpěvák, který také dohlížel na knihovnu, byl o deset let mladší než Cadfael, nepřítomný, nesvětský ve všem kromě toho, co v něm vzbuzovalo nadšení, avšak dostatečně bdělý a bystrý, kdykoli se něco týkalo knih, hudby nebo hudebních nástrojů, především toho nejdokonalejšího – lidského hlasu. Modré oči vyhlížející zpod huňatého hnědého obočí a chundelatých hnědých vlasů byly možná krátkozraké, avšak uniklo jim jen málo z toho, co se kolem dělo, a mžikala v nich shovívavá jiskřička nad omylnými lidskými tvory a jejich slabostmi, zejména těmi mladistvými.

„Poslal jsem pro vás dva,“ řekl Radulfus, když byly dveře důkladně zavřeny a nikdo čtvrtý nemohl nic slyšet, „protože se vyskytla záležitost, kterou bych raději zítra v kapitule neprobíral. Ještě jeden se o ní jistě dozví, ale ve zpovědnici, a to je dostatečně tajné. Vy oba jste měli zkušenosti se světem a jeho nástrahami, než jste vstoupili do kláštera, a porozumíte mi. Šťastnou náhodou jste také byli za opatství svědky smlouvy, podle níž jsme získali dům vdovy Perleové na Předklášteří. Požádal jsem Anselma, aby s sebou vzal opis smlouvy z účetní knihy“

„Tady ho mám,“ rozkládal již bratr Anselm list pergamenu, který měl na kolenou.

„Výborně! Za chviličku. Jde o tohle. Dnes odpoledne ke mně přišel bratr Eluric, který je správcem oltáře mariánské kaple, jež má z daru užitek, a tak se zdálo přirozené, aby dámě každoročně přinášel vymíněnou splátku právě on. Požádal mě však, abych ho té povinnosti zprostil. Z důvodů, které jsem měl předvídat. Nedá se totiž popřít, že vdova Perleová je přitažlivá žena a bratr Eluric nemá vůbec žádné zkušenosti, je mladý a zranitelní. Říká, a já mu věřím, že mezi nimi nikdy nepadlo nesprávné slovo ani pohled a že o ní nikdy nechoval jedinou chlípnou myšlenku. Přál si však být zproštěn dalších setkání, protože trpí a je v pokušení.“

Věru opatrné a umírněné podání toho, čím trpí bratr Eluric, pomyslel si Cadfael, ale naštěstí byla zřejmě pohroma odvrácena včas. Chlapci bylo očividně vyhověno.

„A vy jste mu vyhověl,“ spíš konstatoval než se zeptal Anselm.

„Ano. Je naším úkolem učit mladé vypořádávat se s pokušeními světa a těla, ale rozhodně nepatří k našim povinnostem je takovým pokušením vystavovat. Vyčítám si, že jsem nevěnoval takovému opatření dostatečnou pozornost a nepředvídal důsledky Eluric byl rozrušený, ale naprosto mu věřím, když říká, že ani myšlenkou nezhřešil. Proto jsem ho toho úkolu zprostil a nepřeji si, aby se o jeho strastech dozvěděl někdo z bratrů. V žádném případě to pro něho nebude snadné, ale ať má aspoň soukromí; stačí, že nás o tom ví pár. Nemusí ani vědět, že jsem se vám svěřil.“

„Nedoví se to,“ pevně odvětil Cadfael.

„Když jsme tedy jedno slabé dítě vyprostili z ohně,“ pokračoval Radulfus, „jsem pevně odhodlán nevystavit takovému nebezpečí nikoho jiného, stejně nepřipraveného. Nemohu k předávání růže ustanovit jiného chlapce v Elurikově věku. A budu-li jmenovat někoho staršího, třeba tebe, Cadfaele, nebo tady Anselma, bude až příliš jasné, co ta změna znamená, a trápení bratra Elurika budou přetřásat druzí a pohoršovat se. Ale ovšem, copak nevím, že příkaz mlčení nezabrání žádné novině, aby se nerozlézala jako svlačec? Ne, musí to být chápáno jako změna z dobrých a kanonických důvodů. Proto jsem požádal o smlouvu. Znám její celkový smysl, ale nevzpomínám si na přesné znění. Podíváme se, jaké máme možnosti. Přečetl bys ji nahlas, Anselme?“

Anselm rozvinul list a přečetl jej lahodným hlasem, jímž s potěšením dojímal posluchače při obřadech:

„Budiž známo všem nynějším i budoucím, že já, Judita, dcera Richarda Vestiera a vdova po Edredu Perleovi, jsou zcela zdravé mysli, dávám a udílím, jak touto smlouvu stvrzuji, Bohu a oltáři Panny Marie v klášterním kostele v Shrewsbury svůj dům v mnišském Předklášteří, mezi kovárnou opatství a obydlím podkováře Thomase, spolu se zahradou a polem, které k němu náležejí, do konce mého života za roční splátku v podobě jedné bílé růže z růžového keře při severní zdi, jež bude předávána mně, Juditě, v den přenesení svaté Winifredy Potvrzeno těmito svědky: za opatství bratr Anselm, bratr Cadfael; za město John Ruddock, Nicholas z Meole, Henry Wyle.“

„Výborně!“ vydechl zhluboka a spokojeně opat, když Anselm spustil list zpátky do klína. „Není tu tedy žádná zmínka o tom, kdo by měl splátku předávat, jen že se musí předat ve stanovený den a do vlastní ruky dárkyně. Můžeme tedy bratra Elurika osvobodit a neporušíme podmínky, když budeme jmenovat někoho jiného. Neexistuje žádné omezení, za opatství může ten úkol plnit kdokoli, kdo bude jmenován.“

„To je jisté,“ radostně souhlasil Anselm. „Hodláte-li ovšem vyloučit všechny mladé, otče, aby nepřišli do pokušení, a všechny starší, abyste nevystavil bratra Elurika podezření přinejmenším ze slabosti, ne-li rovnou z nepatřičného chování, máme hledat nějakého laického sloužícího? Snad někoho ze šafářů?“

„Bylo by to naprosto přípustné,“ věcně opáčil Radulfus, „ale mohlo by to trochu snížit vážnost té věci. Nerad bych zlehčoval vděčnost, kterou cítíme a měli bychom cítit, za velkorysý dar té paní, ani úctu, kterou chováme ke gestu, jímž si zvolila takovou splátku. Znamená to pro ni hodně a my bychom se měli chovat se stejnou vážností. Rád bych věděl, co si o tom myslíte vy.“

„Ta růže,“ pomalu uvažoval Cadfael, „pochází ze zahrady, z jednoho určitého keře, který si vdova zamilovala během let svého manželství a pečovala o něj spolu s manželem. Dům má nyní svého nájemce, slušného vdovce a dobrého řemeslníka, který se o keř stará, prořezává a přihnojuje jej od té doby, co dům převzal. Proč bychom nepožádali jeho, aby tu růži předával? Nechodit okolo, přes někoho třetího a na příkaz, ale rovnou z keře k dámě. Tento klášter pronajal dům Niallovi a tím zároveň těží z jejího daru, takže s růží jde nesporně naše požehnání.“

Nevěděl přesně, co ho pohnulo k takovému návrhu. Snad víno, jež vypil během večeře, posílené vínem od opata, v něm oživilo vzpomínku na pevnou a šťastnou rodinu, kterou opustil v městě, kde manželská vřelost, po svém způsobu stejně posvátná jako jakýkoli mnišský slib, dosvědčovala, že nebesa mají s lidstvem dobré úmysly Ať ho k řeči pohnulo cokoli, jednalo se tu přece o setkání muže a ženy, jež mělo svůj zvláštní význam, jak se až příliš zřetelně ukázalo na Elurikovi, a tak by měl být rytíř vysílaný na kolbiště zralý muž, který již ví, co jsou ženy, láska, manželství a ztráta.

„To je dobrý nápad,“ pravil Anselm, když jej nezaujatě zvážil. „Má-li to být laik, kdo by byl lepší než nájemce? I on má z daru užitek, dům mu velmi vyhovuje, protože předtím bydlel příliš daleko od města a ve stísněném bytě.“

„Myslíte, že by byl ochoten?“ zeptal se opat.

„Můžeme se jedině zeptat. Už pro tu paní pracoval,“ řekl Cadfael, „znají se. A čím lepší bude mít styky s městem, tím líp mu půjdou obchody. Myslím, že nebude mít námitky.“

„Pošlu tedy zítra Vitalise, aby to s ním projednal,“ rozhodl s uspokojením opat. „A náš problém, i když malý, bude šťastně vyřešen.“

[ III ]

Bratr Vitalis žil už tak dlouho mezi listinami, účty a právními záležitostmi, že ho nic nepřekvapovalo a nebyl zvědavý na nic, co nestálo na nějakém pergamenu. Pochůzky, které dostával k vyřízení, konal svědomitě, ale bez osobního zájmu. Předal opatův vzkaz kovotepci Niallovi slovo od slova, předpokládal okamžitý souhlas, také jej dostal, odnesl uspokojivou odpověď opatovi a vzápětí zapomněl, jak nájemce vypadal. Nikdy nezapomněl jediné slovo z jediné listiny, která mu prošla rukama, ty byly neměnné, i během let jen nepatrně vybledaly, ale obličeje laiků, které už třeba víckrát neuvidí a kterých si nikdy předtím asi nevšiml, mu mizely z hlavy dokonaleji než slova úmyslně seškrábaná z pergamenu proto, aby uvolnila prostor novému textu.

„Kovotepec je docela ochotný,“ hlásil po návratu opatu Radulfovi, „a slibuje, že růži věrně předá.“ Ani se nepodivil, proč byla povinnost přenesena z bratra na světského činitele. Rozhodně to bylo vhodnější, protože měl jednat se ženou.

„To je dobře,“ spokojeně přitakal opat a stejně rychle pustil celou záležitost z hlavy jako vyřízenou.

Když Niall osaměl, chvíli hleděl za odešlým návštěvníkem a nechával téměř dokončenou misku ležet na pracovním stole i se zahálejícím probijákem a kladívkem. Zbýval mu jen kousíček okraje a pak se může pustit do jemného koženého pásu, který ležel svinutý na polici a čekal na jeho pozornost. Bude třeba vyrobit formičku, odlít bronzovou sponu, potom vytepat jemný vzor a namíchat lesklé smalty na vyplnění prohlubní. Už třikrát od té doby, co mu pás přinesla, jej rozvinul, zálibně si jej pouštěl mezi prsty a prohlížel si jemnost a přesnost bronzových růžiček. Udělá pro ni něco krásného, třebaže malého a bezvýznamného, a i kdyby si toho nikdy nevšimla víc než kteréhokoli jiného kusu oblečení, užitné věci, aspoň bude pás nosit a ten bude obepínat její tělo, tak štíhlé, příliš štíhlé, a spona spočine na lůně, které počalo jen jedinkrát, potratilo a zanechalo jí trvalé a trpké hoře.

Dnes večer ne, ale zítra večer, až se bude stmívat a na jemnou práci nebude vidět, zavře dům a vydá se pěšky přes Brace Meole do vesničky Pulley, na nevýznačný statek Mortimerů, kde pracuje sestřin manžel John Stury jako šafář a Cecíliiny rozpustilé děti dělají společnost jeho vlastní holčičce, věnují se jí a pobíhají s ní volně mezi kuřaty a selaty Nebyl tak úplně osiřelý jako Judita Perleová. Dceruška mu byla velkou útěchou. Litoval ty, kdo děti neměli, a nejvíc ty ženy, které donesly dítě na polovinu té dlouhé těžké cesty do světa a pak je ztratily, příliš pozdě, aby mohly počít jiné. Juditino dítě pospíšilo za otcem, kdežto manželka musí svou cestu konat pomalu a sama.

Nedělal si ohledně ní žádné iluze. Skoro nic o něm neví, víc vědět ani nechce a vůbec na něho nemyslí. Její vážná zdvořilost patří každému muži, hlubší zájem žádnému. Avšak osud, opat kláštera a bezpochyby i jisté mnišské skrupule ohledně styku se ženami způsobili, že ji bude vídat aspoň jednou v roce, půjde do jejího domu, stane v její přítomnosti, prohodí s ní několik zdvořilých slov, jasně uvidí její tvář, a dokonce i ona jasně uvidí jeho, třebaže jen na okamžik.

Nechal práci prací a vyšel z domu do zahrady Obehnány vysokou zdí stály v trávě ovocné stromy, bylo tam pár zeleninových záhonů a na jedné straně úzký, hustě zarostlý květinový záhon, přeplněný, celý kropenatý jasnými barvami. U severní zdi rostl keř bílých růží, vysoký jako člověk, a chytal se zdiva desítkou dlouhých pichlavých paží. Před sedmi týdny jej ostříhal, ale keř každý rok rychle vyháněl dlouhé nové letorosty Byl prastarý; už několikrát bylo z kmene ořezáno mrtvé dřevo, takže měl u země tlustý uzlovatý pařez a houževnatý stvol, který si téměř zasloužil označení kmínek. Keř byl jako zasněžený bílými pootevřenými poupaty Květy nikdy nebyly příliš velké, ale čistě bílé a velmi voňavé. Až přijde svátek přenesení svaté Winifredy, bude z čeho vybírat.

Ona musí dostat tu nejlepší, jaká se na stromku najde. A uvidí se s ní ještě dříve, až si přijde pro pás. Niall se s chutí vrátil k práci, a zatímco dokončoval zdobení mísy do starostovy kuchyně, tvaroval v duchu novou sponu.

Městské sídlo Vestierovy rodiny zaujímalo význačné místo v ústí ulice zvané Maerdol, která vedla dolů k západnímu mostu. Byl to pravoúhlý dům se širokou výlohou do ulice a dlouhým křídlem se síní a komůrkami, směřujícím dozadu do prostorného dvora ke stájím. V té protáhlé budově bylo dost místa nejen na bydlení pro rodinu, ale i na hojné zásoby v pěkném suchém přízemí, a vešly se tam všechny dívky, které česaly a mykaly čerstvě obarvenou vlnu, i tři horizontální stavy postavené v samostatném přístřešku. V dlouhé síni byla hojnost místa až pro šest přadlen najednou. Další pracovaly u sebe doma, a stejně tak pět tkalců různě po městě. Vestierovi byli největší a nejznámější soukeníci v Shrewsbury

Pouze barvení stříže a valchování látky se svěřovalo zkušeným rukám Godfreyho Fullera, který měl barvírnu a stoupu kousíček po proudu pode zdí hradu.

V tuto roční dobu už byla nakoupena a roztříděna první stříž a odeslána k barvení. Právě tohoto dne ji Godfrey osobně přinesl zpátky Nijak nespěchal zpět za prací, přestože byl známý jako člověk, pro něhož čas znamená peníze a peníze znamenají velmi mnoho. A mnoho pro něho znamená i moc. Blažilo ho, že je jeden z nejbohatších řemeslníků v městě, a vyhlížel, jak by ještě rozšířil svou sféru a svůj vliv Mezi lidmi se povídalo, že pokukuje po skoro stejně velkém bohatství vdovy Perleové a nikdy nevynechá jedinou příležitost naléhavě jí předestřít výhody spojení obojího sňatkem.

Judita si nad jeho otálením povzdychla, nabídla však povinné občerstvení a trpělivě naslouchala jeho neodbytnému přesvědčování. Aspoň měl tu slušnost, že nepředstíral dvoření. Mluvil rozumně, nepokoušel se o žádné laškování, a všechno, co říkal, bylo pravda. Kdyby se jeho a její podnik spojily a byly spravovány stejně dobře jako nyní, staly by se mocnými v celém hrabství, o městě ani nemluvě. Získala by na tom, aspoň pokud jde o jmění, a on také. A on by nebyl nijak odpudivý manžel. Bylo mu sice přes padesát, ale ještě to byl pohledný kus chlapa, urostlý, zdatný, dlouhonohý, s hustou čepicí ocelově šedých vlasů nad ostrými rysy, a přestože znal cenu peněz, znal i cenu vzezření a elegance, a tak by se postaral, aby jeho manželka už pro jeho vlastní prestiž chodila vyparáděná jako málokterá v hrabství.

„No dobře.“ Pochopil, že je propouštěn, a přijal to beze zlosti. „Já umím čekat, paní, a nejsem z těch, kteří se vzdají dřív, než zvítězí, ani si to nerozmyslím. Časem uvidíte, že mám pravdu, a nebojím se postavit žádnému z těch mladých nočních motýlků, kteří vám nemají co nabídnout kromě hezké tvářičky Moje už má něco za sebou, ale klidně na ni vsadím proti nim. Máte dost rozumu, abyste si nevybrala kloučka jen proto, že pěkně sedí na koni, nebo pro růžové tvářičky a zlaté vlasy. A přemýšlejte, co bychom mohli spolu dokázat, kdybychom měli v rukou celé řemeslo – z ovčího hřbetu až po látku na pultě a šaty na zákazníkových zádech.“

„Přemýšlela jsem o tom,“ odvětila prostě, „ale pravda je taková, pane Fullere, že nemám v úmyslu znovu se vdávat.“

„Úmysly se mohou změnit,“ nedal se odradit Godfrey a zvedl se. Ruku, kterou mu rezignovaně podala, zdvihl ke rtům.

„Vaše také?“ pousmála se.

„Já si nic nerozmyslím. Jestli se rozmyslíte vy, jsem tu a čekám.“ S tím ji konečně opustil, stejně svižně jako přišel. Zdálo se, že jeho vytrvalost a trpělivost nemají konce, ale padesátník nemůže čekat příliš dlouho. Zanedlouho bude nutné to s Godfreyem Fullerem nějak vyřešit, ale při jeho obrovské sebejistotě neviděla, co jiného by mohla dělat než dál ho odbývat a být stejně stálá v odmítání jako on v žádání. Stejně jako on byla vychována k tomu, aby se dobře starala o svůj podnik a své zaměstnance, a těžko si mohla dovolit dávat barvení a valchování k jinému mistrovi.

Teta Agáta Coliarová, která seděla trochu stranou a šila, ukousla nit a prohlásila sladkým, shovívavým hlasem, který někdy používala vůči neteři, jež jí zajišťovala blahobyt: „Zdvořilostí se ho nikdy nezbavíš. Chápe ji jako pobídku.“

„Má právo říct, co si myslí,“ opáčila lhostejně Judita, „a o tom, co si myslím já, nemůže mít žádné pochybnosti. Kolikrát požádá, tolikrát mohu odmítnout.“

„Tomu věřím, dušičko drahá. To není mužský pro tebe. A žádný z těch mladých, co o nich mluvil, taky ne. Víš dobře, že pro tu, která poznala radost s jedním, už není na světě žádný jiný. Mnohem lepší je dojít zbytek cesty sama! Já pořád truchlím pro svého manžela, po všech těch letech. Po něm bych se už nikdy nemohla podívat na žádného jiného.“ Říkala to – s povzdechem, pokýváním hlavou a pohotovou slzičkou – už potisící od té doby, co se tu začala starat o spíž a prádlo a co přivedla svého syna, aby pomáhal řídit podnik. „Nebýt mého chlapce, který byl tenkrát ještě příliš mladý, aby se mohl o sebe postarat, byla bych ten rok, co chudák Will umřel, odešla do kláštera. V klášteře ženu neobtěžují žádní zištní ctitelé. Tam by byl pokoj duše.“ Byl to její nejoblíbenější námět a někdy se zdálo, že si skoro neuvědomuje, že má posluchače.

Zamlada bývala hezká a dodnes si uchovala baculatou, růžovou svěžest, jíž poněkud protiřečily pichlavé, všímavé modré oči a sevřený úsměv, který jí velmi často zahrál na tváři, když měla být uvolněná a klidná, jako by vychytralé myšlenky uvnitř nosily mírný,zevnějšek jen jako přestrojení. Judita se na vlastní matku nepamatovala a často si kladla otázku, zda si byly sestry hodně podobné. Avšak tahle matka a syn byli jediní příbuzní, které měla, a bez váhání se jich ujala. Miles si své živobytí plně zasloužil, protože se ukázal během Edredovy dlouhé nemoci jako výborný správce, zatímco Judita neměla pomyšlení na nic než na manžela a očekávané dítě. Když se pak vrátila do krámu, neměla to srdce převzít zase otěže. Přestože dělala svou práci a svědomitě na vše dohlížela, nechala ho dál dělat vrchního soukeníka. Tak významnému podniku se lépe dařilo, když měl v čele muže.

„Co se dalo dělat,“ vzdychla Agáta, skládala šití v prostorném klíně a utrousila na nový lem slzičku, „měla jsem ve světě svou povinnost a takový klid a mír pro mě nebyl. Ale ty nemáš nikoho, na kom bys lpěla, chudinko, nic tě k světu neváže, kdybys jej chtěla opustit. Jednou ses o tom zmiňovala. Jistě, rozmysli si to, není spěch. Ale kdyby na to někdy došlo, nic tě nezdržuje.“

Opravdu nic! A někdy svět Juditě opravdu připadal pustý, úmorný a bezcenný Za den za dva, snad již zítra přijede z Godrikova Brodu sestra Magdalena, z lesního výsadku polesworthského opatství, aby si odvezla jako uchazečku neteř bratra Edmunda. Stejně dobře může vzít s sebou dvě.

Když druhý den po poledni dorazila sestra Magdalena, Judita byla právě se ženami v přádelně. Jako dědička soukenického podniku bez bratra se naučila všechna řemesla, která k tomu patří, od česání a mykání po tkaní a nakonec i stříhání oděvů, ačkoli nyní shledávala, že přeslici značně odvykla. Hromada vlny před ní byla hnědočervená. I barviva byla závislá na roční době. Loňská úroda borytu došla někdy v dubnu nebo květnu a nyní následovaly tyto obměny červené, hnědé a žluté, které Godfrey Fuller vyráběl z lišejníků a mořeny Rozuměl svému řemeslu. Balíky látky, které se k němu nakonec vracely k valchování, měly jasnou, nepouštějící barvu a vynášely dobrou cenu.

Přišel pro ni Miles. „Máš návštěvu,“ řekl, natáhl se Juditě přes rameno a s opatrným zalíbením promnul mezi ukazovákem a palcem kousek vlny z přeslice. „Je tu jeptiška z Godrikova Brodu, sedí ve tvém pokojíku a čeká na tebe. Prý jí v opatství řekli, že bys s ní ráda mluvila. Snad si ještě pořád nepohráváš s myšlenkou, že opustíš svět? Já myslel, že tě ta hloupost už přešla.“

„Ano, říkala jsem bratru Cadfaelovi, že bych ji ráda viděla,“ přitakala Judita a zastavila kolovrátek. „Nic víc. Přijela sem pro novicku – dceru sestry správce nemocnice.“

„Tak nebuď blázen a nenabízej se jí jako druhá. I když ty máš svoje mouchy, já vím,“ řekl lehce a přívětivě ji popleskal po rameni. „Jako zahodit nejlepší majetek v Předklášteří za růžičku. Chceš tomu dát vrchol tím, že zahodíš i sama sebe?“

Byl o dva roky starší než sestřenka a rád si hrál na dospělého, hýřícího moudrými radami, i když to trochu zlehčoval úsměvem. Byl to velmi úhledně rostlý mladý muž, silný, pružný a stejně šikovný v zápase, jízdě na koni i střelbě do terčů u řeky jako ve spravování soukenického podniku. Měl bystré modré oči po matce a její světlehnědé vlasy, ale ne její rozplizlou spokojenost. Všechno, co bylo nebo se zdálo u matky neurčité a plytké, bylo u syna jasné a rozhodné. Judita měla dobré důvody se z něho radovat a spoléhat na jeho usedlý zdravý rozum ve všech záležitostech, které se týkaly obchodu.

„Mohu se sebou dělat, co chci,“ řekla, vstala a bezpečně uložila své vřeteno s kuželem červenohnědé vlny, „jenomže nevím, co vlastně chci! Popravdě řečeno nemám vůbec potuchy. Neřekla jsem nic víc, než že bych si s ní ráda popovídala. A popovídám. Sestra Magdalena se mi líbí.“

„Mně také,“ bodře souhlasil Miles. „Ale nerad bych jí tě přenechal. Tenhle dům by se bez tebe zhroutil.“

„Nesmysl!“ ostře opáčila Judita. „Moc dobře víš, že by běžel stejně dobře beze mne jako se mnou. Střechu nad ním držíš ty, ne já.“

Pokud se tomu chtěl bránit, nedala mu čas, pozdravila ho náhlým uklidňujícím úsměvem, dotkla se jeho rukávu a odběhla za návštěvou. Miles v sobě měl jistou nemilosrdnou poctivost a věděl, že to, co řekla, je pouhá pravda. Dovedl by to tu spravovat i bez ní. Ta ostrá připomínka ji bodla. Ano, opravdu je tu zbytečná, žena, která tady na světě nemá co dělat. Klidně může rozvažovat, zda by nebyla užitečnější mimo svět. Tím, že jí to rozmlouval, Miles jen otevřel prázdnotu v jejím srdci a opět obrátil její myšlenky ke klášteru.

Sestra Magdalena seděla ve svém černém rouše na polštářované lavičce u nezakrytého okna Juditina soukromého pokojíku, široká, klidná a vlídná. Agáta jí přinesla ovoce a víno a nechala ji o samotě, protože se jí trochu bála. Judita si sedla vedle návštěvnice.

„Cadfael mi pověděl, co vás trápí,“ řekla prostě jeptiška, „a s čím jste se mu svěřila. Nedej Bůh, abych na vás nějak tlačila tím nebo oním směrem, protože nakonec se musíte rozhodnout sama a nikdo to nemůže udělat za vás. Beru v úvahu, jaké bolestné ztráty vás potkaly.“

„Závidím vám,“ sklopila Judita oči k sepjatým rukám. „Jste laskavá a určitě jste moudrá a silná. Nevěřím, že já teď v sobě něco z toho všeho mám, a jsem v pokušení opřít se o někoho, kdo takový je. Jistě, žiji, pracuji, neopustila jsem domácnost, příbuzné ani povinnosti. Ale to všechno by mohlo běžet dál i beze mne. Bratranec mi to zrovna ukázal tím, že to popíral. Bylo by nesmírně vítané mít nějaké povolání jinde a najít v něm útočiště.“

„To povolání ovšem nemáte,“ bystře prohodila sestra Magdalena, „jinak byste to takhle neřekla.“ Její náhlý úsměv byl jako teplý paprsek a dolíček, který se jí objevoval a mizel ve tváři, blikl a byl pryč.

„Ne. Bratr Cadfael mi to také říkal. Říkal, že náboženský život se nemá přijímat jako náhražka, ale jedině jako to nejlepší – ne úkryt, ale vášeň.“

„Tak to by na mně těžko dokazoval,“ řekla sestra Magdalena bez okolků. „Ale já také jiným nedoporučuji, aby udělali to, co já. Popravdě řečeno nejsem pro žádnou ženu dobrým příkladem. Brala jsem si, co jsem chtěla, a ještě mi zbývá pár let, abych za to zaplatila. A pokud ten dluh nestihnu zaplatit do té doby, bez námitek doplatím potom. Ale vy jste si žádný takový dluh nepřivodila a myslím, že byste ani neměla. Je to drahý špás. Myslím, že byste měla raději počkat a vynaložit své jmění na něco jiného.“

„Nevím o ničem,“ posteskla si po chvilce přemýšlení Judita, „co by mi právě teď na světě stálo za koupi. Ale bratr Cadfael i vy máte pravdu. Kdybych teď odešla do kláštera, schovávala bych se za lež. Jediné, co mě na klášteře láká, je ten klid, zeď okolo mě, která drží svět stranou.“

„Potom nezapomínejte,“ pravila důrazně jeptiška, „že naše dveře nejsou zavřené žádné ženě v tísni a klid není vyhrazen pro ty, které složily slib. Může přijít čas, kdy budete opravdu potřebovat nějaké ústraní, čas na rozmyšlenou a odpočinek, ba i na sebrání ztracené odvahy, i když myslím, že té máte dost. Říkala jsem, že nebudu radit, a teď radím. Počkejte, vydržte to tak, jak to je. Ale jestli někdy budete potřebovat úkryt, na chvilku nebo na delší čas, přijďte do Godrikova Brodu, přineste si s sebou všechno, co vás znepokojuje, a najdete u nás útočiště na tak dlouho, jak budete potřebovat, a nemusíte skládat žádné sliby, jedině kdybyste k tomu dospěla celým srdcem. A já budu držet dveře, aby na vás svět nemohl, dokud se nebudete cítit zase schopná vyjít.“

Pozdě po večeři na statečku v Pulley, v křovinatých počátcích Dlouhého hvozdu, otevřel Niall dveře švagrovy velké dřevěné síně a vykoukl do soumraku, který se právě prohluboval v noc. Měl před sebou asi tři míle cesty domů na Předklášteří, za pěkného počasí to však byla známá a příjemná procházka a byl zvyklý ji podnikat po práci dvakrát i třikrát týdně, po setmění se vracet a časně ráno už zase sedat k práci. Tentokrát však s údivem zjistil, že padá vytrvalý déšť, tak tiše a rovně, že jej v domě vůbec nepostřehli.

„Přespi u nás,“ řekla mu za zády sestra. „Proč by ses měl promočit? Celou noc pršet nebude.“

„Mně to nevadí,“ prostě odpověděl Niall. „Neubude mě.“

„Takovou dálku? Měj rozum,“ pokojně radila Cecílie, „a zůstaň tady v suchu, místa máme dost a víš, že tě máme rádi. Můžeš si ráno přivstat, svítá časně, tak nezaspíš.“

„Zavři dveře,“ vybídl ho od stolu John, „a pojď se ještě napít. Lepší je vláha vevnitř než zvenku. Kolikrát máme čas si trochu popovídat ve třech, když jsou všechny děti v posteli?“

Při tom, že byly čtyři a všechny čilé jako veverky, měl docela pravdu; dospělí museli být dětem k nejrůznějším službám – spravovat hračky, připojovat se ke hře, vypravovat pohádky, zpívat písničky Cecíliiným dvěma chlapcům a holčičce bylo od deseti do šesti a Niallova malá byla nejmladší a mazlíček všech. Teď byly všechny děti stulené jako štěňata na slamnících nahoře v podkroví, tvrdě spaly, a dospělí si mohli dole v síni u stolu svobodně povídat a nerušili je.

Niall měl za sebou dobrý den. Odlil, vyzdobil a naleštil novou sponu k Juditinu pásu a viděl, že to neudělal špatně. Třeba si pro něj zítra přijde, a pokud jí Niall uvidí v očích jiskřičku potěšení, bude to pro něho dobrá odměna. Proč by se tedy pohodlně nevyspal tady, nevstal za svítání do čerstvě umytého světa a krásně se neprošel zelenou pěšinou domů?

Spal dobře a za prvního světla ho jako obvykle vzbudilo divoké nadšení probouzejících se ptáků, zároveň líbezné a pronikavé. Cecílie už byla vzhůru a měla pro něj připravené malé pivo a chléb. Byla mladší než on, světlovlasá, přívětivá, šťastná s manželem a rozená matka. Nebylo divu, že se tu sirotě bez matky dobře dařilo. Stury odmítal jakékoli příspěvky na její výživu. Co je jedno ptáče navíc v plném hnízdě? říkával. A rodina byla opravdu dobře zajištěná, udržovala Mortimerův stateček v blahobytu a pořádku, pole na vymýcené půdě dobře rodila, les byl udržovaný, školka chráněná před jeleny příkopem. Bylo to dobré místo pro děti. Přesto ho vždy stálo námahu vydat se k městu a nechat dcerku tady, a navštěvoval ji často, aby nezačala zapomínat, že je jeho, a ne nejmladší Sturyová, když se tu k ní od narození chovají jako rodiče.

Vykročil do vlhkého, líbezného časného rána. Zdálo se, že neprší už několik hodin; tráva se sice třpytila, ale otevřená půda už vodu spolykala a začínala vysychat. Mezi stromy dopadaly jako kopí první dlouhé nízké paprsky slunce a kreslily po zemi vzorce světla a tmy První vášnivost ptačího zpěvu se již uklidnila a ztratila svůj bojovný zápal, hlásky zněly zaměstnaně, libě a uvolněně. I tady byla hnízda plná holátek a živit je byla tvrdá práce na celý den.

První míli šel krajem lesa, který se postupně měnil v houštiny a vřesoviště tu a tam s nějakým hájkem. Pak došel k vesničce Brace Meole a odtamtud už vedla ušlapaná cestička, která se směrem k městu rozšířila ve vozovou cestu, po úzkém můstku překlenula potok Meole, a tak se Niall dostal na Předklášteří mezi kamenným mostem k městu a mlýnem s mlýnským rybníkem na okraji opatství. Vyrazil časně a pochodoval svižně, takže se Předklášteří teprve probouzelo, vzhůru bylo jen pár rolníků a nádeníků a ti ho cestou zdravili. Mniši ještě nesešli na ranní, protože v kostele se nic neozývalo, když šel Niall kolem, ale z dormitáře sem slabě zaléhal zvuk zvonku budícího spáče. Silnice už po dešti uschla, ale půda v zahradách byla sytě tmavá a slibovala vděčný růst.

Došel k brance ve zdi vlastního domu, odemkl si; přešel dvorek, otevřel dveře krámu a chystal se k denní práci. Juditin pás ležel svinutý na polici. Zadržel ruku, aby jej opět neuchopila a nepolaskala. Neměl přece na ni žádné právo a nikdy nebude mít. Ale dnes ji snad aspoň uvidí a uslyší její hlas, a za pět dní určitě, a k tomu v jejím vlastním domě. Jejich ruce se možná na stonku růže setkají. Bude vybírat pečlivě, dá pozor, aby jí nenabídl trny, vždyť už ji za ten krátký věk zranilo příliš mnoho a příliš ostrých.

Ta myšlenka ho vypudila do zahrady, která se táhla za dvorem. Z domu se do ní chodilo dveřmi a ze dvora brankou ve zdi. Po nočním chladu uvnitř ho ve dveřích objalo jasné slunce jako teplý šál a vlhce se zalesklo mezi větvemi ovocných stromů a nad přerostlým květinovým záhonem. Udělal krok přes práh a zůstal zaraženě a zděšeně stát.

Keř bílých růží u severní zdi se nakláněl na stranu, trnité paže odervané od kamene, tlustý pařez naseknutý dlouhou zející ranou směřující dolů, která uštípla třetinu jeho hmoty, a větve se válely v trávě. Pod ním byla zem rozrytá a rozšlapaná, jako by se tam byli poprali psi, a vedle bitevního pole ležela nehybná hromádka vyryzlé černě, napůl zapadlá do trávy Sotva udělal Niall tři chvatné kroky k té hrůze, spatřil zpod hromádky vysvítat bledý nahý kotník, rozhozenou paži v širokém černém rukávu, světlý kroužek tonzury, znepokojivě bílé ve vší té černi. Shrewsburský mnich, mladý a útlý, víc kutny než těla v ní. Co tu však proboha dělá, mrtvý či raněný pod raněným stromem?

Niall šel k němu, přiklekl, zprvu příliš zaražený, aby se ho dotkl. Pak spatřil vedle natažené ruky nůž, čepel potaženou zasychající krví. Do půdy pod tělem se vsakovala hustá tmavá vláha, která nebyla deštěm. Předloktí vyčnívající z širokého černého rukávu bylo hladké a světlé. Byl to ještě chlapec. Niall se konečně natáhl a dotkl se té ruky Tělo bylo chladné, ale ještě ne studené. Poznal však smrt. S opatrným strachem vsunul ruku pod ležící hlavu a otočil k rannímu světlu mladičkou umazanou tvář bratra Elurika.

[ IV ]

Bratr Jeroným, který počítal hlavy a káral chování všech ostatních bratrů mladých i starých, ať mu to náleželo nebo ne, postřehl, že je v jedné cele dormitáře ticho, zatímco všichni ostatní ukázněně vstávají na ranní, a rozhodl se, že tam nahlédne. V tomto případě se poněkud divil, protože bratr Eluric se běžně počítal mezi vzory ctnosti. Avšak i ctnostní mohou čas od času uklouznout, a příležitost pokárat tak příkladného bratra byla vzácná a zajisté si ji nebylo možno nechat utéci. Jeronýmova horlivost však tentokrát vyšla naprázdno, protože cela byla pustá, lůžko neposkvrněné a uklizené, na úzkém stolku otevřený breviář Bratr Eluric jistě vstal před svými druhy a již klečí v kostele ponořen do nepovinné modlitby Jeroným si připadal ošizený a s víc než obvyklou jedovatostí se utrhoval na každého, komu se oči kalily spánkem nebo přišel k nočním schodům se zíváním. Ti, kdo ho zbožností předčili, mu vadili stejně jako ti, jimž se jí nedostávalo. Tak nebo tak Eluric za tuhle ťafku zaplatí.

Jakmile byli všichni v chórových lavicích a bratr Anselm zahájil obřad – jak může člověk, kterému je přes padesát a mluví sytým mužným hlasem, hlubším než většina jiných, zpívat po libosti nejvyšší tóny jako nejlepší chlapec zpěváček? A jak se opovažuje tenhle…! začal Jeroným opět počítat hlavy a s blaženým zadostiučiněním zjistil, že jedna schází, a to Elurikova. Ten padlý vzor všech ctností, který se dokonce k Jeronýmově starosti uměl vetřít do důstojné a vlivné přízně převora Roberta! Ať si dá pozor na své vavříny! Převor se nikdy nesníží k tomu, aby sám počítal nebo hledal ulejváky, ale když je upozorněn, naslouchá.

Ranní skončila a bratři se zase řadili u nočních schodů, aby dokončili toaletu a připravili se k snídani. Jeroným se pozdržel, důvěrně se přitřel převoru Robertovi k boku a se spravedlivým pohoršením mu zašeptal do ucha: „Otče, dnes ráno se jeden ulil. Bratr Eluric nebyl přítomen v kostele a ve své cele také není. Všechno je tam uklizené, takže jsem myslel, že šel napřed do kostela. Teď si neumím představit, kam se poděl nebo co tropí, že takhle zanedbává své povinnosti.“

Převor Robert se také zastavil a zamračil. „To je zvláštní. A že právě on! Díval ses do mariánské kaple? Jestli vstal hodně brzy, aby obstaral oltář, a dlouho se zdržel na modlitbách, mohl usnout. To se stává i nejlepším z nás.“

Avšak bratr Eluric v mariánské kapli nebyl. Převor Robert pospíšil, aby zadržel opata na cestě přes velké nádvoří k jeho bytu.

„Otče opate, máme starost o bratra Elurika.“

Jméno vzbudilo okamžitou bdělou pozornost. Opat Radulfus se otočil s uzavřenou a ovládanou tváří. „Bratra Elurika? Proč? Co je s ním?“

„Nezúčastnil se ranní a nikde není k nalezení. Aspoň ne tam, kde by měl v tuto hodinu být. Vynechat obřad, to se mu vůbec nepodobá,“ dodal převor poctivě.

„To ne. Je to oddaná duše.“ Opat to řekl téměř nepřítomně, protože byl myslí zpátky v soukromí svého salonku a před sebou měl toho přecitlivělého zbožného chlapce, jak ze sebe vylévá svou nedovolenou lásku a svůj statečný boj s ní. Připomínka přišla právě včas. Co když zpověď, rozhřešení a osvobození od pokušení nestačily? Radulfus nebyl váhavý, ale v tuto chvíli stále ještě váhal, co si má počít, když je vyrušil pohled na fortnýře, který přibíhal od brány jako zajíc, až mu rukávy i sukně vlály.

„Otče opate, u brány je kovotepec, který má pronajatý dům vdovy Perleové, a říká, že má pro vás neodkladnou zlou zprávu. Žádá si jenom vás – nechce nic vzkázat –“

„Přijdu,“ okamžitě odvětil Radulfus. Obrátil se k převorovi, který ho chtěl následovat: „Roberte, pošli někoho, ať hledá dál, v zahradách, na hospodářském dvoře… Jestli ho nenajdete, přijď zase za mnou.“ A už rázoval dlouhými kroky k bráně. Autorita jeho hlasu a rychlá chůze nedovolily, aby byl následován: Splétalo se tu příliš mnoho vláken – dáma s růží, dům s růží, nájemce, který se ochotně ujal úkolu, jehož se Eluric děsil, a teď Eluric zmizel a zvenku se valí nějaká zlá zpráva. Začínal se rýsovat jakýsi obraz a jeho barvy byly pochmurné.

Niall čekal u dveří strážnice, širokou kostnatou tvář strnulou a pod letním opálením zbělelou otřesem.

„Žádal jste si mě,“ tiše ho oslovil Radulfus a prohlížel si ho klidně, jako by ho vážil. „Jsem tu. Jakou nesete novinu?“

„Pane,“ začal Niall, „považoval jsem za nejlepší, abyste se ji nejdřív dozvěděl vy sám a pak se zařídil, jak se vám bude zdát vhodné. Včera jsem nocoval kvůli dešti u sestry Když jsem se ráno vrátil, vešel jsem do zahrady Pane opate, růžový keř paní Perleové je posekaný a polámaný a pod ním leží jeden váš bratr – mrtvý“

Po krátkém, hlubokém tichu řekl Radulfus: „Znáte-li ho jménem, řekněte je.“

„Znám ho. Tři roky chodil do zahrady řezat růže pro paní Perleovou. Je to bratr Eluric, strážce mariánského oltáře.“

Tentokrát bylo ticho delší a hlubší. Pak se opat prostě zeptal: „Jak je to dlouho, co jste ho tam našel?“

„Asi tak na začátku ranní mše. Když jsem šel kolem kostela cestou domů, hodina se už velmi blížila. Přispěchal jsem sem hned, ale fortnýř vás nechtěl rušit během obřadu.“

„A nechal jste všechno tak, jak jste to našel? Ničeho jste se nedotýkal?“

„Zvedl jsem mu hlavu, abych mu viděl do obličeje. Nic víc. Leží právě tak, jak jsem ho našel.“

„To je dobře,“ přisvědčil Radulfus a trochu jím škublo, že to slovo použil pro jediný správný skutek tam, kde všechno ostatní bylo tak strašně špatně. „Tak chvilinku počkejte. Pošlu pro některé bratry a půjdeme do zahrady s vámi.“

Ti, které s sebou vzal (a zatím nic neřekl nikomu jinému, ani převorovi), byli bratr Anselm a bratr Cadfael, opatští svědkové smlouvy uzavřené s Juditou Perleovou. Jedině oni věděli o trápení bratra Elurika a sdíleli žalostné poznání, jež se zde možná bude hodit. Mladíkův zpovědník byl vázán mlčením, a podpřevor Richard stejně nebyl člověk, jehož by si Radulfus vybral jako moudrého rádce v takových temných záležitostech.

Všichni čtyři stáli mlčky okolo těla bratra Elurika, vnímali žalostnou hromádku černých hadříků, odhozenou ruku, zmrzačený stromek a zkrvavený nůž. Niall o několik kroků poodešel, aby je nechal o samotě, ale pozorně stál opodál, připraven odpovědět na případné otázky

„Ubohé zmučené dítě,“ těžce povzdychl Radulfus. „Asi jsem ho osudně zklamal. Jeho nemoc byla horší, než jsem se domníval. Prosil, aby byl toho úkolu zproštěn, ale zřejmě jej nepřál nikomu jinému a pokusil se keř zničit. A sebe při tom.“

Cadfael mlčel a zamyšleně se rozhlížel po pošlapané půdě. Všichni si dávali pozor, aby nepřistoupili moc blízko; nikdo se ničeho nedotkl od chvíle, kdy si Niall klekl, aby natočil sinalou tvář ke světlu.

„Chápete to takhle?“ zeptal se Anselm. „Máme ho odsoudit jako sebevraha? Přestože ho litujeme?“

„Co jiného to může být? Ta nedobrovolná láska se do něho tak zakousla, že nemohl snést, aby jeho místo u té ženy zaujal někdo jiný Proč by se jinak vykradl v noci ven a přišel sem do zahrady, proč by jinak sekal do kořenů stromku? A od toho už byl v jeho zoufalství jen krok k nesvatému pokušení zahubit s růžemi i sám sebe. Co by jí ho mohlo strašlivěji a trvaleji vtisknout do paměti než taková smrt? Vždyť víte – vy dva opravdu víte –, jak byl zoufalý. A tady vedle jeho ruky leží nůž.“

Nebyla to dýka, ale pořádný nůž s dlouhou střenkou, ostrý a tenký, jaký by s sebou mohl nosit kterýkoli praktický muž z tuctu zcela oprávněných důvodů od krájení masa po odstrašení lupičů na cestě nebo i divokého kance v lese.

„Vedle,“ poznamenal stručně Cadfael, „ne v ní.“

Opatrně, ale s nadějí k němu obrátili pohled.

„Vidíte, jak zarývá ruku do hlíny,“ pomalu pokračoval, „a není na ní žádná krev, přestože nůž je zakrvácený až ke střence. Sáhněte mu na ruku – myslím, že zjistíte, že už tuhne takhle, zaťatá do země. On ten nůž nikdy nedržel.

A kdyby, neměl by na něj u pasu pochvu? Žádný rozumný člověk by takový nůž s sebou nenosil volně.“

„Ale nerozumný by přesto mohl,“ odporoval mu smutně Radulfus. „Potřeboval jej přece na to, co udělal růžovému keři.“

„To, co někdo tomu růžovému keři udělal,“ opáčil pevně Cadfael, „neudělal tímhle nožem. To by nešlo! Takový tlustý pařez by člověk pižlal půl hodiny i déle, i kdyby měl nůž pořádně nabroušený Tohle způsobila těžší zbraň, která je pro takovou práci určena, sekáček nebo sekyra. A vidíte také, že jizva začíná výš, kde by jediná rána, nanejvýš dvě, kmínek přeťaly, ale uhýbá dolů do tloušťky pařezu, kde se po léta odřezávalo mrtvé dřevo, takže zůstala tahle bakule.“

„Obávám se,“ pousmál se bratr Anselm, „že by to bratr Eluric s takovým nástrojem nesvedl.“

„A k druhé ráně nedošlo,“ neústupně pokračoval Cadfael. „Kdyby ano, byl by keř skácen celý. A ta první rána, tedy ta jediná rána – i ta byla odražena. Někdo čin překazil. Někdo chytil paži, která se rozmachovala se sekyrou, a stočil ránu do tloušťky pařezu. Myslím – myslím –, že tam sekyra uvázla, a ten, kdo ji držel, neměl čas vzít topůrko do obou rukou a vytáhnout ji. Proč by byl jinak vytahoval nůž?“

„Říkáš,“ pozorně ho přerušil Radulfus, „že tu byli v noci dva muži, ne jeden? Jeden, který se pokoušel ničit, a druhý, který se tomu pokoušel zabránit?“

„Ano, tak to vidím.“

„A ten, kdo se snažil stromek bránit, kdo chytil útočníka za paži a způsobil, že mu zbraň uvázla – a kdo byl místo toho skolen nožem…“

„Je bratr Eluric. Ano. Jak jinak by to mohlo být? Jistě sem v noci tajně přišel o své vůli, ale ne ničit, spíše se naposled rozloučit se svým bláhovým snem, naposledy se podívat na růže a pak už nikdy Přišel však právě včas, aby spatřil jiného muže, který měl docela jiné úmysly a jiné pohnutky a přišel růžový keř zničit. Strpěl by Eluric něco takového? Jistě se postavil na obranu stromku, zachytil ruku se sekyrou a vehnal ostří dolů do pařezu. Pokud došlo k boji, a to myslím půda naznačuje, netrval dlouho. Eluric nebyl ozbrojený. Ten druhý sice nemohl použít sekyru, ale měl nůž. A použil jej.“

Následovalo dlouhé ticho, zatímco na něj všichni upírali pohled a pomalu domýšleli do důsledků, co právě řekl. Postupně se jim začaly tváře uvolňovat, dokonce se objevila jistá úleva a vděčnost. Jestliže totiž Eluric nebyl sebevrah, ale zahynul, zatímco věrně nesl své břímě a snažil se zabránit zlému skutku, potom má místo odpočinku na hřbitově zajištěné a jeho smrt, bez ohledu na drobné hříšky potřebující očištění, znamenala bezpečný návrat marnotratného syna domů k otci.

„Kdyby to tak nebylo,“ poukázal Cadfael, „byla by sekyrka ještě tady v zahradě. A není tu. Náš bratr ji jistě neodnesl, a ručím za to, že ji ani nepřinesl.“

„Pokud je to však pravda,“ přemýšlel Anselm, „ten druhý svůj skutek nedokončil.“

„Ne. Vytrhl sekyru a upaloval pryč z místa, kde se stal vrahem. Řekl bych, že něco takového nikdy nezamýšlel, spáchal to v okamžitém úleku a zděšení, když se na něho ten nešťastný chlapec rozlíceně vrhl. Před mrtvým Elurikem jistě prchal s mnohem větší hrůzou, než by potřeboval prchat před živým.“

„Přesto je to vražda,“ prohlásil opat Radulfus.

„To ano.“

„Musím tedy vzkázat do hradu. Vrahy musí pronásledovat světská moc. Škoda, že Hugh Beringar odjel na sever,“ posteskl si. „Budeme muset čekat, než se vrátí, přestože mu Alan Herbard jistě okamžitě vzkáže a dá mu vědět, co se stalo. Je tu třeba ještě něco udělat, než odneseme bratra Elurika?“

„Můžeme si to tu aspoň pořádně prohlédnout. Jedno vám mohu říct, a vy to vlastně vidíte sám – že se to zběhlo až po dešti. Když se tu střetli, byla půda měkká, pohleďte, jak ji rozryli. A záda a rameno chlapcovy kutny jsou suché. Můžeme ho nyní přestěhovat? Je tady dost svědků na to, jak byl nalezen.“

S hlubokou úctou se sklonili a zvedli tuhnoucí, ale ještě ne ztuhlé tělo a položili je na trávu, rovně na záda. Přední strana jeho kutny byla odshora až dolů vlhká od hlíny a na levé straně prsou zasychala velká tmavá skvrna krve. Pokud byla jeho tvář poznamenána náhlým hněvem, zděšením a bolestí, své napětí již ztratila a uvolnila se v hladkost mládí a nevinnosti. Jen pootevřené oči si zachovaly zachmuřenou úzkost ztrápené duše. Radulfus se sklonil, jemně je zavřel a setřel mu z bledých tváří bláto.

„Sňal jsi mi kámen ze srdce, Cadfaele. Jistě máš pravdu, nevzal si život sám, byl mu vyrván krutým bezprávím a musí se za to zaplatit. Ale tohle dítě je celkem v bezpečí. Škoda, že jsem s ním nedovedl zacházet lépe; třeba by ještě žil.“ Přitáhl obě hladké ruce mrtvého k sobě a složil mu je na zkrvavených prsou.

„Já spím příliš dobře,“ ušklíbl se Cadfael. „Vůbec jsem neslyšel, kdy přestalo pršet. Ví to někdo z vás?“

Niall popošel trochu blíž a trpělivě čekal, zda od něj bude ještě něco žádáno. „Přestalo někdy kolem půlnoci,“ řekl. „Než jsme šli v Pulley spát, sestra otevřela dveře, podívala se ven a říkala, že se vyjasnilo a že bude pěkná noc. Ale to už bylo pozdě vydávat se na cestu.“ Když se k němu rychle obrátili, neboť na chvíli úplně zapomněli na jeho přítomnost, vyložil si to po svém a dodal: „Sestra, její manžel a děti vám povědí, že jsem tam nocoval a odešel až za svítání. Můžete ovšem říci, že rodina přirozeně drží při sobě. Mohu vám však jmenovat pár lidí, se kterými jsem se zdravil, když jsem se teď ráno vracel po Předklášteří. Potvrdí mi to.“

Opat na něho pohlédl překvapeně a roztržitě a pak pochopil. „Takové ověřování je věc pro šerifovy muže,“ řekl. „Já nepochybuji, že jste nám řekl čistou pravdu. Říkáte tedy, že o půlnoci už nepršelo?“

„Ano, pane. Je to jen tři míle odtud, takže to tady muselo být zhruba stejné.“

„To odpovídá,“ ozval se Cadfael, který přiklekl k tělu. „Určitě zemřel tak před šesti nebo sedmi hodinami. A protože přišel po dešti, když byla půda rozměklá a vlhká, měly by tu být po něm stopy. Tady půdu dočista rozdupali, nic jasného tu nezůstalo, ale museli sem jednou nebo druhou stranou přijít a jeden také odešel.“

Vstal z kleku a zamnul si vlhké dlaně. „Stůjte na místě a rozhlížejte se. Možná že jsme něco cenného pošlapali sami, ale všichni až na jednoho jsme v sandálech a Eluric je měl také. Mistře kovotepče, kudy jste sem ráno přišel, když jste ho našel?“

„Domovními dveřmi,“ ukázal Niall.

„A kudy vcházel bratr Eluric, když si každoročně chodil pro růži?“

„Brankou z předního dvora, jako jsme šli teď. Chodil velmi tiše a skromně.“

„Takže včera v noci by určitě přišel stejnou cestou jako vždycky Neměl přece žádné špatné úmysly, i když šel tajně. Podívejme se,“ kráčel Cadfael opatrně po trávě k brance ve zdi, „jestli tudy přišel někdo v něčem jiném než v sandálech.“

Hliněná pěšinka, rozbahněná deštěm a opět vyschlá do hladka, přijala otisky všech jejich nohou, když vcházeli, a jasně ukazovala tři páry plochých podrážek, které se tu a tam křížily Nebo to byly čtyři páry? U těchto obyčejných sandálů se z velikosti mnoho vyčíst nedalo, ale Cadfael měl dojem, že mezi všemi těmi vcházejícími stopami, z nichž žádná nevycházela, byl jeden pár hlubší, protože vstoupil, když byla půda vlhčí než nyní, a jejich dopolední vpád stopy naštěstí úplně nezahladil. Byla tam také stopa pevné podrážky střevíce, stejně čerstvá jako stopa sandálů, a tu prohlásil Niall za svou a dokázal to tím, že do ní stoupl.

„Ať byl ten druhý kdokoli,“ pravil Cadfael, „zdá se mi, že nešel předem, jak chodí nevinní lidé. A také tudy neodešel, když za sebou nechal mrtvého. Pojďme se podívat jinam.“

Na východní straně uzavírala zahradu zeď domu podkováře Thomase, na západní Niallova dílna a obydlí. Tamtudy se vyjít nedalo. Avšak vzadu, na druhé straně severní zdi, se prostírala pastvina, kam se dalo velmi snadno dostat z polí, a ze žádného domu na ni nebylo vidět. Několik kroků od zmrzačeného růžového keře popínala zeď zdivočelá réva, stará a málokdy rodící. Kus křivolakého kmínku byl oddálený ode zdi, a když se Niall podíval zblízka, viděl, že tam, kde se kmínek otáčel do strany, nabízel oporu pro nohu, a nějaká noha jej také skutečně poškrábala, jak se v panickém spěchu drápala nahoru.

„Tady! Tady vylezl. Pastvina leží výš než zahrada, ale cestou zpátky si potřeboval na něco stoupnout.“

Přišli a obhlíželi si to. Bota šplhajícího poškrábala kůru a ve škrábancích nechala hlínu. A dole, na odhalené půdě záhonu udělala druhá, levá noha hlubokou a dokonalou stopu, protože muž se musel vyhoupnout hodně vysoko. Byla to bota se zvýšeným podpatkem, který se zabořil hluboko, ale vzadu na vnějším okraji, kde majitel botu ze zvyku sešlapával, trochu méně. Podle tvaru byla bota dobře udělaná, ale také značně obnošená. Od palce se šikmo přes chodidlo do ztracena táhl hřebínek hlíny, který tam zanechala prasklina v kůži. Naproti sešlapanému podpatku zanechal i palec trošičku mělčí otisk. Neznámý našlapoval levou nohou směrem od levé strany paty k pravé straně palce. Výskok od země vtiskl stopu hluboko, ale noha ji opustila čistě a vlhká hlína postupným vysycháním vytvořila dokonalou formu.

„Trochu rozehřátého vosku,“ řekl zahleděný Cadfael napůl k sobě, „trochu rozehřátého vosku a jistou ruku, a budeme ho držet za patu!“

Byli tak upnutí k tomu jednomu místu, jediné stopě Elurikova vraha, že žádný z nich nezaslechl lehké kroky, jež se zevnitř blížily k otevřeným domovním dveřím, ani koutkem oka nepostřehl sluneční odraz pohybu a barvy, když do dveří vešla Judita. Nalezla dílnu prázdnou a několik minut čekala, až Niall přijde. Protože však dveře do obytné části zůstaly dokořán a do místnosti se odráželo zelené a zlaté mihotání osluněných větví, houpajících se ve větru, a protože dům znala tak dobře, osmělila se projít a hledat ho na zahradě, kde podle jejího úsudku musel být.

„Prosím za prominutí,“ řekla, když vkročila do dveří, „ale bylo otevřeno. Volala jsem…“

Tu zmlkla, překvapená a zaražená, když se celá skupina otočila a zděšeně na ni upřela zrak. Tři černé benediktinské kutny shluklé vedle staré nerodící révy, v jedné z nich sám opat. Co tu jen mohou dělat?

„Ach, odpusťte,“ zakoktala se. „Nevěděla jsem…“

Niall se vytrhl z otřeseného ustrnutí a rozběhl se k ní, aby jí zakryl pohled na to, co by mohla spatřit, kdyby odvrátila oči od opata. Napřáhl ochrannou paži, aby ji pobídl k návratu do domu.

„Pojďte dovnitř, paní, s ničím si nedělejte starost. Pás mám hotový. Přišla jste časně, nečekal jsem vás…“

Nedařilo se mu chrlit uklidňující slova. Judita neustoupila a přes jeho rameno přelétala uzavřený prostor zahrady rozšířenýma očima, zesvětlelýma v studenou skelnou šeď, až spatřila nehybné tělo ležící nedostupně a lhostejně v trávě. Spatřila bledý ovál obličeje, bledý kříž rukou na prsou kutny, posekaný kmen růžového keře a jeho zplihlé větve, odtržené ode zdi. Zatím mrtvého jinocha nepoznala a nechápala, co se tu zběhlo. Až příliš dobře však chápala, že vše, co se stalo na tomto místě, mezi těmito zdmi, které kdysi bývaly její, na ni jaksi těžce doléhá, jako by byla uvedla v pohyb nějaký strašlivý sled událostí, který nemůže zarazit, jako by se okolo ní začala hromadit vina, obestírala ji a vysmívala se, k jak hanebným koncům vedl její čistý záměr.

Nevydala zvuk, necouvla ani neustoupila Niallovu rozpačitému, ustaranému domlouvání: „Pojďte, pojďte dovnitř, klidně si sedněte a nechte všechno na otci opatovi. Pojďte!“ Objal ji paží, spíš aby ji přesvědčil než podepřel, protože stála docela klidně a vzpřímeně a její tělo se ani nezachvělo. Položila mu ruce na ramena a bránila se jeho naléhání s rezignovanou odhodlaností.

„Ne, pusťte mě. Tohle má něco společného se mnou. Vím to.“

Již se k ní s úzkostí blížili všichni, i opat se smířil s její přítomností. „Paní, stala se tu věc, která vás nutně rozruší, to nemůžeme popřít. Nebudu před vámi nic tajit. Tento dům jste darovala vy a máte nárok na pravdu. Nesmíte však na sebe brát víc, než náleží každé zbožné, ušlechtilé ženě, soucítící s předčasně odňatým mladým životem. Nic z toho všeho nevyvěrá z vás a nic, co se musí vykonat, nespadá do vašich povinností. Jděte dovnitř, a já vám slibuji, že se dozvíte všechno, co víme – všechno důležité.“

Zaváhala, oči stále upřené na mrtvého chlapce. „Otče, nebudu vám ještě ztrpčovat to, co je pro vás jistě dost těžké,“ řekla pomalu. „Dovolte mi však podívat se na něho. To jsem mu dlužna.“

Radulfus jí pohlédl do očí a ustoupil stranou. Niall od ní téměř pokradmu odtáhl paži, aby si náhle neuvědomila, že se jí celou dobu dotýkal. Přešla po trávě pevným, vyrovnaným krokem a zahleděla se na bratra Elurika. Ve smrti vypadal přes svůj nepohnutelný klid ještě mladší a zranitelnější než v životě. Judita přes něho natáhla ruku k visícímu raněnému keři, utrhla jedno polorozvité poupě a opatrně mu je vsunula do složených rukou.

„Za všechny, které jsi mi přinesl,“ řekla. Zvedla hlavu a oslovila ostatní: „Ano, je to on. Věděla jsem, že to musí být on.“

„Bratr Eluric,“ řekl opat.

„Vůbec jsem nevěděla, jak se jmenuje. Není to zvláštní?“ Rozhlédla se z jednoho na druhého, z tváře do tváře, se staženým obočím. „Nikdy jsem se nezeptala a on to nikdy neřekl. Tak málo slov jsme si dokázali říct, a teď je na další pozdě.“ Nakonec, s prvním záškubem vracející se bolesti, jak pomíjelo ustrnutí, upřela nejdelší pohled na Cadfaela, kterého tu znala nejlépe. „Jak se to mohlo stát?“

„Pojďte dovnitř,“ odvětil Cadfael, „a dovíte se to.“

[ V ]

Opat a bratr Anselm odešli zpátky do opatství, aby vyslali muže s nosítky pro bratra Elurika a posla k Hughovu mladému zástupci na hrad, upozornit, že má na starost vraždu. Zakratičko se proslechne po Předklášteří, že záhadně zahynul mnich, a podivné zvěsti se rozletí na křídlech letního větru do celého města. Opat jistě zveřejní nějakou pečlivě osekanou zprávu o Elurikově tragédii, aby umlčel nejdivočejší dohady. Lhát nebude, ale rozumně vypustí to, co je navěky soukromou věcí mezi ním, dvěma bratry svědky a zemřelým. Cadfael dovedl odhadnout, jak asi bude znít. Po zralé úvaze bylo rozhodnuto, že bude vhodnější, aby růži splácel přímo nájemce místo strážce mariánského oltáře, a proto byl bratr Eluric zproštěn povinnosti, kterou do té doby plnil. To, že se tajně vypravil do zahrady, bylo asi pošetilé, ale nezasluhovalo pokárání. Zajisté se chtěl jen ujistit, že se keři věnuje náležitá péče a že rozkvétá. Když přistihl zločince, který jej právě ničil, pokusil se přirozeně činu zabránit a byl útočníkem skolen. Důstojná smrt a ctihodný hrob. Proč mluvit o vnitřním sváru a utrpení, které se za tím skrývaly?

Jenže Cadfael má před sebou ženu, která má jistě právo vědět všechno. Stejně by této ženě nebylo snadné lhát ani kolem toho okolkovat. Nespokojí se s ničím menším než s pravdou.

Protože slunce již dosahovalo k záhonu pod severní zdí zahrady a okraje hlubokého otisku by mohly před polednem přeschnout a drolit se, půjčil si na místě od Nialla nějaké oharky svíček, roztavil je v malém kovotepcově tyglíku a šel pečlivě odlít otisk boty. Po trpělivém přemlouvání si dal otisk říct a vynořil se nepoškozený Bude se muset uložit do chladu, aby zůstal ostrý, ale kvůli správné míře si Cadfael půjčil také odstřižek tenké kůže, pečlivě otisk obkreslil a vyznačil sešlapaná místa na patě i na prstech a příčnou prasklinu na chodidle. Boty dříve nebo později padnou do ruky ševci; jsou příliš cenné na to, aby je někdo zahodil, dokud nebudou načisto prošlapané a už je spravit nepůjde. Často se v rodinách dědí po tři generace, než se konečně vyhodí. A tak si tahle bota časem vyžádá pozornost starosty Corvisera nebo někoho jiného od jeho řemesla. Nedá se říci, za jak dlouho, ale spravedlnost musí umět čekat a nezapomínat.

Judita na něho zatím čekala v Niallově uklizeném, holém a strohém obývacím pokoji, pokoji muže, který žije sám, spořádaném a čistém, ale bez drobných ozdůbek, jaké by tam přidala žena. Dveře byly stále dokořán, obě okna nezastřená, a dovnitř se lilo zelenozlaté mihotavé světlo, až ho byla komnata plná. Nebála se světla, seděla tam, kde po ní hrálo, zlatilo ji a chvělo se sílícím větříkem. Když se Cadfael vrátil ze zahrady, byla sama.

„Kovotepec má zákazníka,“ pobledle se usmála. „Řekla jsem mu, ať tam jde. Člověk se musí starat o svůj podnik.“

„Žena také,“ prohodil bratr Cadfael a opatrně položil voskový otisk na kamennou podlahu, kde si s ním bude pohrávat větřík tak, jako si slunce pohrávalo s ní.

„Však já se postarám, nemusíte mít o mě strach, mám úctu k životu. O to víc,“ dodala vážně, „že jsem už zase spatřila zblízka smrt. Povídejte! Slíbil jste mi to.“

Usedl k ní na holou lavici a úplně jí vylíčil, co se toho rána zběhlo – jak Elurik zmizel, Niall přišel a podal zprávu, že našel zhroucené tělo a poškozený keř, dokonce i o prvním podezření na úmyslné poškození a sebevraždu, než stopy ukázaly docela jiným směrem. Vyslechla ho s neutuchající pozorností a její nezapomenutelné oči byly tak široké a inteligentní, až z nich šel trochu strach.

„Pořád to nechápu,“ ozvala se. „Mluvíte, jako by nebylo nic nápadného ani závažného na tom, že v noci opustil klášter. Přitom víte, že je to od mladého bratra neslýchaná troufalost. A on mi připadal tak mírný a ukázněný, jako člověk, který neporušuje pravidla. Proč to udělal? Proč pro něj bylo tak důležité navštívit růžový keř? Tajně, bez dovolení, v noci? Co pro něj znamenal, že ho odvedl tak daleko ze správné cesty?“

Nebylo sporu, že se ptá opravdově. Nikdy na sebe nepomyslela jako na rušitelku pokoje nějakého muže. A odpověď slyšet chtěla a nemohl jí dát jinou než pravdivou. Opat by zde možná zaváhal. Cadfael neváhal.

„Znamenal pro něj,“ řekl prostě, „vzpomínku na vás. Nošení růže mu nevzali pro nějakou úvahu. Úpěnlivě prosil, aby byl zbaven úkolu, který se mu stal utrpením, a jeho žádosti bylo vyhověno. Už nemohl snést bolest, že je ve vaší přítomnosti, a přitom je od vás vzdálený, jako by byl na měsíci, a má zakázáno milovat. Zdá se však, že když byl propuštěn, nemohl snést ani nepřítomnost. Svým způsobem se s vámi loučil. Kdyby zůstal naživu,“ řekl Cadfael s rezignovanou lítostí, „byl by se z toho dostal, ale až po dlouhém a bezútěšném churavění.“

Ani teď se její pohled nezachvěl a tvář nezměnila, jen krev jí zmizela z lící, takže zůstala bledá a průsvitná. „Ach Bože!“ zašeptala. „A mě to nikdy nenapadlo! Nikdy ani slovo, ani pohled… A přitom jsem o tolik starší a žádná krasavice! Bylo to jako poslat za mnou jednoho z kůrových zpěváčků. Nikdy mě nenapadla ani jediná špatná myšlenka, jak by také mohla?“

„Byl v klášteře skoro od kolébky,“ mírně vysvětlil Cadfael, „a od té doby, co opustil matku, neměl žádný styk se ženami. Neměl žádnou obranu proti jemné tváři, mírnému hlasu a půvabným pohybům. Nevidíte se jeho očima, jinak byste byla oslněna.“

Po krátké odmlce řekla: „Nějak jsem vycítila, že není šťastný. Nic víc. A kolik lidí na světě se může chlubit, že jsou šťastní?“ Opět vzhlédla ke Cadfaelovu obličeji. „Kolik lidí o tom ví? Musí se o tom mluvit?“

„Neví to nikdo než otec opat, Elurikův zpovědník bratr Richard, bratr Anselm a já. A teď vy. Ne, nikdy se o tom nedoví nikdo jiný A z nás nikoho nenapadne ani sebemenší výčitka vůči vám. Proč také?“

„Ale mě ano,“ řekla Judita.

„Buďte spravedlivá. Nesmíte na sebe brát víc, než vám patří. Tu chybu udělal Eluric.“

V krámě se náhle ozval rozčilený mladý mužský hlas a Niall mu odpovídal chvatným uklidňováním. Otevřenými dveřmi vpadl Miles, slunce zezadu rýsovalo jeho ostrou siluetu a svítilo mu do rozcuchaných vlasů, takže měnilo světlehnědou v plavou. Byl zardělý a udýchaný, ale při pohledu na Juditu, jak vyrovnaně a neuslzeně sedí v klidné společnosti, zhluboka vzdychl úlevou.

„Pane na nebi, co se to tu děje? Po Předklášteří se vykládá o vraždě a zločinu! Bratře, je to pravda? Má sestřenka… věděl jsem, že sem dnes ráno půjde. Díky Bohu, děvče zlaté, že jsi v pořádku a mezi přáteli. Nestalo se ti nic? Běžel jsem hned, jak jsem slyšel, co se povídá, abych tě odvedl domů.“

Jeho vpád rozvál tíživou vážnost, jíž byla prostoupena místnost, jako březnový vítr, a jeho ráznost vehnala Juditě trochu barvy do zledovělé tváře. Vstala mu vstříc a nechala ho, aby ji z okamžitého popudu objal a políbil na studenou tvář.

„Nic se mi nestalo, nemusíš mít o mne starost. Bratr Cadfael byl tak hodný, že mi dělal společnost. Byl tu dřív než já a otec opat také, nehrozil mi ani stín nebezpečí.“

„Ale došlo tu k nějakému úmrtí?“ Stále ji ochranitelsky objímal paží a pohlédl s úzkostným zamračením z ní na Cadfaela. „Nebo jsou to jen bajky? Říkali, že odtud nesli nějakého bratra z opatství a měl přikrytou tvář…“

„Je to naneštěstí pravda,“ poněkud unaveně se zvedl Cadfael. „Bratra Elurika, strážce mariánského oltáře, tu dnes ráno našli probodeného.“

„Tady? Cože? V domě?“ pravil nevěřícně Miles. Nebylo divu. Co měl co pohledávat bratr z opatství v domě nějakého řemeslníka?

„V zahradě, pod růžovým keřem,“ stručně odpověděl Cadfael, „a růžový keř posekaný a poškozený Sestřenka vám to všechno vypoví. Líp, abyste slyšel pravdu než pověsti, kterým nikdo z nás docela neunikne. Paní by však měla jít ihned domů a měla by si odpočinout. Potřebuje to.“ Zvedl z kamenného prahu voskový otisk, na němž oči mladého muže zvědavě spočinuly, a opatrně jej uložil do plátěné mošny, aby na něj nikdo nesahal.

„Samozřejmě!“ souhlasil Miles, když mu byly připomenuty jeho povinnosti, a chlapecky se začervenal. „A děkuji vám, bratře, za vaši laskavost.“

Cadfael za nimi vyšel do dílny Niall byl u svého pracovního stolu, když se však loučili, vstal. Skromný člověk, který měl dostatečný jemnocit na to, aby se vzdálil ode všeho, co mělo proběhnout soukromě mezi utěšovanou a utěšitelem. Judita na něho vážně pohlédla a náhle z jakési nedotčené hlubinné rezervy nevinnosti ve svém nitru vyčarovala bledý, ale líbezný úsměv „Mistře Nialle, trápí mě, že jsem vám způsobila tolik mrzutostí a úleku, a opravdu vám děkuji za vaši dobrotu. A také tu mám něco k vyzvednutí a dluh ke splacení – snad jste nezapomněl?“

„Ne,“ řekl Niall, „ale byl bych vám ho přinesl ve vhodnější dobu.“ Otočil se k polici za sebou a vytáhl svinutý pás. Zaplatila mu, oč si řekl, stejně prostě, jako on požádal, pak rozvinula konec se sponou a dlouho se dívala na opravený dárek od manžela. Poprvé jí oči zvlhly perlovým leskem, i když slza neskanula žádná.

„Teď je naprosto vhodná doba,“ řekla a vzhlédla Niallovi do obličeje, „na drahocennou drobnost, která mi udělá ryzí radost.“

Byla to jediná radost, která ji toho dne potkala, a i ta s sebou nesla pronikavý spodní tón bolesti. Agátino rozčilené žvatlání i Milesova ovládaná, ale až příliš pozorná starostlivost ji obě stejně tížily Neustále měla před očima mrtvou tvář bratra Elurika. Jak to, že nevycítila jeho trýzeň? Jednou, dvakrát, třikrát ho vítala a loučila se s nim beze všeho zlého tušení, snad jen s pocitem, že je trochu stísněný, což mohl být pouhý ostych, a s přesvědčením, že ten mladý muž není zcela šťastný, a to připisovala nedostatku opravdového duchovního povolání u někoho, kdo byl odmalička uzavřen v klášteře. Byla tak hluboce zabraná do vlastních zármutků, že jeho nepostřehla. Ani ve smrti jí nic nevyčítal. Nemusel. Vyčítala si sama.

Ráda by se alespoň rozptýlila ruční prací, nedokázala však čelit zaleklému šeptání a tíživým zámlkám dívek v přádelně. Raději zůstala sedět v krámě. Pokud zvědavci přijdou i sem a budou okukovat a vykřikovat, budou snad aspoň chodit po jednom, a aspoň někteří si možná opravdu poctivě přijdou koupit látku, protože ještě ani neslyšeli novinu, která se rozlétá ulicemi Shrewsbury jako chmýří bodláku a ujímá se stejně spolehlivě.

I to však nesla těžce. Když přišel večer a byly nasazeny okenice, trochu by pookřála, jenže jeden pozdní zákazník, který přišel odnést štůček látky matce, si usmyslel, že se zdrží a projeví dámě soustrast v soukromí, alespoň v takovém soukromí, jakého se mu podaří dosáhnout mezi Agátinými kvokavými příchody; ta totiž nedovedla nechat neteř chvilku o samotě. Vivian Hynde ovšem dokázal využít i krátké okamžiky.

Byl jediným synem starého Williama Hyndea, který držel největší stáda ovcí na vysočině v západní části hrabství a již léta prodával méně jakostní rouna Vestierovým, kdežto ta nejlepší schovával pro zprostředkovatele, kteří je z jeho skladu a přístaviště kousek po proudu od Fullerovy barvírny převáželi na sever Francie a do vlnařských měst ve Flandrech. Obchodní partnerství mezi oběma rodinami existovalo už dvě generace a umožňovalo důvěrné styky i tomuhle kvítku, o němž se říkalo, že je s otcem na kordy, a které jen stěží bude třetím úspěšným v řadě vlnařů, protože měl nadání spíš utrácet peníze, které otec vydělal. Dokonce tak, že se otec podle pověstí zatvrdil a odmítl za svého syna a dědice platit jakékoli další dluhy a poskytnout mu jakékoli další peníze, které by rozházel v karbanu, s děvčaty a v nevázaném životě. William ho už hodněkrát vyplatil z nepříjemností; nyní, bez otcovy podpory, budou Vivianovy obvyklé zdroje mnohem méně ochotné mu půjčovat nebo dávat na dluh. A veselí přátelé rychle odpadají od idolu a mecenáše, který už nemá co utrácet.

Zatím však nebylo na Vivianovi vidět žádnou schlíplost, když se svým – docela značným – půvabem a šarmem přišel utěšovat utrápenou vdovu. Byl to opravdu velmi pohledný mladý pán, vysoký, svalnatý, s vlasy zlatými jako obilí, jež se slušivě vlnily, a roztančenýma očima hnědýma jako oblázky, v nichž slunce nalézalo překvapivé zlaté odlesky Oblečen byl jako vždy elegantně a moc dobře věděl, jak příjemnou podívanou tvoří pro oči většiny žen. A jestliže u vdovy Perleové zatím nepochodil, nikdo jiný dosud neuspěl lépe, takže měl pořád naději.

Byl dost chytrý, aby si při této příležitosti počínal citlivě, vyjádřil soustrast a soucit, ale příliš se nevtíral. Uměl výborně chodit po tenkém ledě, věděl konečně, že je mu vlastní spíš povrch než hlubiny, a tak si troufl i trochu poškádlit, s nadějí, že vyvolá úsměv.

„A jestli se tu teď budete zavírat a truchlit pro někoho, koho jste skoro neznala, tetička vás dožene k ještě větší melancholii. Však už vás napůl přemluvila, abyste šla do kláštera. A to,“ pravil Vivian důrazně a prosebně, „to nesmíte udělat.“

„Už jich to udělala spousta, a neměly lepší důvod. Proč ne já.

„Protože,“ zazářil a naklonil se blíž pro případ, že by si Agáta zvolila právě tento okamžik a pod nějakou záminkou vběhla, „protože jste mladá a krásná a ve skutečnosti si vůbec nepřejete pohřbít se v klášteře. Vždyť to víte! A taky protože já jsem váš oddaný ctitel, jak taky víte, a kdybyste zmizela z mého života, byla by to má smrt.“

Přijala to jako dobře míněnou, ač nedomyšlenou poklonu, a dokonce ji trochu dojalo, když se najednou zajíkl a zatvářil se zděšeně, když si uvědomil, co řekl a jak to muselo právě tento den ranit. Chytil ji za ruku a začal se medově omlouvat. „Odpusťte mi, prosím vás, odpusťte mi! Já hlupák, já to tak nemyslel… Na vás přece nepadá ani stín výčitky Pusťte mě k sobě blíž a já vás přesvědčím. Vezměte si mě a já od vás zaplaším všechny mrzutosti a pochybnosti…“

Později si kladla otázku, zda to vše nebylo vypočítané, protože to byl chytrý a vemlouvavý mladý pán, v tu chvíli však byla odzbrojená, pochybovala sama o sobě a nedokázala v jiném vidět přetvářku nebo zištnost. Vivian jí už mnohokrát vnucoval své pozornosti a neudělal na ni žádný dojem. Nyní v něm viděla chlapce jen o rok staršího než bratra Elurika, člověka, který by přes všechny lichotky a přehánění mohl trpět aspoň zčásti tak jako bratr Eluric. Tomu jednomu tak žalostně nedokázala pomoci, že ji to nutilo jednat s tím druhým ohleduplně. Strpěla ho tedy a odpovídala mu pevně, ale mírně déle, než by to dělala jindy.

„To jsou bláhové řeči,“ říkala. „Známe se spolu odmalička. Jsem starší, jsem vdova, rozhodně se k vám nehodím, a nemíním se znovu vdávat za nikoho. Musíte to přijmout jako odpověď. Nemařte už se mnou čas.“

„Děláte si hlavu kvůli tomu mrtvému mnichovi,“ vyhrkl, „přitom Bůh ví, že to není vaše vina. Ale tak to nebude pořád, za nějaký ten měsíc to budete vidět jinak. A když vás ta smlouva trápí, můžete ji změnit. Můžete se té dohody zbavit, měla byste, a tím i výčitek. Sama teď vidíte, že to byla bláhovost.“

„Ano,“ souhlasila rezignovaně, „opravdu to byla bláhovost stanovovat cenu, třeba jen symbolickou, za dar. Neměla jsem to dělat. Přineslo to jen zármutek. Ale máte pravdu, že se to dá změnit.“

Připadlo jí, že Vivian se cítí délkou rozmluvy povzbuzen, a to rozhodně nechtěla. Proto vstala a vymluvila se na svou velmi skutečnou únavu, aby se zbavila jeho pokračujících lichotek co nejjemněji. Vivian odešel nerad, ale s půvabem, a ode dveří na ni dlouze, vemlouvavě pohlédl, než se otočil a odešel, veselý, dlouhonohý a elegantní, ulicí zvanou Maerdol, z kopce směrem k mostu.

I po jeho odchodu však byl večer plný ozvěn jitra, vzpomínek na neštěstí, výčitek kvůli vlastní pošetilosti, protože Agáta nedokázala nechat minulost minulostí.

„Tak vidíš, jak pošetilé od tebe bylo, že jsi uzavřela smlouvu jako z nějaké balady – jako nedospělá holka. Růži! Vůbec ses neměla tak ukvapeně vzdávat půlky svého dědictví. Jak jsi mohla vědět, jestli je někdy ty nebo tvoji blízcí nebudete velmi potřebovat? A tady vidíš, co z toho vzešlo! Smrt, a jen kvůli té bláznivé smlouvě.“

„Nemusíš si už dělat starost,“ unaveně odpověděla Judita. „Opravdu toho lituji. Pořád je čas to napravit. Nech mě teď o samotě. Nemůžeš mi říct nic, co bych si už neříkala sama.“

Šla časně spát a mladá Branwen, zproštěná česání vlny, které jí působilo kopřivku, a dočasně zaměstnaná v domácnosti, jí přišla pomoci, uložit svléknuté šaty do truhly a zatáhnout okno bez okenic. Branwen měla Juditu ráda, ale tentokrát ji nemrzelo, že je propuštěna časně, protože v kuchyni se uvelebil Vivianův sloužící, který tu byl ponechán, aby odnesl domů štůček látky pro paní Hyndeovou, a hrál kostky s předákem tkalců Bertredem. Oba byli pohlední chlapíci a dovedli ocenit pěkné děvče. Branwen nebylo nijak proti mysli stát se chutným jablkem sváru mezi dvěma hezkými hladovci. Někdy jí připadalo, že Bertred se dívá výš, než se sluší, a žádostivě hází očkem po své paní, protože je pyšný na své statné, urostlé tělo a svěží pohlednou tvář, k nimž umí připojit i medovou řeč. Z toho mraku ale pršet nebude! A když má proti sobě za stolem Hyndeovic Gunnara, který je Branwen očividně zaujat, třeba víc ocení dostupnější sousto.

„Běž už,“ řekla Judita a rozpustila si mohutný snop vlasů. „Večer už tě nebudu potřebovat. Ale ráno mě velmi časně vzbuď,“ dodala s náhlým odhodláním. „Půjdu do opatství. Nenechám to odpočívat ani o hodinu déle, než musím. Hned zítra půjdu za opatem a nechám sepsat novou smlouvu. S růžemi je konec! Zruším ten hloupý poplatek a udělám z domu bezpodmínečný dar.“

Branwen byla hrdá na své povýšení do osobní služby Juditě a bláhově se domnívala, že se těší větší důvěře své paní, než se ve skutečnosti těšila. Není tedy divu, že přede dvěma mladými muži v kuchyni, kteří o ni měli zájem a byli přístupní dojmům, neodolala a pochlubila se, že je první, komu se Judita svěřila se svými plány na zítřek. Zamrzelo ji, že si Gunnar vzápětí vzpomněl, že musí paní Hyndeové odnést látku a že by mohl dostat vyhubováno, kdyby se příliš zdržel. A přestože jí zůstala celá pozornost Bertreda, který se jí konec konců líbil víc, jeho procitlý vlastnický cit k ženě z domácnosti žalostně ochabl, jakmile byl sok pryč z domu. Nakonec to nebyl uspokojivý večer. Branwen šla spát celá mrzutá, zklamaná, popuzená a rozzlobená na muže.

Mladý Alan Herbard, Hughův zástupce, byl svědomitý a odhodlaný, ale vyšetřovat vraždu sám, na to se necítil. Proto vyslal posla, jakmile se novinu dověděl. Druhý den v poledne, osmnáctého června, bude Hugh určitě zpátky v Shrewsbury, ne ve svém domě, kde v nepřítomnosti rodiny zůstal jen jeden postarší sloužící, ale na hradě, kde měl po ruce posádku, seržanta a všechno.

Cadfael se zatím s opatovým požehnáním odebral do města se svým voskovým odlitkem a ukázal jej i s nákresem starostovi Geoffreymu Corviserovi a jeho synu Philipovi, nejlepším obuvníkům a zpracovatelům kůže ve městě. „Dříve nebo později přece každá bota přijde do ruky ševci,“ vysvětlil prostě, „i kdyby to mělo být až za rok nebo za déle. Nebude na škodu nechat si takový doklad, jaký tu vidíte, a dívat se po něčem podobném na botách, které budete opravovat.“

Philip jemně uchopil do ruky vosk a pokýval hlavou nad svědectvím, které poskytoval o chůzi toho, kdo botu nosil. „Neznám ji, ale snadno se pozná, jestli sem dotyčný někdy přijde. Ukážu to taky ševci za mostem ve Frankwellu. Kdoví, třeba se jednomu z nás podaří toho chlapa nakonec dopadnout. Jenže leckdo si boty drátuje sám,“ pravil dobrý řemeslník s pohrdáním odborníka.

Chabá naděje, připustil si Cadfael cestou zpátky k mostu, ale nesmí se zanedbat. Co jiného mají, co by jim poskytlo vedení? Málo, jenom tu nevyhnutelnou a nezodpověditelnou otázku: kdo vůbec mohl chtít zničit růžový keř? A z jakého představitelného důvodu? Tu otázku už si kladli, a marně, a až se vrátí Hugh, bude položena znovu.

Cadfael nezabočil do brány, ale místo toho pokračoval po Předklášteří prašnou silnicí kolem pekařství a kovárny, zdravil a dostával pozdravy ode dveří i přes plot, vešel do vrat Niallova dvora a zamířil k brance do zahrady Byla zevnitř zamčená. Vydal se tedy do krámu, kde Niall pracoval s malým keramickým tyglíkem a droboučkou hliněnou formou na sponu.

„Přišel jsem se zeptat, jestli jste měl zas nějaké noční návštěvníky,“ řekl Cadfael. „Vidím, že aspoň jednu cestu dovnitř jste zabezpečil. Škoda, že žádná zeď nikdy není dost vysoká, aby zabránila člověku, který je odhodlaný vniknout dovnitř Je ale dobré ucpat aspoň jednu díru. Co keř? Přežije to?“

„Pojďte se podívat. Jedna strana možná odumře, ale to jsou jen dvě tři větve. Bude možná trochu nesouměrný, ale stačí rok dva růstu a trochu prořezávání a srovná se to.“

V zeleni, slunci a změti barev na zahradě se růžový keř pevně opíral o severní zeď, nalomené větve měl připevněné ke kameni kolíky a proužky plátna. Niall ovinul kolem poraněného kmene několikrát silné plátno, svázal rozštíplé dřevo a přetřel obvaz silnou vrstvou vosku a tuku.

„To bylo vskutku děláno s láskou,“ pochválil Cadfael, moudře však neřekl, zda ke keři nebo k ženě. Listy na posekané části zvadly a několik jich opadalo, ale hlavní hmota keře se leskle zelenala a byla plná pootevřených poupat. „Dobře jste se o něj postaral. Zaměstnal bych vás v klášteře, kdyby vás někdy omrzel bronz a svět.“

Ten tichý slušný člověk se ani nepokusil odpovědět. To, co cítil k ženě nebo keři, byla výlučně jeho věc. Cadfael to uznal, pohlédl na široké, daleko od sebe posazené, poctivé, a přece zdrženlivé oči, rozloučil se a vrátil se ke svým náležitým povinnostem trochu pokárán a zvláštně povzbuzen. Aspoň jeden člověk v té nešťastné záležitosti se drží své cesty a nenechá se snadno vykolejit. Ten jistě nehledá žádný zisk. Kdesi v té záležitosti bylo až příliš mnoho zištnosti a příliš málo lásky.

Bylo k polednímu, slunce stálo vysoko a pražilo – pravý červnový den. Svatá Winifred se jistě přičinila, aby nebesa náležitě uctila svátek jejího přenesení. Jako často, když se jaro opozdilo, léto loudavce málem dohonilo, kvítí, které zkřehle otálelo a váhalo rozkvést, náhle rozpukalo v horečném chvatu a otvíralo poupata přes noc do plné šíře: Obilí tolik nespěchalo a bylo asi ještě o měsíc opožděné, bude však hojné a čisté, protože většinu jeho dědičných nepřátel umořil v dubnu a květnu chlad.

Bratr fortnýř stál ve dveřích strážnice ve vážném hovoru s rozčileným mladým mužem. Cadfael, vždy náchylný ke zvědavosti, svému nejčastějšímu hříchu, se zarazil, zaváhal a odbočil stranou, když poznal Milese Coliara, toho čistotného, upraveného, věcného chlapíka, nyní mnohem méně upraveného než obvykle, s vlasy rozevlátými a zcuchanými a modrýma očima rozšířenýma pod úzkostně staženým měděným obočím. Miles otočil hlavu, když slyšel kroky, a přes mlhu starostí rozpoznal bratra, kterého viděl den předtím přátelsky sedět se svou sestřenkou. Dychtivě se k němu obrátil.

„Bratře, pamatuji si vás – včera jste utěšoval Juditu a pomáhal jste jí. Dnes jste ji neviděl? Nemluvila s vámi zase?“

„Ne,“ podivil se Cadfael. „Proč? Co je zas nového? Včera šla přece domů s vámi. Doufám, že jí nepostihl žádný další zármutek?“

„Ne, aspoň o žádném nevím. Vím jistě, že si šla brzo lehnout, a doufal jsem, že se z toho vyspí. Ale teď…“ Roztržitě, nepřítomně se rozhlédl. „Doma mi říkali, že se vydala sem. Ale…“

„Nebyla tu,“ s jistotou opáčil fortnýř. „Neodešel jsem odtud, věděl bych, kdyby prošla branou. Znám ji od té doby, co sem přišla věnovat svůj dar opatství. Dnes jsem ji ani okem nespatřil. Ale tuhle mistr Coliar říká, že z domu odešla velmi časně…“

„Velmi časně,“ potvrdil důrazně Miles. „Ještě jsem spal.“

„A měla v úmyslu navštívit tu pana opata,“ uzavřel sdělení fortnýř.

„Tak mi to řekla její služebná,“ vysvětlil zpocený Miles. „Judita jí to sdělila včera večer, když ji dívka připravovala na noc. Já se o tom dověděl až ráno. Zjevně tu však nebyla. Vůbec sem nedošla. A domů se nevrátila. Je poledne a ona není doma! Děsím se, že se jí přihodilo něco zlého.“

[ VI ]

Odpoledne se jich v opatově salonku sešlo k naléhavé poradě pět: Radulfus osobně, bratři Cadfael a Anselm, svědkové smlouvy, která jaksi přispěla k těmto neblahým událostem, neklidný a horečně úzkostlivý Miles Coliar a Hugh Beringar, který se hnal z Maesbury s pomyšlením na Elurikovu vraždu a po příjezdu shledal, že v patách za prvním neštěstím následovalo další. Již nakázal Alanu Herbardovi, aby poslal muže pátrat po městě a Předklášteří po nějaké stopě nebo zprávě o zmizelé dámě. Kdyby se náhodou vrátila domů, měli vzkázat. Její nepřítomnost konečně mohla mít rozumný důvod, mohla narazit na něco nečekaného, co ji odvedlo z cesty Avšak minutu od minuty se to jevilo méně pravděpodobné. Branwen v slzách vypověděla svůj příběh a nebylo sporu o tom, že Judita určitě vyrazila z domu do opatství. O tom, že tam nedošla, také ne.

„Děvče mi neřeklo, co jí sestřenka svěřila, až dnes ráno,“ mnul si nervózně ruce Miles. „Nevěděl jsem o tom, jinak bych byl mohl jít s ní. Takový kousek z města sem! Strážný ve městské bráně říká, že ji zdravil a viděl, jak se vydává po mostě, ale pak už měl práci a neměl důvod se za ní dívat. Od té doby po ní není ani vidu, ani slechu.“

„A říkala, že jde zrušit ty splátky,“ pozorně pravil Hugh, „a osvobodit svůj dar opatství ode všech podmínek?“

„Podle služebné ano. Tak jí to Judita pověděla. Byla velmi rozrušená smrtí toho mladého bratra,“ řekl Miles. „Určitě si brala k srdci, že tu vraždu přivodil její vrtoch.“

„To se teprve musí vysvětlit,“ ozval se opat Radulfus, „proč se to vlastně stalo. Pravda, jeví se, že bratr Eluric překazil útok na růžový keř a zaplatil to smrtí, snad se to stalo v náhlé panice, ale zabit byl. Nerozumím však tomu, proč někdo vůbec chtěl růžový keř zničit. Nebýt toho nevysvětlitelného činu, nedošlo k vyrušení ani k smrti. Kdo mohl chtít keř podetnout? Jakou jen mohl mít pohnutku?“

„Ale ano, otče, mohl!“ otočil se k němu s horečným zápalem Miles. „Každému nebylo milé, že sestřenka dala pryč takový cenný majetek, dobrou polovičku všeho, co má. Kdyby byl keř skácený a všechny růže do svátku přenesení svaté Winifredy zvadly, splátka by se nedala zaplatit a podmínky smlouvy by byly porušeny. Celá smlouva by se dala vypovědět.“

„Dala by se,“ hbitě poukázal Hugh, „ale nebylo by se to stalo. Celá věc pořád zůstávala v rukou paní Perleové – ona mohla splátky ze své vůle zrušit. A jak vidíte, tu vůli měla.“

„Mohla je zrušit,“ s jasným záměrem řekl Miles jako ozvěna, „kdyby tu byla a mohla to udělat. Ale ona tu není. Do dne splatnosti chybí čtyři dny a ona zmizela. Získal čas, získal čas! Ten, komu se nepodařilo zničit keř, teď unesl mou sestřenku. Není tu, a tak nemůže nic potvrdit ani zrušit. Co se mu nepovedlo jedním způsobem, to zkouší jinak.“

Nastalo krátké napjaté ticho a opat do něj pomalu pronesl: „Opravdu tomu věříte? Mluvíte jako ten, kdo tomu věří.“

„Věřím, pane. Jinou možnost nevidím. Včera oznámila svůj úmysl změnit dar na bezpodmínečný. Dnes jí v tom bylo zabráněno. Nemohl ztrácet čas.“

„Přitom jste vy sám o jejím úmyslu nevěděl,“ připomněl Hugh, „až do dneška. Věděl o něm někdo jiný?“

„Její služebná o tom mluvila v kuchyni. Kdo ví, kolik lidí to slyšelo tam nebo se to pak od nich doslechlo? Takové zprávy vyklouznou i klíčovou dírkou nebo škvírou v okenici. Mimoto mohla Judita potkat na mostě nebo na Předklášteří nějakého známého a povědět mu, kam má namířeno. Přestože tu podmínku do smlouvy nechala zapsat neuváženě a jen tak, při jejím nedodržení by byla smlouva neplatná. Vy víte, že je to tak, otče opate.“

„Ano, vím,“ přisvědčil Radulfus a konečně přikročil k nevyhnutelné otázce: „Kdo tedy mohl něco získat, kdyby se mu jakýmikoli prostředky povedlo smlouvu zrušit?“

„Otče, má sestřenka je mladá, je vdova, je bohatá, a byla by ještě bohatší, kdyby se její dar nechal zrušit. Ve městě je celé hejno nápadníků, kteří o ni usilují už dobře rok a víc a každý by radši vyženil celé její jmění než polovičku. Já pro ni spravuji podnik a jsem úplně spokojený s tím, co mám, a ještě letos mě čeká dobrý sňatek. Ale i kdybychom nebyli bratranec a sestřenice, neměl bych o Juditu jiný zájem než jako věrný příbuzný a zaměstnanec. Nemohu ovšem nevědět, že ji pronásledují nápadníci. Žádného sice nepovzbuzuje ani jim nedává základ pro naději, ale nepřestávají usilovat. Uvažují, že po třech a více letech vdovství musí její rozhodnutí určitě slábnout a nakonec se dá umluvit a znovu se vdá. Třeba někomu z nich dochází trpělivost.“

„Jmenovat někoho,“ pravil mírně Hugh, „bývá někdy nebezpečné, ale říci o někom, že je nápadník, neznamená, že je k tomu i únosce a vrah. Myslím, mistře Coliare, že jste zašel tak daleko, že byste této společnosti mohl povědět i zbytek.“

Miles si olízl rty a rukávem přejel orosené čelo. „Obchod si hledá zase obchod, pane šerife. Ve městě jsou přinejmenším dva cechovní mistři, kteří by se velmi rádi zmocnili Juditina podniku, a oba s námi spolupracují a dobře vědí, kolik máme. Godfrey Fuller pro nás barví všechnu stříž a nakonec valchuje látky, a moc rád by měl v rukou i předení a tkaní, pěkně na jedné hromádce. A potom starý William Hynde, ten má sice pořád ještě manželku, ale k vestierovskému majetku by mohl přijít jinak – má syna šviháka, který se jí chodí dvořit dnes a denně a má zajištěný vstup, protože se znají od dětství. Otec by ho možná rád použil jako vnadidlo, přestože zavřel měšec a nehodlá už za mladého platit žádné dluhy. A syn? Kdyby ji dokázal získat, myslím, že by byl zabezpečený na celý život, ale netancoval by, jak tatík píská, spíš by se mu vysmál do obličeje. To není všechno, protože i náš soused sedlář je přesně v tom věku, kdy mu začíná scházet manželka, a vykoumal, že Judita by se mu hodila. A náš nejlepší tkadlec je náhodou jak velmi dobrý řemeslník, tak hezký člověk, a myslí si, že je ještě hezčí, než je, a poslední dobou na ni dělá oči, i když pochybuji, že si toho vůbec všimla. Nebyl by první pohledný tovaryš, který upoutal oko své paní a zajistil si pěkné živobytí.“

„Těžko si představit naše počestné cechovní mistry, jak se uchylují k vraždě a únosu,“ namítl opat, zdráhající se přijmout tak nehorázný nápad.

„Ta vražda,“ připomněl bystře Hugh, „byla ovšem, jak se zdá, spáchána v překvapení a zděšení a pravděpodobně vůbec nebyla zamýšlena. Když se však už takhle namočil, proč by váhal před druhým zločinem?“

„Stejně mi to připadá jako velmi riskantní podnik. Podle všeho, co o té paní vím, nebo co jsem slyšel, nenechá se snadno přesvědčit. V zajetí ani na svobodě zatím žádným lichotkám nepodlehla, a teď se přece nezmění. Samozřejmě chápu,“ dodal Radulfus zarmouceně, „jaký tlak mohou za těchto okolností vyvolat řeči, jak může ženě připadat lepší ustoupit a vdát se, spíše než snášet ostudu, podezření a zlou vůli, které nutně vzniknou. Zdá se mi však, že tahle paní by dokázala odolat i tomuto nátlaku. Potom její věznitel ničeho nedosáhne.“

Miles se zhluboka nadechl a pročísl si rukou světlé kudrny, až se rozježily „Říkáte pravdu, otče, Judita má silného ducha a nedá se snadno zlomit. Jsou ale horší věci! Sňatek znásilněním není žádná novinka. Jakmile je v moci muže, ukrytá a bez možnosti úniku, když selže lichocení i přemlouvání, pořád ještě zbývá násilí. To už se mockrát stalo. Tady pan Beringar dosvědčí, že se to děje mezi šlechtou, a já vím, že se to děje mezi obyčejnými lidmi. Nakonec by se k tomu mohl uchýlit i měšťan. A já sestřenku znám, jakmile by přišla o čest, mohla by snadno dojít k závěru, že bude lepší ten žalostný stav napravit sňatkem. I když je to hrozné východisko.“

„Opravdu hrozné!“ pravil s odporem Radulfus. „Něco takového se nesmí stát. Hughu, tomuto domu na té věci velmi záleží, smlouva a dar nás do ní vtahují, a je vám k dispozici všechno, co byste mohl potřebovat pro záchranu té nešťastné paní: lidé, peníze, cokoli řeknete. Nemusíte žádat – jen berte! Naše modlitby scházet nebudou. Stále ještě zbývá slabá naděje, že se jí nic nestalo, a pořád se ještě může vrátit domů z vlastní vůle a divit se tomu rozčilení a poplachu. Musíme však počítat s nejhorším a pátrat po ní jako po duši v nebezpečí.“

„Tak abychom se do toho dali,“ přisvědčil Hugh a vstal. Miles vyskočil celý dychtivý a ustaraný a byl by za dveřmi první, kdyby Cadfael poprvé za tuto poradu neotevřel ústa.

„Slyšel jsem, pane Coliare – vím to dokonce přímo od paní Perleové –, že někdy uvažovala o odchodu do kláštera. Pokud vím, před několika dny o tom s ní mluvila sestra Magdalena. Víte o tom?“

„Vím, že sestra přišla na návštěvu,“ vykulil modré oči Miles. „O čem mluvily, to se mi neřeklo a já se neptal. Byla to Juditina věc. Občas o tom mluvívala, ale poslední dobou méně.“

„Povzbuzoval jste ji v tom?“ zeptal se Cadfael.

„Nikdy jsem do toho nezasahoval tak ani tak. Rozhodnutí bylo na ní. Nevybízel bych ji k tomu,“ pravil Miles důrazně, „ale také bych jí nezbraňoval, kdyby si právě to přála. Aspoň by to byl dobrý a pokojný konec,“ dodal trpce. „Teď jen sám Bůh ví, v jakých je starostech a zoufalství.“

„Tak to bychom měli vzorného a milujícího bratránka,“ prohodil Hugh, když s Cadfaelem kráčeli přes velké nádvoří. Miles procházel branou se zježenými vlasy a rázoval do města k domu a krámu na Maerdolu, kde ho třeba už čekají novinky Slabá naděje, ale přece.

„Má dobré důvody,“ odvětil uvážlivě Cadfael. „Nebýt paní Perleové a vestierovského podniku, nežili by si s matkou v takovém pohodlí. Kdyby podlehla násilí a svolila k sňatku, byla by to pro něj ztráta. Vděčí sestřenici za hodně a podle všech zpráv se jí dobře odvděčil a je pro ni dobrým správcem. Pilně pracuje, dobře řídí a podnik vzkvétá. Není divu, že je z jejího zmizení šílený. Slyšel jsem ve vašem hlase jakousi pichlavost. Máte o něm nějaké pochybnosti?“

„Žádné. Nemá větší potuchy, kam se poděla, než vy a já, to je zjevné. Přetvařovat se dá až po určitou mez, ale ještě jsem neviděl člověka, který by se ze své vůle dokázal potit. Utíká, aby obrátil město vzhůru nohama, a já musím také.“

„Měla to takový kousíček cesty,“ vrtěl Cadfael hlavou nad podrobností, jež ponechávala tak málo pochybností o tom, že Judita opravdu zmizela, že se jí opravdu stalo něco nekalého. „Strážný v bráně s ní mluvil, stačilo jí jen přejít most a projít tímhle kouskem Předklášteří k naší bráně. Řeka a kousek silnice, kam je odevšad vidět, a ona v těch pár minutách zmizí.“

„Na řeku jsem myslel,“ poctivě přiznal Hugh, „to nezapírám.“

„Pochybuji, že by to bylo takhle. Leda nějakou opravdu nešťastnou náhodou. Nikdo nezbohatne ani nepomůže svému podniku, když se ožení s mrtvou ženou. Prospěch by z toho měl jedině její dědic, a její dědic – předpokládám, že ten mladík je její nejbližší příbuzný? – je bez sebe starostí, co se s ní stalo, jak sám vidíte: Na tom, v jakém je stavu, není nic předstíraného. Ne, jestli se některý nápadník rozhodl k drastickému činu, odklidil ji na nějaké bezpečné místo, ale neublížil jí. Pro dámu zatím truchlit nemusíme, ta bude střežená jako lakomcovo zlato.“

Cadfael si s tím lámal hlavu až do nešpor i po nich. Od mostu k bráně opatství odbočovaly ze silnice jen tři pěšiny, dvě doprava, každá po jedné straně mlýnského rybníka k šesti domečkům, které tam stály, poslední sestupovala nalevo k dlouhému poříčnímu pruhu Gaye, hlavním zahradám opatství. U silnice bylo málo porostu, bylo by riskantní se tam pokoušet o násilí, a pěšiny k domkům náležejícím opatství měly z hlediska spiklence tu nevýhodu, že na ně vedla okna všech šesti obydlí a teď v létě nebudou žádné okenice zavřené. Stařena v jednom domku je sice hluchá jako poleno a neslyšela by ani nejsilnější výkřiky, ale staří lidé obecně mívají lehké a trhané spaní a také, protože se už nemohou tolik pohybovat, mívají notný díl zvědavosti, aby nějak zaplnili nudu svých dnů. O násilí přímo pod jejich okny by se pokoušel jen hodně troufalý člověk nebo zoufalec.

Na této jižní straně Předklášteří kolem silnice nerostly žádné stromy, jenom pár nízkých keřů u rybníka a na druhé straně křovinatý svah dolů k řece. Pouze na severní straně byly vzrostlé. stromy táhnoucí se od konce mostu, kde zahýbala pěšina na Gaye, k hájku končícímu kousek před branou opatství, kde začínaly domy na Předklášteří.

Kdyby se tam nechala žena v tu časnou hodinu a v poměrném liduprázdnu odlákat stranou, stačilo by kousek do stínu, nebylo by tak těžké vystihnout okamžik, kdy je silnice pustá, a odvléci ji hlouběji do lesíka nebo dolů do křoví s pláštěm omotaným okolo hlavy a paží. V tom případě by ovšem dotyčný musel být někdo, koho znala, někdo, kdo ji mohl věrohodně zdržet na kousek řeči u silnice. To ladilo s tím, co říkal Miles, neboť i nevítaný nápadník, který je zároveň sousedem z města, by byl při běžném denním setkání přijat snášenlivě a zdvořile. Jinak se v lidnatém městě uzavřeném hradbami žít nedá.

Třeba by se našly i jiné důvody odloučit dívku od domova a rodiny, ale i ty by musely mít něco společného se smlouvou a růžovým keřem, protože to jistě nebyla nějaká šílená náhoda nesouvisející s jejím zmizením. Třeba by se našly! Ale ať si Cadfael lámal hlavu jak chtěl, žádné nenacházel. A bohatá kupecká vdova ve městě, kde se všichni znají, musela být nevyhnutelně v obležení nápadníků ženoucích se za bohatstvím. Jedinou spolehlivou obranou pro ni bylo to, o čem Judita uvažovala: odchod do kláštera. Nebo samozřejmě sňatek s tím uchazečem, který se jí nejvíc líbil nebo ji nejméně odpuzoval. A o tom zatím neuvažovala. Mohlo se stát, že ten, který se domníval, že má největší naději se jí zalíbit, všechno vsadil na to, že tajným několikadenním dvořením obměkčí její srdce. A kdyby ji schovával déle než do dvaadvacátého června, smlouva s opatstvím by padla stejně spolehlivě jako zničením růžového keře a všech jeho květů. Teď může růží zůstat, kolik chce, nenajde-li se však Judita včas, ani jedna jí nemůže být předána z ruky do ruky v den, kdy je nájem splatný. Pokud by tedy věznitel nakonec uspěl a přiměl ji, aby si ho vzala, její záležitosti by pak byly v jeho rukou, mohl by odmítnout porušenou smlouvu obnovit a zabránit v tom i jí. Tak by získal všechno, a ne jen polovic. Ano, ať se na to Cadfael díval jak chtěl, možnost nadhozená Milesem, který na tom mohl jedině tratit, se zdála stále přesvědčivější.

Odešel do své cely s myšlenkou na Juditu. Připadalo mu, že její blaho je do velké míry věcí opatství, cosi, co nelze přenechat jen světské moci. Zítra si projdu ten kousek silnice, říkal si v setmělém dormitáři za doprovodu basového chrápání bratra Richarda, a uvidím, co se tam dá najít. Kdoví, třeba tam zůstalo něco, co poslouží víc než jeden otisk obnošené boty

Nežádal o zvláštní povolení. Neslíbil snad již opat Hughovi veškeré muže či koně či výstroj, jaké bude potřebovat? Stačil jen malý skok, aby se ujistil, že Hugh, ačkoli si jeho pomoc výslovně nevyžádal, by to jistě byl udělal, kdyby věděl, kterým směrem se ubírá přítelova mysl. Taková cvičení v mravní pohyblivosti mu šla snadno, kdykoli se je nějaká potřeba zdála opravňovat.

Po kapitulním shromáždění vyrazil na Předklášteří, pruhované dlouhými šikmými paprsky stoupajícího slunce, zářivě nasvětlené a hluboce zastíněné. Ve stínu byla ještě na trávě rosa a listy se třpytily, jak je neustále čechral mírný tichý stejnoměrný větřík. Předklášteří, k němuž se obrátil zády, se hemžilo životem, každé okno krámu, každé domovní dveře byly dokořán otevřené létu a ustavičnému pohybu hospodyní, uličníků, psů, vozků a podomních obchodníků, kteří buď přecházeli, nebo se shlukovali do skupinek na kus řeči. V tomto opožděném, ale překrásném rozpuku léta život vyšel z úkrytu stěn a střechy a přestěhoval se na slunce. Pod západní průčelí kostela a přes bránu padal stín věže ostrý jako nůž, držel se však těsně hranice kláštera a choulil se na úpatí zdi.

Cadfael šel pomalu, zdravil se se známými, ale nedal se zdržet. K tomuto úseku cesty dojít nemohla, a kroky, jež právě činil v jejím zájmu, sledovaly zbožný úmysl, který nedošel naplnění. Po jeho levici se táhla vysoká kamenná zeď po celou délku velkého nádvoří, nemocnice a školy uvnitř, pak uhnula v pravém úhlu doprava a podle ní se táhla první pěšina kolem tří almužnických domů k mlýnu na bližším břehu mlýnského rybníka. Následovala rozlehlá plocha rybníka obrostlého nízkými keři. Nechtěl a nemohl věřit, že by Judita Perleová zmizela buď v této vodě, nebo ve vlnách řeky Ten, kdo se jí zmocnil – pokud se jí skutečně někdo zmocnil –, ji chtěl a potřeboval živou, nezraněnou a zralou k dobytí. Hugh neměl na vybranou, musel rozhodit sítě do široka a brát v úvahu každou možnost. Cadfael raději sledoval jeden nápad po druhém. Hugh už celkem jistě požádal o pomoc Madoga, převozníka mrtvých, aby prozkoumal nejhorší možnost smrti ve vodě, kdežto královi seržanti brousili po ulicích, uličkách a domech v Shrewsbury a hledali živou. Madog znal v Severnu každou vlnku, každou zradu, kterou dovedl natropit v různých ročních dobách, každý ohyb i mělčinu, kde se vyplavovalo to, co strhl proud. Pokud ji vzala řeka, Madog ji najde. Cadfael však tomu odmítal věřit.

A pokud ji Hugh nenajde ani uvnitř hradeb Shrewsbury? Pak budou muset hledat dál. Není snadné odvézt bránící se dámu někam daleko a k tomu za dne. Dalo se to vůbec provést jinak než s pomocí vozu? Muž na koni s takovým svázaným břemenem by potřeboval koně tak silného, aby unesl váhu navíc, a hlavně by byl nápadný Někdo by si ho určitě zapamatoval, nebo by se ho rovnou začal vyptávat – známe lidskou zvědavost. Ne, určitě nemůže být daleko.

Cadfael minul rybník a došel k druhé pěšině na jeho protějším břehu, jež vedla k druhé trojici domků. Dál, za jejich úzkými zahrádkami, bylo širé pole a na jeho konci zahýbala ostře doleva úzká silnička podle řeky na jih. Po této cestě by mohl únosce jistě dospět po jedné míli do lesa, ale u řeky se nebylo čím krýt a každé tam spáchané přepadení by bylo vidět z městských hradeb za vodou.

Avšak napravo od Předklášteří začínal hustý lesík hned tam, kde končily domy, a za ním klesala strmá pěšina šikmo k břehu Severnu mezi keři a stromy Byl odtud přístup na dlouhou úrodnou rovinu Gaye. Za tímto místem byla Judita ještě na otevřeném mostě a jistě nenapadnutelná. Jestliže bylo na tom krátkém kousku nějaké místo, kde by mohl dravec skočit a odkrást se se svou kořistí, bylo tady Bylo jí nutno zabránit, aby nedošla do opatství a nevykonala, co si předsevzala. Druhá příležitost se nenaskytne. A dům s růžemi byl opravdu majetek, který stál za znovunabytí.

Každým okamžikem se mu to zdálo věrohodnější. Snad to bylo nepravděpodobné u obyčejného obchodníka, dbalého zákonů stejně jako jeho sousedé a všemi uznávaného, ale člověk, který zkoušel poměrně neškodné řešení a nepředvídaně při tom někoho zabil, nadále obyčejný není.

Cadfael přešel na druhou stranu Předklášteří a vnořil se do lesíka. Opatrně našlapoval, aby k už existující spoustě stop nepřidával další. Hrávali si tu neposedové z Předklášteří, doprovázení hlučnou smečkou hafanů a následovaní uplakanými menšími neposedy, příliš malými na to, aby je někdo bral vážně a přijal je do hry, a s příliš krátkýma nožkama, aby starším stačili. Ve skrytějších zákoutích se potmě scházeli milenci v hnízdečkách polehlé trávy. Tady těžko najde něco užitečného.

Obrátil se zpátky k silnici a udělal několik kroků po pěšině sestupující ke Gaye. Před ním se táhl kamenný most a za ním stála vysoká městská hradba a věžová brána. Silnici i zdi zalévalo slunce a bělilo kámen do smetanova. Severn se stavem vody o něco vyšším, než bylo v létě obvyklé, se mihotal a pohyboval s klamně poklidným a lenivým vzezřením, Cadfael však věděl, jak rychle se ten hladký tok žene a jaké silné spodní proudy se kříží pod modrou hladinou odrážející oblohu. Většina chlapců se tu učila plavat skoro zároveň s tím, jak se učila chodit, a byla místa, kde se Severn uměl chovat tak mírně a bezpečně, jak se usměvavě tvářil, ale zde, kde obtáčel město a ponechával jen jediný přístup po souši, na jehož úzké šíji seděl hrad, byla voda nebezpečná. Uměla Judita Perleová plavat? U děvčátek není tak jednoduché svléknout se a skotačit po zelených březích a vrhat se jednou do řeky, jednou na břeh, jako to dělají chlapci; u dívek to jistě je vzácnější dovednost.

Na městském konci šla Judita bez překážek a sama, strážný viděl, jak se vydává přes most. Těžko věřit, že by se jí nějaký muž odvážil dotknout tady na otevřeném přechodu, kde jí stačilo vydat jediný výkřik a strážný by ji zaslechl a okamžitě překvapeně vykoukl. Došla tedy na místo, kde nyní stál Cadfael. A pak? Podle dosavadních zpráv ji od té doby nikdo neviděl.

Cadfael začal sestupovat ke Gaye. Po této pěšině se pravidelně chodilo, nerostla na ní tráva, a keře, které ji vroubily na straně k silnici, se od ní postupně vzdalovaly a ponechávaly kus volné, rovné obdělané plochy Směrem k řece rostly křoviny hustě po celém svahu až k vodě a také pod prvním obloukem mostu, kde kdysi kotvíval mlýn na lodi a využíval síly proudu. Blízko břehu vedla po proudu pěšinka a podle ní se rozkládaly upravené zahrady opatství po celé délce úrodné roviny Tři nebo čtyři bratři přepichovali mladé zelí a kapustu. Dál byly sady jabloní, hrušní a švestek, třešně, dva veliké ořechy a nízké keříky kyselého angreštu, který právě začínal červenat. Na konci roviny byl další vysloužilý mlýn a poslední kousek pozemku opatství představovalo obilné pole. Dále sestupovaly k řece výběžky lesa, nakláněly se nad vodu a točící se víry ujídaly břeh pod jejich kořeny

Za širokou řekou čněl zelený shrewsburský pahorek a město na něm sedělo jako koruna. V hradbách bylo pár branek vedoucích na zahrádky a trávu pod nimi. Při útoku se daly snadno zavřít a zatarasit a jasný výhled z takto vyvýšeného opevnění dostatečně varoval před příchodem kohokoli. Zranitelnou šíji nechráněnou vodami zabral hrad uzavírající kruh hradeb. Bylo to místo pevné stejně jako krásné, a přece je před čtyřmi lety král Štěpán dobyl ztečí a od té doby je držel prostřednictvím svých šerifů.

Na celý tento kus našich pozemků, dumal Cadfael nad bujnou zelení, je ovšem vidět ze stovky domů za hradbami. Kolik okamžiků se za tohohle počasí během dne najde, kdy se nikdo nedívá z okna nebo dole u řeky nerybaří, nepere prádlo, nebo kdy si tam nehrají a nekoupají se děti? Tak časně po ránu by jich asi tolik nebylo, ale někdo určitě. A nepadlo ani slovo o rvačce nebo útěku nebo o odnášení něčeho těžkého, podobného člověku. Tímto směrem ne. Naše zdejší pozemky jsou otevřené a nevinné. Jediný skrytý kousek je tady, tady u mostu nebo pod ním, kde poskytují úkryt stromy a keře.

Brouzdal se křovím směrem k oblouku, poslední rosa mu máčela sandály a sukni kutny, ale jen skrovně, protože se uchovala už jen tady v hlubokém zeleném stínu. Pod kamenným obloukem klesla voda jen asi o stopu po nedávném plném proudu a nechala za sebou blednoucí třásně trávy a vodních bylin. Nebýt rosy, prošel by tu člověk suchou nohou. Ani v zimě nebo při návalu jarního tání nestoupala voda nikdy výše než šest stop pod vrchol oblouku. Zelený porost byl tučný, bujný a propletený, vyživovaný úrodnou vlhkou půdou.

Někdo tu byl před ním, tráva byla rozhrnutá a sehnutá pod chodidly nejméně jedné, ale pravděpodobně více osob. To nebylo nic divného, chlapci se při hraní a při svých nezbednostech zatoulají všude. Méně obvyklá byla hluboká rýha ve vlhké půdě odkryté nedávným poklesem hladiny, táhnoucí se k trávě nahoře. Tady byl na břeh vytažen člun a není to dávno. Na městském konci mostu vždy byly vytažené nebo zakotvené loďky, aby je měli majitelé po ruce. Tady však zřídka.

Cadfael přičapl, aby si půdu prohlédl zblízka. Tráva zakryla veškeré stopy nohou s výjimkou nejdolejšího okraje souše, a tam určitě šlapal po mokré půdě nejméně jeden muž, bláto však klouzalo a rozmazalo stopy, jež za sebou nechal. Jeden muž, anebo dva, protože kluzké bahno se prostíralo po obou stranách rýhy po člunu.

Kdyby neseděl na bobku, nikdy by nezahlédl ten jediný cizí předmět, protože pod oblouk nedopadal ani záblesk slunečního světla, který by jej prozradil. Ale bylo to tu, zašlápnuté do bláta, kovová čárečka jako stéblo zlatorudé slámy, ne delší než horní článek jeho palce. Vyrýpl to a na dlani mu ležela droboučká hlavice šípu bez násady, trochu zkřivená nohou, která na ni šlápla. Shýbl se, vymáchal tu věc na kraji řeky a vynesl ji na slunce.

Nyní poznal, co to je: bronzový násadec, jenž zabezpečoval konec koženého pásu, jemná práce, tepaná probijákem a kladívkem potom, co byla nasazena na opasek, a jistě se neutrhla bez značného násilí a zápasu.

Cadfael se na místě otočil, vystoupal strmou pěšinou na silnici a co nejrychleji se rozběhl po Předklášteří.

[ VII ]

„Je to její,“ vzhlédl Niall od kousku bronzu se strnulou, hrozivou tváří. „Znám to, i když jsem to nedělal. Patří k pásu, který si s sebou odnesla to ráno, co jsme našli bratra Elurika. Dělal jsem novou sponu, aby ladila s tímhle vzorkem a s růžičkami okolo dírek. Poznal bych to všude. Je to její. Kde jste to našel?“

„Pod prvním obloukem mostu – byl tam předtím schovaný člun.“

„Aby ji odvezl! A tohle – zašlápnuté do bláta, jak říkáte. Vidíte, když to bylo nasazeno, bylo to pomocí vzorku vtlučeno do kůže, takže se to nemohlo uvolnit snadno ani po létech, když kůže změkla, ztenčila se opotřebováním a trochu se umastila od prstů. Někdo s tím pásem musel zacházet dost surově, když to utrhl.“

„A s dámou také,“ řekl sveřepě Cadfael. „Sám jsem si nebyl úplně jistý, protože jsem ten pás skoro neviděl, když jej ten den brala do ruky Ale vy se mýlit nemůžete. Teď tedy vím. Aspoň o krůček jsme dál. A člun – to byl ten nejjednodušší prostředek, jak ji odvézt. Žádný soused nemohl plout tak blízko, aby se vyptával, co těžkého to vezou, na břehu se nikdo nediví, když vidí míjet loďku, na Severnu jsou docela běžné. Možná že pás, ze kterého je tahle koncovka, strhli a svázali ji s ním.“

„Taková hanebnost!“ otřel si Niall své velké, zdatné ruce do vlněného hadru na pracovním stole a cílevědomě začal rozvazovat koženou zástěru. „Co je potřeba udělat? Povězte, jak vám mohu nejlíp pomoci – kde ji nejdřív hledat. Zavřu krám –“

„Ne,“ odpověděl Cadfael, „nehýbejte se odtud, jen pořádně hlídejte růžový keř. Mám takové zvláštní tušení, že jeho život je pevně svázán s jejím. Co byste mohl udělat líp, než to udělá Hugh Beringar? Má dost mužů a věřte mi, že na tom tvrdě pracují, o to se on postará. Zůstaňte tady a buďte trpělivý, a dovíte se všechno, co zjistíme. Vaše práce je s bronzem, ne s loďkami, vy jste už svoje udělal.“

„A vy, co teď uděláte vy?“ zachmuřeně váhal Niall, kterému se nechtělo hrát trpnou úlohu.

„Poběžím hledat Hugha Beringara a potom Madoga, který ví o lodích všechno a zná je od vlastní kocábky po nákladní bárky, které odvážejí vlněnou stříž. Madog mi možná poví, jaký to byl člun, už podle rýhy, kterou po sobě nechal v bahně. Zůstaňte tady a nedělejte si víc starostí než nutno. S Boží pomocí ji najdeme.“

Ještě jednou se ohlédl ode dveří, zaražen tichem za sebou. Málomluvný muž stál zcela nehnutě, zahleděn do neviditelné končiny, kde Judita Perleová vedla osamělý boj v zajetí chamtivosti a surovosti. I její dobré skutky se spikly proti ní, i její velkorysost ztrpkla, aby jí otrávila život. Ovládaná a nesdílná tvář byla v tom okamžiku dostatečně výmluvná. A kdyby ty velké obratné ruce, tak pečlivě zacházející s nepatrnými tyglíky a formičkami, jednou chytily za krk toho, kdo Juditu Perleovou unesl, říkal si Cadfael spěchající k městu, pochybuji, že by královská spravedlnost potřebovala kata a že by přelíčení přišlo hrabství na velké peníze.

Fortnýř z městské brány poslal chlapce horempádem do hradu hledat Hugha, jakmile mu udýchaný Cadfael sdělil, že je šerifa zapotřebí dole u řeky. Trvalo však chvilku, než ho našel, a tak Cadfael využil přestávku k pátrání po Madogovi, převozníkovi mrtvých. Dobře věděl, kde ho hledat, pokud ještě nebude někde na vodě v souvislosti s nějakou zvláštní součástí téhle spletité záležitosti. V závětří Západního mostu, vedoucího na silnici do jeho rodného Walesu, měl chatrč, kde vyráběl kožené loďky nebo i dřevěné čluny, pokud někdo chtěl. Když byla sezóna, lovil ryby, na požádání převážel osoby, za plat dopravoval zboží, prostě dělal všechno, co mělo něco společného s dopravou po vodě. Protože bylo po poledni, Madog ve chvíli, kdy k mostu dorazil Cadafel, náhodou právě odpočíval a pojídal svůj osamělý oběd. Podsaditý a svalnatý, vlasatý obstarožní Velšan, který neměl rodinu ani příbuzné a žádné nepotřeboval, protože si stačil sám a stačil si tak už od dětství, vždy srdečně vítal své přátele. Nikdo mu nescházel, ale pokud ho potřebovali druzí, byl jim k dispozici. Kdykoli byl povolán, vstal a šel.

Hugh byl u brány dříve než oni. Společně přešli most a ponořili se do šerého, chladivého stínu oblouku.

„Tady v blátě jsem našel tohle,“ vysvětlil Cadfael, „určitě se to utrhlo při zápase. Pochází z pásu, který patří paní Perleové. Kovotepec Niall před několika dny dělal novou sponu, aby šla k ozdobám na pásu, a právě tento vzorek kopíroval. Je to nepochybné – on pozná svou práci. A tady měl někdo připravený člun.“

„Nejspíš ukradený,“ uvážlivě pravil Madog a prohlížel si hlubokou stopu v hlíně. „Přece nebudete brát na takový podnik svůj! Když si ho lidé všimnou a někomu přijde divné, co tam dělá a co veze, nevede pak k němu žádná stopa. Tak tohle se stalo včera časně ráno? Jsem zvědav, jestli nějaký rybář nebo vodák z města nepostrádá na kotvišti svůj člun. Znám asi tucet takových, které by mohly nechat tuhle rýhu. – A když je čin dokonán, stačí člun pustit po vodě, ať si uvázne, kde chce.“

„To by tedy muselo být po proudu,“ vzhlédl Hugh od bronzové šipky v dlani.

„Jistě! Jedině po proudu od místa, kde ho přestali potřebovat. A s takovým nákladem to muselo být po proudu i odtud. Je to mnohem snadnější a bezpečnější než se lopotit proti proudu. Bylo sice časně ráno, kdy chodí málo lidí, ale než by jeden nebo dva veslaři dopravili člun okolo městských hradeb proti proudu, a to by museli, aby se dostali pryč, bylo by na břehu i na vodě lidí dost a dost. A za městem by ještě museli minout Frankwell. Stálo by to dobrou hodinu veslování, než by se zbavili pozornosti a zvědavosti. Kdežto po proudu by si mohli vydechnout, jen co by minuli tenhle kousek hradeb a hrad, protože by byli mezí loukami a lesy, s městem za sebou.“

„To zní rozumně,“ souhlasil Hugh. „Neříkám, že proti proudu je to nemožné, ale nejdřív půjdeme za nadějnější možností. Ví Bůh, že jsme pročesali každou uličku uvnitř hradeb a prohledali většinu domů, a ještě to tam doděláváme. Ani živáček nepřipouští, že by ji viděl nebo slyšel od té chvíle, kdy mluvila se strážným v bráně a vydala se přes most sem. A jestli zpátky do města přišla nebo byla dopravena, rozhodně to nebylo branou. Fortnýř nepouštěl dovnitř žádný vůz ani náklad, ve kterém by mohla být ukrytá, na to přísahá. Jsou tu ovšem místy branky, přestože většina vede do měšťanských zahrad a dostat se na ulici tak, aby o tom domácí nevěděli, by nebylo právě snadné. Začínám věřit, že uvnitř hradeb není, ale postavil jsem muže ke každé brance, která vede na ulici, a ve jménu královské spravedlnosti jsem nařídil přístup do každého domu. Když je to pro všechny stejné, nikdo si nemůže příliš stěžovat ani se bránit.“

„A nebránili se?“ podivil se Cadfael. „Ani jeden?“

„Reptají, ale potichu. Ne, nikdo nic nenamítal, ani neokolkoval a nesnažil se něco znepřístupnit. Včera mi celý den až do soumraku šlapal za patami její bratranec a čmuchal jako ustaraný pes na slabé stopě. Poslal pár svých tkalců, aby ji pomohli hledat. Předák – říkají mu Bertred, takový mladý fešák, samý sval a samolibost – s námi celý den chodí i dnes a čenichá. Zrovna šel s jednou družinou na předhradí, prohledávat dvory a zahrady u řeky. Celá její domácnost je jako na jehlách. Není divu, vždyť ona jim všem zajišťuje živobytí – závisí na ní dobře dvacet rodin. A nenašli jsme ani vlásek a zatím nemáme ani stín podezření proti komukoli.“

„Jak se vám vedlo u Godfreyho Fullera?“ zeptal se Cadfael při vzpomínce na pověsti o Juditiných ctitelích.

Hugh se krátce zasmál. „Taky si to pamatuji! A opravdu se zdá, že má o ni skoro stejnou starost jako její bratranec. Prostě mi podal klíče a pozval mě, ať se neostýchám. A já se neostýchal.“

„I klíče k barvírně a valchárně?“

„Všechny, i když jsem je nepotřeboval, protože jeho lidé byli v práci a každý kout byl všem na očích. Myslím, že by mi byl málem půjčil lidi na hledání, jenže má příliš rád peníze a nesnese, aby se zdržovala práce.“

„A William Hynde?“

„Ten starý vlnař? Byl pryč, nocoval s pastýři a stády, jak mi u něj doma řekli, a vrátil se až dnes ráno. Do té doby vůbec nevěděl, že se mladá ztratila. Alan tam byl včera a Hyndeova manželka nic nenamítala a nechala ho nahlédnout všude, kam chtěl, ale já jsem tam došel ráno sám a mluvil jsem se starým. Navečer se zas vrací do kopců. Prý tam má nějaké ovce s podebranými kopýtky, přijeli si s ovčákem jen pro mazání. Měl větší starost o ně než o paní Perleovou, i když říkal, že ho taková zpráva o ní mrzí. Teď už paní ve městě určitě není, a tak,“ dodal Hugh rázně, „můžeme hledat jinde. Shodli jsme se, že po proudu. Madogu, pojďte s námi zpátky k městské bráně, sežeňte člun a pojeďte s námi, třeba něco uvidíme.“

Nechávali se nést proudem uprostřed řeky, Madog jen čas od času lehounce pohnul veslem, aby udrželi směr, a před sebou měli celou východní část Shrewsbury, strmý zelený břeh pod hradbou, tu a tam nízké křoví u kraje vody, tu a tam vrbu s převislými větvemi, ale většinou jen dlouhý svah s letní trávou ženoucí do semen a vysokou šedivou kamennou zeď. Nad cimbuřím bylo vidět jen hřeben střechy, jen vršíček věže mariánského kostela a v dálce hrot Svatého Alkmunda. Než dopluli k ústí Mariánské vodní uličky, která zajišťovala nouzový přístup k řece z hradu a města, minuli tři branky Tu a tam si domácí páni udělali zahrádky na vnější straně, nebo kde byla půda rovnější, využili ji jako skladiště dřeva nebo jiného materiálu pro svá řemesla. Zde však svah až na jisté výjimky snadnému obdělávání nepřál a nejlepší zahrádky za hradbami byly na jihozápadě, uvnitř velkého hadího oblouku řeky.

Minuli úzkou vodní uličku chráněnou zdmi a za ní byl další strmý travnatý svah, jen trochu zarostlejší křovím, než se městská hradba víc přiblížila k řece a ohraničila rovný kus louky, kde si mladí muži o svátcích a trzích stavěli terče a cvičili se ve střelbě z luku. Na konci tohoto pozemku byla poslední branka, blízko první hradní věže, a za ní se terén srovnal v kus pole mezi vodou a silnicí vycházející z brány hradu. Zde, stejně jako na velšské straně, se město vyhrnulo kousek za hradby a k silnici se hustě tiskly domečky schoulené ve stínu mohutných kamenných věží a kurtiny, která uzavírala jediný přístup do Shrewsbury po souši.

Luka se táhla do dálky a rozšiřovala se ve zvlněnou krajinu lesů a polí, prostoupenou klidem a jasem. Poslední upomínku na město zde u řeky tvořily boudy a valchářská koryta Godfreyho Fullera, o kousek dál velké skladiště, kde čekala sbalená a převázaná nejlepší rouna Williama Hyndea, až si pro ně připlují bárky zprostředkovatelů, a konečně úzké, ale důkladné molo, kde se nakládalo.

Okolo valchárny pobíhali dělníci a na rámech se sušily dvě délky jasně červenohnědé látky. Nyní byla sezóna červení, hnědí a žlutí. Cadfael se ohlédl podél hradní zdi k poslední brance do města a vzpomněl si, že Fullerův dům stojí nedaleko hradu. Hyndeův konečně nebyl o mnoho dál, blízko vysokého kříže. Tato branka se hodila oběma. Fuller tu nechával přes noc hlídače, který na pozemku dílen bydlel.

„Tady by těžko schovávali zajatou dámu,“ rezignovaně prohodil Hugh. „Ve dne by to bylo nemožné, když je tu tak živo, a v noci ten člověk, co tu přespává, dostává zaplaceno, aby dohlížel i na Hyndeův majetek, a ještě má hafana. Nevzpomínám si, že by dál bylo něco jiného než louky a les, ale ještě kousek poplujeme.“

Po obou stranách klouzaly zelené břehy, nad oběma se skláněly předsunuté hlídky stromů, nikde však nebyl hustý les a dobře na půl míle a dál jediný dům ani kůlna. Už to chtěli vzdát a obrátit nazpátek a Cadfael si už kasal rukávy, že vezme veslo a bude Madogovi pomáhat proti proudu, když tu Madog zastavil a ukázal.

„Co jsem říkal? Nikam dál nemusíme, tady máme označený konec honitby.“

Těsně pod levým břehem, kde točící se proud podemlel půdu a odkryl kořeny malého hlohu, takže se keř naklonil nad vodu, zachytily jeho větve zvláštní rybu. Mezi dvěma trnitými větvemi uvázla příď prázdného člunu se složenými vesly a trup se mírně kolébal na mělčině.

„Ten znám,“ řekl Madog, když připlul až k němu a chytil se jeho lavičky, aby zůstali na místě. „Patří Arnaldovi z Wyle, co prodává ryby Uvazuje ho u městského konce mostu. Vašemu člověku stačilo převeslovat řeku a schovat ho pod most. Arnald určitě zuří a pohlavkuje kdejakého podezřelého kluka ve městě. Radši udělám dobrý skutek a člun mu vrátím, než někomu utrhne ucho. Už jednou si kocábku někdo půjčil, ale tenkrát ji aspoň přivezli zpátky. Tak, pane šerife, tady to končí. Jste spokojený?“

„Velmi nespokojený,“ posteskl si Hugh, „ale rozumím vám. Shodli jsme se, že budeme hledat po proudu. Zdá se tedy, že paní Perleovou vysadili na břeh a schovali někde mezi mostem a tímhle místem. Moc dobře schovali! Zatím totiž nemám potuchy, kde to je.“

Vzali ukradený člun do vleku na uvazovacím laně, které bylo schválně roztřepeno, aby se zdálo, že se přetrhlo samo od sebe, a dali se na namáhavou cestu proti proudu. Cadfael uchopil veslo, uvelebil se na lavičce a snažil se držet tempo s Madogovou zkušenou obratností. Když však dopluli na úroveň barvírny, zavolali na ně z břehu a k vodě sestoupili dva zaprášení a unavení Hughovi důstojníci s třemi nebo čtyřmi dobrovolníky z města, kteří se uctivě drželi opodál. Cadfael si všiml, že je mezi nimi tkadlec Bertred, samý sval a samolibost, jak jej popsal Hugh, rozkročený na trávníku s obrovským sebevědomím člověka, který se sám sobě líbí, a nezdál se nijak sklíčený, že dobrovolnou pomoc končí s prázdnýma rukama. Cadfael ho občas vídal s Milesem Coliarem, ale jinak než od vidění ho vlastně neznal. Byl to mimořádně vzhledný chlapík, růžolící, zdravý, krásně rostlý, s jednou z těch bezelstných tváří, které sice mohou být přesně takové, jak se jeví, ale stejně dobře mohou tajit fakt, že uvnitř zůstává jedna pevně uzamčená komůrka. Na pohled nevinné oči v sobě měly cosi nepatrně vědoucího a úsměv měl trochu příliš pohotově na rtech. A čemu se vůbec usmívá, když na konci druhého dne hledání pořád ještě Juditu Perleovou nenašli?

„Pane,“ ohlásil starší ze seržantů a natáhl ruku, aby přidržel člun u břehu, „po obou stranách řeky jsme prolezli kdejaký trs trávy a nic jsme nenašli. A živá duše nepřizná, že by něco věděla.“

„Já nepochodil líp,“ rezignovaně odvětil Hugh, „až na to, že tohle musí být člun, v kterém ji unesli. Chytil se kousek po proudu odtud ve větvích hlohu, ale patří k mostu. Dál než tady hledat nemusíme, ledaže by tu nešťastnici několikrát stěhovali, a to se mi zdá nepravděpodobné.“

„Prohledali jsme každý dům a zahradu kolem silnice. Viděli jsme vás plout po proudu, pane, tak jsme se tu ještě jednou rozhlídli, ale sám vidíte, že je tu všechno dokořán. Mistr Fuller nám zpřístupnil všechen svůj majetek.“

Hugh se rozhlédl jedním dlouhým, nepříliš nadějným pohledem. „Ne, tady je sotva možné dělat něco nepozorovaně, aspoň za denního světla, a ona zmizela za rozednění. Díval se někdo do skladiště mistra Hyndea?“

„Včera, pane. Jeho manželka nám ochotně dala klíč, byl jsem tu sám a pan Herbard také. Vevnitř není nic než sbalená rouna málem od podlahy ke střeše. Zdá se, že měl letos dobrou stříž.“

„Lepší než já,“ prohodil Hugh. „Ale já mám jen tři sta ovcí, to je pro něj troška. Dobrá, pracovali jste celý den, tak si běžte odpočinout.“ Zlehka vyskočil na břeh. Loďka se zhoupla. „Tady už nemůžeme víc udělat. Radši se vrátím do hradu. Co kdyby měl někdo jiný větší štěstí? Půjdu tudy, východní branou, Madogu, ale můžeme vám půjčit dva veslaře, jestli chcete, pomohou vám s oběma loďkami proti proudu. Někteří tady z těch mládenců, kteří nám pomáhali, by se určitě rádi svezli k mostu.“ Rozhlédl se po skupince, která se uctivě držela zpátky s očima i ušima dokořán. „Lepší než pěšky, chlapci, po tom, co jste se dnes nachodili. Kdo půjde první?“

Dva z mužů dychtivě přistoupili, odvázali lodičky od sebe a usadili se na lavičkách. Lehce vypluli do proudu před Madogem a nasadili zkušené tempo. Třeba, pomyslel si Cadfael, když si všiml, že tkadlec Bertred své statné paže nenabídl, to nemá hradní branou přes město domů skoro o nic dál než od brány u mostu, takže nevidí žádný zisk v tom, že by se nabídl. Třeba to ani s vesly neumí. To však plně nevysvětlovalo nepatrný libý úsměv a zář spokojenosti na pohledné mladé tváři, když se nenápadně stáhl za své společníky. A už vůbec to nevysvětlovalo, co Cadfael spatřil, když se z prostředku řeky ohlédl přes rameno. Bertred se totiž zdržel za Hughovou skupinou, když svižně vyrazila k silnici a východní bráně města, chviličku stál a díval se, jak stoupá do svahu, potom se otočil zády a neuspěchaně, ale cílevědomě zamířil opačným směrem k nejbližšímu lesíku, jako by tam měl něco důležitého na práci.

Bertred přišel domů na večeři až za šera, do rozvrácené domácnosti, která ztratila svůj pravidelný chod a proklopýtala dnem zapomínajíc na práci, jídlo a všechno ostatní, co obvykle spořádaně odměřovalo čas. Miles dvacetkrát za hodinu vybíhal z dílny na ulici, vrhal se na každého kolemjdoucího vojáka z posádky, jestli neví něco nového, a žádný nevěděl. Byl ty dva dny tak napjatý a popudlivý, že se mu vyhýbala i jeho matka, tak zaražená tím, co se stalo, že byla téměř zamlklá. Dívky v přádelně si šeptaly a dohadovaly se víc, než pracovaly, a kdykoli se Miles otočil zády, odbíhaly na kus řeči s tkalci.

„Kdo by si pomyslel, že mu na sestřenici tolik záleželo?“ říkala Branwen, postrašená jeho napjatým, úzkostným výrazem. „Jistě, člověk má cit k rodině, ale… Jeden by myslel, že přišel o nevěstu, a ne o sestřenici, jak se trápí.“

„O svou Isabelu by takovou starost neměl,“ pravil nějaký cynik mezi tkalci. „Přinese mu slušné věno a on je s tím celkem spokojený, ale kdyby mu unikla, tak se pro to neutrápí. Paní Judita je jeho živobytí a budoucnost a všecko. Mimoto spolu vždycky dobře vycházeli, pokud jsem viděl. Má všechny důvody být ustaraný.“

A ustaraný byl, kousal si nehty, mračil se nepříčetnou starostí a úzkostí, jež nepolevila celý den. V noci, kdy museli hledání chtě nechtě přerušit, upadl do němé, rezignované sklíčenosti a čekal na ráno, kdy pátrání začne znovu. Teď, druhý večer, se zdálo, že už každý kout města obrátili naruby, každý dům, zahradu a pastvinu na předměstí aspoň navštívili, a kde mají hledat dál?

„Daleko být nemůže,“ opakovala vytrvale paní Agáta. „Určitě ji najdou.“

„Daleko nebo blízko,“ odsekl ztrápený Miles, „je příliš dobře schovaná. A určitě ji drží nějaký lotr. Co když ji donutí, aby se poddala a vzala si ho? Co bude s námi, pustí-li do domu nového pána?“

„To by neudělala, když je tolik proti manželství. Ne, to neudělá. Kdepak, jestli s ní nějaký muž tak špatně zachází, tím spíš, až se od něj osvobodí – a ona se osvobodí! –, udělá, na co tak dlouho pomýšlela, a půjde do kláštera. A do dne splátky už zbývají jen dva dny!“ zdůraznila Agáta. „Co se bude dít, jestli ten den mine a ona bude pořád pryč?“

„Smlouva bude zrušená a bude čas líp se rozmyslet, ale to musí ona. Dokud se nenajde, nedá se nic dělat, nebude žádný klid. Zítra zase půjdu hledat sám,“ slíbil Miles a roztrpčeně vrtěl hlavou nad nezdarem králova šerifa a všech jeho mužů.

„Ale kam? Kde ještě nehledali?“

To byla opravdu těžká otázka a nebyla na ni odpověď. Do této čekající a zdeptané domácnosti se za šera přiloudal Bertred, moudře zamlklý a vážný nad tím, že po jeho paní stále není ani stopy, ale vypadal přitom tak spokojeně a tak mu svítily oči, že ho Miles nezvykle surově odbyl, jako by to ani nebyl on, a sledoval ho dlouhým urputným pohledem, když se tkadlec moudře klidil do kuchyně. Za teplých večerů bylo příjemněji venku než v šeré zakouřené místnosti s horkem od ohně, i když byl na noc přikrytý drny nebo vyhrabaný a uhašený, a ostatní členové domácnosti odešli za svými záležitostmi. Na svého zatoulaného syna tam čekala jen Bertredova matka Alison, která sloužila jako kuchařka pro rodinu i dělníky, a ztrácela trpělivost, zatímco se nad ohništěm stále přihříval jeden hrnec.

„Kde jsi byl tak dlouho?“ vyzvídala a otočila se k němu s naběračkou v ruce, když svižně vešel do dveří a usadil se na svém místě u dlouhého stolu. Cestou ji zlehka políbil na buclatou červenou tvář. Měla zavalitou, blahobytnou postavu a byly na ní vidět poslední zbytky půvabu, který po ní syn zdědil. „To je krása,“ s třísknutím před něho postavila dřevěnou misku, „nechat mě tu čekat takovou dobu. A že jsi toho za ten den asi udělal, jinak bys mi vykládal, jak jste ji přivedli domů, a pyšnil se jako páv Někteří chlapci přišli domů už dobře před dvěma hodinami. Kde ses potloukal od té doby?“

V šeré kuchyni bylo jeho malý spokojený úsměv sotva vidět, ale totéž opatrně střežené rozjaření se mu ozývalo v hlase. Uchopil ji za paži a stáhl na lavici vedle sebe.

„To je jedno kde, a proč, to nech na mně! Musel jsem si na něco počkat, a stálo to za to. Mami…“ Naklonil se k ní a ztišil hlas v důvěrný šepot: „…jak by se ti líbilo být v tomhle domě víc než jen služka? Vzácná paní, ctěná vdova! Jen chvilku počkej a uvidíš, jak se o nás dva postarám. Co bys řekla na to, že budeme bohatí?“

„Copak ty, ty jsi měl vždycky velké plány,“ řekla nepříliš přesvědčeně. Měla ho však příliš ráda, než aby se mu posmívala. „A jak to chceš udělat?“

„Zatím nic vykládat nebudu, ještě není ruka v rukávě. Žádný ze všech těch pilných čmuchalů, kteří dnes celý den hledali, neví, co vím já. Víc neřeknu, a nikomu ani slovo, jen tobě… Mami, dnes večer musím ještě jednou ven, až bude hodně tma. Nedělej si starosti, vím, co dělám, jen počkej a budeš mít radost. Ale dnes večer nesmíš říct nikomu ani slovo.“

Odtáhla se od něho, aby mu líp viděla do usměvavé, škádlivé tváře. „Co máš za lubem? Já umím mlčet, když je potřeba. Jen nevlez do nějaké nepříjemnosti. Když něco víš, proč jsi to neřekl?“

„Abych přišel o zásluhy? Ne, jen to nech na mně, mami. Vím, co dělám. Zítra uvidíš sama, ale dnes večer ani slovo. Slib mi to!“

„Tvůj táta byl zrovna takový,“ tvář se jí uvolnila úsměvem, „pořád měl plno velkých plánů. Dobře, když celou noc nebudu spát samou zvědavostí, tak ať. Copak jsem ti někdy stála v cestě? Slibuji, že ani neceknu.“ A vzápětí dodala v záchvěvu tísně a předtuchy: „Jen si dej pozor! Nejsi sám, kdo může mít v noci nebezpečné záměry.“

Bertred se zasmál, impulsivně ji objal dlouhými pažemi a s hvízdáním se odebral na tmavý dvůr.

Spal v tkalcovně, u stavů, a nebyl tam s ním nikdo, kdo by se vzbudil a slyšel ho vstávat a oblékat se víc než hodinu po půlnoci. Vyklouznout ze dvora úzkým průchodem na ulici také nebylo těžké. Vůbec nehrozilo, že ho někdo jiný z domácnosti uvidí. Čas si zvolil pečlivě. Nesmí to být moc časně, protože by lidé ještě byli vzhůru. Nesmí to být moc pozdě, protože by stačil vyjít měsíc a jeho záměru lépe slušela tma. A v úzkých uličkách mezi domy a obchody s vyčnělým horním patrem byla opravdu pořádná tma, když se proplétal z Maerdolu k hradu. Městská brána tady na východě patřila k opevnění města a v nočních hodinách bude zavřená a střežená. Už několik let neohrozilo Shrewsbury od východu vůbec nic a klid hrabství narušil jen občasný krátký vpád Velšanů od západu, ale Hugh Beringar udržoval nepřetržitou bdělost. Avšak nejvýchodnější branka k řece přímo pod věžemi pevnosti byla volně přístupná. Branky bývaly zavřené a zatarasené jen v dobách ohrožení a pak na hradbách stály stráže. Jezdci na koni, vozíky, žebřiňáky, ti všichni museli počkat, až za svítání otevřou bránu, ale osamělý člověk mohl projít kdykoli.

Bertred se tu vyznal potmě stejně jako ve dne a uměl našlapovat a pohybovat se tiše jako kočka. Prošel brankou na travnatý, křovinatý svah nad řekou a zavřel za sebou dřevěná dvířka. Pod ním tvořil tekoucí Severn mihotavé stužky a skvrnky pohyblivého světla, sotva postřehnutelného jako záchvěvy ve tmě. Obloha měla lehký závoj, takže hvězdy nebylo vidět, a byla nepatrně světlejší než objemné hmoty domů, země a stromů, takže bylo vidět jejich sytěji černé obrysy Až přibližně za hodinu vyjde měsíc, asi se vyjasní. Měl čas se na chviličku zastavit a rozmyslet. Vítr skoro nevál, ale musel jej vzít v úvahu. Přiblížit se k hlídacímu psu u valchárny po větru by nebylo dobré. Navlhčil ukazovák a zkoušel, odkud vane. Mírný, stejnoměrný větřík vál od jihozápadu, po proudu řeky Bude muset obejít celý hrad skoro až k zahradám u silnice a opatrně, kruhem se doplížit k zadní stěně skladiště vlny.

Odpoledne si je dobře prohlédl. Prohlíželi si je všichni, šerif, seržanti i měšťané pomáhající hledat. Oni ovšem v tom skladišti nikdy nebyli jako Bertred, když nosil stříž pro paní Perleovou. A nebyli také v kuchyni paní Perleové večer před jejím zmizením a neslyšeli od Branwen, že paní hodlá ráno zajít do opatství a sepsat novou smlouvu, aby byl její dar opatství bezpodmínečný. Neviděli tedy jako Bertred, jak Hyndeův sloužící Gunnar chvilku na to dopil pivo, sbalil kostky a odešel poněkud nakvap, přestože předtím vypadal spokojeně uvelebený na celý večer. To byl ještě jeden kromě Bertreda, kdo věděl o jejím záměru, a určitě se rychle vytratil, aby to oznámil dalšímu. Bylo jedno, jestli mladému nebo starému. Zvláštní bylo, že samotnému Bertredovi tak dlouho trvalo, než pochopil, co se mohlo stát. Stačilo mu podívat se dnes odpoledne na okénko staré účtárny, bezpečně zavřené okenicemi se závorou zvenčí, pravděpodobně zajištěné i zevnitř, a hned mu svitlo. Jestliže potom trpělivě čekal schován za stromy až do soumraku, aby viděl, kdo se vyplíží z branky v městské hradbě a kam přesně zamíří se svým rákosovým košíkem, bylo to jen pro jistotu, aby se úplně utvrdil.

Ve velké kapse všité zevnitř do kazajky ho tížilo dlouhé dláto a kladivo. Bude se ovšem muset pokud možno vyhnout hluku. Vnější závoru na okénku stačí vysunout, měl však podezření, že i okenice budou přitlučené k rámu. Před rokem někdo ukradl balík stříže tak, že se tím okénkem protáhl, a protože se malá účtárna vevnitř již stejně nepoužívala, starý Hynde nechal okno zabednit, aby se předešlo dalším pokusům. To byla druhá věc, kterou šerif nevěděl.

Bertred tiše přešel po louce za skladištěm a větřík mu vanul do obličeje. Tam už se předměty zřetelně rýsovaly, černé proti vybledlé černi. Budova stála mezi ním a dílnami Godfreyho Fullera, řeka se slaboučce třpytila kousek vlevo. A necelé čtyři metry nad sebou viděl rozkoukanýma očima sotva patrný čtverec okénka.

Šplhání nebude obtížné, o tom se již ubezpečil. Budova byla stará, a protože zadní stěna byla zapuštěná do svahu, spodek sbitý ze svislých prken utrpěl během let vlhkem a uhnil, takže jej starý Hynde, který nikdy zbytečně neutrácel, zpevnil krajinkami natlučenými příčně nad spodním trámem. Měl tedy nač stoupat, než dosáhne na neohoblovanou římsu pod okénkem, jež byla právě dost široká, aby se na ni mohl bezpečně posadit a přiložit ucho k okenicím.

Opatrně se vysoukal, pevně uchopil závoru přidržující okenici, stehnem dosedl na římsu, nadechl se a pak zatajil dech, zaražen první divnou a neočekávanou věcí. Okenice seděly dobře, ale středem, kde se setkávaly, se táhla vlasová čárka světla, příliš tenká, aby bylo vidět dovnitř, pouhý tah štětcem omočeným v bledém zlatě. Třeba to ani není tak divné. Třeba měli aspoň tu slušnost, že jí ve vězení nechali svíčku nebo lampu. Jistě by se vyplatilo jí v neškodných drobnostech vyhovět, zatímco se snaží zlomit její odpor. Po zlém se to zkusí, teprve když selže všechno ostatní. Avšak dva dny bez výsledků začínaly vypadat značně jako selhání.

Dláto pod kazajkou ho bolestivě dloubalo do žeber. Opatrně sáhl do kapsy, vytáhl nářadí a položil je vedle sebe na římsu, takže se mohl přisunout trochu blíž k nitečce světla a přiložit ucho ke štěrbině.

Náhle sebou trhl, div se neskutálel. Blizoučko vnitřní strany okenice totiž náhle promluvil pevně a jasně něčí hlas: „Ne, já se nerozmyslím. To jste měl vědět. Teď se mnou máte starost. Přivlekl jste mě sem, tak mě zas odtud dostaňte, jak umíte.“

Hlas, který odpovídal, zněl vzdáleněji, patrně z druhé strany místnosti, beznadějně na ústupu. Slova nedoléhala zřetelně, ale zněla v nich zoufale naříkavá, uboze prosebná nota a mluvčí byl muž, třebaže jeho hlas byl tak nerozeznatelný, že si Betrand nebyl jistý, zda je mladý, starý, sluha nebo pán.

Plán se pokazil. Přinejlepším bude muset čekat, a bude-li muset čekat příliš dlouho, vyjde měsíc a nebezpečí se zdvojnásobí. Místo bylo správné, jeho úsudek se potvrdil, žena tu byla. Avšak čas odhadl špatně, protože u ní byl i žalářník.

[ VIII ]

„Přivlekl jste mě sem,“ říkala, „tak mě teď odtud dostaňte, jak umíte.“

V úzké holé světničce, jež kdysi bývala Hyndeovou účtárnou, plamínek v miskové lampičce stěží ukazoval jednoho druhému. Odskočil od ní, stál v nejvzdálenějším koutě otočen zády, tvář schovanou v předloktí, jímž se opíral o stěnu, a druhou pěstí zbytečně a bolestivě tloukl do dřeva. Hlas zněl přidušeně a bezmocný vztek poklesl v chabý nářek: „Ale jak? Copak to jde? Teď už to nemá žádné řešení!“

„Můžete odemknout dveře,“ opáčila prostě, „a pustit mě ven. Není nic snazšího.“

„Pro vás!“ namítl zuřivě, zvrtl se a pohlédl na ni s veškerou záští, jíž byla jeho povaha schopná. Nebylo to však o mnoho víc než sebelítost. Nebyl přirozeně záštiplný, jen marnivý a pošetilý. Unavoval ji, ale neděsil. „Pro vás by to samozřejmě bylo dobré! Ale já bych byl vyřízený, zatracený… nechali by mě shnít ve vězení. Jen byste byla venku, udala byste mě a pomstila se mi.“

„Na to jste měl pomyslet předtím, než jste mě unesl, vy a váš hanebný sloužící. Přivedli jste mě sem do té špinavé díry, zamkli jste mě za balíky vaší vlny bez pohodlí, bez základní slušnosti, nechal jste svého chlapa, aby se mnou surově zacházel, vy mě otravujete svými drzostmi, a ještě očekáváte vděčnost? Nebo milosrdenství? Proč bych vás neměla udat? Radši vemte rozum do hrsti. Nakonec mě budete muset buď pustit, nebo zabít, a čím déle budete otálet, tím hůř pro vás. Já,“ dodala hořce, „už na tom jsem dost zle. Co se teď stalo s mým dobrým jménem? Jak na tom budu, až se vrátím domů k rodině?“

Vivian k ní přiskočil, vrhl se na kolena vedle neohoblované lavice, kde přespala, jak se dalo, a kde nyní seděla vzpřímená, bledá, ruce sevřené v klíně, sukni přitaženou těsně k tělu, jako by se chtěla vyhnout nejen jeho doteku, ale i samotnému prachu a zpustlosti svého vězení. V místnosti nebylo nic dalšího kromě rozbitého stolku, u něhož kdysi pracoval úředník nad svými čísly, kamenného džbánu s nakřáplou hubicí a hromady prachu a smetí v koutě. Lampička stála na konci lavice vedle Judity a její světlo teď dopadalo přímo na Vivianovy rozcuchané vlasy a zbědovanou tvář. Prosebně ji chytil za ruce, ale ona mu je vytrhla tak prudce, že se zoufalým vzlykem dosedl na paty

„Vůbec mě nenapadlo, že nadělám takovou neplechu, přísahám! Myslel jsem, že máte pro mě slabost, myslel jsem, že bude stačit, když vás budu mít na chvíli jen pro sebe, a že se na všem dohodneme… Pane Bože, že já si s tím jen začínal! Ale opravdu, opravdu jsem věřil, že byste mě mohla mít ráda…“

„Ne! Nikdy!“ Opakovala to v uplynulých dnech již mnohokrát a vždy se stejným nezvratným chladem. Měl poznat, že je jeho případ beznadějný, hned když to řekla poprvé. Nevemluvil se ovšem ani do přesvědčení, že on miluje ji. Lačněl jen po bezpečí a pohodlí, které mu mohla přinést, po zaplacení dluhů a vyhlídce na snadný život. Snad i po tom, aby jeho lakomý otec ostrouhal mrkvičku – lakomý alespoň ve Vivianových očích, protože ho konečně omrzelo vyplácet svého dědice z dluhů a nesnází. Jistě, vyhlídka na manželství s ní připadala mladému muži příjemná sama o sobě, ale to nebyl důvod, proč si ke svému pokusu zvolil právě to ráno. Proč si nechat proklouznout mezi prsty půl majetku, když jediným smělým tahem může získat celý?

„Jak si vysvětlují moje zmizení?“ ptala se. „Už se o mně říká to nejhorší? Hledají mě vůbec? Považují mě za mrtvou?“

Vivianovi projel tváří krátký záchvěv vzdoru a zlomyslnosti. „Jestli vás hledají? Celé město je vzhůru nohama, hledá vás šerif a všichni jeho muži, váš bratranec a půlka vašich dělníků. Není dům, který by nenavštívili, stodola, kterou by neprohledali. Včera navečer byli i tady Alan Herbard a s ním tři z hradní posádky Otevřeli jsme jim dveře, ukázali sbalená rouna a oni spokojeně odešli. Proč jste na ně nekřikla, jestli jste se chtěla ode mě osvobodit?“

„Oni tu byli?“ ztuhla Judita, otřesená tou zlomyslností. Byl to však jeho poslední vzdor, udělal, co mohl nejhoršího, a dlouho už v tom pokračovat nedokáže. „Ani jsem je nezaslechla!“ řekla s rezignovanou hořkostí.

„Ne.“ Řekl to docela klidně. Už se nebránil. „Uspokojili se snadno. Tahle místnost je úplně zapomenutá a balíky tlumí zvuk. Vůbec se nevyptávali. Dnes odpoledne tu byli zas, ale klíče nechtěli. Našli člun… Ne, nemohla jste je slyšet. Byla byste na ně křikla, kdybyste je slyšela?“

Byla to nesmyslná otázka a ona na ni neodpověděla, avšak zamyslela se nad ní. Byla by si přála, aby ji slyšeli volat o pomoc a vytáhli ji z tohohle bídného vězení nepřipravenou, zaprášenou, umazanou, zkompromitovanou, k politování? Nebylo by lepší mlčet a dostat se z té nesnáze sama? Pravda totiž byla taková, že po prvním zmatku, rozhořčení a úleku se Viviana vůbec nebála a vůbec nepřicházelo v úvahu, že by mu podlehla, a nyní by stejně jako on uvítala řešení, jímž by se všechno zahladilo, a její důstojnost a čistota by zůstaly nezávislé na komkoli jiném. Nakonec ji bude muset pustit. Byla silnější než on.

Osmělil se uchopit rukou záhyb její sukně. Obličej, který k ní zvedl, byl takhle zblízka a ve žlutém světle knůtku zvláštně zranitelný a mladý, jako když provinilý klouček prosí o prominutí nějaké darebnosti a ještě se nesmířil s trestem. Čelo, které předtím opíral o stěnu, měl umazané prachem a hřbetem ruky si udělal na tváři dlouhou černou šmouhu, jak stíral slzy, pot či obojí. Ve světlých, lesklých, zcuchaných vlasech měl vlákno pavučiny Velké hnědé oči rozšířené rozčilením zlatě jiskřily v záři lampičky a se zoufalou prosebností jí visely na tváři.

„Judito, Judito, buďte ke mně spravedlivá! Mohl jsem s vámi jednat hůř… Mohl jsem se vás zmocnit násilím –“

Pohrdavě zavrtěla hlavou. „Ne, to byste nemohl. Na to nejste dost tvrdý Jste příliš opatrný – nebo možná příliš slušný – možná oboje! A stejně by vám to bylo nepomohlo,“ řekla neúprosně a odvrátila se, aby neviděla zoufalou, beznadějnou mladistvost jeho tváře, která tak bolestně zrcadlila bratra Elurika, jenž trpěl mlčky, bez naděje a bez doprošování. „A teď jsme tu oba dva a vy víte stejně dobře jako já, že to musí skončit. Nemáte na vybranou, musíte mě pustit.“

„A vy mě zničíte!“ zašeptal a sklonil pšeničně zlatou hlavu do dlaní.

„Já vám nic zlého nepřeji,“ opáčila unaveně. „Ale způsobil jste to vy, ne já.“

„Já vím, já to uznávám, Bůh ví, že si přeji, aby se to nebylo stalo! Judito, pomozte, pomozte mi!“

Až sem to dospělo, k holému přiznání, že prohrál, že je nyní jejím vězněm, a ne ona jeho, dokonce že na ni spoléhá, že ho zachrání z léčky, kterou sám nastražil. Položil jí hlavu do klína a třásl se jako zimou. A ona byla tak unavená a tak vyvedená z míry, že rezignovaně zvedla ruku, aby mu ji položila na hlavu a utěšila ho, když tu náhlý praskot a klouzavý hluk za okenicí, u níž seděla, oba vyplašil, až strnuli. Nebyl to velký hluk, jen jako když sklouzne nějaké nepříliš těžké závaží a žuchne do trávy Vivian vyskočil a celý se třásl.

„Proboha, co to bylo?“

Tajili dech a napínali uši do ticha stejně náhlého jako předtím zvuk a stejně krátkého. Potom se z větší dálky od barvířských přístřešků ozval hlasitý, dravý, poplašný štěkot uvázaného psa a za chviličku se změnil v hlubší, cílevědomější lání honiče puštěného ze řetězu.

Bertred se příliš spolehl na staré, omšelé a zanedbané dřevo, jež bylo příliš dlouho bez ošetření vystaveno nečasu na návětrné straně skladiště. Římsa, na které seděl, byla přibita dlouhými hřeby, avšak na nejnechráněnějším konci hřebíky v mnoha deštích zrezivěly a dřevo okolo nich zpuchřelo. Když se trochu posunul, aby uvolnil nepříjemnou křeč a přitiskl ucho ještě dychtivěji ke štěrbině, dřevo se rozštíplo, římsa se před ním sklopila dolů, drhnouc o prkna stěny, a shodila ho na zem, ať se chytal jak chtěl. Nebyl to těžký pád ani silný zvuk, ale v hluboké noci dolehl až k barvírně.

Dopadl na nohy a chviličku se opíral o stěnu, aby popadl dech a srovnal se po nárazu. V příštím okamžiku uslyšel psa.

Instinktivně ho to táhlo nahoru k domům u silnice a v záchvatu děsu k nim zamířil, vzápětí se však zastavil, protože si zoufale uvědomil, že pes je mnohem rychlejší než on a dohoní ho daleko dřív, než stačí doběhnout k nějakému úkrytu. Řeka byla blíž. Mnohem lepší bude utíkat k ní a přeplavat na druhou stranu do lesíka na konci Gaye. Ve vodě bude silnější než pes a hlídač ho jistě odvolá a nenechá ho dál pronásledovat.

Otočil se a skákal po svahu mezi chumáči trávy jako zajíc, vší silou upaloval ke břehu. Teď už se však za ním hnali jak hlídač, tak pes, probuzení a chvátající za zlodějem v noční době, kdy má být každý slušný člověk v posteli a venku obchází jen všelijaká nekalota. Až příliš přesně podle zvuku vystihli, odkud spadl: věděli, že někdo šmejdil kolem skladiště, a jistě ne s dobrým úmyslem. Přesto, že Bertredovy nohy a plíce v zděšení ze všech sil pracovaly, kousíček jeho mysli dokázal nezaujatě přemýšlet, jak to, že mladý Hynde dokázal v noci přicházet a odcházet a nevyvolat poplach. Ale ovšem, pes ho přece znal, byl to spojenec při ochraně místního majetku, ne nepřítel a hrozba!

Útěk a pronásledování dělaly v temnotě kupodivu málo hluku a ruchu, přesto spíš cítil než viděl, že se muž i pes stáčejí k jeho dráze, slyšel, jak se k němu zprava přibližují zvuky běhu a cílevědomé vdechy a výdechy Hlídač se po něm rozehnal dlouhou holí a zasadil mu zešikma ránu do hlavy, která ho napůl omráčila a způsobila, že klopýtavě a střemhlav doletěl na kraj vysokého břehu. Muže již nechal za sebou a nemusel se o něj starat, pes v patách ho však děsil a dodal mu sílu k poslednímu mohutnému skoku, který ho vynesl z převislého ostrohu trávy nad vodou.

Břeh byl vyšší, než myslel, a hladina nižší, takže voda odkryla skalní lavici. Místo aby ji přeskočil a dopadl do vody, hlučně se zřítil do vyčnělých balvanů, přestože rozhozenou paží pleskl do mělké vody mezi nimi. Hlavou, ve které mu už zvonilo po úderu hlídačovy hole, tvrdě narazil na ostrý kámen. Zůstal omráčeně ležet na místě, napůl zakryt travnatým převisem a zcela pohroužen do tmy. Pes, který si na vodu právě nepotrpěl, váhavě přešlapoval na travnatém výběžku a kňučel, dál však nešel.

Udýchaný hlídač, který zůstal pozadu, uslyšel šplouchnutí, zahlédl dokonce kratičký třpyt na hladině, a tak se zastavil kus od břehu, hvízdl a odvolal psa. Neúspěšný zlodějíček musí být touhle dobou kus cesty ke druhé straně toku, tak proč se ještě namáhat? Byl si celkem jist, že se lupiči nepodařilo proniknout dovnitř, jinak by se pes rozštěkal dříve. Přesto obešel skladiště I barvířské kůlny, aby se ujistil, že je všechno v pořádku. Uvolněná římsa pod temnými okenicemi visela dolů souběžně s prkny, o něž se opírala, a hlídač ji nezpozoroval. Ráno se pořádně rozhlédne, ale zdálo se, že k žádné škodě nedošlo. Spokojeně odešel zpátky do své boudy a pes mu ťapal v patách.

Vivian stál ztuhle a naslouchal, dokud psí štěkot nedozněl v dálce. Téměř bolestně se vytrhl ze ztrnulosti.

„Někdo se tu potloukal! Někdo tuší – někdo ví!“ Špinavou rukou si z čela setřel pot a ještě víc si na něm rozmazal šmouhy „Pane Bože, co mám dělat? Pustit vás nemohu a dál vás tu držet taky nemohu, už ani den. Jestli má někdo podezření…“

Judita seděla mlčky a upřeně na něj hleděla. Jeho umazaná a rozčarovaná krása ji proti její vůli dojímala, jak by ji nikdy nemohl dojmout ve své nejlepší parádě a povznesenosti nejhezčího kohoutka na smetišti. Ted; když se bál pokračovat ve svém příliš troufalém plánu, nedokázal z něho vycouvat a zoufale si přál, aby se do něj nikdy nebyl pouštěl, byl jako moucha v pavučině, která se zamotává víc a víc.

„Judito…“ Už zas jí klečel u nohou, chytal ji za ruce, prosil, přemlouval, ale vášnivě, jako dítě, zcela zapomínaje na svůj půvab a oproštěn od vší marnivosti. „Judito, pomozte mi! Pomozte mi z toho! Jestli je nějaká cesta, pomozte mi ji najít. Jestli přijdou a najdou vás, jsem zničený, zostuzený… Jestli vás pustím, zničíte mě vy –“

„Tiše!“ řekla unaveně. „Nic zlého vám nepřeji, nestojím o pomstu, jenom se od vás chci osvobodit nejlepším možným způsobem.“

„Jak to pomůže mně? Myslíte, že vás nechají, abyste se objevila, a nebudou se na nic ptát? I když budete mlčet, jak mi to pomůže? Nedají vám pokoj, dokud jim to nepovíte, a to bude moje zkáza. Kdybych tak věděl, co si počít!“

„Mně by vyhovovalo stejně jako vám, kdybychom mohli tenhle skandál sprovodit ze světa, ale ty dva ztracené dny by mohl zahladit jedině zázrak. A já musím ochránit sama sebe, pokud to bude možné. Vy se o sebe musíte postarat sám, ale také bych byla raději, kdybyste z toho vyšel v dobrém. Co je? Co vás zase poplašilo?“

Trhl sebou a ve své předrážděnosti ztuhl, naslouchaje s napjatými šlachami. „Venku někdo je,“ šeptl. „Zas – neslyšela jste? Někdo špehuje… Poslouchejte!“

Zmlkla, přestože nebyla přesvědčena. Tou dobou už byl tak předrážděný a vylekaný, že by si dovedl nepřátele vyčarovat ze vzduchu. Dlouhý zadechlý okamžik neslyšela vůbec nic. Ani větřík nezavzdychal škvírou v okenicích.

„Nikdo tam není, to si jen představujete. Nic!“ Náhle mu sevřela ruce, aby potvrdila svou nadvládu, zatímco do té doby jen trpně snášela jeho dotek. „Poslouchejte mě! Možná by bylo východisko! Když mě navštívila sestra Magdalena, nabídla mi útočiště u sebe v Godrikově Brodu, kdyby mi někdy došly síly a potřebovala bych úkryt a čas k oddechu. Bůh ví, že jsem obojí potřebovala a potřebuji stále. Jestli mě tam v noci tajně odvedete, mohu se později vrátit a říct, kde jsem byla a proč, a že tam zprávy o celém tom rozruchu a honičce za mnou vůbec nedolehly A doufám, že je to i pravda. Řeknu, že jsem na chvíli utekla od života, abych nabrala odvahu a chopila se ho znovu, cílevědoměji. Bůh ví, že doufám, že i to bude pravda. O vás se nezmíním a neprozradím, co jste mi udělal.“

Zíral na ni s vytřeštěnýma očima, bál se doufat, a přece nemohl odolat, rozzářil se a pak opět zapochyboval o možnosti záchrany „Budou na vás tlačit, budou chtít vědět, proč jste nic neřekla; proč jste odešla a nechala všechny, ať o vás mají strach. A člun – vědí o tom člunu, musejí vědět –“

„Když se budou ptát,“ řekla stroze, „odpovím, nebo odmítnu odpovědět. Ať se rozčilujete sebevíc, musíte to všechno nechat na mně. Nabízím vám východisko. Dělejte si s tím, co chcete.“

„Neodvážím se jít s vámi celou cestu,“ zmítal se v rozpacích. „Kdyby mě někdo viděl, všechno vyjde najevo i přes vaše snahy“

„Celou cestu nemusíte. Můžete mě nechat dojít poslední kousek samotnou. Já se nebojím. Nikdo vás nemusí vidět.“

Každým slovem se rozehříval nadějí. „Můj otec dnes odejel zpátky ke stádům, zdrží se tam u pastýřů nejmíň dvě noci, a ve stáji je ještě jeden dobrý kůň, tak statný, že unese dva lidi, jestli pojedete se mnou. Mohu ho vyvést z města, než zavřou bránu. Lepší bude neprocházet městem spolu, ale vydat se na cestu takhle. Kousek po proudu odtud je malý brod, můžeme jet na jih po druhém břehu k silnici na Beistan. Za soumraku – jestli zítra za soumraku vyrazíme… Ach, Judito, já jsem vám tak ukřivdil, a vy mi takhle dovedete odpustit! To si nezasloužím!“

S úsměškem si pomyslela: to je ale novinka, Vivian Hynde má pocit, že si něco nezaslouží nebo že na něco nemá přirozené právo! Třeba mu tohle zdravé vystrašení, které si sám přivodil, ještě přijde k duhu. Není to žádný velký darebák, jen slabý a rozmazlený chlapeček. Neodpověděla mu však. Byla totiž jedna věc, kterou mu jen tak odpustit nemohla, to, že ji vystavil surovému zacházení Gunnara, který si hmatatelně liboval v tom, že pevně objímá její tělo a násilím ji drží bezmocnou. Viviana se nebála, ale kdyby někdy natrefila na Gunnara bez něho, asi by se bála hodně.

„Dělám to pro sebe stejně jako pro vás,“ odsekla. „Dala jsem slovo a dodržím je. Zítra za soumraku. Jsme dohodnuti. Dnes v noci je už příliš pozdě se stěhovat.“

Propadl však opět strachu a pochybnostem, vzpomněl si na zvuky venku a na štěkot hlídacího psa. „Ale co když má někdo podezření, že jste tady? Co když přijdou zítra zas a požádají o klíče? Judito, pojďte se mnou, pojďte ke mně domů, je to kousek od branky, nikdo nás teď neuvidí. Matka vás schová a pomůže nám a bude vám vděčná, když mě ušetříte. Otec je v kopcích, nemusí nic vědět. A vy si tam můžete odpočinout v posteli, umýt se, budete mít všechno pohodlí…“

„Vaše matka ví, co jste udělal?“ otázala se otřeseně.

„Kdepak! Ale kvůli mně nám teď pomůže.“ Už byl u úzkých dveří schovaných za balíky stříže, odmykal a táhl ji za sebou v horečném chvatu, jen aby už byl odtud a doma v bezpečí.

„Pošlu Gunnara, ať tu uklidí, aby to vypadalo nevinně. Jestli přijdou, musí to tu najít holé a opuštěné.“

Sfoukla knůtek a šla s ním, pozpátku po žebříku z podkroví, dolejšími dveřmi ven a do noci. Měsíc právě vycházel a zaléval svah bledězeleným světlem. Vzduch ji po dusném, plesnivém pachu a kouři lampičky v zaprášené uzavřené místnůstce příjemně chladil na tváři. K stínu hradních věží a brance ve zdi to neměli daleko.

Okolo šířící se plochy měsíčního světla se rychle a tiše proplížil temnější stín nejkratší cestou od zadní strany skladiště pod příkrov stromů a tudy obešel k břehu řeky. Převis, kde Bertred skočil dolů před psem, byl dosud ve stínu. Tkadlec stále ležel, jak dopadl, zbavený smyslů, třebaže se začínal trochu hýbat a sténat a namáhavě nabírat dech jako ten, kdo procitá k vědomí bolesti. Hlubší stín, který padl přes jeho tělo, právě když hranice měsíčního světla dospěla k řece, do jeho omámené mysli nepronikl a neznepokojil jeho zavřené oči. Něčí ruka hmátla dolů, uchopila ho za vlasy a otočila mu obličej, aby si jej bylo možné prohlédnout. Byl živý, dýchal. Trochu ošetření, pár hodin na to, aby se vzpamatoval, a poví, co se s ním stalo, vyklopí všechno, co ví.

Stín, který se nad ním skláněl, se narovnal a chviličku na něho nezaujatě hleděl. Pak se opřel botou o Bertredův bok, posunul ho na kraj kamenů, na nichž ležel, a skulil ho do hluboké vody, kde se proud rychle točil a odnesl tělo přes řeku k protějšímu břehu.

Ráno dvacátého června se rozednilo během několika třpytivých přeháněk a dopoledne už bylo hezky a teplo. V sadech na Gaye čekala spousta práce, ale ranní déšť způsobil, že mniši museli počkat na polední slunce, než se do ní pustí. Třešně už byly zralé, trhat se však musely za sucha, narostly už i první jahody a i tam bylo žádoucí nechat slunce vysušit ranní vláhu. Na otevřených, osluněných zeleninových záhonech oschla půda rychleji a bratři, kteří tam měli službu, už před polednem pilně sili druhou dávku salátu, okopávali a pleli, kdežto skupina sadařů se dala do práce na nejzazším okraji pozemků opatství až po obědě.

Nebylo nijak zvlášť nutné, aby šel Cadfael s nimi, ale ani v herbáriu nic nevyžadovalo jeho naléhavou pozornost, a rostoucí tíseň po třech bezvýsledných dnech pátrání po Juditě Perleové ho nenechala odpočívat ani se zabrat do každodenních činností. Hugh nic dalšího nevzkázal, a tak neměl co povědět Niallovi, když se s úzkostí přišel ptát. Celá záležitost uvázla na místě, samotné hodiny tajily dech a čas se zdál nekonečný.

Aby jej zaplnil aspoň nějakým tělesným pohybem, vydal se Cadfael do sadu s ostatními. Jako častokrát, když se sezóna opozdí, příroda se rozhodla vynahradit týdny ztracené během studeného jara a podařilo se jí takřka v obvyklý čas urodit jahody i první tvrdé kuličky angreštu na trnitých keřích. Cadfael však nemyslel na sbírání plodů. Sady se prostíraly přímo naproti rovince, kde mladí lukostřelci o svátcích stříleli do terčů pod obloukem městské hradby a v závětří hradních věží. Jen kousek dál uvidí z prvního pruhu lesa přes vodu přímo na barvírnu a kousíček po proudu na přístaviště Williama Hyndea.

Cadfael chvíli pracoval, ale tak roztržitě, že byl zanedlouho samý škrábanec. Posléze se narovnal, vysál si z prstu poslední z mnoha trnů a vykročil po břehu řeky do pásu stromů. Za jejich převislými větvemi se naproti za vodou obloukem táhla koruna městské hradby a strmý zelený svah pod ní. Pak první vyčnělá bašta hradu s užší rovinkou pod sebou. Prošel mezi stromy na zelený palouk, u břehu porostlý nízkými keříky, tu a tam s ostrůvky rákosí, kde na mělčině voda tekla pomaleji a proud se hnal středem. Nyní byl naproti sušákům, kde pracovali lidé Godfreyho Fullera, a na rámech byl natažený pruh hnědé látky.

Došel přímo proti převislým keřům, kde našli opuštěný ukradený člun. Na břehu za nimi pásl malý chlapec kozy Pokojná krajina kolem Severnu, ozářená sluncem, podřimovala v odpoledním světle a popírala, že by v tak líbezném světě mohly existovat takové věci jako vražda, zlovůle nebo únos.

Cadfael popošel ještě asi o sto kroků dále a chystal se k návratu, když se octl u zátočiny, kde byl protější břeh podemletý a voda pod ním hluboká, kdežto na této straně byla písčitá mělčina, kde se řeka sotva pohybovala tichými, nevinnými vlnkami. Bylo to jedno z míst, která tak dobře znal Madog, kde se mohlo vyplavit to, co někde proti proudu padlo do řeky.

A za uplynulou noc tu opravdu něco vyplavalo. Leželo to skoro ponořené, odpočívalo v písku a jen nepatrně vyčnívalo nad hladinu jako hmota tmavší barvy, omývaná stříbřitým mihotáním vody a uvízlá v matně zlatém písku vespod. Cadfaela nejprve upoutalo cosi malého, bledého a bezvládného, co se lehce houpalo v proudu a co přitom nebylo rybou. Mužská ruka na konci tmavého rukávu, který ji nadnášel jako bóje právě tolik, aby se pohupovala. Mužská hnědá hlava, jejíž temeno tvořilo jen hrbolek na hladině, všechny kadeřavé prameny vlasů splývaly s vlnkami a pohybovaly se jako ospalí samostatní živí tvorové.

Cadfael spěšně sjel po šikmém břehu a brodil se do mělké vody, aby mohl pořádně uchopit nasáklé oblečení pod splývajícími pažemi a vytáhnout tělo na břeh. Nade vši pochybnost mrtvé, pravděpodobně už několik hodin. Muž ležel na obličeji v písku těsně nad vodou a z každého záhybu šatů a každého zcuchaného pramínku vlasů vytékaly stružky. Mladý muž, velmi pěkně stavěný a vzhledný. Už bylo pozdě pro něho něco dělat. Zbývalo jen odnést ho domů a zařídit mu slušný pohřeb. Vyzvednout ho do svahu a odnést zpátky podél Gaye bude muset víc lidí, a bude nejlepší, když Cadfael co nejrychleji sežene pomoc.

Stavba těla, obyčejný šedohnědý kabátec i nohavice mohly patřit stovce mladých chlapíků ze Shrewsbury, protože to bylo běžné pracovní oblečení, a tělo Cadfael na první pohled nepoznával. Shýbl se, opět opatrně uchopil nebožtíka pod pažemi a převrátil ho na záda, čímž odhalil lhostejnému slunci ušpiněnou, bledou, avšak stále hezkou tvář Bertreda, předáka tkalců Judity Perleové.

[ IX ]

Přispěchali na jeho zavolání, rozechvělí a zaražení, přestože utopenec vyplavený ze Severnu nebyl nic tak vzácného a tito mladí bratři o celé věci víc nevěděli. Není pochyb, že šeptané zvěsti o událostech venku ve světě pronikaly mezi starší bratry, ale novici žili víceméně v nevinnosti. Cadfael vybral ty nejsilnější a, pravděpodobně nejodolnější vůči pohledu na smrt a ostatní poslal zpátky za prací. Z motyk, škapulířů a provazů, jimiž byli opásáni, udělali jakási nosítka a odnesli je na pěšinu u řeky, kde ležel mrtvý.

V zaleklém mlčení uchopili své promáčené břímě a nesli je zpátky pásem lesa a přes celou délku úrodné Gaye na pěšinu, jež stoupala na Předklášteří. Cestou za sebou nechávali mokrou stopu.

„Bude nejlepší odnést ho do opatství,“ řekl Cadfael po kratičkém rozmýšlení. „Je to nejrychlejší způsob, jak ho dostat z dohledu lidí, a odtamtud můžeme poslat pro jeho pána nebo příbuzné.“ Měl i jiné důvody k tomu rozhodnutí, ale zatím se mu nezdálo nutné se o nich zmiňovat. Mrtvý pocházel z domácnosti Judity Perleové a to, co se mu stalo, nemohlo být zcela bez souvislosti se všemi ostatními pohromami, které jako by dům a dědičku vestierovského podniku pronásledovaly V tom případě měl na věci přímý zájem opat Radulfus a měl právo být informován, stejně jako Hugh Beringar. Nejen právo, ale i potřebu. Dvě úmrtí a jedno zmizení v souvislosti s jednou dámou a její dohodou s opatstvím si žádaly bedlivou pozornost. I mladí silní muži v plném zdraví se mohou utopit. Cadfael však již viděl zhmožděnou ránu na pravém spánku mrtvého, kterou říční voda vymyla doběla. „Běž napřed, chlapče,“ řekl bratru Rhunovi, nejmladšímu z noviců, „a oznam otci převorovi, jakého hosta přinášíme.“

Chlapec lehce sklonil plavou hlavu na znamení úcty, s níž přijímal jakýkoli příkaz od někoho staršího, a vzápětí byl pryč, pln ochoty a horlivosti. Přikázat Rhunovi, aby běžel, byla spíš laskavost než obtěžování, protože jej nic netěšilo víc než využívat pohyblivost a půvab, jež vlastnil stěží rok, od té doby, co sem přišel na svátek svaté Winifredy jako mrzák a v bolestech. Jeho roční noviciát se schyloval ke konci a brzy bude přijat jako plnoprávný bratr. Žádný nátlak ani přesvědčování by ho nepřiměly opustit službu světici, která ho uzdravila. To, co bylo Cadfaelovi dosud těžkým břemenem a kamenem úrazu, poslušnost, přijímal Rhun jako výsadu, stejně blaženě, jako přijímal sluneční svit na tváři.

Cadfael se otočil od světlé hlavy a upalujících nohou na pěšině a přikryl mrtvému obličej cípem škapulíře. Jak nesli Bertreda po silnici a po Předklášteří ke klášterní bráně, z nasáklé látky stále kapala voda. Lidé se pochopitelně zastavovali při pohledu na truchlivé procesí, strkali do sebe a okukovali je. Byla to záhada, odkud se vždycky vyrojili uličníci z Předklášteří, kdykoli se objevilo něco neobvyklého, nač by se mohli podívat, a jak se zastavovali i jejich nerozluční kamarádi psi a přešlapovali vedle nich s takřka stejným výrazem živé zvědavosti. Za chvíli se po ulicích rozletí dohady, ale nikdo zatím nedokáže mrtvého pojmenovat. Krátký čas, než se jeho jméno stane všeobecně známým, by mohl být užitečný pro Hugha Beringara a milosrdný vůči matce zemřelého. Další vdova, vybavil si Cadfael, když zahnuli do brány a nechali kruh zvědavců v uctivé vzdálenosti venku.

Převor Robert přispěchal průvodu vstříc s bratrem Jeronýmem v patách a zároveň se k nosičům a marám blížili i bratr Edmund z nemocnice a bratr Denis z domu pro hosty Půl tuctu bratrů, kteří právě přecházeli velké nádvoří

v rámci své vlastní náležité činnosti, se pozdrželo a přihlíželo, a postupně se stahovali blíž, aby líp slyšeli a viděli.

„Poslal jsem bratra Rhuna, aby upozornil pana opata,“ poznamenal Robert a sklonil svou vznešenou stříbrnou hlavu nad nehybným tělem na improvizovaných nosítkách. „Ošklivá záležitost. Kde jste toho muže našli? Vytáhli jste ho na břeh na našem pozemku?“

„Ne, kousek za ním,“ odtušil Cadfael, „byl vyplaven na písčinu. Soudím, že je mrtvý už několik hodin. Už se pro něho nedalo nic udělat.“

„Bylo tedy nutné nosit ho sem? Jestliže je známo, kdo to je, a má ve městě nebo na Předklášteří rodinu, ujmou se pohřebních obřadů.“

„Třebaže to snad nebylo nutné,“ vysvětlil Cadfael, „zdálo se mi radno přinést ho sem. Věřím, že pan opat bude stejného mínění. Má to své důvody. O tu věc se možná bude zajímat šerif.“

„Opravdu? A proč, jestli se ten muž utopil? Nehody tu přece nejsou nijak neznámé.“ Natáhl štítivě ruku a odhrnul škapulíř z vybledlé, namodralé tváře, jež zaživa zářila sebevědomým zdravím. Rysy mu však nic neříkaly. Pokud toho člověka vůbec někdy viděl, mohlo to být jedině náhodou, když procházel kolem brány Dům na Maerdolu patřil do městské farnosti Svatého Chada; bohoslužba ani obchod Bertreda na Předklášteří častěji nepřiváděly „Znáš toho muže?“

„Od vidění, jinak moc ne. Je však jedním z tkalců paní Perleové a bydlí u ní v domě.“

Na to otevřel oči dokořán i převor Robert, který se držel stranou od nepříjemných světských starostí, jež se někdy vetřely do uspořádaného života opatství a budily tam nelad. Nemohl nevědět, jaké neblahé věci se již v souvislosti s tou domácností přihodily, ani se ubránit přesvědčení, že jakékoli nové neštěstí s podobnými souvislostmi musí být součástí celé politováníhodné záležitosti. Shody okolností se vyskytují, ale zřídka se shlukují po tuctech kolem jediného obydlí a jediného jména.

„Dobrá,“ řekl po dlouhém nádechu opatrně a zdrženlivě.

„Ano, pan opat by o tom zajisté měl vědět.“ A s patřičnou úlevou dodal: „Už jde.“

Opat Radulfus se vynořil ze své zahrady a rázně se blížil s Rhunem po boku. Neřekl nic, dokud neodtáhl příkrov z Bertredovy hlavy a ramenou. Dlouze si jej mlčky a zasmušile prohlížel. Pak obličej opět přikryl a otočil se ke Cadfaelovi.

„Bratr Rhun mi řekl, kde byl nalezen a jak, ale neví, kdo to je. Ty to víš?“

„Ano, otče. Jmenuje se Bertred, je předákem tkalců paní Perleové. Viděl jsem ho včera chodit se šerifovými muži, pomáhal hledat paní.“

„Která se nenašla,“ podotkl Radulfus.

„Ne. Už ji hledají třetí den, ale zatím se nenašla.“

„A jejího člověka jste našli mrtvého.“ Nebylo třeba zdůrazňovat, co to tak jasně napovídalo. „Jsi přesvědčen, že se utopil?“

„Otče, musím si to rozvážit. Myslím, že ano, ale dostal také ránu do hlavy. Rád bych tělo ještě ohledal.“

„Předpokládám, že pan šerif také,“ věcně poznamenal opat. „Okamžitě pro něj pošlu a prozatím nechám tělo zde. Víte, jestli uměl plavat?“

„Nevím, otče, ale málokterý místní rodák to neumí. Jeho rodina nebo pán nám to povědí.“

„Ano, musíme vzkázat i jim. Ale snad až později, až ho uvidí Hugh a až spolu zjistíte, co budete moci.“ Pak oslovil nosiče, kteří zatím složili máry a čekali mlčky opodál: „Odneste ho do pohřební kaple. Bude nejlepší, jestliže ho svléknete a slušně uložíte. Rozsvitte u něj svíčky Ať zemřel jakkoli a z jakékoli příčiny, je to náš smrtelný bratr. Pošlu podomka pro Hugha Beringara. Počkej se mnou, Cadfaele, než přijde. Chci vědět všechno, co jsi zjistil o té nebohé ztracené dívce.“

V pohřební kapli uložili Bertredovo nahé tělo na kamenné máry a přikryli ho lněným plátnem. Jeho promáčené šaty ležely volně složené vedle i s botami, které mu zuli. Protože tam bylo šero, opatřili také svíčky na vysokých stojanech, aby se daly postavit tam, kde budou nejlépe svítit. Tři muži stáli těsně u kamenné desky – opat Radulfus, bratr Cadfael a Hugh Beringar. Plátno stáhl opat a odkryl mrtvého, jenž ležel s rukama náležitě zkříženýma na prsou, natažen velmi rovně a důstojně. Kdosi uctivě zavřel oči, které si Cadfael pamatoval pootevřené, jako když se člověk právě probouzí, příliš pozdě, aby se ještě stačil úplně probrat.

Bylo to mladistvé a pěkné tělo, snad trochu příliš svalnaté na to, aby bylo dokonalé. Jistě mu nebylo mnoho přes dvacet a byl obdařen pravidelnými, hezkými rysy, opět snad trošičku příliš masitými nebo s málo výraznými kostmi. Velšané jsou zvyklí vídat v obličejích svých sousedů sílu, pevnost a trvalost kostí a mají pocit, že něco schází tam, kde je vidí ohlazené a příliš vypolštářované. Přesto to byl velmi pohledný mládenec. Obličej, krk, ramena a ruce od loktů ke špičkám prstů měl opálené sluncem a ošlehané větrem, přestože hněď byla nyní pobledlá a smutná.

„Nemá na sobě žádné zranění,“ pravil Hugh, prohlížeje si ho od hlavy k patě, „kromě té rány na čele. A z té ho mohla leda bolet hlava.“

Vysoko u hranice vlasů byla kůže rozhodně rozseknutá, ale zdálo se, že úder jen sklouzl. Cadfael zvedl hlavu s hustými vlasy přilepenými k čelu a zkoumavě prsty ohledával lebku. „Má ještě jeden zásah, tady nalevo, ve vlasech nad uchem. Od něčeho s dlouhým, špičatým ostřím – i když má tak husté vlasy, poranilo to kůži. Mohlo ho to na chvíli omráčit, ale zabít ne. Ne, jistě se utopil.“

„Co mohl dělat na tom místě v noci?“ divil se opat. „Nic tam není, nikam odtamtud nevede cesta, nikde žádný dům, kam by šel na návštěvu. Těžko si představit, co tam mohl někdo hledat za tmy.“

„Včera celý den hledal svou paní,“ poznamenal Hugh. „Byl ve službách paní Perleové, z její domácnosti, nabídl pomoc, a nakolik jsem viděl, pomáhal opravdově a nijak se nešetřil. Co jestli ještě pořád pokračoval v pátrání?“

„V noci? A tam? Není tam přece nic než louka a pár hájků,“ namítl Radulfus, „za hranicí našich pozemků široko daleko žádný domek, žádné místo, kam by se dala ukrýt unesená žena. Kdyby se našel na protějším břehu, bylo by to pochopitelnější, je odtamtud přístup k městu a k domům v podhradí. Ale i tak – v noci, a k tomu tak tmavé…“

„A také – jak přišel k dvěma ranám do hlavy a skončil v řece? Člověk by mohl potmě zajít příliš těsně k šikmému břehu a šlápnout vedle,“ zavrtěl hlavou Hugh, „ale u shrewsburského rodáka o tom pochybuji. Ti svou řeku znají. Musíme zjistit, jestli byl plavec, ale většina se jich to naučí záhy. Cadfaele, víme; kde ho to vyplavilo. Je možné, aby padl do vody na druhé straně? Jestli se snažil přeplavat řeku napůl omráčený po těch ranách, mohl vyplavat tam, kde jste ho našel?“

„Na to bychom se měli zeptat Madoga,“ odvětil Cadfael. „Ten to bude vědět. Proudy jsou rozhodně velmi silné a místy se točí; bylo by to možné.“ Nepřítomně uhladil mokré vlasy na čele mrtvého a přetáhl mu přes obličej plátno. „Víc už nám nepoví. Teď to musíme sdělit rodině. Ti snad aspoň budou schopni říct, kdy ho viděli naposled a jestli se zmiňoval o nějakých plánech na noc.“

„Poslal jsem pro Milese Coliara, ale neříkal jsem mu proč. Raději ať to matce řekne on, bude to pro ni snadnější tam; doma – prý tam pracuje v kuchyni. A Coliar bude muset nechat tělo přepravit domů, aby je připravili k pohřbu, pokud nevidíte důvod je tu dál nechávat.“

„Ne,“ odpověděl Cadfael a s povzdechem se odvrátil od mar. „Obojí udělejte podle své úvahy. Já jsem skončil.“ Avšak ve dveřích se jako poslední odcházející otočil a vrhl dlouhý pohled na nehybnou bílou postavu na kamenné desce. Další mladý muž předčasně mrtvý. Smutné plýtvání životem. „Chudák!“ povzdechl si a jemně za sebou zavřel dveře.

Miles Coliar přiběhl z města nakvap a sám, nevěda, proč ho volají; jistě si však uvědomoval, že musí jít o vážnou věc, a podle výrazu obličeje úzkostně a s obavami přemítal, oč asi jde. Čekali na něho v předsíni vrátnice. Miles se poklonil opatu a šerifovi, zvedl ustaranou tvář a rychle přelétl zrakem z jednoho na druhého, zaražen jejich slavnostní vážností.

„Pane, jsou nějaké zprávy? Má sestřenka…? Dověděli jste se o ní něco, že jste pro mě poslali?“ Ve své bledosti ještě zbělel a jeho tvář strnula v masku děsu. Zřejmě si špatně vyložil jejich zachmuřený vzhled a mlčení. „Bože, to přece ne! Ne… nemůže přece být… Snad jste ji nenašli…?“ Hlas mu selhal při slově „mrtvou“, ale ústa je vytvořila.

„Ne, ne!“ spěšně ho ujistil Hugh. „To ne! Zatím nic nového nevíme, ani slovo, není třeba se obávat nejhoršího. Tohle je jiná věc, ale také ošklivá. Hledání vaší sestřenice pokračuje a bude pokračovat, dokud ji nenajdeme.“

Miles řekl sotva slyšitelně „díky Bohu!“, zhluboka se nadechl a napětí v obličeji povolilo. „Promiňte, že mi to myslí, mluví a chápe pomalu a že se příliš ukvapeně lekám nejhoršího. Poslední dny jsem skoro nespal a neodpočíval.“

„Je mi líto, že vám musím přidat starostí,“ pokračoval Hugh, „ale opravdu musím. Teď nejde o paní Perleovou. Nescházel vám včera nikdo u stavu?“

Miles se zahleděl do prázdna, poškrábal se na činorodé hnědé hlavě, s ulehčením, ale i se zmatkem. „Dnes nepracuje nikdo z tkalců, od včerejšího rána nikdo na stav nesáhl, všichni, nebo aspoň většina z nás, jsme se účastnili pátrání. Ženy jsem nechal příst, těm nepřísluší běhat po městě se seržanty a vojáky z posádky. Proč se ptáte, pane šerife?“

„Tedy takhle: viděl jste vůbec od včerejšího večera vašeho Bertreda? Slyšel jsem, že žije ve vaší domácnosti.“

„To ano,“ zamračil se Miles. „Ne, dnes jsem ho neviděl, a protože stavy stojí, ani není důvod. Jí v kuchyni. Předpokládám, že se zase vydal hledat, i když Bůh ví, že jsme už zaklepali na každé dveře a prolezli každý dvorek ve městě a není hospodyně ani hospodář, kteří by nevěděli, že mají vyhlížet stopy a naslouchat, jestli se nedovědí něco, co by nás k ní dovedlo. Co ale můžeme dělat jiného než hledat a vyptávat se dál? Teď jsou na všech silnicích a vyptávají se ve vesničkách na míli kolem, jak sám nejlíp víte, pane šerife. Bertred s nimi určitě prohledává kraj. Hledá ji neúnavně, to se mu musí nechat.“

„A jeho matka – nemá o něj starost? Nepadlo ani slovo o tom, jaké snad měl záměry? Nemluvila o něm s vámi?“

„Ne!“ Miles se opět zmateně rozhlížel z jednoho na druhého. „V domě sotva najdete někoho, kdo by necítil úzkost a na kom by to nebylo vidět, ale nevšiml jsem si na ní ničeho nápadnějšího než na ostatních. Proč? O co jde, pane? Víte o Bertredovi něco, co já nevím? Přece není vinen! To je nemožné! Div si neuběhá nohy, jak pátrá po mé sestřence… slušný člověk… Jeho jste přece při žádné lotrovině nepřistihli?“

Bylo to rozumné podezření, když se pan šerif začal na někoho takhle vyptávat. Hugh ho zbavil obranného rozčilení, ale beze spěchu.

„Ne, nevím o vašem dělníkovi nic zlého. Je obětí úhony, ne příčinou. Máme pro vás špatnou zprávu, mistře Coliare.“ Obsah vyzníval už z hlasu, objasnil to však syrově, bez obalu. „Před hodinou vylovili bratři pracující na Gaye Bertreda ze řeky a přinesli ho sem. Mrtvého. Utopeného.“

V hlubokém tichu, jež následovalo, stál Miles nehnutě. Nakonec se pohnul a olízl si rty

„Kde je?“

„Slušně uložený ve zdejší pohřební kapli,“ ozval se opat. „Pan šerif vás k němu vezme.“

V šeré kapli zíral Miles na známou tvář, nyní tak zvláštně nepovědomou, a opakovaně důrazně vrtěl hlavou, jako by z ní chtěl vytřást ne-li smrt samotnou, tedy aspoň svůj otřes nad její náhlostí. Vrátila se mu věcnost a smířenost. Jeden z jeho tkalců je mrtev, úkol převézt ho odtud a uložit s náležitými obřady do hrobu připadl Milesovi jako jeho pánu. Udělá, co udělat má.

„Jak je to možné?“ divil se. „Včera přišel na večeři pozdě večer, ale to nic neznamenalo, byl celý den venku s vašimi lidmi, pane šerife. Chvíli nato šel spát. Dával mi dobrou noc někdy kolem večerní bohoslužby V domě už bylo ticho, ale někteří z nás ještě byli vzhůru. Od té doby jsem ho neviděl.“

„Takže nevíte, jestli v noci zase šel ven?“

Miles ostře vzhlédl a jeho rozšířené oči byly až znepokojivě modré. „Zřejmě musel odejít, ale propána proč? Byl zmožený po tom dlouhém dni. Nevím o žádném důvodu, proč by měl někam chodit dřív než ráno. Říkáte, že jste ho ze Severnu vylovili teprve před hodinou…“

„Já jsem ho vylovil,“ ozval se Cadfael nenápadně stojící v příšeří kaple. „Byl tam však déle než hodinu. Podle mého soudu od pozdních nočních hodin. Není snadné to určit.“

„A podívejte se, má rozbité čelo!“ Široké nízké čelo již bylo suché, jen vlasy ještě byly vlhké. Kůže se rozchlípla a vlhká rána zůstala odhalená. „Jste si jistý, bratře, že se utopil?“

„Naprosto jistý Jak přišel k té ráně, to se neví, ale určitě ji dostal dřív, než spadl do vody Vy nám tedy nemůžete povědět nic, co by nám pomohlo?“

„Kéž bych mohl,“ opáčil se vší opravdovostí Miles. „Nepozoroval jsem na něm žádnou změnu, neřekl mi nic, co by mohlo na věc vrhnout nějaké světlo. Je to pro mě úplně temné. Nedovedu si to vysvětlit.“ S pochybností se přes mrtvolu podíval na Hugha. „Mohu ho odvézt domů? Musím nejdřív promluvit s jeho matkou, ale určitě ho bude chtít domů.“

„Přirozeně,“ souhlasil rezignovaně Hugh. „Ano, můžete ho odvézt, kdy budete chtít. Potřebujete pomoc?“

„Ne, pane šerife, všechno zařídíme sami. Přijedu s ručním vozíkem a slušným příkrovem. A opravdu děkuji vám i tomuto domu, že jste se o něho tak postarali.“

Asi za hodinu přišel opět. Vypadal usoužený po těžkém úkolu sdělit vdově zlou zprávu, že zůstala bezdětná. Za ním šli dva tkalci s jednoduchým ručním vozíkem s vysokými postranicemi, jaký se používá na přepravu zboží, a mlčky, zasmušile čekali na velkém nádvoří, dokud pro ně nepřišel bratr Cadfael a neodvedl je do pohřební kaple. Společně vynesli Bertredovo tělo do časného podvečera, položili na rozprostřenou pokrývku ve vozíku a úhledně ho přikryli. Mezitím se Miles otočil ke Cadfaelovi a zeptal se prostě: „A co jeho šaty? Měla by s ním dostat zpátky všechno, co mu patřilo. A také bude potřebovat každý groš, který za ně dostane, ubožačka, i když se postarám, aby dál měla zajištění, a Judita také… až se najde. Jestli…“ Myslí jako by se vracel k očekávání nejhoršího a prudce se tomu bránil.

„Zapomněl jsem,“ přiznal Cadfael, který šaty svlečené z Bertreda vůbec neměl v ruce. „Počkejte, přinesu vám je.“

Opuštěný uzlíček šatů odložený v kapli byl srovnán tak úhledně, jak dovolil spěch a jejich promáčenost. Voda z nich už postupně vytekla. Sklady kabátce, košile a doma tkaných nohavic už prosychaly Cadfael si přehodil hromádku přes jednu ruku, do druhé uchopil boty stojící vedle. Vynesl je na dvůr, právě když Miles uhlazoval pokrývku nad Bertredovýma nohama. Mladý muž se otočil, aby od něho převzal uzlík. Při předávání, když se Miles nahnul, aby zastrčil šaty pod pokrývku, se vozík převážil a boty stojící na krajíčku spadly na dlažbu.

Cadfael se pro ně shýbl, aby je vrátil na místo. Bylo to vlastně poprvé, kdy se na opravdu podíval, a světlo bylo zde na nádvoří čiré a jasné. Strnul uprostřed pohybu, v každé ruce jednu botu, a pomalu otočil levou, aby si pozorně prohlédl podešev Zkoumal ji dlouho, a když vzhlédl, zjistil, že Miles stojí v stejně nehybném údivu, zírá na něho s otevřenými ústy, hlavu na stranu jako zmatený pes, který ztratil stopu.

„Myslím,“ pravil Cadfael uváženě, „že se raději dovolím pana opata a půjdu do města s vámi. Potřebuji si ještě jednou promluvit s panem šerifem.“

K domu na Maerdolu to byl z hradu kousek a chlapec, rychle vyslaný, aby našel Hugha, ho přivedl ani ne za čvrt hodiny, tiše sakrujícího, že byl odveden od zamýšlené další akce, ale zároveň velmi zvědavého, protože Cadfael by pro něj znovu tak brzy neposílal bez dobrého důvodu.

Paní Agáta, obsluhovaná uplakanou Branwen, mnohomluvně bědovala nad lavinou pohrom, které postihly vestierovskou domácnost. V kuchyni odůvodněněji truchlila osiřelá Alison nad ztrátou syna a přadleny dělaly sbor k jejímu žalozpěvu. Avšak v tkalcovně, kde bylo Bertredovo tělo náležitě vystaveno na prkenném stole a čekalo na návštěvu truhlářského mistra Martina Bellecotea z Wyle, bylo ticho až tíživé, přestože tu tlumenými hlasy a sporými slovy rozmlouvali tři lidé.

„Není ani stín pochybnosti,“ říkal Cadfael a nastavoval botu podešví nahoru ke světlu lampičky, kterou do čela stolu postavila jedna z dívek. Venku bylo stále ještě světlo skoro jako ve dne, ale polovina tkalcovny měla zavřené okenice, protože se na stavech nepracovalo. „Je to bota, jejíž otisk jsem pořídil pod Niallovou révou, muž, který ji měl na sobě, je ten, kdo se pokoušel podetnout růžový keř, a ten, kdo také zabil bratra Elurika. Dělal jsem odlitek, vím, že se nemýlím. Ale tady ten odlitek mám, vzal jsem ho s sebou. Uvidíte, že přesně odpovídá.“

„Věřím vám na slovo,“ řekl Hugh, ale jako ten, kdo musí osobně prověřit každý kousek důkazů, uchopil botu a voskový odlitek a vynesl je ke dveřím, aby je porovnal. „Opravdu není pochyb.“ Odpovídaly si jako pečeť a pečetítko. Byla sešlapaná našikmo od vnější strany podpatku k palci a měla prasklinu přes polovinu podrážky pod prsty „Zdá se,“ pravil Hugh, „že nám Severn ušetřil výlohy za proces a jemu horší osud než utopení.“

Miles postával kousek stranou a hleděl z jednoho obličeje na druhý se stejným zmateným údivem, s nímž pohlížel na Bertredovo tělo v pohřební kapli. „Nechápu,“ řekl nakonec pochybovačně. „Chcete říct, že Bertred vlezl do kovotepcovy zahrady, aby zničil Juditin růžový keř? A zabil…“ Stejně důrazně, ba prudce zavrtěl hlavou ve snaze vytřást z ní nevítané podezření, jako se býk snaží setřást psa, který se mu zakousl do měkkého čenichu. A stejně marně; podle uvolňování lícních svalů mu totiž postupně do mysli vstupovalo přesvědčení, až se nakonec uklidnil a v očích mu zasvitla jiskřička rostoucího zájmu. Měl opravdu výmluvnou tvář; Cadfael mohl sledovat všechny její proměny „Proč by něco takového dělal?“ řekl Miles pomalu, ale spíš tak, jako by mu vlastní rozum již začínal nabízet odpovědi.

„To zabití asi neměl v úmyslu,“ uvážlivě pravil Hugh. „Ale pokud jde o posekání keře – vy sám jste se nám zmínil o dobrém důvodu, proč by to někdo mohl udělat.“

„Jak by to ale prospělo Bertredovi? Jedině by to zabránilo sestřence, aby dostala svou splátku. Co mu bylo po tom? Jeho práv se to nedotýkalo.“ Zde se však Miles opět zarazil a zamyslel. „Já nevím – vypadá to trochu přitažené za vlasy. Vím, říkal jsem, že si namýšlel, že u ní má jistou naději. Někdy byl trochu opovážlivý, měl o sobě vysoké mínění. Snad i věřil, že by mohl získat její přízeň, takové případy už se staly. Nu… jestli měl takové smělé plány, nedá se popřít, že dům na Předklášteří je dobrou polovinou jejího majetku, a stojí za námahu získat jej zpátky“

„Jak si mohli říkat všichni její ctitelé,“ pravil Hugh, „nejen Bertred. Spával tady?“

„Ano.“

„Takže mohl ve dne i v noci po libosti vcházet i vycházet a nikoho jiného by nevyrušil.“

„To mohl. Zdá se, že včera večer se to stalo, protože nikdo z nás uvnitř neslyšel ani hlásek.“

„Dobrá. Máme důkaz, který ho spojuje se smrtí bratra Elurika,“ mračil se Hugh, „ale pokud jde o zmizení paní Perleové, pořád tápeme. S tím ho nespojuje vůbec nic a pořád nám zbývá najít druhého zločince. Bertred byl jeden z nejsnaživějších pomocníků při jejím hledání. Nemyslím, že by tak plýtval energií, kdyby měl ponětí, kde je, přestože by bylo žádoucí projevit jistou horlivost.“

„Pane,“ pomalu odpověděl Miles, „nikdy bych o Bertredovi nevěřil, že je schopný takových úkladů, ale když jste mi teď ukázal takovou hloubku jeho viny, nemohu nejít dál. Je to zvláštní, ale jeho matka nám od té doby, co jsme ho přivezli domů, ustavičně vykládá, co jí říkal včera večer. Zeptejte se jí sám, pane šerife, jistě vám to zopakuje, jako to opakuje nám. Raději bych to nezprostředkovával, abych neupadl do podezření, že jsem něco zkreslil. Jestli to něco znamená, ať to sdělí ona, ne já.“

Uplakaná, opuchlá vdova obklopená ochotnými utěšitelkami opravdu stále mezi záchvaty pláče chrlila slova a nijak jí nevadilo pokračovat v žalozpěvu pro šerifa, když její společnice na chvilku zapudil, aby měl osiřelou sám pro sebe.

„Vždycky byl pro mě dobrým synem a dobrým dělníkem pro svou paní, dobře pracoval a ona o něm dobře smýšlela.

Jenže měl velké plány, jako kdysi jeho otec, a kam ho teď přivedly? Jak by se mi líbilo, povídá mi včera večer, jak by se mi líbilo být v tomhle domě něco lepšího ne služka – být vzácná paní, patřící do pokoje místo do kuchyně? Jen počkej den dva a uvidíš, říkal, jak se o nás dva postarám. Nikdo neví, co vím já, říkal. Když něco víš, proč to neřekneš? povídám já. Ale kdepak on. Abych přišel o zásluhy? Ne, jen to nech na mně.“

„A říkal něco o tom, co hodlá v noci dělat?“ nenápadně vsunul Hugh otázku do první skuliny v jejích výlevech, zatímco se nadechovala.

„Říkal, že musí zase ven, až bude úplná tma, ale nechtěl mi prozradit kam ani proč a už vůbec ne, co má v úmyslu. Počkej prý do zítřka a dnes večer nikomu ani slovo. Jenomže co teď na tom záleží? Ať budu mluvit nebo mlčet, jemu to už neprospěje. Jen si dej pozor, povídám mu. Nejsi sám, kdo může mít v noci nebezpečné záměry.“

Rozhodně nevyčerpala příval slov, ale už se jen opakovala, protože vypověděla všechno, co věděla. Ponechali ji přisluhujícím ženám a slábnoucí hořkosti žalu, který pomalu ustupoval vyčerpání. Na odchodu je Miles ujistil, že vestierovský dům nenechá strádat nikoho ze svých starých služebníků. Alison se neměla čeho bát.

[ X ]

„Pojďte se mnou,“ pravil Hugh, když rázně vykročil do kopce směrem k Vysokému kříži a s jistou úlevou se obrátil zády k rozrušené domácnosti soukeníků. „Když máte poctivé povolení být venku, můžete aspoň jít se mnou na výpravu, od které jste mě před chvílí zdržel. Už jsem byl skoro u městské brány, když přišel váš posel a Will za mnou přiběhl, že je mě potřeba u Vestierových. Poslal jsem ho s několika muži napřed, takže už je na místě a činí se, ale rád bych na to dohlédl sám.“

„Kam jdeme?“ zeptal se Cadfael a ochotně s přítelem srovnal krok na strmé cestě.

„Promluvit si s Fullerovým hlídačem. Je to jediné místo za hradbami, kde je i v noci bdící svědek a má hlídacího psa, aby ho upozornil, když se někdo potuluje kolem. Jestli ten člověk náhodou spadl do řeky na téhle straně, dílny a skladiště jsou jen kousíček proti proudu od místa, kde jste ho našel. Fullerův člověk dohlíží na obojí. Třeba něco slyšel. A cestou mi povězte, jak si to všechno vykládáte – Bertredovy noční pochůzky, a jak se chtěl o sebe a o matku postarat.“

„Protože věděl něco, co nikdo jiný nevěděl – hmmm! Když jsme u toho, všiml jsem si, že se tam včera zdržel, když vaši lidé odcházeli z mola. Nechal vás všechny jít napřed a pak sám vklouzl mezi stromy Pak přišel pozdě k večeři, řekl matce, že z ní místo kuchařky udělá vzácnou paní, a v noci zas odešel, aby splnil svůj slib. A podle Milese nejen pomýšlel na svou paní, ale sebejistě se domníval, že není důvod, proč by ona neměla pomýšlet na něho.“

„A jak ji chtěl přesvědčit?“ ušklíbl se Hugh. „Únosem a násilím? Nebo hrdinským osvobozením?“

„Nebo obojím,“ opáčil Cadfael.

„Teď mě to opravdu zajímá! Ten, kdo schovává, dokáže najít! Kdyby paní náhodou byla někde, kam ji umístil on, ale neví, kdo ji tam umístil – vždyť Bertred si může na špinavou práci sehnat nějaké darebáky stejně jako každý bohatší člověk, je to jen otázka míry chamtivosti! – kdo by ji pak mohl lépe přijít zachránit? I kdyby vděčnost nešla tak daleko, že by si ho vzala, rozhodně by na tom neprodělal.“

„Je to jedno vysvětlení,“ připustil Cadfael. „A v jeho prospěch mluví to, že služebná Branwen v kuchyni vyžvanila, co jí paní řekla, jak jsme slyšeli. A Bertred v kuchyni jedl a pravděpodobně to vyslechl. V kuchyni se o tom vědělo, kdežto v panských pokojích se to dověděli až ráno, když už se ztratila. Jsou však i jiné možnosti: že ji unesl někdo jiný a Bertred zjistil, kde je. A vám ani vašim lidem nic neřekl, ale záchranu si nechal pro sebe. To mi připadá jako jednodušší a menší darebnost pro člověka, který určitě nebyl tak lstivý, aby vymýšlel složité plány.“

„Zapomínáte,“ drsně připomněl Hugh, „že se podle všeho už dopustil vraždy, promyšlené nebo nepromyšlené, ale přesto vraždy Třeba ho to přimělo vymýšlet plány daleko přesahující jeho obvyklý rámec, aby zakryl stopy a zajistil si aspoň něco z vytouženého zisku.“

„Na nic nezapomínám,“ stál na svém Cadfael. „Uvedl jsem jeden bod ve prospěch vaší verze. Tady je jeden proti: pokud ji někde schoval natolik bezpečně, že zmařil všechno vaše úsilí ji nalézt, proč by ji zase nedokázal bezpečně a jednoduše vysvobodit bez jediného klopýtnutí? Ale on je mrtvý! Daleko pravděpodobnější je, že přes všechno plánování přišel k úhoně, když zkřížil plány někomu jinému.“

„I to je pravda. Ovšem podle toho, co zatím víme, mohla být jeho smrt pouhá nehoda. Je to pravda, může to být tak i tak. Pokud je zároveň únosce i vrah, nemusíme hledat jiného padoucha, ale naneštěstí pořád nemáme ani dámu, a jediný muž, který nás k ní mohl dovést, je mrtev Jestliže vrah a únosce jsou dva různí lidé, musíme teprve najít věznitele i vězněnou. A protože nejpravděpodobnějším cílem únosu je vlákat ji do manželství, můžeme doufat a věřit, že je jednak živá a jednak že ji musí nakonec propustit. Přiznávám ovšem, že bych ho rád předešel a vysvobodil ji z jeho zajetí sám.“

Byli už za vrcholkem kopce u Vysokého kříže a rázovali po rampě k bráně hradu a dál z vršku kolem vysokých hradeb, až se hradba města po jejich levici a hradní zeď po pravici setkaly v nízké věži, jíž procházela silnice. Jakmile byli za touto branou, otevřela se před nimi rovná cesta, jen kousek lemovaná domky a zahrádkami. Na vnější straně hlubokého suchého hradního příkopu, ještě před domy, zahnul Hugh napravo a zamířil dolů k řece. Cadfael ho pomalejším tempem následoval.

Sušárna Godfreyho Fullera zela prázdnotou, schnoucí látku právě odepnuli a svinuli ke konečné úpravě. Většina jeho lidí už pro ten den skončila s prací a posledních pár se pozdrželo, když přijeli šerifovi muži, aby něco viděli a slyšeli, než odejdou domů do města. Na kraji sušárenské plochy mezi barvírnou a skladištěm stál hlouček mužů: Godfrey Fuller osobně, ne v parádě, ale v důkladných pracovních šatech, protože se rozhodně nestyděl umazat si ruce po boku svých dělníků a byl hrdý na to, že všechno, co od nich žádá, dovede stejně dobře, ne-li lépe sám; dále jeho hlídač, podsaditý padesátiletý hromotluk s hafanem na vodítku, Hughův nejstarší seržant Will Warden, mohutný chlap s huňatou bradkou, a pár kroků stranou pozorně přihlíželi dva muži z posádky Jakmile Warden spatřil Hugha rázovat z kopce po louce, odloučil se od hovořících a šel mu vstříc.

„Pane šerife, tady hlídač říká, že tu byl v noci poplach – pes se rozštěkal.“

Hlídač se bez ostychu rozhovořil sám, s vědomím dobře vykonané povinnosti. „Pane šerife, nějaký zlodějíček se sem připlížil drahně po půlnoci a vyšplhal k okénku na zadní straně Hyndeova skladiště. Já nevěděl, že se dostal tak daleko, ale tuhle můj hafan mě upozornil, a tak jsme vyběhli a slyšeli jsme ho utíkat k řece. Snažil jsem se mu odříznout cestu, ale proběhl kolem mě moc rychle, stačil jsem ho jen bacit, když mě míjel. Zasáhl jsem ho, ale určitě mu to nijak neublížilo, podle toho, jak rychle upaloval k břehu a do vody. Slyšel jsem, jak to šplouchlo, když skákal, odvolal jsem psa a šel jsem se podívat, jestli se dostal do skladiště. Nebylo tam ale nic vidět, aspoň v noci, a počítal jsem, že tou dobou už bude za řekou a kdovíkde, takže není třeba kvůli němu dělat nějaký další rozruch. Až doteďka jsem netušil, že se na druhou stranu dostal mrtvý To jsem nikdy nechtěl.“

„Vy jste to nezpůsobil,“ uklidnil ho Hugh. „Rána od vás mu moc neublížila. Utopil se, když se pokoušel přeplavat na druhou stranu.“

„Ale pane šerife, to není všechno! Když jsem si šel prohlédnout skladiště dnes ráno za světla, podívejte, co jsem našel v trávě pod okénkem. Zrovna jsem to předal vašemu seržantovi.“ Will Warden držel v rukou významně a mlčky dva předměty, dlouhé dláto a malé kladívko s rozeklanou špičkou. „Římsa pod okénkem se na jednom konci utrhla, hřeby povolily, a teď visí dolů. Určitě byl nahoře, pokoušel se vylomit okenici a dostat se k rounu. Před rokem, když tu byla svezená stříž, zloději vlezli dovnitř a ukradli několik balíků. Starý Hynde se mohl pominout vzteky. Pojďte se podívat, pane.“

Cadfael je pomalu a zamyšleně následoval okolo skladiště k zadnímu svahu, kde bylo vidět okenici stále bezpečně zajištěnou, přestože silný trám pod ní visel na dřevěných prknech stěny přímo dolů. Rozštípnuté otvory, kde se rozlomil, byly na omak měkké a prohnilé.

„Neunesla ho,“ řekl hlídač s pohledem upřeným vzhůru. „Pes slyšel, jak padal. Nářadí spadlo s ním a neměl čas ho sbírat. Kdyby se byl chvilinku zdržel, tak jsme ho měli. Ale tady je dobrý důkaz, že se chtěl vloupat dovnitř a krást. A nejlepší na tom je,“ zavrtěl hlídač hlavou nad pošetilostí chytráků, „že kdyby se byl dostal okénkem dovnitř, stejně by se nedostal k balíkům.“

„Ne?“ bystře po něm šlehl pohledem Hugh. „Jak to? Co by mu v tom bránilo?“

„Jsou tam vevnitř další zamčené dveře, pane šerife, mezi ním a tím, pro co přišel. Jistě, vy o nich nemůžete vědět, proč také? V té komůrce vzadu kdysi pracoval písař Williama Hyndea, používala se jako účtárna, dokud se tamtudy nedostali zloději. Tenkrát už tu vlnař nakupoval pro zahraniční kupce a starý Hynde považoval za lepší zvát ho k sobě domů a hostit ho. A když se všechny obchody vyřizovaly tam, stará účtárna byla zbytečná. Nechal dveře zamknout a zavřít na závoru, aby měli zloději další překážku. Kdyby se byl ten darebák dostal dovnitř, nic by mu to nepomohlo.“

Hugh zamyšleně hleděl a v pochybnostech si hryzal ret. „Ten darebák, příteli, byl sám od vlnařského fochu a moc dobře to tu znal. Vozil odtud stříž k Vestierovým, byl tady nejednou. Jak by nevěděl, že je účtárna zamčená? A můj zástupce tu předevčírem byl a viděl patro celé zaplněné balíky až k žebříku. Jestli tam jsou dveře, tak byly schované za vlnou.“

„To ano, pane. Proč ne? Pochybuji, že jimi někdo prošel od té doby, co je zavřeli. Vevnitř nic není.“

Teď nic, pomyslel si Cadfael. Bylo tam však něco – někdo – ještě včera? Vypadá to, že Bertred si to myslel, ovšem mohl se mýlit. Musel o té opuštěné komůrce vědět, nebylo by divu, že by to tam chtěl prozkoumat jen tak, bez zvláštního důvodu. Pokud ano, přišlo mu to draho. Všechny ty krásné sny, jak si pomůže hrdinským osvobozením dámy, jak využije její vděčnost až do krajnosti a krůček po krůčku se bude vlichocovat dál, se zhroutily a odnesl je Severn. Opravdu věděl něco, co nevěděl nikdo jiný z pátračů, nebo mluvil o utajené komůrce jen jako o možnosti?

„Wille,“ ozval se Hugh, „pošlete někoho k Hyndeovi a požádejte buď jeho, nebo jeho syna, aby sem přišel a přinesl klíče. Všechny! Je na čase, abych se dovnitř podíval sám. Měl jsem to udělat dřív.“

Po necelé čtvrthodině čekání však se seržantem nepřišel ani William Hynde, ani jeho syn Vivian, ale sloužící v doma tkaném plátně a kůži, urostlý svalnatý třicátník s troufalým výrazem a s přistřiženou bradkou, jež vroubila široká ústa a směle trčící bradu se šviháckou elegancí normanského šlechtice, přestože stavbu těla měl saskou a vlasy nazrzlé. Nedbale se uklonil Hughovi a narovnal se, aby s ním zkřížil pohled ledově světlých očí jen s nádechem jiskřivé severské modři.

„Pane šerife, má paní vám posílá tohle a já jsem vám k službám.“ Držel v ruce klíče na velkém kruhu a byl jich pořádný svazek. Mluvil hlučně a neomaleně, přestože se choval celkem zdvořile. „Můj pán je od včerejška u Fortonu, kde má ovčince, a mladý pán dnes odjel za ním, aby mu pomohl, ale zítra bude zpátky, kdybyste ho potřeboval. Poroučejte, prosím, jsem tu, abych vám sloužil.“

„Už jsem vás ve městě viděl,“ prohlížel si ho Hugh s neosobním zájmem. „Tak vy jste v Hyndeových službách? Jak se jmenujete?“

„Gunnar, pane.“

„A on vám svěřuje klíče. Dobrá, Gunnare, otevřete nám tyhle dveře. Chci vidět, co je vevnitř.“ Když se muž ochotně otočil, aby uposlechl, dodal: „Kdy čekáte bárku, že si mistr Hynde může dovolit osobně odjet za stády?“

„Do konce měsíce, pane šerife, ale kupec napřed vzkáže z Worcesteru. Vezou stříž po vodě do Bristolu a pak po souši do Southamptonu, kde se nalodí. Ušetří se tak dlouhá plavba okolo. Prý je tam na jihozápadě moře nevlídné.“ Při řeči pilně snímal dva velké visací zámky ze závory vrat skladiště, otevřel obě křídla a vpustil světlo na čistě zametenou, trochu vyvýšenou dřevěnou podlahu, na níž bývala uložena stříž horší jakosti. Toto patro bylo nyní prázdné. Z levého kouta za dveřmi vedl širokými otevřenými padacími dveřmi nahoru dřevěný žebřík.

„Dobře se vyznáte v obchodech mistra Hyndea, Gunnare,“ prohodil mírně Hugh, překračuje práh.

„Důvěřuje mi. Jednou jsem s bárkou cestoval do Bristolu, když měli jednoho plavce poraněného a scházel jim. Přejete si jít nahoru, pane? Mám lézt první?“

Velmi sebejistý a výmluvný chlapík, tenhle Gunnar, říkal si Cadfael, dokonalý příklad inteligentního, důvěryhodného služebníka obchodního podniku, schopného se přizpůsobit cestování a učícího se z každé zkušenosti. Postavou, držením těla i barvou vlasů prozrazoval severský původ. Dánové se v tomto kraji nedostali dál na jih než k Brigge, ale na ústupu za sebou nechali nejedno parchantě. Cadfael beze spěchu stoupal za nimi po žebříku a vykročil na podlahu patra. Bylo tu šero, světlo přicházelo jen dveřmi dole, ale stačilo ukázat narovnané balíky po celé délce skladiště.

„Hodilo by se trochu víc světla,“ řekl Hugh.

„Počkejte, pane, hned otevřu.“ A Gunnar bez otálení uchopil jeden z balíků uprostřed řady, odvlekl jej stranou a po něm ještě několik, až se ukázaly silné fošny úzkých dveří. Zacinkal kruhem s klíči, vybral si jeden a zasunul do zámku. Přes dveře byly zaháknuty ještě dvě železné závory a rezavě zaskřípaly, když je odtahoval. Klíč při otáčení zaúpěl. „Už se to tu nějakou dobu nepoužívá,“ bodře pravil Gunnar. „Nebude na škodu, když tam projednou vpustíme trochu vzduchu.“

Dveře se otvíraly dovnitř. Rozrazil je, namířil přímo k okénku s okenicemi a s hlučným boucháním petlic a závor okenice uvolnil a rozrazil, aby pustil dovnitř světlo. „Pozor na prach, pane,“ varoval ochotně a ustoupil stranou, aby mohli prozkoumat celou těsnou komůrku. Dovnitř zavál sílící vítr a rozevlál třásně pavučin na neopracovaném dřevě okénka.

Malá holá prostora, stará lavice u stěny, hromada vysloužilých kousků pergamenu, látky, vlny, dřeva a nerozeznatelného smetí nahrnutá v jednom koutě, velký džbán s rozbitou hubicí, stařičký kulhavý stolek a na všem špína a prach opuštěnosti, místo, které se již dva roky nepoužívalo a rok bylo zamčené a zapomenuté.

„Jednou se tudy dostal zloděj,“ vesele vykládal Gunnar. „Podruhé by jim to dalo hodně práce. Ale než odejdu, musím to zase všechno zajistit, pán by mi urazil hlavu, kdybych zapomněl zavřít některou závoru nebo otočit některým klíčem.“

„Jeden zloděj se sem pokoušel dostat naposledy v noci na dnešek,“ prohodil Hugh. „Neříkali vám to?“

Gunnar k němu otočil tvář s ústy otevřenými čirým úžasem. „Zloděj? V noci? O tom jsem neslyšel ani slovo a paní také ne. Kdo to říká?“

„Zeptejte se hlídače dole, ten vám to poví. Jistý Bertred, tkadlec pracující pro paní Perleovou. Podívejte se na římsu zvenku za oknem a uvidíte, jak povolila pod jeho váhou. Pes ho pak zahnal do řeky,“ klidně pokračoval Hugh a zamyšleně si prohlížel zanedbanou komoru, přestože si dobře uvědomoval výraz Gunnarovy tváře. „Utopil se.“

Ticho, jež následovalo, bylo krátké, ale hluboké. Gunnar stál oněmělý, zíral do prázdna a veškerá jeho lehkovážná sebejistota strnula v ocelovou vážnost.

„Vy jste nic neslyšel?“ podivil se Hugh, oči upřené na zaprášenou podlahu, na které nechaly jediné postřehnutelné stopy Gunnarovy rázné kroky ode dveří k oknu.

„Ne, pane – vůbec nic.“ Hlučný, sebejistý hlas byl náhle sevřený, soustředěný a tichý „Já ho znal. Proč by chtěl on krást rouna? Má se docela dobře tam, kde je – kde byl… Mrtvý, říkáte?“

„Utopený, Gunnare. Ano.“

„Dobrotivý Kriste, přijmi jeho duši!“ pronesl Gunnar pomalu a tiše, spíš k sobě než k nim. „Já ho znal. Hrál jsem s ním kostky Ví Bůh, že ani já, ani kdo jiný, o kom vím, neměl proti Bertredovi vůbec nic a nikdy mu nepřál nic zlého.“

Nastalo opět ticho. Bylo to, jako by je Gunnar opustil a odebral se někam jinam. Ledově modré oči byly neprůzračné, jako by přes ně stáhl okenici nebo obrátil pohled dovnitř místo ven. Za chviličku se pohnul a vyrovnaně se zeptal: „Už jste tu hotov, pane? Můžu zase zavřít?“

„Můžete,“ krátce opáčil Hugh. „Skončil jsem.“

Cestou zpátky do města hradní branou oba mlčeli a přemýšleli, až se náhle ozval Hugh: „Jestli v té zaprášené díře někdy byla, někdo odvedl výbornou práci, když zakrýval stopy.“

„Bertred si myslel, že tam je,“ odvětil Cadfael. „Ovšem mohl se mýlit. Určitě tam šel, aby se ji pokusil osvobodit, mohl to ovšem být jen dohad, a chybný dohad. Věděl o té komoře, stejně jako to, že o ní málokdo ví, takže by se při náležité opatrnosti dala pro takový účel použít. A věděl, že mladý Hynde je docela pravděpodobný únosce – je mladý, marnivý a naléhavě potřebuje peníze, aby si udržel svůj snadný život. Bylo to ale víc než jen dohad? Opravdu objevil něco, co mu dalo jistotu?“

„Už jen ten prach!“ podotkl Hugh. „Ani stopa po něčích krocích kromě Gunnarových. Aspoň jsem nic neviděl. A ten mladý, Vivian – opravdu ráno odjel z města, už jsem to věděl, hlásil mi to Will. Takže tu teď není nikdo kromě matky Lhala by? Synáček by jí sotva říkal, že tu má schovanou nějakou ženu. Jestli ji po nočním poplachu někam odvedl, k matce těžko. Přesto k nim ještě zajdu na návštěvu. Myslím, že Bertred musel zkoušet štěstí, jenomže právě to mu, chudákovi, nepřálo – ani s růžemi, ani se zachraňováním. V žádném ze svých plánů neměl štěstí.“

Opět se nadlouho odmlčeli, jak stoupali do povlovného svahu za branou a blížili se k rampě vedoucí do hradu. „A on nic nevěděl!“ prohodil najednou Hugh. „On opravdu nic nevěděl!“

„Kdo? A co?“

„Ten Gunnar. Až do té chvíle jsem o něm měl svoje pochybnosti. Tak sebejistý, klidný, lehký jako vánek, dokud nepadlo slovo o něčí smrti. Jsem si jistý, že to pro něho byla novinka. V tu chvíli nic nepředstíral. Co říkáte, Cadfaele?“

„Říkám, že je to člověk, který dokáže lhát, až se práší, kdykoli je třeba. Ale v tu chvíli nelhal. Změnil se mu i hlas, nejen obličej. Ne, nevěděl to. Byl otřesen do hloubi duše. Ať se podílel na jakékoli nepleše, smrt v plánu neměl. Tím méně Bertredovu!“ Došli k rampě a zastavili se. „Musím zpátky,“ vzhlédl Cadfael k obloze právě se halící měkkým soumrakem. „Co ještě můžeme udělat dnes večer? A co budete dělat zítra?“

„Zítra,“ pravil Hugh rozmyslně, „si nechám přivést Viviana Hyndea, jakmile strčí nos do brány, a uvidím, co z něho dostanu ohledně otcovy staré účtárny Podle toho, co jsem o něm slyšel, bude snadnější zastrašit jeho než jeho sluhu. A i kdyby byl nevinný jako lilie, trochu strachu mu podle všeho nijak neuškodí.“

„Dáte veřejně oznámit,“ zeptal se Cadfael, „že je alespoň vrah bratra Elurika znám? A že je mrtev?“

„Ne, zatím ne. Možná vůbec ne, ale přinejmenším ať má ta nebožačka trochu klidu, než syna pochovají. Proč ohlašovat vinu, když k přelíčení nemůže dojít?“ Hugh se zamračil při vzpomínce a zalitoval, že Miles byl při tom dokazování v tkalcovně. „Nakolik znám bystré uši a dlouhé jazyky shrewsburských, do rána se to může po městě rozšířit, i když neřeknu ani slovo. A třeba ne, třeba bude Coliar kvůli nešťastné matce držet jazyk za zuby. Ale aspoň nedostanou žádné úřední prohlášení, do kterého by se zakousli, dokud nenajdeme Juditu Perleovou. A my ji najdeme, musíme. Ať drbou a dohadují se. Někdo se třeba poleká a udělá chybu, na kterou čekám.“

„Pan opat se musí dozvědět všechno, co vím,“ upozornil Cadfael.

„To jistě, ale to je jiná věc. On má na to právo a vy máte povinnost mu to říct. Tak radši pospěšte zpátky k němu,“ vzdychl Hugh, „a já abych se šel podívat, jestli se někomu z mých lidí, kteří pročesávají okolí, nevedlo líp než mně.“

V tomto nenapadnutelně svědomitém, ale nepříliš nadějném tónu se rozloučili.

Cadfael přišel k bráně, když bylo na nešpory už pozdě. Bratři byli v chóru a obřad téměř u konce. Na jedno krátké odpoledne se toho zběhlo dost.

„Někdo tu na tebe čeká,“ vyhlédl ze své kukaně fortnýř, když Cadfael prošel brankou. „Mistr Niall – kovotepec. Pojď sem za ním, užívali jsme večera spolu, ale on se chce co nejdřív vydat na cestu.“

Niall slyšel dost, aby věděl, kdo jde, a vynořil se z vrátnice s hrubým plátěným vakem pod paží. Stačil mu jeden pohled na Cadfaela a věděl, že není nic nového. Přesto se zeptal. „Žádná zpráva o ní?“

„Nic nového. Je mi to líto, ale ne. Zrovna se vracím od šerifa, ale neuklidněný“

„Čekal jsem,“ řekl Niall, „jestli nepřinesete aspoň nějakou novinku. I nejmenší stopa by byla vítaná. A já nemohu dělat vůbec nic! Dobrá, tak abych šel.“

„Kam máte dnes večer namířeno?“

„K sestře a švagrovi do Pulley, za dceruškou. Mám sadu ozdob na postroj jednoho Mortimerova koně, i když to ještě mohlo pár dní počkat. Jenže malá mě bude vyhlížet. Tenhle večer za ní obyčejně chodím, jinak bych se odtud nehnul. Ale přes noc se nezdržím. Za tmy půjdu zpátky Aspoň abych byl u růží, když pro ni nemohu udělat nic lepšího.“

„Udělal jste už víc než my všichni,“ s lítostí pravil Cadfael, „protože jste udržel keř při životě. A ona se ještě vrátí a převezme od vás pozítří nejhezčí z jeho květů.“

„Mám to chápat jako slib?“ pousmál se zdráhavě Niall. „Ne, jako modlitbu. To je to nejlepší, co mohu udělat. Do Pulley to máte tři míle cesty a tři míle zpátky,“ prohodil Cadfael, „tak to budete mít čas na celou litanii. A nezapomeňte, kdo má pozítří svátek! Svatá Winifred bude naslouchat. Kdo by mohl být lepší? Sama odbyla nevítaného nápadníka a zachovala si ctnost, tak neopustí sestru v tísni.“

„Dobrá… tak abych šel. Bůh s vámi, bratře.“ Niall si hodil přes rameno vak s bronzovými ozdůbkami a sponami postroje pro Mortimerova koně a odkráčel po Předklášteří k cestě na jihozápad od mostu. Jeho hranatá, vzpřímená postava svižně rázovala perlovým večerním vzduchem chladnoucím do soumraku. Cadfael se za ním díval, dokud nezabočil za mlýnským rybníkem a nezmizel mu z očí.

Nebyl to člověk velkých gest ani mnoha slov, ale Cadfael si hořce a bolestně uvědomoval hlodavou bezmoc, sžírající srdce zevnitř, když člověk nemůže vůbec nic udělat v tom jediném na světě, na čem záleží.

[ XI ]

Niall se vydal na cestu zpátky z Pulley do Shrewsbury chvíli před půlnocí. Cecílie chtěla, aby zůstal, celkem pravdivě zdůrazňovala, že půjde-li zpátky, nic se tím nezmění, a bez okolků řekla to, o čem Cadfael pomlčel: dokud je žena bezpečně mimo dosah, není pravděpodobné, že by došlo k dalšímu útoku na růžový keř, protože by byl zbytečný Nikdo nemůže předat růži do ruky ženě, která tu není. Pokud měl někdo v plánu zrušit smlouvu a vydobýt zpátky dům na Předklášteří, na čemž se zřejmě nyní všichni shodovali, už toho dosáhl a nemusí dál riskovat.

Niall o celé věci sestře řekl jen málo a o svých hlubokých citech už vůbec nic, přesto jako by je instinktivně znala. Čeho bylo plné Shrewsbury, to sem dolehlo jen tlumeně a z dálky jako nějaká lidová báje, pramálo se vztahující ke skutečnému životu. Zdejší skutečností byl statek, pole, hrstka nádeníků, tažní voli, lesík ohrazený příkopem, odkud děti zaháněly kozy na pastvě, a kolem všeobjímající les. Obě holčičky, které s vykulenýma očima naslouchaly hovoru dospělých, musely vidět v Juditě Perleové zakletou dámu očarovanou zlými kouzly z dětských pohádek. Cecíliini dva ježatí, dohněda opálení kluci, kteří se vyznali ve všech lesáckých dovednostech, zahlédli za celý život snad dvakrát třikrát daleké věže shrewsburského hradu. Tři míle nejsou velká dálka, není-li je však třeba překonávat, stačí. John Stury chodil do města snad dvakrát za rok na nákupy a jinak se na statečku uživili sami. Niall někdy míval pocit, že musí dceru brzy odstěhovat a vzít si ji do města, aby ji neztratil navždy. Žila by sice ve šťastné domácnosti, vedla poklidný, prostý život, byla by v dobré společnosti, ale on sám by ji nenávratně ztratil a osiřel.

V tuto hodinu už dávno spala ve svém hnízdečku v podkroví se třemi jinými. Uložil ji tam sám, už podřimující. Byla plavá, s jasně zlatými odlesky v obláčku vlasů, jaké mívala její matka, a její mléčně smetanová pleť dostávala za slunečného počasí stejně zlatý nádech. Cecíliina holátka byla narezle tmavá po otci, s pohyblivými štíhlými těly a černýma očima, kdežto ona byla baculatá, hladká a měkká. S bratranci a sestřenicí byla vlastně od narození, bylo by těžké ji odvádět pryč.

„Čeká tě temná cesta domů,“ vyhlédl ze dveří John Stury. Za letní noci voněl les kořenně, pronikavě a v bezvětrné tmě trochu dusně. „Měsíc vyjde až za několik hodin.“

„To mi nevadí. Už bych měl cestu za tu dobu znát.“

„Dojdu s tebou k pěšině,“ nabídla Cecílie, „kousek tě vyprovodím. Je krásně a ještě teplo a nechce se mi spát.“

Až k vratům v kůlové ohradě a přes travnatou mýtinu na pokraj stromů vedle něj kráčela mlčky Tam se zastavili.

„Přijde chvíle,“ řekla, jako by byla naslouchala všemu, co si večer myslel, „a malou si od nás vezmeš. Je to jedině správné, i když nás to bude mrzet. Ještě že nejsme daleko a že si ji budeme moci sem tam půjčit. Nebylo by dobré, abys to příliš odkládal, Nialle. Dostala jsem ji jako dárek a měla jsem z něho radost, ale je konec konců tvoje, tvoje a Avotina, a měla by vyrůstat s tím vědomím a spokojit se s tím.“

„Ještě je malá,“ bránil se Niall, „mám strach jí udělat zmatek v hlavě tak brzo.“

„Je malá, ale chytrá. Už se začíná ptát, proč ji vždycky opouštíš, a je zvědavá, co děláš, když jsi sám, kdo ti vaří a pere. Počítám, že bys ji mohl vzít aspoň na návštěvu, ukázat jí, jak žiješ a co vyrábíš. Je celá hladová po vědění, uvidíš, že to bude jen hltat. A přestože si s mými dětmi ráda hraje, vždycky se nerada s nimi o tebe dělí. Je to pravá ženská,“ řekla Cecílie s přesvědčením. „Ale přesto bys asi nejlíp udělal, kdybys jí dal novou matku. Její vlastní, o kterou by nesoupeřila s jinými dětmi. Je totiž dost bystrá na to, bratříčku, aby věděla, že já její matka nejsem, i kdybych ji měla ráda sebevíc.“

Niall se s ní rozloučil, na její slova nic neřekl a rychlými dlouhými kroky zašel mezi stromy Znala ho dost dobře, aby víc neočekávala, a jakmile zmizel, obrátila se zpátky k domovu. Věděla, že jí naslouchal a že je nahlodán. Je čas, aby se nad tím zamyslel. Život dcery uznávaného městského řemeslníka, která má zdědit majetek a naučit se společenským dovednostem, je nutně jiný než život dcery venkovského šafáře; snoubence musí hledat v jiné skupině lidí, její výchova musí být zaměřena na poněkud jiný druh domácnosti s jinými povinnostmi. Byla na svůj věk velmi bystrá, mohla by si začít myslet, že otec, který ji tak dlouho nechává bydlet jinde, o ni vlastně nestojí a navštěvuje ji jen z povinnosti. Zároveň však byla ještě velmi malá, velmi malá na to, aby žila bez pečovatelky. Kdyby ták byla doopravdy nějaká naděje u té vdovy, o které neměl co říct! Anebo u kterékoli jiné slušné ženy s vřelým srdcem, chladnou hlavou a trpělivostí za dva!

Niall šel dál po úzké pěšince mezi stromy tmavozelenou listnatou nocí plnou opojných vůní a stále slyšel v duchu sestřin hlas. Lesy tu byly husté a vzrostlé, půda tak zastíněná, že se bylinnému porostu nedařilo, a propletené větve nahoře zakrývaly oblohu. Někdy se cestička nakrátko vynořila na otevřenější výšinku, kde stromy prořídly a objevovaly se paloučky zarostlé vřesem, neboť celý tento kus země byl severním okrajem Dlouhého hvozdu, do něhož se lidé vtírali se svými malými usedlostmi a živili se legálním i nelegálním kácením dřeva a pastvou prasat na žaludech a bukvicích. I zde však byla osad jen hrstka. Nepotká víc než pár maličkých, vratkých držav, dokud skoro na půl cestě domů nedojde k vesničce Brace Meole.

Při tom pomyšlení se zastavil a zamyslel. Mohlo by totiž být rychlejší, kdyby uhnul k východu pěšinkou, o níž věděl a po níž by se dostal na silnici, dá-li se tak říkat pouhé lesní cestě, kus před vesnicí, místo aby se držel lesní pěšiny. Dobře znal všechny obměny své cesty Pěšina, o níž uvažoval, šikmo křížila tu, po níž kráčel, a mířila na jihozápad. Tam, kde se obě setkávaly, byla paseka, jediná v kusu hustšího lesa. Chviličku tam postál, ještě nerozhodnut, vychutnával slavnostní noční ticho, a tu je prolomily tlumené, neumlkající zvuky. V takovém bezvětrném tichu zněl každý sebeslabší zvuk znepokojivě. Niall se podvědomě stáhl z otevřeného prostoru hluboko do stínu stromů, stál s hlavou vztyčenou a napjatým sluchem se snažil rozluštit, co se děje.

Za tmy jsou vždycky kolem nějací noční tvorové věnující se svým záležitostem, ale jejich šustění se ozývá od země, je kradmé, a jakmile v noci zvětří člověka, strnou, protože každý člověk je nepřítel. Tyto zvuky pokračovaly vytrvale, ač tiše, a pomalu se blížily Byl to dutý, pevný, ale tlumený dopad kopyt do husté trávy, blížil se svižným krokem směrem od silnice a provázelo jej lehké šustění a pleskání ohebných ratolestí o prodírající se hmotu. Letní růst vrcholil, stromy vytáhly nové, jemné výhonky, takže měkkými konečky větví zasahovaly nad pěšinu.

Co tu v takovou hodinu pohledává jezdec na koni, a k tomu podle zvuku s těžkým nákladem? Niall zůstal, kde byl, pěkně schovaný mezi stromy, avšak s výhledem na paseku, kde bylo naopak dost světla na to, aby rozlišil tvary a odstíny šedé a černé. Měsíc nebyl a mezi hvězdami a zemí se táhl lehký závoj oblaků. Byla to temná noc pro temné podniky Třebaže se muži bez pána málokdy odvážili blíž než na deset mil od Shrewsbury, a nejhorší, co mohl člověk očekávat, byl nějaký pytlák, přece jen se vždycky mohlo vyskytnout něco horšího. A odkdy jezdí pytláci na koni?

Mezi tmavými stěnami lesa se na stezce z pravé strany objevila neurčitá světlá skvrna. Čerstvé listí ševelilo podél koňského boku a jezdcovy paže. Kůň byl bílý, světlý grošák nebo nanejvýš plavák, protože jeho kůže vnesla na paseku svůj vlastní lehký třpyt. Podoba muže na jeho hřbetě se zprvu zdála přihrblá a obludně tlustá, ale pak nějaká nerovnost půdy způsobila zhoupnutí a ukázalo se, že kůň nenese jednoho, ale dva lidi. Vpředu muže a za ním ženu. Jak kůň a jezdci projížděli kolem, minuli křižovatku a pokračovali opatrně na jihozápad, z jednoho mohutného stínu se zřetelně staly dva, avšak stále nerozpoznatelné. Bylo vidět vlání dlouhé sukně, v pohybující se tmě byly i tajemné světlé body, ruka držící jezdce za opasek, oválná tvář zdvižená k obloze, osvobozená od kápě, jež spadla ženě na ramena.

Nebylo vidět nic zřetelnějšího, a přece ji poznal. Snad to bylo držení hlavy s velikým snopem vlasů, pohybující se proti téměř stejně tmavé obloze, nebo snad vzpřímená, vyvážená postava, anebo nějaká napjatá struna v něm samém, která se nemohla nezachvět v její blízkosti. Tato jediná ze všech žen nemohla projet kolem potmě netušíc, že on je nablízku, aniž by to věděl.

Co dělá Judita Perleová v noci, tři dny po zmizení ze svého náležitého místa, tady, v sedle za jezdcem mířícím na jihozápad, bez nucení, dobrovolně?

Stál nehybně a mlčky tak dlouho, že se ho noční tvorečkové zřejmě přestali bát nebo zapomněli, že tu je. Kdesi na druhé straně paseky, kde pokračovala pěšina, po níž přišel, cosi spěšně přeběhlo z houští do houští a prchlo do bezpečí a ticha. Niall se probral ze své prochladlé strnulosti a točil se za tlumeným zvukem kopyt na travnaté jezdecké stezce, dokud nedoznělo do téhož hlubokého ticha.

Nemohl věřit tomu, co viděl, ani to pochopit. Nebylo to, nemohlo to být tak, jak se to jevilo. Kam jela, kdo byl jejím společníkem, co zamýšlela, to bylo její tajemství, a Niall v ni měl tak silnou, nepochybující víru, že jí žádné podivné noční dobrodružství nemohlo otřást. Jediná jistota byla, že ji z Boží milosti našel a nyní ji nesmí opět ztratit. To stačilo. Jestliže ho nepotřebuje, jestliže ji nic neohrožuje ani netísní, budiž, nikdy ji nebude obtěžovat. Bude, musí ji však následovat, být nablízku, aby se ujistil, že se jí nic nestane, dokud ta temná mezihra neskončí a ona nebude očištěna a vrácena na světlo. Cítil v sobě nesnesitelně silné přesvědčení, že ztratí-li ji nyní, bude ztracena navždy

Vynořil se z úkrytu a přešel na stezku, po níž odjeli. Nehrozilo, že mu ujedou; v houstnoucím lese před nimi se kůň musí držet stezky, zejména v noci, a ve tmě nemůže rychleji než krokem. Pěší by je mohl předběhnout, kdyby znal tenhle les jako Niall. Jemu však stačilo dostihnout zvuky, které ho vedly, a pokud možno se přiblížit natolik, aby mohl být okamžitě u ní, kdyby se dělo něco nekalého. Tady to již znal trochu méně než různé příchody k Pulley, jakmile mu vesnička zůstala po levici, ale krajina byla podobná, a tak se mohl proplétat mezi stromy vedle stezky rychleji, než se pohyboval jezdec. Brzy už zase slyšel pravidelné tepání kopyt a lehké řinčení udidla, když kůň pohodil hlavou při nějakém nočním hluku v podrostu na druhé straně stezky. Dvakrát zaslechl toto krátké prudké zazvonění jako volání do služby, ubezpečující ho, že je blízko, a kdyby bylo třeba, může rychle přiskočit.

Postupovali stále na jihozápad, hlouběji do zákoutí Dlouhého hvozdu, a bylo tu málo míst, kde se stromy trochu rozestupovaly a objevoval se vřes a skalní výchozy Už jistě ujeli dobrou míli a stále pokračovali svým opatrným tempem. Zahalená obloha trochu ztemněla hustším mrakem. Když Niall vzhlédl, stěží rozeznal proti obloze obrysy větví nad sebou. Šel s roztaženýma rukama, aby se dotýkal stromů a propletl se mezi nimi, stále však zůstával v doslechu vytrvalé chůze koně. Jednou zjistil, že se dostal až na jeho úroveň, a spíš citem než zrakem si uvědomil pohyb na stezce vpravo od sebe. Pozdržel se, aby neurčitá světlá skvrna opět byla trochu napřed, a pak pokračoval v trpělivém sledování trochu opatrněji.

Už ztratil všechen pojem o tom, jak dlouho takto putují nočním lesem, ale připadalo mu to jako téměř hodina, a pokud jezdci přijeli z města, museli vyrazit ještě o hodinu dříve. Kam měli namířeno, netušil. Nevěděl o ničem v této části lesa, leda snad nějaké osamělé chatrči na čerstvě vyklučeném pozemku. Musejí už být blízko pramene potoka Meole a jedou proti proudu. Z vyšší úrovně vpravo křížily cestu dva nebo tři nepatrné přítoky, jež nebyly žádnou překážkou, protože se v létě daly překročit suchou nohou. Hádci vody přidávali ještě jeden slaboučký zvuk, jak ospale syčeli mezi kameny. Od chvíle, kdy se stal pronásledovatelem, překonali již asi tři míle, odhadoval Niall.

Kousek napravo v lese zašustilo a pak bylo ticho. Rytmus koňského kroku se narušil, kopyta přešlápla na tvrdším podkladu, kde se k povrchu prodral kámen, pak se pomaleji vrátila na trávu a zůstala stát. Niall se plížil blíž, hmataje ze stromu na strom, a opatrně a tiše rozhrnoval větve. Tma trochu řídla, zdálo se, že pěšina, k níž se blížil, se změnila v širší travnatou jezdeckou cestu, kam mohlo nebe, třeba oblačné, alespoň nahlédnout. Pak spatřil krajkou listí nezřetelnou světlou skvrnu stojícího koňského těla. Poprvé se ozval hlas, mužský, syčivě šeptající, takže ho bylo v tichu jasně slyšet.

„Měl bych vás dovést k bráně.“

Jezdec už seskočil. V lesním průchodu, kde byla jen relativní tma, bylo na zemi vidět pohyb, tmavší skvrna se sunula před světlejším tělem koně jako mrak přes měsíc.

„Ne,“ odpověděl chladně a jasně Juditin hlas. „Na tom jsme se nedohodli. Já si to nepřeji.“

Podle přešlápnutí koně a šelestivého pohybu poznal Niall, kdy ji muž snesl na zem, přestože jeho hlas bez přesvědčení namítl: „Nemohu vás nechat jít samotnou.“

„Není to daleko. Nebojím se.“

Přijal to odmítnutí, neboť kůň opět přešlápl a zařinčel třmen. Jezdec zase nasedal. Řekl ještě něco, ale zaniklo to v hluku otáčení koně ne na cestu, po níž přijel, ale dál vlevo do kopce jinou stezkou, aby po nerovném návrší projel nejkratší cestou k silnici. Nyní mu šlo víc o rychlost než utajení. Avšak po několika chvatných krocích se zastavil, otočil a znovu nabízel to, co odmítla, věda, že to odmítne zas.

„Nerad vás takhle nechávám…“

„Já už trefím,“ odpověděla prostě. „Jeďte, ať jste doma, než se rozední.“

Nato se otočil, zatřásl uzdou a vyrazil stoupající stezkou, která zřejmě nabízela možnost rychlejší jízdy a rovnější, hladší povrch, protože se vzdalující zvuk kopyt brzy změnil v opatrný klus, cílevědomě spěchající pryč od cíle této tajemné výpravy Judita ještě stála tam, kde ji nechal, zcela neviditelná na pokraji stromů, Niall však věděl, že pozná, až se hne. Ještě více se přiblížil, připraven následovat ji všude, kam půjde. Znala cestu, nebylo to daleko a nebála se. Přesto půjde za jejími zády, dokud se nedostane do vyvoleného přístavu, ať je kdekoli.

Jezdec byl pryč, poslední tlumený zvuk dozněl, než se pohnula. Pak slyšel, že se obrací napravo, z poměrného polosvětla otevřené cesty zpátky do bujné listnaté tmy hustého lesa, protože jí pod nohou praskla větvička. Přešel cestu a šel za ní. Z kopce běžela úzká, ale vyšlapaná cestička k nějakému většímu přítoku Meole, protože zdola zaslechl vzdálené lehké šumění vody.

Neušel po cestičce ani dvacet kroků a ona byla asi dvacet kroků před ním, když se napravo divoce zazmítaly keře hustého podrostu a Judita vydala jeden prudký, krátký výkřik překvapení a děsu. Niall se střemhlav vrhl směrem k výkřiku a cítil, spíš než slyšel nebo viděl, jak.se noc před ním chvěje v křeči téměř němého zápasu. Roztaženými pažemi objal naslepo a nemotorně dvě těla a snažil se je od sebe odtrhnout. Přes tvář mu padly Juditiny dlouhé vlasy z povoleného uzlu. Uchopil ji za pás a postavil ji za sebe do bezpečí. Ucítil švih dlouhé paže směrem vzhůru, jak se přes něho na ni napřahuje, a jakýmsi zvláštním kouzlem se na jediný okamžik modře zablesklo světlo na čepeli nože.

Niall chytil padající paži, strhl ji stranou, instinktem zápasníka zahákl koleno okolo kolena útočníka a strhl jeho i sebe na zem. Převalovali se, přetlačovali, větvičky pod nimi v slepé tmě praskaly, tloukli se rameny o kmeny stromů, cloumali sebou, zmítali se, jeden aby si uvolnil ruku s nožem, druhý aby čepel udržel od sebe nebo se jí zmocnil. Jejich dech se mísil, jak se vzpínali a dýchali si navzájem do tváře, a přece jeden druhého neviděli. Útočník byl silný, svalnatý a odhodlaný a nevyhýbal se špinavým úskokům, bez zábran používal hlavy, zubů i kolen, ale nemohl se osvobodit ani se dostat zpátky na nohy Niall ho držel za pravé zápěstí, druhou paži mu ovinul kolem těla a přitiskl mu nadloktí, takže protivník ho mohl jen zuřivě škrábat do krku a obličeje. S námahou nadzvedl tělo a převalil oba tak, aby prudce narazili na strom. Doufal, že Nialla částečně omráčí, aby povolil stisk a dal mu možnost osvobodit nůž, přehnal to však a na tvrdé dřevo narazila jeho vlastní paže s nožem, již zesláblá křečí od stisku na zápěstí, a zabrnělo v ní od lokte až do prstů. Dlaň se mu otevřela, nůž vyletěl a ztratil se v trávě.

Niall se zvedl do kleku, slyšel nepřítele, jak lapá po dechu a sténá, hmatá v trávě a humusu po své zbrani a tiše kleje, protože ji nemůže najít. Jakmile se po něm Niall znovu vrhl, klopýtavě se vztyčil a utíkal, prodíral se křovím tam, odkud přišel. Šlehání větví a šustění listů ukazovalo, kudy se pohybuje hustým lesem, dokud poslední zvuky nedozněly v dálce. Byl pryč.

Niall se namáhavě postavil, zatřásl hlavou, v níž mu zvonilo, a zatápal po stromě, o nějž by se opřel. Nevěděl jistě, na kterou stranu stezky vlastně hledí, ani kde hledat Juditu, dokud klidný hlas s pomalým, vyrovnaným údivem neřekl: „Tady jsem!“ Zamávala mu stěží postřehnutelná bledá skvrna vztažené ruky a sevřela ruku, kterou k ní natáhl vstříc. Její stisk byl chladný, ale pevný Bez ohledu na to, zda ho znala nebo ne, neměla z něho strach. „Jste raněný?“ zeptala se. Přibližovali se k sobě velmi zlehka, spíš z překvapení a vzájemné úcty než z opatrnosti, a jejich lidské teplo se setkalo a smísilo.

„A vy? Bodl po vás, než jsem ho stačil chytit. Zranil vás?“ „Rozsekl mi rukáv,“ ohmatávala si levé rameno. „Snad mě trochu škrábl, ale nic víc. Nic se mi nestalo, mohu chodit. Ale vy…“

Položila mu ruce na prsa, úzkostně hmatala od ramenou k předloktím a našla krev „Sekl vás – tady na levé paži…“

„To nic není,“ odvětil Niall. „Zbavili jsme se ho lehce.“

„Chtěl zabíjet,“ řekla vážně Judita. „Nevěděla jsem, že se mohou psanci toulat tak blízko města. Noční pocestné by ubili jen kvůli šatům, které mají na sobě, nemluvě o penězích, které snad s sebou nesou.“ Až pak se roztřásla opožděným šokem. Přitáhl si ji do náruče, aby ji zahřál. Tehdy ho poznala. „Mistr kovotepec? Jak jste se tu octl? Pro mě to bylo veliké štěstí. Ale jak?“

„Na tom teď nezáleží,“ odbyl ji Niall. „Nejdřív dovolte, abych vás dovedl tam, kam jste mířila. Jestli je tu v lese taková pakáž, mohli bychom ještě přijít k neštěstí. A vy byste se mohla nastydnout. Jak dalekou máte cestu?“

„Nedalekou,“ odpověděla. „Dolů k potoku, jen půl míle. Tím divnější je, že se lupiči toulají právě tady Jdu k benediktinkám do Godrikova Brodu.“

Na nic víc se neptal. Její plány jsou její věc a na něm je pouze, aby se postaral, že je nic nezkříží. Stále ji objímal paží, když se dali cestičkou dolů. Vzápětí se proměnila v travnatou jízdní cestu, kam se snášel opar slabého světla. Někde před nimi se nepolapitelně leskla voda v pohybu, tajuplně se zjevovala a mizela, a ze zamženého vzduchu na bližším břehu se nořily ostré černé obrysy střech a plotu a jako jediná svislá čára malá zvonička.

„Tady?“ zeptal se Niall. Slyšel o klášterním výsadku, ale zatím nikdy nezjišťoval, kde stojí, ani se k němu nepřiblížil.

„Ano.“

„Dovedu vás k bráně a počkám, až vejdete dovnitř.“

„Ne, musíte tam se mnou. Nesmíte teď jít zpátky sám. Zítra, za dne, budeme celkem bezpeční.“

„Tady pro mě není místo,“ řekl s pochybností.

„Sestra Magdalena vám místo najde.“ A náhle vášnivě zaprosila: „Teď mě neopouštějte!“

Sešli spolu k vysokému trámovému plotu okolo kláštera a jeho zahrady Přestože měsíc ještě nebylo za lesnatou vysočinou vidět, jeho zrcadlené světlo sílilo každým okamžikem. Budovy, stromy, keře, zákrut potoka a huňaté travnaté pruhy na jeho březích se nořily z černé nezřetelnosti do složitých odstínů šedi. Brzy je vycházející měsíc postříbří. Niall zaváhal s rukou na provaze zvonce u zavřené brány, takovou svatokrádeží se mu zdálo porušit ticho. Když se vzpamatoval a zatáhl, řinčivý zvuk se rozlehl okolo vody a ozvěna jej vrátila ze stromů na protějším břehu. Nečekali však dlouho, než přišla nabručená, zívající fortnýřka, otevřela zamřížované okénko a zadívala se na ně.

„Kdo je to? Překvapila vás noc?“ Viděla muže a ženu, oba neznámé a ztracené v nočním lese, a brala je jako to, čím se zdáli: pocestné, kteří zabloudili a octli se v pustině, kam nikdo nechodí a kde je každé přístřeší vítáno. „Chcete nocleh?“

„Jmenuji se Judita Perleová,“ vysvětlovala žena. „Sestra Magdalena mě zná a jednou mi tu nabídla útočiště, až je budu potřebovat. Sestro, nyní je potřebuji. A tady vedle mne je můj dobrý přítel, který se postavil mezi mne a nebezpečí a bezpečně mě sem dovedl. Prosím vás, najděte na noc přístřeší i pro něho.“

„Zavolám sestru Magdalenu,“ pravila s moudrou opatrností fortnýřka, odešla a nechala okénko otevřené. Za pár minut se vrátily spolu a jasné, bystré, hnědé oči sestry Magdaleny pohlédly přes mříž s čilým zájmem, bdělé i v tuto noční hodinu.

„Můžeš otevřít,“ řekla vesele. „Tohle je přítelkyně, a přítel přítelkyně je stejně vítán.“

V maličkém salonku se sestra Magdalena beze zmatku a vyptávání pustila do toho, co bylo třeba nejdřív, svařila silné víno na zahřátí a proti utrpěnému šoku, vykasala Niallovi zkrvavený rukáv, omyla a ovázala dlouhou sečnou ránu na předloktí, namazala škrábnutí na Juditině rameni a svižně vyspravila dlouhou trhlinu na živůtku a rukávě.

„Je to jen tak halabala,“ omlouvala se. „Nikdy jsem nebyla velká švadlena. Ale na cestu domů to postačí.“ Vzala umyvadlo se zakalenou vodou a odnesla je. Tak je nechala poprvé o samotě ve světle svíček. Hleděli na sebe vážně a s podivem.

„A vy jste se mě na nic neptal,“ pomalu řekla Judita. „Ani kde jsem byla minulé dny, ani jak to přišlo, že v noci jedu na koni sem v mužské společnosti. Ani jak jsem se ztratila, ani jak jsem se dostala na svobodu. A já jsem vám tolik dlužná a ještě jsem vám ani nepoděkovala. Ale děkuji vám z celého srdce! Nebýt vás, ležela bych v lese mrtvá. Chtěl zabíjet!“

„Vím docela dobře,“ klidně odvětil Niall, „že byste nás nikdy dobrovolně nenechala tři dny v znepokojení a strachu. A když jste se rozhodla ušetřit muže, který vás dostal do takové tísně, vím, že to děláte z dobrého úmyslu a z laskavosti srdce. Co víc potřebuji vědět?“

„Chtěla bych to celé pohřbít i kvůli sobě,“ pravila smutně. „Co pomůže, když ho udám? A hodně to uškodí. Není žádný velký darebák, jenom domýšlivý, marnivý a hloupý. Nedopustil se na mně žádného násilí, žádné trvalé křivdy. Raději na to všechno zapomenout. Vy jste ho nepoznal?“ zeptala se a vážně na něho hleděla pronikavýma šedýma očima s kruhy únavy.

„To byl on, co s vámi jel? Ne, nepoznal jsem, kdo to byl. Ale i kdybych ho poznal, řídil bych se vaším přáním. Pokud to nebyl on,“ dodal ostře, „kdo se vrátil pěšky, aby se postaral, že budete mlčet. Protože ten opravdu chtěl zabíjet!“

„Ne, ne, to nebyl on. Ten odjel, sám jste ho slyšel. A on by to neudělal. Dohodli jsme se, věděl, že budu držet slovo. Ne, ten druhý byl nějaký lotr živící se loupežemi u silnice. Musíme upozornit Hugha Beringara, až budeme zpátky. Tohle místo je hodně osamělé. Měl by raději vědět, že se tu toulají psanci.“

Mohutnou hřívu zvlněných vlasů nechala splývat po ramenou, připravená k spánku, který tolik potřebovala. Klenutá průsvitná víčka s kosatcovými žilkami jí padala přes šedé oči. V záři svíček vypadala ve své unavené bledosti jako žena vytvořená z perleti. Díval se na ni a bolelo ho srdce.

„Jak to,“ podivila se, „že jste tam byl, zrovna když jsem vás tolik potřebovala? Stačilo vykřiknout a vy jste přišel. Bylo to jako Boží milost, okamžité smilování.“

„Byl jsem na cestě domů z Pulley,“ vysvětlil Niall, na okamžik otřesený a umlčený sladkou prudkostí jejího hlasu, „a viděl… viděl, slyšel, ne, cítil v krvi…, když jste projížděla kolem. Ani mě nenapadlo vás obtěžovat, jen jsem chtěl dohlédnout, abyste se bezpečně dostala tam, kde si přejete být.“

„Vy jste mě poznal?“ užasla.

„Ano. Ano, poznal jsem vás.“

„A toho muže ne?“

„Ne, toho muže ne.“

„Myslím,“ pravila s náhle oživlou rozhodností, „že vy, právě vy byste to vědět měl. Myslím, že vám chci všechno povědět, vám a sestře Magdaleně – i to, co se svět dovědět nesmí, i to, co jsem slíbila tajit.“

„Tak vidíte,“ řekla bez příkras, když dovyprávěla svůj příběh, který zabral jen několik minut, „jak nestydatě vás využívám, sestro, když sem přicházím. Ztratila jsem se, hledali mě, kde se dalo, celé tři dny, a zítra musím zpátky, postavit se tváří v tvář těm, kdo se kvůli mně namáhali a trápili, a říct jim, že jsem byla tady u vás, že jsem utekla před svými nesnázemi, protože na mne dolehly příliš těžce, nikomu jsem neřekla ani slovo a uchýlila se sem, kde jste mi jednou nabídla úkryt před světem. Nebude to tak úplná lež, protože tady jsem, i když jen na polovinu jedné noci, a stydím se, že vás tak využívám. Přesto se musím zítra vrátit.“ Vlastně už dnes, uvědomila si v mlze únavy a úlevy „Nemohu je nechat na pochybách a v úzkosti déle, než je třeba, když se teď mohu svobodně vrátit. Jinak ví Bůh, že bych tady zůstala, a jak ráda!“

„Nevím, proč byste měla mít výčitky,“ řekla rozumně sestra Magdalena. „Jestli to ušetří vás a toho hlupáka, kterému jste odpustila, a zavře to ústa klepařům, je to podle mě docela dobrá služba, kterou mohu prokázat. A to, že jste potřebovala klid a radu, můžete prohlásit docela bez uzardění, protože to žádná lež není. Mimochodem se sem můžete vrátit, kdy se vám zachce, zdržet se, jak dlouho chcete. Už jsem vám to jednou řekla. Máte ale pravdu, je správné uklidnit je a odvolat pátrání. Až si odpočinete, vrátíte se, postavíte se jim všem tváří v tvář a řeknete, že jste ke mně přišla, když vás svět a mužská hloupost – s výjimkou přítomného, samozřejmě – zdeptaly až k zoufalství. Ale pěšky se zpátky plížit nebudete. Copak bych nechala nějakou ženu vracet se ode mne tak uboze? Dostanete mulu matky Mariany – už chudinka nevstává z postele a víckrát se na ní nepoveze – a já pojedu s vámi, abych tomu dodala barvu a šťávu. Mám nějaké řízení s panem opatem, tak to mohu spojit.“

„Co když se budou ptát, jak dlouho jsem tu byla?“ zeptala se Judita.

„Když budu já vedle vás? Ti se ptát nebudou. A kdyby, tak neodpovíme. Otázky jsou ohebné jako vrbové proutky.“ A sestra Magdalena rozhodně vstala, aby je dovedla na připravená lože. „Je snadné se jimi protáhnout, odstrčit je, a nikomu přitom neublížit.“

[ XII ]

Bratři právě vycházeli z kostela po velké mši.a slunce stoupalo vysoko do bleděmodré oblohy, když do brány opatství vjela malá kavalkáda sestry Magdaleny Byl den před svátkem přenesení svaté Winifredy a ani násilné smrti, zmizení a pohromy nesměly narušit řád bohoslužeb. Tohoto roku se nemělo konat slavné procesí od Svatého Jiljí na kraji města, odkud by byly ostatky opět přineseny na místo svého spočinutí na oltáři svaté Winifredy, budou však oslavné mše a oltář bude celý den přístupný poutníkům, kteří ji chtějí poprosit o zvláštní přímluvu. Letos jich nebylo tolik, přesto byl dům pro hosty pěkně plný a bratr Denis měl co dělat, aby se postaral o příchozí, stejně jako bratr Anselm, který připravil pro světici novou hudbu. Novici a děti si ani neuvědomovali, jak vážné starosti zneklidňovaly v posledních dnech město a Předklášteří. Mladší bratři, i ti, kteří byli bratru Elurikovi nejbližší a byli hluboce otřeseni jeho smrtí, na něj skoro zapomněli v radostné vyhlídce na svátek, který znamenal zvláštní chody při jídle a další výsady.

Bratr Cadfael na tom byl jinak. Ať se jak chtěl snažil udržet mysl výlučně při náboženském obřadu, co chvíli se mu zatoulala a zabývala se problémem, kde by mohla být Judita Perleová schována nyní, a zda mohla být Bertredova smrt po tolika neblahých událostech skutečně tou naprostou necitelnou náhodou, jak se zdála, nebo zda měla i ona příchuť vraždy. V tom případě ale proč vražda a kdo ji spáchal? Zdálo se nepochybné, že Bertred sám je vrahem bratra Elurika, ale všechno nasvědčovalo tomu, že rozhodně nebyl únoscem své paní a naopak se snažil odhalit ten zlý skutek, zamýšlel se stát jejím osvoboditelem a pak až do krajnosti využít její přízně. Hlídač nesporně mluvil pravdu, nakolik ji znal, Bertred spadl z římsy, probudil psa, byl štván ke břehu řeky a cestou dostal jednou přes hlavu. Ano, jen jednou, a tělo vytažené z vody na druhé straně mělo druhé, horší zranění, přestože ani to samo nemohlo být smrtelné. Co když mu někdo tou druhou ranou pomohl do vody, když hlídač odvolal psa?

Pokud to přicházelo v úvahu, kdo jiný by to spáchal než únosce poplašený Bertredovým zjevením a snažící se zakrýt vlastní zločin?

Takže Vivian Hynde je u otce, pomáhá mu se stády ve Fartonu? No budiž! Dlouho tam nebude! Pokud před polednem nevjede do náruče stráží u městské brány, Hugh si pro něho pošle ozbrojenou hlídku.

Cadfael dospěl právě sem, když vyšli z kostela do ranního světla, a spatřil sestru Magdalenu, jak vjíždí branou na své obstarožní šedohnědé mule ubírající se svým obvyklým pohodlným, neústupným krokem. Magdalena jela se stejnou neuspěchanou zdatností, s jakou dělala všechno, bez rozčilování a bez okázalosti, a rozhlížela se kolem sebe bystrýma, všímavýma očima. Vedle třmene kráčel mlynář z Brodu, její věrný spojenec při všech podnicích. Sestra Magdalena nikdy nebude mít nouzi o muže, kteří udělají, co si zamane.

Za ní však kráčela druhá mula, vyšší a bílá, a když se vynořila z podchodu brány, viděli, že i na ní jede žena, ne v benediktinské kutně, ale v tmavozelených šatech, se šátkem na vlasech. Vysoká a štíhlá, půvabně vzpřímená v sedle, nesoucí hlavu nápadně důstojně a překvapivě známě.

Cadfael se zastavil tak prudce, že bratr za ním do něho narazil a klopýtl. V čele jejich průvodu se stejně náhle zastavil i opat a s úžasem zíral.

Takže se vrátila, aby je všechny překvapila, z vlastní vůle, ve svůj vlastní čas, svobodná, klidná, nepříliš změněná. Judita Perleová přitáhla mule otěže a zastavila vedle Magdaleny. Byla bledší, než ji Cadfael pamatoval. Její pleť byla od přírody čistá a průsvitná jako perleť, nyní však její bělost trochu zmatněla a víčka byla poněkud opuchlá a těžká nevyspáním a bílá až do modra jako sníh. Vyzařoval z ní však také klid a jas, třebaže bez radosti. Byla svou vlastní paní, hleděla do užaslých a tázavých zraků, které ji jen hltaly, a neklopila oči.

Mlynář John jí pomohl seskočit a ona mu položila ruce na ramena a sestoupila na dlažbu nádvoří s lehkostí, jež zcela nezakryla únavu. Opat Radulfus již popadl dech a vykročil jí vstříc, když k němu zamířila, hluboce se před ním poklonila, shýbla se a políbila mu ruku, kterou k ní natahoval.

„Dcero,“ pravil Radulfus, pohnutý a rozradostněný, „nesmírně se raduji, že jste se nám vrátila v pořádku a zdravá. Velmi jsme se pro vás znepokojovali.“

„To jsem se již dověděla,“ řekla tiše, „a vyčítám si to. Bůh ví, že jsem si nikdy nepřála, aby se kvůli mně někdo trápil, a mrzí mě, že jsem vám, panu šerifovi a tolika dobrým mužům způsobila takovou námahu a výlohy Vynahradím vám to, jak budu umět.“

„Dítě, námaha vynaložená s dobrou vůlí nevyžaduje plat. Když jste se vrátila živá a zdravá, na ničem jiném nezáleží. Ale jak se to stalo? Kde jste celou tu dobu byla?“

„Otče,“ nadechla se s krátkým zaváháním, „vidíte, že se mi nic nestalo. Spíše jsem uprchla před břemenem, které mi bylo samotné příliš těžko nést. Musíte mi prominout, že jsem nikomu nic neřekla, ale má potřeba, má nutnost byla náhlá a naléhavá. Potřebovala jsem místo, kde bude ticho a klid a čas na přemýšlení. To všechno mi kdysi slíbila sestra Magdalena, kdybych někdy potřebovala se uzavřít před světem, na čas, dokud jej mé srdce nebude schopno snést. Uprchla jsem k ní a ona mě nezklamala.“

„Vy tedy přijíždíte z Godrikova Brodu?“ podivil se Radulfus. „Celou tu dobu, co jsme vás považovali za ztracenou, jste tam byla v klidu a bezpečí? Díky Bohu za to! To k vám do Brodu nedolehly žádné zprávy o rozruchu, který tu nastal?“

„Ani slovo, otče opate,“ vmísila se pohotově do řeči sestra Magdalena. Mezitím seskočila a beze spěchu přikráčela, uhlazujíc si jízdou pomačkanou sukni baculatýma, pěknýma, stárnoucíma rukama. „Žijeme si tam stranou od světa a málokdy nám schází. Noviny k nám přicházejí pomalu. Od té doby, co jsem tu naposled byla, nepřišla ze Shrewsbury ani živá duše, až včera pozdě večer nějaký člověk z Předklášteří. Tak jsem Juditu přivezla domů, aby byl konec všech nejistot a všichni byli klidní.“

„Jako je, doufám, nyní klidná ona,“ řekl opat a bedlivě si prohlížel bledou, ale pokojnou tvář, „potom, co ji tíseň dohnala do úkrytu. Tři dny není dlouhá doba na uzdravení srdce.“

Pohlédla mu pevně do tváře velkýma šedýma očima a slaboučce se usmála. „Děkuji vám, otče, a děkuji Bohu. Už se mi vrátila odvaha.“

„Jsem pevně přesvědčen,“ řekl vřele opat, „že jste se nemohla svěřit do lepších rukou, a také děkuji Bohu, že můžeme hodit za hlavu všechny obavy o vás.“

V krátkém, hlubokém tichu dlouhý zástup bratrů, nuceně zadržený za opatovými zády, přešlapoval, natahoval krky a vykukoval, aby si pořádně prohlédl ženu, po níž se pátralo jako po ztracené, a dokonce se o ní šeptaly hanebné věci, a jež se nyní vrátila neposkvrněná v bezúhonné společnosti podpřevorky benediktinského kláštera, čímž účinně umlčela řeči, pokud ne dohady, a čelila světu s nenapadnutelnou vyrovnaností a důstojností. Dokonce i sám převor Robert se natolik zapomněl, že stál a civěl, místo aby bratry autoritativním pokynem ruky poslal do ambitu za jejich náležitými povinnostmi.

„Nechcete, abychom se vám tu postarali o zvířata,“ zval je opat, „zatímco byste si trochu odpočaly a přijaly občerstvení? Ihned vzkážu na hrad panu šerifovi, že jste se vrátila živá a zdravá. Měla byste se s ním totiž co nejdříve sejít a vysvětlit mu svou nepřítomnost, jako jste ji vysvětlila mně.“

„To hodlám, otče,“ odpověděla Judita, „musím však domů. Teta, bratranec a všichni mí lidé si o mne pořád dělají starosti. Musím se jim hned ukázat a uklidnit je. Ihned vzkážu do hradu Hughu Beringarovi, a buď ke mně přijde, nebo půjdu já za ním, jakmile si bude přát. Nemohly jsme však projet do města a nezajít nejprve informovat vás.“

„To bylo ohleduplné a jsem vám vděčný Ale vy, sestro, budete doufám naším hostem déle?“

„Myslím,“ opáčila sestra Magdalena, „že dnes musím jít s Juditou, bezpečně ji doprovodit k rodině a případně se za ni přimluvit u pana šerifa, kdyby bylo třeba. Úřední moc třeba nebude tak shovívavá ohledně promarněného času a úsilí jako vy, otče. Zůstanu s ní aspoň přes noc, ale doufám, že zítra si s vámi trochu popovídám. Přivezla jsem s sebou oltářní roušku, na které sestra Mariana pracovala od té doby, co musela ulehnout. Ruce má pořád stejně obratné, myslím, že se vám bude líbit. Mám ji ale zabalenou v sedlovém vaku a raději bych se teď nezdržovala rozbalováním. Kdybych si mohla půjčit na cestu do města bratra Cadfaela, třeba by ho Hugh Beringar uvítal k poradě, a pak by vám mohl přinést tu roušku.“

Tou dobou už ji opat Radulfus znal dost dobře, aby věděl, že každá její prosba má nějaký důvod. Rozhlédl se po Cadfaelovi, který se již prodíral zástupem bratrů.

„Ano, jdi s naší sestrou. Máš volno, dokud budeš potřebovat.“

„S vaším svolením, otče,“ pohotově odpověděl Cadfael, „a bude-li sestra Magdalena souhlasit, mohl bych poté, co odvedeme paní Perleovou domů, jít rovnou na hrad a vyřídit vzkaz Hughu Beringarovi. Bude mít ještě lidi rozeslané po okolí, a čím dřív je bude moci odvolat, tím líp.“

„Souhlasím. Tak jděte!“ Sám se jako první vydal k čekajícím mulám, vedle nichž trpělivě a pevně stál mlynář John. Zástup bratrů, který měl nyní volnou cestu, se ukázněně odebral po svých, ale s nejedním pohledem přes rameno na obě ženy, jež nasedaly a odjížděly Mezitím odvedl Radulfus Cadfaela stranou a tiše řekl: „Pokud do Godrikova Brodu chodí zprávy tak pomalu, možná je toho víc, co se tu stalo a o čem ještě neslyšela, a všechno jí nebude příjemné. Ten její člověk, který je mrtev, a ještě hůř, vinen…“

„Myslel jsem na to,“ odvětil stejně tiše Cadfael. „Dozví se to, ještě než dojede domů.“

Jakmile byli na mostě a ubírali se přirozeným tempem tvrdohlavých mul, které se nedají popohnat, Cadfael přistoupil k Juditině uzdě a mírně prohlásil: „Nebyla jste tu tři dny. Mám vám povědět, co se za ty tři dny stalo, než se postavíte tváří v tvář ostatním?“

„Není třeba,“ opověděla prostě. „Už jsem jistou zprávu dostala.“

„Třeba ne o všem, protože všechno není obecně známo. Došlo k další smrti. Včera odpoledne jsme našli tělo vyplavené na naši stranu řeky tam, kde končí Gaye. Utopence jednoho z vašich tkalců, Bertreda. Říkám vám to teď,“ vysvětlil, když slyšel, jak se prudce, bolestně nadechla, „protože ho doma najdete už v rakvi a připraveného k pohřbu. Nemohl jsem vás nechat přijít do domu, abyste se s tím střetla úplně nepřipravená.“

„Bertred se utopil?“ zašeptala otřeseně. „Ale jak se mohlo něco takového stát? Plave jako ryba. Jak se mohl utopit?“

„Dostal ránu do hlavy, ale z té se mu mohla leda trochu točit. A než spadl do vody, přišel nějak ještě k jedné. Všechno se mu to stalo v noci. Něco nám o tom pověděl hlídač od Fullera,“ pravil opatrně a uvážlivě Cadfael a pak jí skoro slovo od slova zopakoval vše, nač si vzpomínal. Během celého vyprávění seděla na mule v mrazivém mlčení. Téměř cítil, jak tuhne, když si spojuje hodinu, místo a jistě také těsnou, zaprášenou, napůl zapomenutou komůrku za balíky vlny. Bude to těžké, aby dodržela slovo a mlčela. Tady přišel o život další mladý muž kvůli jakési její osudné chybě, a třetího možná stěží dokáže zachránit, když se nyní již dostali tak blízko k pravdě.

Dojeli k bráně a vstoupili do průjezdu. Na strmém svahu Wyle muly ještě víc zpomalily a nikdo je nepobízel.

„To není všechno,“ pokračoval Cadfael. „Jistě si vzpomínáte na ráno, kdy jsme našli bratra Elurika, a na odlitek otisku boty v hlíně, který jsem si udělal. Boty, které jsme Bertredovi sundali z nohou – levá bota… odpovídá tomu odlitku.“

„Ne!“ řekla zděšeně a nevěřícně. „To není možné! To je nějaký strašný omyl!“

„Žádný omyl. Ani sebemenší možnost omylu. Shoda je naprostá.“

„Ale proč? Proč? Jaký důvod mohl mít Bertred kácet můj růžový keř? Jaký by mohl mít důvod ubodat toho mladého bratra?“ A ztraceným vzdáleným hlasem, spíš k sobě, dodala: „Nic z toho mi neřekl!“

Cadfael mlčel, ale ona věděla, že ji slyšel. Po chvilce mlčení řekla: „Uslyšíte to. Dovíte se to. Raději si pospěšme. Musím mluvit s Hughem Beringarem.“ Trhla uzdou a pospíšila po Hlavní ulici. Z otevřených stánků a dveří obchodů začaly vzrušeně vykukovat hlavy těch, kteří ji poznávali. Soused šťouchal do souseda, a jak se blížila k domovu, začaly se ozývat pozdravy Skoro je nevnímala. Vzápětí se rozkřikne, že po všech těch řečech o únosu nějakým darebákem, který ji chce přinutit k sňatku znásilněním, je Judita Perleová zase doma a přijela v důstojné církevní společnosti.

Sestra Magdalena jí jela v patách, aby nebylo pochyb, že cestují spolu. Během celé jízdy z opatství neřekla ani slovo, přestože měla uši stejně bystré jako rozum a jistě slyšela většinu toho, co si říkali. Mlynář je – snad úmyslně – nechal jet kus napřed. Věděl jen to, že cokoli sestra Magdalena zamýšlí, je dobré a moudré, a nikdo tomu nesmí zabránit. Zvědavosti měl v sobě málo. Co potřebuje vědět, aby jí mohl být užitečný, to mu jistě poví. Byl jejím zdatným pomocníkem už tak dlouho, že si v lecčem rozuměli beze slova. Dorazili na kraj ulice Maerdol a zastavili se před domem Vestierových. Cadfael pomohl Juditě ze sedla, protože průjezd do dvora byl sice dost široký, ale ne dost vysoký pro jezdce. Sotva stoupla na zem, vyhlédl ze svých dveří soused sedlář s očima vykulenýma úžasem a vzápětí zmizel uvnitř, aby se o novinu podělil s nějakým zákazníkem. Cadfael uchopil bílou mulu za uzdu a prošel za Juditou šerým průchodem na dvůr. Z dílny vpravo se ozýval rytmický klapot stavů a ze síně tichý zvuk tlumených hlasů. Ženy u svého předení rozmlouvaly stísněně a sklíčeně a nikdo si v tomto domě smutku nezpíval.

Branwen právě přecházela dvůr ke dveřím síně. Při jasném zvuku kopýtek na ušlapané hlíně v průchodu se otočila, ostře, vysokým hlasem vykřikla, popoběhla ke své paní, rozzářila se údivem a radostí, pak si to rozmyslela a rozběhla se do domu, volajíc paní Agátu, Milese, celou domácnost, ať se honem jdou podívat, kdo to přišel. A Miles se střemhlav vyřítil ze síně, zmateně zazíral, rozzáříl se jako rozsvícená lampa a s otevřenou náručí se vrhl vstříc sestřence.

„Judito…. Judito, jsi to ty! Srdce moje, kde jsi byla tak dlouho? Kde jen jsi byla? A my jsme se tu potili a strachovali a prohledávali každou díru, každý kout! Ví Bůh, už jsem si začínal myslet, že tě víckrát neuvidím. Kde jsi byla? Co se s tebou stalo?“

Než přestal vykřikovat, už tu byla jeho matka, překypující slzavými něžnostmi a horlivými díky Bohu za to, že opět vidí svou neteř živou a zdravou. Judita všechno trpělivě snášela. Aspoň nemusela odpovídat, dokud se nevymluvili, a tou dobou již byly na dvoře všechny přadleny, všichni tkalci přiběhli od svých stavů a tucet hlasů najednou vytvořil takový povyk, že by ji stejně nikdo neslyšel. Domem smutku se prohnal vichr radosti a neutuchl, ani když se vynořila Bertredova matka a přišla se podívat.

„Mrzí mě,“ pravila Judita, když v bouři nastala odmlka, „že jste o mne měli starost. Tak jsem to vůbec nemyslela. Ale vidíte, jsem zdravá, nic se mi nestalo, tak se už nemusíte lekat. Už se vám neztratím. Byla jsem v Godrikově Brodu u sestry Magdaleny, která byla tak hodná a přijela zpátky se mnou. Teto Agáto, připravíš prosím pro mého hosta pokoj? Sestra Magdalena u mě zůstane přes noc.“

Agáta hleděla z neteře na jeptišku a zase zpátky s jemným úsměvem na rtech a vychytralým světélkem naděje v oku. Mladá se tedy vrátila se svou patronkou z kláštera. Jistě se v ní tedy probudila někdejší touha po míru a zřeknutí se světa – proč by jinak utíkala do kláštera k benediktinkám?

„Ze srdce ráda!“ řekla Agáta horoucně. „Sestro, jste vřele vítána. Prosím, pojďte do domu, přinesu víno a ovesné koláčky, musíte být po té jízdě unavená a vyhládlá. Neostýchejte se nás o nic požádat, jsme všichni vašimi dlužníky“ A vykročila napřed s vědomým šarmem kastelánky. Vida, za tři dny si zvykla hrát paní domu, pomyslel si Cadfael, přihlížející z koutku; takový zvyk se nedá okamžitě setřást.

Judita udělala krok za ní, ale Miles jí položil ruku na rameno, aby ji na chviličku zadržel. „Judito,“ zašeptal jí do ucha s úzkostnou starostlivostí, „slíbilas jí něco? Té jeptišce? Nenechala ses od ní přesvědčit, abys šla do kláštera, viď?“

„Tobě by to tak vadilo, kdybych šla do kláštera?“ shovívavě a zkoumavě mu pohlédla do obličeje.

„Kdybys to ty sama chtěla, tak ne, ale… Proč jsi za ní utíkala, jestli ne…? Vid, že jsi jí nic neslíbila?“

„Ne. Nic jsem neslíbila.“

„Ale šla jsi k ní – no dobře!“ pokrčil rameny a uvolnil se. „Musíš dělat, co budeš opravdu chtít. Tak pojď dovnitř“ Bystře se od ní odvrátil, zavolal na jednoho z tkalců, aby se ujal mlynáře a mul a o všechny se dobře postaral, pak dobrodušně zahnal přadleny zpátky ke kolovratům. „Bratře, pojďte dál, jste velmi vítán. Takže v opatství už vědí, že se Judita vrátila?“

„Ano,“ přisvědčil Cadfael. „Jsem tu, abych tam s sebou vzal nějaký dárek, který sestra Magdalena přivezla pro mariánskou kapli. A musím kvůli paní Perleové na hrad.“

Miles luskl prsty a okamžitě zase zvážněl. „Proboha, to ano! Šerif konečně může odvolat pátrání. Ale – Judito, já zapomněl! Jsou věci, které určitě ještě nevíš. Je tu Martin Bellecote a jeho syn mu pomáhá. Nechoď do komůrky, ukládají tam do rakve Bertreda. Předevčírem v noci se utopil v Severnu. Mrzí mě, že ti kazím den takovou zlou zprávou!“

„Už mi to řekli,“ opáčila Judita vyrovnaně. „Bratr Cadfael nedovolil, abych sem vkročila nepřipravená. Prý to byla nehoda.“ Něco v její málomluvnosti a pochmurném hlase způsobilo, že se Cadfael zarazil a bedlivě na ni pohlédl. Sdílela jeho vlastní nespokojenost. Připadalo jí skoro nemožné, aby něco z toho, co se v těchto červnových dnech kolem ní a jejích záležitostí přihodilo, byla pouhá náhoda.

„Půjdu za Hughem Beringarem,“ prohlásil Cadfael, opustil je na prahu a vyšel zpátky na ulici.

V Juditině soukromém pokoji seděli v zasmušilém soukromí Hugh, sestra Magdalena, Judita a Cadfael. Po pozdravech zavládla poněkud stísněná atmosféra. Miles chvíli postával, jak se mu nechtělo loučit s navrácenou sestřenkou, uctivě po očku pohlížel na Hugha, zda ho nepošle pryč, a držel Juditě ochranitelsky ruku na rameně. Pryč ho však poslala právě Judita. Učinila to s náhlým návalem rodinné něhy, vzhlédla mu do obličeje se slabým úsměvem vyjadřujícím náklonnost. „Prosím, nech nás tu, Milesi, později si budeme moci popovídat, jak ti bude libo, a dovíš se, co budeš potřebovat, ale teď bych se raději obešla bez rozptylování. Čas pana šerifa je vzácný a dlužím mu veškerou svou pozornost po těch velkých starostech, které jsem mu způsobila.“

I pak váhal, mračil se, ale potom jí jen vřele sevřel ruku. „Neztrať se zase!“ prohodil a lehkým krokem vyšel z pokoje a zavřel za sebou.

„První a nejnaléhavější věc, kterou vám musím povědět,“ vzhlédla Judita Hughovi do obličeje, „nechci říkat ani jemu, ani tetě. Už si o mne užili dost strachu, tak nemusejí vědět, že jsem byla v nebezpečí života. Pane šerife, v lese jsou ani ne míli od Godrikova Brodu lupiči, kteří v noci přepadají pocestné. Byla jsem tam napadena. Aspoň jeden tam je, nemohu zaručit, že je jich víc, i když, pokud vím, obvykle loví ve dvojicích. Měl nůž. Mám jenom škrábanec na rameni, ale měl v úmyslu mě zabít. Příští pocestný nemusí mít takové štěstí. To jsem vám musela povědět nejdřív.“

Hugh ji zkoumal s neproniknutelnou tváří, ale pozornýma očima. V síni si pohvizdoval Miles. Šel do krámu.

„To se vám stalo cestou do Godrikova Brodu?“ ujišťoval se Hugh.

„Ano.“

„Byla jste sama? V noci v lese? Když jste zmizela ze Shrewsbury cestou k opatství, rozednívalo se.“ Otočil se k sestře Magdaleně.

„Vy o tom víte?“

„Vím o tom od Judity,“ pravila nevzrušeně Magdalena. „Jinak ne, žádné stopy po psancích jsme tak blízko nás nezaznamenali. Kdyby o nějakých slyšeli lidé z lesa, určitě by mi to řekli. Myslíte-li ovšem, jestli jí věřím, to ano. Ošetřovala jsem jí rameno a také jsem ošetřovala muže, který jí přispěl na pomoc a psance zahnal. Vím, že to, co vám říká, je pravda.“

Judita váhala jen okamžik a i to spíš, aby si ujasnila myšlenky, než přemýšlela o nějaké lsti. Přeneslo se na ni něco z Magdalenina sebejistého klidu. Promluvila zvolna, pečlivě volíc slova: „Můj pane, má historka, že jsem uprchla od tíživých nesnází k sestře Magdaleně, že jsem byla celý ten čas u ní a s mým odchodem ani návratem neměl nic společného žádný muž, je jen pro veřejnost. Avšak vám mohu povědět něco docela jiného, vezmete-li na to ohled. Jsou věci, které vám neřeknu, a otázky, na které neodpovím, ale všechno, co vám povím, bude pravda.“

„Tomu říkám poctivá nabídka,“ pochválila si sestra Magdalena, „a kdybych byla vámi, Hughu, přijala bych ji. Právo je výborná věc, ale ne když způsobí víc škody oběti než pachateli. Děvče z toho vyšlo dobře, tak to nechme být.“

„A kterou noc vás v tom lese přepadli?“ zatím se k ničemu nezavazoval Hugh.

„Tuto. Muselo být už po půlnoci, pravděpodobně jedna hodina.“

„Nejmíň jedna,“ přispěla Magdalena na pomoc. „Zrovna jsme si odešly lehnout po chválách.“

„Dobrá! Vyšlu tam hlídku a obsadím lesy na míli kolem. Je ovšem neslýchané, že by se v těch končinách někdo potloukal, jen občas nějací mládenci z Powysu, a o těch se většinou dovíme dlouho předem. Musí to být nějaký samotář, snad týraný nevolník, který zdivočel. A teď,“ usmál se Hugh náhle na Juditu, „mi vypravujte, co považujete za vhodné, od chvíle, kdy vás vtáhli do člunu pod mostem u Gaye, do včerejška, kdy jste dorazila do Brodu. Jak s tím naložím, v tom mi budete muset důvěřovat.“

„Já vám důvěřuji,“ řekla, když si ho dlouze a bedlivě prohlédla. „Věřím, že mě ušetříte a nebudete mě nutit, abych porušila slovo. Ano, byla jsem odvlečena, ano, byla jsem vězněna až do předvčerejší noci a naléhalo se na mě, abych souhlasila se sňatkem. Nepovím vám kde ani kým.“

„Mám vám to povědět já?“ nabídl Hugh.

„Ne,“ ostře namítla. „Víte-li to, ať mám alespoň jistotu, že jste se to nedověděl ode mne, ani slovem, ani pohledem. Už za dva dny hořce litoval, že to udělal, byl zoufalý, neviděl východisko, jak se z toho dostat a nemuset za to zaplatit. Přitom mu to nic nevyneslo a vynést nikdy nemohlo, a on to věděl. Z celého srdce si přál zbavit se mě, ale bál se, že pustí-li mě, udám ho, a jestli mě najdou, také to bude jeho zkáza. Nakonec,“ řekla prostě, „mi ho přišlo líto. Žádné násilí kromě vlastního přepadení na mně nespáchal, pokoušel se mě přemluvit, měl příliš velký strach a také příliš dobré vychování na to, aby se mě zmocnil násilím. Nevěděl si rady a prosil mě o pomoc. Mimoto,“ vysvětlovala, „jsem také chtěla, aby to skončilo bez skandálu, mnohem víc, než abych se mu pomstila. Nakonec jsem o pomstu vůbec nestála, protože jsem byla pomstěna. Měla jsem ho ve své moci, mohla jsem ho přinutit k čemukoli, co bych nařídila. To já jsem vymyslela plán, aby mě v noci odvezl do Godrikova Brodu, vlastně kousek cesty odtamtud, protože se bál, aby ho neviděli a nepoznali, a já že se pak odtamtud vrátím, jako bych tam byla celou dobu. Tu noc už bylo pozdě vyjíždět, ale další noc, včera, jsme spolu odjeli. Sesadil mě ani ne půl míle od Brodu. A teprve pak, když odjel, jsem byla přepadena.“

„Nedokážete mi povědět, kdo byl ten loupežník? Nic, podle čeho byste ho mohla poznat, pohledem, hmatem, čichem, čímkoli?“

„Tam v lesích, než vyšel měsíc, bylo tma jako v pytli. A odehrálo se to tak rychle. Ještě jsem vám neřekla, kdo mi přišel na pomoc. Sestra Magdalena to ví, protože se s námi dnes ráno vracel, nechali jsme ho u jeho domu na Předklášteří. Byl to Niall kovotepec, který bydlí v mém někdejším domě. Jak jen se všechno, co jsem, co vím, cítím, a každý, kdo se ke mně přiblíží,“ pronesla s náhlou vášnivostí, „točí kolem toho domu a těch růží! Lituji, že jsem odtamtud vůbec odešla. Mohla jsem dům dát opatství a zůstat tam jako nájemkyně. Byla chyba opustit místo, kde přebývala láska.“

Kde přebývá láska, pomyslel si Cadfael, když naslouchal ovládanému hlasu, náhle tak rozechvělému a prudkému, a díval se, jak bledá, unavená tvář vzplála jako rozsvícená lampa. A právě Niall byl vedle ní, když jí šlo o život!

Plamen se trochu ztlumil a uklidnil, ale neuhasl. „Teď jsem vám to pověděla. Co uděláte?“ zeptala se. „Slíbila jsem, že nevznesu žádnou žalobu na… na toho, co mě unesl. Nezlobím se na něho. Jestli ho zatknete a obviníte, nebudu proti němu svědčit.“

„Mám vám povědět,“ ozval se jemně Hugh, „kde je teď? Sedí v cele na hradě. Přijel východní branou ani ne půl hodiny předtím, než pro mě Cadfael přišel, a my jsme ho zavřeli, než se stačil vzpamatovat. Ještě nebyl vyslýchán ani z ničeho obviněn a nikdo ve městě neví, že ho u nás máme. Mohu ho pustit, nebo ho nechat sedět, dokud nezasedne soud. Chápu vaše přání tu záležitost pohřbít a ctím vaše odhodlání držet slovo. Je tu ale ještě ta věc s Bertredem. Bertred byl venku tu noc, kdy jste dělali plány…“

„To mi Cadfael řekl,“ přiznala, už zase vztyčená a bdělá. „Tu noc, kdy zemřel, a my nevíme, zda opravdu náhodou. Obcházel tam se záměrem – řekněme – loupit, a je docela možné, že mu někdo do řeky pomohl.“

Judita rozhodně zavrtěla hlavou. „Ten muž, kterého vězníte, to nebyl. Já to vím, vždyť jsem byla s ním.“ Kousla se do rtu a chviličku přemýšlela. Nezbývalo už skoro nic nevyřčeného kromě jména, jež nechtěla vyslovit. „Byli jsme oba uvnitř, slyšeli jsme jeho pád, přestože jsme v tu chvíli nevěděli, co se děje. Slyšeli jsme venku tiché zvuky, aspoň se nám to zdálo. A pak jsme je slyšeli zas, aspoň on je slyšel. Tou dobou už byl ale tak rozrušený, že se roztřásl při každém šustnutí. Ale neopustil mě. Ať se Bertredovi stalo cokoli, on v tom prsty neměl.“

„To je dostatečný důkaz,“ spokojeně souhlasil Hugh. „Tak dobře, ať je po vašem. Nikdo nemusí vědět víc, než budete chtít sdělit vy. Ale přisámbůh, on se dozví, jaký je padouch, než ho vykopnu z vězení a pošlu domů. Budou ho pěkně brnět uši. To mi jistě neupřete, a může být ještě rád, že vyvázne tak lehce.“

„Není to žádné eso,“ odvětila lhostejně, „ani v dobrém, ani ve zlém. Je to jen hloupý kluk. Žádný velký darebák to není a je dost mladý, aby se mohl napravit. Ale jde o Bertreda. Bratr Cadfael říká, že toho mladého mnicha zabil on. Tomu nerozumím. A nechápu ani to, proč musel zahynout Bertred sám. Niall mi včera v noci pověděl, co se tu ve městě dělo, když jsem zmizela, ale o Bertredovi mi neřekl.“

„Asi o tom ani nevěděl,“ ozval se Cadfael. „Našli jsme ho až odpoledne, a přestože se o tom ve městě samozřejmě mluvilo, když ho sem přinesli, pochybuji, že to dolehlo až k Niallovi na Předklášteří, a já jsem se mu o tom rozhodně nezmínil. Jak se stalo, že byl tam, u Godrikova Brodu, právě když jste ho potřebovala?“

„Zahlédl nás, než jsme vjeli do lesa. Byl na cestě domů, ale poznal mě a šel za námi. To bylo moje štěstí! Víte, že má setkání s tímhle kovotepcem pro mě vždycky byla šťastná? I když jich bylo jen pár.“

Hugh vstal k odchodu. „Dobrá, nařídím Alanovi, aby se s hlídkou vypravil do lesa a pořádně to tam projezdil. Máme-li tam někde hnízdo lupičů, vykouříme je. Paní, nic z toho, co tu bylo řečeno, se nedostane na veřejnost. Záležitost je uzavřena tak, jak si to přejete. Děkujme Bohu, že neskončila hůř. Doufám, že nyní už budete mít pokoj.“

„Jen s Bertredem se mi to nezdá,“ vyhrkla Judita. „Ani s jeho vinou, ani s jeho smrtí. Takový dobrý plavec, narozený a vyrostlý u řeky Proč by mu zrovna tu noc selhaly síly?“

Hugh odešel do hradu, aby co nejrychleji odvolal hledače a buď naložil s nešťastným Vivianem Hyndem podle slibu, nebo, což bylo pravděpodobnější, ho nechal přes noc nebo ještě déle potit se a trápit v cele. Cadfael vzal pečlivě svinutou roušku, kterou sestra Magdalena vytáhla ze sedlového vaku, a vydal se zpátky k opatství. Nejdříve však nahlédl do malé holé komůrky, kde leželo na trnožích v rakvi Bertredovo tělo a mistr tesař se synem právě nasazovali víko, a pomodlil se za ztraceného mladého muže. Sestra Magdalena s ním vyšla až na ulici a tam se zastavila, stále zamlklá a zachmuřená v usilovném přemítání.

„Ano?“ zeptal se Cadfael, udivený její mlčenlivostí.

„Právě že ne!“ pochybovačně zavrtěla hlavou. „Nejde mi to do hlavy Co se stalo Juditě, to je jasné, ale ostatnímu nerozumím. Slyšel jste, co říkala o Bertredově smrti? Stejné pochybnosti mám já v tom, co málem mohlo být její smrtí, nebýt kovotepce. Je v celém tom propletenci vůbec něco, co se přihodilo čirou náhodou? Pochybuji!“

Stále o tom dumal cestou do kopce k Hlavní ulici, a když se blížil k nároží, z nějakého důvodu zpomalil a ohlédl se. Pořád ještě stála v ústí průjezdu a dívala se za ním, silné ruce založené za pás. Nic se nepřihodilo čirou náhodou, určitě ne; i ty věci, které se zdály nahodilé, zněly trochu falešně. Spíš to bylo tak, že každá řada událostí odstartovala řadu dalších a probudila do té doby dřímající pohnutky a zájmy, takže se všechno zvrtlo a nebohé duše, které se do toho zapletly, se ocitly tam, kam nikdy nechtěly dojít. Mnohem rázněji a cílevědoměji, než odcházel, se vrátil zpátky k sestře Magdaleně.

„Ano, byla jsem zvědavá, o čem přemýšlíte,“ připustila bez velkého údivu. „Málokdy jsem vás viděla sedět při takovém jednání tak zamlkle a tolik se mračit. Tak co jste teď vymyslel?“

„Byl bych rád, kdybyste pro mě něco udělala, když tu budete nocovat. Ve zmatku kolem pohřbu toho mládence a Juditina návratu by nemělo být těžké zcizit pro mě dvě věci a poslat mi je do opatství. Jestli tu ještě budou Bellecoteovi, tak po mladém Edwym, ale nikomu jinému ani slovo. Jen si je půjčím, nenechám si je. Ví Bůh, že je nebudu potřebovat dlouho.“

„To mě zajímá,“ opáčila Magdalena. „Jaké dvě věci to mají být?“

„Dvě levé boty“

[ XIII ]

Teď, když se mu drobnosti, jež do té doby nedávaly smysl, splétaly ve velmi ošklivou nit, nedokázal od nich odpoutat mysl k ničemu jinému. Po celé nešpory se namáhal soustředit na obřad, ale politováníhodný sled pohrom spojených se splátkou růží mu neodbytně procházel hlavou a postupně nabýval logického řádu. Nejprve tu byla Judita, stále ochuzená a nešťastná po třech osamělých letech, uvažující a občas mluvící o odchodu do kláštera, pronásledovaná řadou mladých i starých nápadníků, kteří celý ten čas pokukovali po její osobě i jejím bohatství, marně se dvořili a přemlouvali a stále víc na ně doléhala obava, aby opravdu neuskutečnila svůj záměr oddat se Bohu. Pak přišel pokus zničit růžový keř, aby se vrátila alespoň možnost získat zpátky darovaný dům, a to vedlo k vraždě bratra Elurika pravděpodobně, vlastně skoro jistě neplánované a spáchané v panice. Od té doby měl jeden muž na svědomí vraždu, třebaže jí nejspíš hořce litoval, a od té chvíle bylo mnohem pravděpodobnější, že se před ničím nezastaví. Pak ovšem přišla matoucí komplikace v podobě únosu Judity – další panický pokus zabránit jí, aby svůj dar učinila bezpodmínečný, a přimět ji hrozbami nebo prosbami k sňatku. Pachatel této nehoráznosti sice nebyl pojmenován, ale byl znám.

A Bertredova smrt v noci mohla být celkem logická, kdyby ji spáchal únosce, ten to však zjevně neudělal. Za to se zaručovala Judita a také by se asi zaručila matka Viviana Hyndea, protože bylo celkem jasné, že po dohodě mezi věznitelem a zajatou byla Judita přestěhována do většího pohodlí v domě, který již byl prohledán, a utajená místnost ve skladišti byla spěšně a důmyslně zbavena všech stop její přítomnosti. Zatím to ladí! V noci však byli venku posluchači, nejprve Bertred a potom pravděpodobně někdo jiný, pokud ovšem Vivian nedospěl do stavu, v němž ho poplašil každý pohyb pavouka nebo myši pod střechou. Někdo mohl plán docela dobře vyslechnout a koně s dvojnásobným nákladem mohl sledovat ještě někdo jiný než kovotepec Niall. Čímž by byl celý ten neblahý kruh uzavřen, o to jistěji, pokud ten, kdo jej zahájil, byl také tím, kdo se jej pokusil ukončit.

Jen pomysleme, dumal Cadfael, zatímco se měl věnovat mnohem pokojnějším a nadčasovým záležitostem, jak vynikajícím obětním beránkem by byl Vivian Hynde pro toho, kdo přepadl Juditu v lese. Muž, který ji unesl a marně se jí pokoušel vnutit manželství a nyní s ní v noci odjel do lesa, možná nedůvěřoval jejímu slibu, že ho nezradí, a tak se potom, co ji vysadil, raději vrátil, aby ji umlčel jednou provždy Pravda, Judita ho od obvinění očistila, byla si naprosto jistá, že se nevrátil, ale ze všech sil spěchal domů nebo do Fortonu k otcovým stádům. Co kdyby se však pokus o vraždu zdařil, Judita zůstala v lese ležet mrtvá a nebyl by žádný svědek, který by ho ospravedlnil?

Obětní beránek předem připravený pro jednu vraždu, pokračoval Cadfael. Co když byl nějaký opatřen i pro tu první vraždu, ne předem, protože to zabití nebylo promyšlené, ale dodatečně? Beránek, který se náhle nabídl bezmocný, zranitelný, už vlastně svázaný k porážce, takže se v okamžité inspiraci zjevila jeho užitečnost, a tím byla jeho smrt zpečetěna. Přesto to nebyla náhoda, ale hořce ironický důsledek toho, co předcházelo.

A celý ten propletenec logiky a viny závisel na dvou levých střevících, které ještě neviděl. Čím starší, tím lepší, říkal, když Magdalena, inteligentní a neudivitelná, chtěla znát podrobnosti – potřebuji je pořádně obnošené. Málokdo kromě boháčů má větší počet bot, ale jeden z těch, kdo je nosili, už nepotřeboval nic z toho, co mu patřilo, a druhý má určitě víc než jeden pár. Nové ne, prohlásil pevně Cadfael, protože určitě nějaké nové má. Ty nejstarší asi postrádat nebude.

Bylo po nešporách a Cadfael si před večeří udělal čas na návštěvu dílny v bylinkové zahradě pro případ, že by na něho jinoch už čekal. Syn mistra tesaře se tu výborně vyznal, byli staří známí, a určitě by ho hledal právě tady. Uvnitř však byl jen chládek, ticho a samota, jediný demižon vína spokojeně bublal na lavičce v pomalém, ospalém rytmu, sušené byliny jemně šelestily na podsebití venku a u stropu vevnitř, ohřívadlo bylo vyhaslé a studené. Byly nejdelší dny roku, světlo venku ještě neztratilo všechen odpolední jas, ale za hodinku už se ztlumí v rovné paprsky zapadajícího slunce a zelenou záři soumraku.

Zatím nic. Zavřel dveře svého vnitřního královstvíčka, odešel na večeři do refektáře a bez poznámek a bez protestů strpěl ctnostné pokárání bratra Jeronýma za to, že se o okamžik opozdil. Vlastně je ani nezaznamenal, přestože instinktivně pronesl náležitě usmiřující odpověď. Domácnost v Maerdolu musí být příliš bdělá a rušná, takže sestra Magdalena nemůže provést svou loupež tak snadno a rychle, jak doufal. Nevadí! Co ta vezme do ruky, to také úspěšně dokončí.

Kolacím se vyhnul, ale ukázněně šel na večerní, a pořád nikde nic. Odebral se opět do své dílny, která byla vždy výhodnou výmluvou pro to, že není tam, kde by měl podle horária být, i takhle pozdě večer. Byla však úplná tma a bratři už byli ve svých celách v dormitáři, když konečně s omluvami přiběhl Edwy Bellecote.

„Otec mě poslal něco vyřídit do Frankwellu a neměl jsem dovoleno mu říct, že mám něco přinést vám, bratře Cadfaele, tak jsem radši mlčel a šel. Trvalo mi to déle, než jsem myslel, a musel jsem předstírat, že jsem zapomněl nářadí, abych se do domu mohl ještě jednou vrátit tak pozdě. Ale sestra mě už vyhlížela. Ta je ale pohotová! A měla, o co jste žádal.“ Vytáhl zpod kabátu uzlík zavázaný v pytlovině a pohodlně se usadil, bez vyzvání, ale přesvědčen, že je vítán, na lavici u stěny „Na co potřebujete dvě levé boty?“

Cadfael ho znal, už když byl tento nyní osmnáctiletý mladík čtrnáctiletý dareba, na svůj věk dlouhý, hubený a kurážný, s houštím kaštanových vlasů a světlýma oříškovýma očima, kterým nic neuniklo. Právě je náležitě používal, zatímco Cadfael rozbaloval pytlovinu a vytřepával střevíce na hliněnou podlahu.

„Abych patřičně prozkoumal dvě levé nohy,“ odpověděl a chviličku se na ně díval, nedotýkaje se jich. „Která z nich je Bertredova?“

„Tahle. Tu jsem pro ni štípl z jeho odložených věcí, ale ona musela čekat, než měla možnost dostat se k té druhé, jinak bych tu byl, ještě než jsem musel do Frankwellu.“

„To nic,“ odvětil nepřítomně Cadfael a otočil střevíc podrážkou navrch. Byl hodně obnošený, svršek střižený vcelku byl na palci prošoupaný a zazáplatovaný, jednoduchá podešev byla na patě zesílena trojúhelníkovým podpatkem ze silné kůže. Byl to obyčejný střevíc bez zapínání, jaký se prostě nazuje na nohu. Kožené řemínky, sešněrovávající nárt na vnější straně, byly téměř předřené. Ale po všech předpokládaných rocích nošení byla podrážka ochozená rovně a stejnoměrně od paty ke špičce. Nebyla na žádné straně vytlačená, neměla sešlapaný podpatek ani nebyla šikmo sešlapaná u palce.

„Měl jsem to vědět,“ zabručel Cadfael. „Nevzpomínám si, že bych ho byl viděl chodit víc než pětkrát šestkrát, ale měl jsem to vědět. Rovný jako vojáček! Pochybuji, že někdy v životě sešlapal podrážku nebo podpatek našikmo.“

Druhý střevíc byl spíš kotníčková bota s hlubokým vykrojením. Svršek měla také z jednoho kusu a měla podobné šněrování na nártu, mírně zašpičatělý předek, silnější kožený podpatek a řemínek, který ovíjel kotník a zapínal se na bronzovou sponu. Vnější strana podpatku byla hluboce sešlapaná a stejně ošoupaná byla vnitřní strana špičky. Světlo Cadfaelovy lampičky, dopadající zblízka, ale šikmo, zvýrazňovalo světla a stíny. Pod palcem teprve vznikala nepatrná prasklina, byla však na stejném místě jako na botě sňaté z Bertredovy mrtvé nohy, a to stačilo.

„Co to dokazuje?“ zajímal se Edwy, lesklou kudrnatou hlavu skloněnou nad střevícem.

„Dokazuje to, že jsem hlupák,“ posteskl si Cadfael, „i když jsem to už chvílemi tušil. Dokazuje to, že člověk, který jistou botu nosí tenhle týden, nemusí být ten, kdo ji nosil minulý týden. Teď ticho, nech mě přemýšlet!“ Rozmýšlel se, zda je třeba okamžitě něco podniknout, když si však vybavil, o čem se mluvilo odpoledne, usoudil, že může počkat do rána. Uklidňující je, že Judita pokládá útok pouze za jedno z rizik nočního putování lesem, využitou příležitost přepadnout ženu, kterou překvapila noc, neznámou ženu, prostě jen kvůli šatům, které měla na sobě, pokud by se u ní žádné jiné cennosti nenašly. Ne, není třeba dělat poplach a ještě jednou burcovat Hugha před ránem. Vrah má všechny důvody věřit, že je bezpečný

„Synku,“ vzdychl Cadfael, „stárnu, stýská se mi po posteli. A ty radši upaluj taky do postele, nebo mi tvá maminka vyčte, že tě kazím.“

Když mládenec odešel se zvědavostí neukojenou, Cadfael se posadil a znehybněl, a konečně si připustil to, čemu se jeho mysl dosud bránila. Vrah, který je teď přesvědčen, jak to umí, se cítí nezranitelný a nevzdá se svého. Když došel takhle daleko, na ústup už se neobrátí. Zbývá mu však málo času, jedině tato noc, třebaže to neví. A určitě se nepokusí Juditě něco udělat teď, v jejím vlastním domě a v bázeň vzbuzující společnosti sestry Magdaleny. Raději si počká protože neví, že zítra mu všechno skončí.

Cadfael vyskočil, až lampička zaprskala. Ne, Juditě ne! Ale jestliže si je tak jistý sám sebou, zbývá mu ještě tahle noc, aby se pokusil zachránit dům na Předklášteří, protože zítra bude zaplacena splátka růží a nárok opatství bude na další rok nenapadnutelný. Není-li ohrožena Judita, růžový keř ohrožen je.

Říkal si, že je pověrčivý blázen, že nikdo, ani zločinec zároveň ukonejšený a povznesený úspěchem by se neodvážil něco podniknout tak brzy, ale než to domyslel, měl za sebou půl zahrady, kvapně mířil na velké nádvoří a k bráně. Tady na známé půdě mu tma nevadila, obloha byla této noci jasná a svítily hvězdy, třebaže jen jako špendlíčky v půlnoční temnotě. Na Předklášteří bylo velmi ticho, nic se nehnulo, jen sem tam v uličce nějaká kočka. Kdesi vpředu, nedaleko nároží klášterní zdi u koňského trhu, se však nízko nad střechami mihotala rudá záře a střídavě rýsovala černé siluety a nechávala je propadnout do tmy Cadfael se rozběhl. Pak zaslechl z dálky a tlumeně hukot mnoha hlasů v nevěřícném úleku, mihotání se náhle proměnilo v mohutný výtrysk plamene a ten vylétl k obloze s praštěním dřeva a trní. Hlasy zesílily ve vřavu mužských výkřiků a jekotu žen a všichni psi na Předklášteří se rozštěkali ozvěnou ode zdí ke zdi po celé délce silnice.

Dveře se otvíraly, muži vybíhali na silnici, cestou si natahovali kalhoty a kabáty a zmateně se hnali směrem k ohni. Rozléhaly se otázky a nikdo neodpovídal, protože nikdo zatím neznal odpověď Cadfael dorazil s ostatními k bráně Niallova dvora, která už zela dokořán. Za brankou do zahrady plála a mihotala se makově rudá záře a nad horním okrajem zdi stoupal sloup ohně, chrlící vír rozpáleného vzduchu a kroužících vloček popela do dvojnásobné výšky vzrostlého muže, kde se rozplýval ve tmě. Díky Bohu, pomyslel si Cadfael při pohledu na jeho svislý tah, že není vítr, takže nezasáhne ani dům, ani kovářovu usedlost na druhé straně. A plane tak zběsile, že asi rychle dohoří. Když procházel brankou, již věděl, co uvidí.

Uprostřed zadní zdi se růžový keř podobal veliké kouli plamenů, burácející jako pec a praštící, jako když se lámou kosti, jak trní prskalo a svíjelo se v žáru. Oheň zasáhl i zplanělou révu, ale dál nebylo na zdi nic, čím by se mohl živit. Ovocné stromy byly dost daleko, aby to přežily, přestože nejbližší větve se možná přiškvaří. Z růžového keře však nezůstane nic, nic než zčernalé rozpřažené paže a bílý dřevěný popel. Okolo oslepujícího jasu plamenů kroužilo a uskakovalo několik bezmocných postav Přiblížit se nedalo. Voda vrhaná z bezpečná vzdálenosti vybuchovala v páru a mizela se zběsilým sykotem, a nepomáhala. Vzdali se pokusů s ohněm bojovat, ustoupili s vědry ve svěšených rukách a přihlíželi, jak starý, sukovitý kmen, tolik let plodný, sténá a praská a kroutí se ve smrtelných mukách.

Niall se stáhl k protější zdi a přihlížel s umazanou skleslou tváří a staženým obočím. Cadfael k němu přistoupil, a hnědá hlava se otočila, vzala na vědomí jeho příchod a krátce pokývla, než se vrátila zpátky k pozorování.

„Jak se mu podařilo to tak rozpálit?“ zeptal se Cadfael. „Určitě ne obyčejnou ocílkou, křemínkem a troudem, když jste byl doma. Tak by mu trvalo aspoň čtvrt hodiny, než by to začalo aspoň doutnat.“

„Přišel stejnou cestou,“ řekl Niall a neodvrátil bezútěšný pohled od věže dýmu a vířícího prachu, stoupajících do nebe. „Přes pastvinu vzadu, kde je zem výš. Tentokrát do zahrady vůbec nevlezl. Musel nalít olej na keř a na révu přes zeď – úplně je promáčel. Pak hodil přes zeď pochodeň – pořádně rozžehnutou… A potmě zmizel. A my nemůžeme dělat vůbec nic – vůbec nic!“

Nikdo nemohl nic dělat, jedině stát v uctivé vzdálenosti od žáru a pozorovat, jak první zběsilost utuchá, zčernalé větve klesají ode zdi a hroutí se do planoucího jádra ohně, takže proudy jemného šedivého popela vylétají vzhůru jako hejna můr. Nic, jen děkovat, že zeď je z důkladného kamene a nepřenese oheň na žádný lidský příbytek.

„Měla ho ráda,“ pravil hořce Niall.

„Měla. Ale jí aspoň život zůstal,“ opáčil Cadfael, „a ona si znovu uvědomila jeho cenu. A ví, komu má za ten dar děkovat hned po Bohu.“

Na to Niall nic neřekl, ale dál sveřepě pozoroval oheň, jak se ukojen ukládá na krvavě rudé lože a můry popela se snášejí do zahrady, protože již nejsou strhávány vzhůru tryskajícím žárem. Sousedé ustupovali, ujištěni, že to nejhorší je odbyto, a postupně se rozcházeli zpátky do postelí. Niall hluboce vzdychl a otřásl se, aby se probral z omámení.

„Uvažoval jsem dnes,“ promluvil pomalu, „že bych si přivedl dcerku domů. Tuhle večer jsme mluvili o tom, že bych si ji měl raději vzít k sobě, když už není tak malá. Ale teď nevím. Když tenhle dům pronásleduje takový šílenec, je bezpečnější tam, kde je.“

„Ano,“ probral se Cadfael, „ano, udělejte to, vezměte si ji domů! Nemusíte se bát. Po zítřku už vás ten šílenec strašit nebude, to vám slibuji!“

Den přenesení svaté Winifredy se rozbřeskl do jasného slunce, se svěžím větříkem, který začal foukat až za světla a roznášel pach spáleniny přes střechy Předklášteří stejně nevyhnutelně, jako první nádeník, který přešel přes most, přinesl do města novinu o požáru. Do krámu Vestierových dolehla, jakmile sundali okenice a vstoupil první zákazník. Miles vtrhl do síně se zdrceným výrazem, jako někdo pověřený sdělením špatné zprávy a nevědoucí, jak ji citlivě předat.

„Judito, zdá se, že smůla, která se točí kolem tvého růžového keře, ještě pořád neskončila. Stala se další divná věc, zrovna jsem se o ní doslechl. Nemusíš si dělat moc velké starosti, tentokrát nikdo nezahynul ani není raněn, tak strašně vážné to není. Ale vím, že tě to stejně rozruší.“

Takový dlouhý úvod nebyl vypočítán na to, aby ji uklidnil, přestože byl pronášen konejšivě. Vstala z lavice u okna, kde seděla se sestrou Magdalenou. „Co je zas? Co se ještě mohlo stát?“

„V noci hořelo – někdo podpálil růžový keř. Shořel prý do posledního lístečku, až po pařez. Nemohlo na něm zůstat jediné poupě nebo větvička, tím méně květ na zaplacení splátky.“

„Co dům?“ ptala se zděšeně. „Chytil také? Jsou nějaké škody? Niallovi se nic nestalo? Odnesl to jen keř?“

„Kdepak, ostatnímu se oheň vyhnul, o kovotepce neměj strach a o dům taky ne, jsou v pořádku. Kdyby se někomu něco stalo, určitě by to lidé říkali. Tak už neměj starost, je po všem!“ Velmi jemně a bratrsky ji vzal za ramena a usmíval se na ni. „Už je po všem a nikomu se nic nestalo. Jen ten zatracený keř je pryč, a když uvážím, co všechno způsobil, tak je to dobře. Taková divná smlouva – dobře, že ses jí zbavila.“

„Nemusel nikdy nikomu způsobit škodu,“ odpověděla nešťastně. Pomalu se posadila a jemně se mu vyvlékla z rukou. „Dům patřil mně a já ho mohla darovat. Bývala jsem v něm šťastná. Chtěla jsem ho dát Bohu, chtěla jsem, aby byl požehnaný.“

„Teď je zase tvůj a můžeš ho dát, nebo si ho nechat,“ pravil Miles, „protože letos žádnou růži jako splátku nedostaneš, má milá. Můžeš si vzít dům zpátky pro porušení podmínek. Můžeš jej dát jako své věno, jestli se rozhodneš odejít k benediktinkám.“ Po straně s úsměvem pohlédl na sestru Magdalenu čirýma modrýma očima. „Nebo se do něj zas můžeš nastěhovat, jestli chceš – nebo v něm nechat bydlet mne a Isabelu, až se vezmeme. Můžeš se rozhodnout, jak chceš, stará smlouva je zrušená. Být tebou, nespěchal bych s novou, když se kvůli tamté tolik stalo.“

„Neberu zpátky dary,“ odtušila, „zvláště ne od Boha.“ Miles nechal za sebou dveře otevřené; slyšela z druhého konce dlouhé místnosti vzadu ženské hlasy, jež náhle ostře přehlušily dva jiné ode dveří síně, nejprve hluboký a zdvořilý mužský, pak tetin se sladkým společenským názvukem. Tento den mohli očekávat řadu návštěv ze sousedství, vždyť se chystá Bertredův pohřeb. Později dopoledne ho odnesou na hřbitov u Svatého Chada. „Nech to odpočinout,“ odvrátila se Judita k oknu. „Proč o tom teď mluvit? Jestli keř shořel…“ Znělo to zlověstně biblicky – hořící keř zjevení. Ale ten samozřejmě nebyl stráven.

„Judito, drahoušku,“ objevila se ve dveřích Agáta, „je tu pan šerif a s ním bratr Cadfael.“

Vešli tiše, nebylo na nich nic zlověstného, jen snad, že je do místnosti následovali dva seržanti z posádky a zůstali stát vzadu po obou stranách vchodu. Judita se otočila vstříc návštěvníkům, očekávajíc zprávu, kterou už znala.

„Pane šerife, moje záležitosti vám pořád nedávají pokoj. Bratranec mi už řekl, co se v noci stalo. Z celého srdce doufám, že je to poslední vlnka v tomhle víru. Mrzí mě, že jsem vám přidělala tolik práce. Tím už to skončí.“

„Právě o to mi jde,“ pravil Hugh, krátce a formálně se uklonil Magdaleně, která seděla u okna klidně jako královna, obdivuhodně mlčenlivá, když bylo třeba. „Dnes ráno mám co dělat hlavně s mistrem Coliarem. Položil bych vám velmi jednoduchou otázku, můžete-li nám pomoci,“ otočil se k Milesovi s tím nejvlídnějším, nejpřístupnějším výrazem. Pak hedvábným hlasem bez výstrahy vystřelil: „Ty boty, které měl na sobě Bertred, když byl vytažen z řeky – kdy jste mu je dal?“

Milesovi to myslelo rychle, ale ne dost. Na okamžik se zajíkl, a než stačil popadnout dech, promluvila se svou obvyklou sdílností jeho matka, hrdá na každou maličkost dotýkající se jejího syna. „Ten den, co našli toho nebohého mladého mnicha z opatství mrtvého. Vzpomínáš, Milesi? Jakmile jsme se o tom doslechli, běžel jsi pro Juditu. Šla si tam pro pásek –“

Už se ovládl, ale zarazit Agátu, když se jednou rozpovídala, nebylo nikdy snadné. „To se pleteš, mami,“ řekl a dokonce se zasmál lehkým tónem shovívavého syna, zvyklého snášet matčinu zapomnětlivost. „Je to už kolik týdnů, co jsem si všiml, že má v botách díry. Dával jsem mu své odložené střevíce už dřív.“ Otočil se a směle pohlédl Hughovi do očí. „Boty jsou drahé zboží.“

„Ne, můj milý,“ stála na svém s neoblomnou jistotou Agáta. „Moc dobře si to pamatuji; jak bych mohla zapomenout na takový den? Bylo to ten večer, prohodil jsi, že Bertred chodí málem bos a že to pro náš dům nevypadá dobře, když vyřizuje pochůzky tak špatně obutý…“

Mlela jako vždycky, nevšímajíc si nikoho jiného, ale postupně si uvědomila, že její syn stojí jako zledovělý, tvář bílou skoro jako jeho palčivě studené modrobílé oči, jež se na ni upíraly bez lásky, bez vřelosti, se studeným, zběsilým žárem smrti. Její přívětivý, hloupý hlas zakolísal, rozpadl se na drobné zlomkovité zvuky a ztichl. Pokud nepomohla jemu, alespoň ve své slepé, egocentrické nevinnosti zachránila sebe.

„Třeba přece jen…“ zablábolila roztřesenými rty, tápala po slovech, jež by se více zalíbila a setřela z jeho tváře ten výraz. „Nejsem si zas tak jistá – mohu se mýlit…“

Na nápravu už bylo pozdě. Do očí jí vstoupily slzy a oslepily ji vůči akvamarinovému nenávistnému pohledu, který na ni Miles upíral. Judita se probrala ze zmateného, šokovaného strnutí, rychle přešla k tetě a objala její třesoucí se ramena.

„Pane šerife, je to tak hrozně důležité? Co to znamená? Já tomu vůbec nerozumím. Prosím, vyjádřete se jasně!“ Skutečně, zběhlo se to tak rychle, že nesledovala, co bylo řečeno a nepochopila význam, avšak sotva domluvila, porozuměla a bodlo ji to jako dýka. Zbledla, ztuhla, pohlédla z Milese, zkamenělého v hořkém, zbytečném mlčení, na bratra Cadfaela, stojícího stranou, z Cadfaela na sestru Magdalenu, ze sestry Magdaleny na Hugha. Její rty mlčky říkaly: „Ne! Ne! Ne…“ Ale nevydaly ani hlásek.

Byli v jejím domě a ona zde měla autoritu. Obrátila se k Hughovi, bez úsměvu, ale klidně. „Myslím, pane, že není třeba tetu rozrušovat. Je to věc, která se dá v klidu probrat a vyřešit mezi námi. Tetičko, bylo by mnohem lepší, kdybys šla do kuchyně a pomohla trochu ubohé Alison. Všechno leží na ní a je to pro ni ten nejnešťastnější den, neměla bys ji nechávat, aby všechno dělala sama. Potom ti povím všechno, co potřebuješ vědět,“ slíbila, a pokud v těch slovech zazněla mrazivá předtucha, Agáta to neslyšela. Poslušně se dala Juditou vyvést z místnosti, napůl uklidněná, napůl zastrašená, a Judita se vrátila a zavřela za ní dveře.

„Teď můžeme mluvit volně. Už je mi až příliš jasné, o co tu jde. Vím, že se dva lidé mohou dívat zpět na události, které se staly sotva před týdnem, a vybavovat si je různě. A vím, protože mi to bratr Cadfael řekl, že boty, které měl na sobě Bertred, když se utopil, zanechaly otisk, který zůstal v hlíně pod révovým keřem, když vrah bratra Elurika přelézal zpátky přes zeď. Takže na tom opravdu záleží, krutě na tom záleží, Milesi, kdo měl ty boty na sobě tu noc – jestli ty, nebo Bertred.“

Miles se začal silně potit. Vlastní tělo ho zrazovalo. Na voskově bílém zledovatělém čele vyvstaly veliké kapky „Říkal jsem ti, že jsem je dal Bertredovi už dávno…“

„Ne tak dávno,“ přiložil si bratr Cadfael, „aby je poznamenal svou chůzí. Jsou na nich stopy vaší chůze, ne jeho. Jistě si dobře vzpomínáte na ten voskový odlitek, který jsem udělal. Viděl jste jej, když jste přišel pro paní Perleovou ke kovotepci. Uhodl jste tenkrát, co to je a co to znamená. A tentýž večer, jak dosvědčuje vaše matka, jste tyhle boty předal Bertredovi. Který s tou záležitostí neměl nic společného a nebylo pravděpodobné, že by se někdo zajímal o něho nebo o jeho věci.“

„Ne!“ prudce zavrtěl hlavou Miles. Z čela se mu rozlétly těžké kapky „Tehdy to nebylo! Ne! Bylo to dávno předtím! Ne ten večer!“

„Vaše matka říká opak,“ ozval se docela mírně Hugh. „Jeho matka řekne totéž. Uděláte dobře, když se ke všemu přiznáte, bude to ve váš prospěch, až přijdete před soud. Protože vy před soud půjdete, Milesi! Za vraždu bratra Elurika…“

Na to se Miles zlomil, zhroutil se do sebe, chytil se za hlavu, zároveň aby ji schoval a aby se mu nerozletěla. „Ne!“ bránil se ochraptěle za strnulými prsty „Za vraždu ne… ne… Vrhl se na mě jako šílenec, vůbec jsem mu nechtěl ublížit, jenom se dostat pryč…“

A tak se to provalilo, tak jednoduše, nakonec tak snadno. Po tom přiznání už se neměl čím bránit; všechno ostatní, co má vypovědět, ze sebe nakonec vychrlí bez nucení, v naději, že mu to zmírní trest. Sám sebe chytil do pasti, dostal se do situace a do postavení, v němž nemohl vydržet. A všechno jen z ctižádosti a chamtivosti!

„…snad také pro vraždu Bertreda,“ pokračoval nelítostně Hugh stejně nevzrušeným tónem.

Tentokrát nevykřikl. Zajíkl se mrazivým úžasem, protože tohle vůbec nepředvídal.

„…a zatřetí pro pokus o vraždu vaší sestřenky v lese u Godrikova Brodu. Hodně se toho namluvilo, Milesi Coliare, a vzhledem k tomu, co se událo, vcelku pochopitelně, o nápadnících, kteří sužovali paní Perleovou, o pohnutkách, které měli k sňatku s ní a k sňatku s celým jejím majetkem, ne jen s polovinou. Když ale došlo na vraždu, tou mohl získat jen jediný člověk, a to jste byl vy, její nejbližší příbuzný.“

Judita se tápavě odvrátila od bratrance, pomalu se posadila zpátky vedle sestry Magdaleny a schoulila se do objetí zkřížených paží, jako by jí bylo zima, nevydala však ani zvuk znechucení, strachu či hněvu. Obličej měla stažený a strnulý, tváře pod zbělelými lícními kostmi se propadly a šedé oči hleděly dovnitř spíš než ven. Tak seděla mlčky a vzdáleně, zatímco Miles stál, bezmocně klátil rukama, které spustil z obličeje nyní otupělého a povoleného, a stále dokola usilovně opakoval: „Za vraždu ne! Za vraždu ne! Šel na mě jako šílenec – vůbec jsem ho nechtěl zabít. A Bertred se utopil; utopil se! Já jsem to neudělal. Za vraždu ne…“ O Juditě však neřekl ani slovo a až do posledního okamžiku od ní s jakousi hrůzou odvracel tvář, dokud se Hugh nepohnul, neotřásl se udiveným znechucením a nepokynul rukou seržantům u dveří.

„Odveďte ho!“

[ XIV ]

Když byl pryč a poslední krok dozněl do ticha, pohnula se, zhluboka se nadechla a řekla spíš k sobě než k ostatním: „Tohle mě tedy nikdy nenapadlo!“ A s ožívající silou dodala: „Je to pravda?“

„Pokud jde o Bertreda,“ poctivě přiznal Cadfael, „tam si nemohu být jistý a nikdy si jistí nebudeme, pokud nám to nepoví sám, a já věřím, že možná poví. Pokud jde o Elurika, tak ano, je to pravda. Slyšela jste svou tetu – jakmile si uvědomil, jakou po sobě nechal stopu, zbavil se bot. Prostě se jich zbavil; myslím, že v tu chvíli neuvažoval, že by shodil vinu na Bertreda. Řekl bych, že uvěřil, že opravdu půjdete do kláštera a necháte obchod a celý podnik v jeho rukách, a tak mu připadalo výhodné pokusit se zrušit nárok opatství na dům na Předklášteří a získat všechno.“

„Nikdy na mě nenaléhal, abych šla do kláštera,“ podivila se, „spíš se stavěl proti tomu. Ale vlastně se o tom tu a tam zmínil – aby se na to nezapomnělo.“

„Ta noc ale z něho udělala vraha, což nikdy nezamýšlel. To je určitě pravda. Ovšem stalo se a nemohlo se odestát a pak už nebylo návratu. Nikdo neví, co by byl udělal, kdyby se včas doslechl o vašem rozhodnutí jít za opatem a změnit dar na bezpodmínečný, ale doslechl se o tom příliš pozdě a zabránil vám v tom někdo jiný. Nebylo pochyb, že v tu chvíli si skutečně zoufal a zuřivě se vás snažil získat zpátky, protože se bál, abyste nepodlehla a neodevzdala sebe i majetek svému únosci – Milesovi by pak sklaplo, dostal by nového pána a ztratil by veškerou naději na moc a bohatství, kvůli nimž zabil člověka.“

„A co Bertred?“ zeptala se. „Jak se do toho připletl?“

„Připojil se k mužům, kteří po vás pátrali,“ vysvětlil Hugh, „a vypadá to, že bystře pochopil, kde jste schovaná, neřekl mně ani nikomu jinému ani slovo, ale v noci se vás vydal osvobodit sám, aby si získal zásluhu. Jenomže spadl, vyrušil psa – to jste vlastně slyšela. Dál o něm víme jen to, že ho druhý den vylovili ze Severnu na protějším břehu. Co se stalo mezitím a jak vlastně zahynul, se zatím jen dohadujeme. Vzpomenete si však, že jste slyšeli – nebo se vám to aspoň zdálo – po Bertredově odchodu ještě někoho. Právě když jste dělali plány, jak pojedete příští noc do Godrikova Brodu.“

„A vy myslíte, že to musel být Miles?“ Pronesla bratrancovo jméno se zvláštní, utkvělou lítostí. Nikdy ji ani ve snu nenapadlo, že by muž, který byl její pravou rukou, dokázal na ni namířit smrtelný úder.

„Tak to všechno dává smysl,“ smutně přisvědčil Cadfael. „Kdo jiný měl takovou možnost všimnout si na Bertredovi podezřelého uspokojení, kdo jiný ho mohl tak snadno pozorovat a jít za ním, když se v noci vytratil? A pokud se váš bratranec přikradl blíž, když Bertreda zahnali, a vyslechl, co zamýšlíte, vidíte, jak mu všechno hrálo do ruky! V lese, kus od města, jakmile vás ten druhý muž opustí, bylo tak snadné nechat vás za sebou mrtvou a oloupenou. Podezření by nejdřív padlo na nějaké psance, a kdyby se o tom začalo pochybovat, tak na muže, který vás věznil a odvedl vás do hlubokého lesa, aby si zajistil, že ho nikdy neprozradíte. Nemyslím,“ pokračoval po pečlivém zvážení, „že ho až do té chvíle napadla myšlenka na vraždu. V tu chvíli mu ji náhoda předestřela jako dokonalé řešení. Bylo to lepší než vás přesvědčovat, abyste šla do kláštera. Byl by přece vaším dědicem. Všechno by mu padlo do rukou. A co jestli potom, když mu ten záměr zrál v myslí, přišel na Bertreda, který už byl napůl omráčený po jedné ráně, a napadla ho další strašná věc? Vždyť živý Bertred mu jistě mohl zkřížit plány, kdežto mrtvý nemohl říct vůbec nic, a na nohou mrtvého Bertreda by se našly boty Elurikova vraha. Tak si opatřil obětního beránka i na to.“

„To je ovšem jen dohad,“ snažila se nevěřit Judita. „Nic, nic to nedosvědčuje.“

„Ale ano,“ těžce opáčil Cadfael, „bojím se, že ano. Stalo se totiž, že váš bratranec přišel do opatství pro Bertredovo tělo a zjistil, že ti, kdo ho svlékali z promáčených šatů, si jeho bot vůbec nevšimli a já jsem si jich také nevšiml, ani jsem na ně nepomyslel, když jsem mu nesl uzlíček s oblečením ke káře. Miles musel káru zhoupnout a shodit mi boty pod nohy, abych je musel zvednout. Teprve pak jsem se na ně podíval a postřehl, co mám před sebou. Nehodlal nechat ten nepopiratelný důkaz nepovšimnutý“

„To nebyl moc chytrý tah,“ namítla pochybovačně, „vždyť Alison vám mohla povědět, že její syn dostal boty od Milese.“

„To je pravda, kdyby se jí ovšem vůbec někdo ptal. Nezapomeňte, že vrah byl odhalen mrtvý – nečekalo ho přelíčení, nebyla tu žádná záhada, nebylo třeba se vyptávat, pronásledovat mrtvé tělo, a tím méně nebohou osiřelou ženu. I kdybych neměl zrníčko pochybnosti,“ vysvětloval Hugh, „a to jsem měl, nebránil bych v pokojném pohřbení těla a nepůsobil bych jí větší zármutek, než už měla. Přesto, riziko tu bylo a asi by to musel řešit drzým čelem. Ani ten nejchytřejší intrikán ovšem nemůže myslet na všechno. A on byl v takovém darebáctví nováček.“

„Jak se musel trápit,“ uvažovala Judita, „celou tu noc, kdy jsem mu unikla, když věděl, že se vrátím, a nevěděl, kolik toho budu schopná říci! Potom jsem dala jasně najevo, že nemám tušení, kdo se na mě vrhl, a on se cítil bezpečný… Zvláštní!“ zamračila se nad věcmi, kterým se již nedalo odpomoci. „Když mi přišel naproti, nezdál se mi zlý ani škodolibý, a vůbec ne provinilý Jen zmatený! Jako by se octl někde, kam se nikdy nemínil a nechtěl dostat, na nějakém místě, které vůbec nepoznával a nevěděl, jak se tam vůbec dostal.“

„Svým způsobem je to myslím pravda,“ střízlivě přisvědčil Cadfael. „Byl jako člověk, který udělal první kluzký krok do bažiny a pak nemůže couvnout a každým krokem zapadá hlouběji. Od útoku na růžový keř po pokus o vaši vraždu šel tam, kam ho to hnalo. Není divu, že místo, kam se dostal, mu bylo naprosto cizí a tvář, která se mu zjevovala v zrcadle, byla dočista neznámá – tvář strašlivého cizince.“

Všichni odešli, Hugh Beringar zpátky do hradu, aby vyslechl svého vězně nyní, dokud trval šok z poznání sebe sama a chladná vychytralost ještě neuzavřela mysl a svědomí, na chvíli násilně otevřené vůči pravdě; sestra Magdalena a bratr Cadfael zpátky do opatství, ona k obědu s Radulfem, když se ujistila, že v tomto domě není její přítomnosti na několik hodin zapotřebí, on zpátky za svými povinnostmi v klášteře, když bylo vyřčeno a vykonáno vše, co se muselo vyřknout a vykonat, a tam, kde již hluk a spěch ničemu pomoci nemohly, musely nastoupit ticho a čas. Všichni odešli, i tělo nebohého Bertreda se odebralo do hrobu na hřbitově u Svatého Chada. Dům byl tak prázdný, jako ještě nebyl, napůl vylidněný smrtí a vinou, a břímě, jež padlo Juditě zpátky na bedra, bylo těžší o dvě bezdětné vdovy, o něž se musí postarat. Musí a postará se. Slíbila, že tetě poví vše, co potřebuje vědět, a slib splnila. První zoufalé nářky již pominuly a následovalo vyčerpané ztišení. I přadleny pro dnešek odešly a stavy stály Nikde ani hlásku.

Judita se zavřela o samotě v síni, usedla a zahleděla se do trosek před sebou. Připadlo jí však, že tam má spíš prázdno, prostor vyklizený pro cosi nového. Nebyl teď nikdo, o koho by se mohla opřít; pokud šlo o soukenický obchod, byl opět v jejích vlastních rukou a musí jej vést. Bude potřebovat nového předáka tkalců, takového, jemuž bude moci důvěřovat, a písaře, který by se staral o účetnictví a byl by schopen zaplnit Milesovo místo. Nikdy se nezříkala odpovědnosti, avšak nikdy ji také nenesla jako mučednice. Neudělá to ani teď.

Téměř zapomněla, který je den. Splátka růží přinesena nebude a nemůže být, to je jisté. Keř shořel na popel, už nikdy neponese ty malé, sladce vonící růžičky, které jí připomínaly roky manželství. Už na tom nezáleželo. Byla svobodná, bezpečná a sama rozhodovala, co dá a co si ponechá; půjde za opatem Radulfem, nechá sepsat a osvědčit novou smlouvu, jíž věnuje dům a pozemek opatství beze všech podmínek. S veškerou chamtivostí a vypočítavostí, která ji dřív obklopovala, byl teď již určitě konec, ale ona s tím raději skoncuje jednou provždy. Po růžích vždy zůstávala slabá hořkosladká lítost nad několika krátkými roky štěstí. Ta jedna růže je každý rok připomínala a činila z nich závazek. Nyní už nikdy žádnou nedostane. Už nikdy.

Uprostřed odpoledne bázlivě strčila hlavu do dveří Branwen a upozornila, že v předsíni čeká návštěvník. Judita ji lhostejně požádala, aby ho uvedla.

Niall vešel váhavě, v jedné ruce růži, druhou rukou vedl dítě, a na okamžik zůstal stát ve dveřích, aby se zorientoval. Od otevřeného okna mezi ně padal do místnosti široký pruh jasného slunečního světla, takže Judita zůstávala ve stínu na jedné straně a návštěvníci na druhé. Judita vstala, ohromená jeho příchodem, a stála s pootevřenými ústy a rozšířenýma očima, s náhlým ulehčením v srdci, jako by do temného, ponurého pokoje zavála svěží vůně ze zahrady a naplnila jej létem a posvátností slavnostního dne světice. Zde stál bez volání, bez výstrahy ten jediný, kdo od ní nikdy nic nežádal ani neočekával, nevznášel žádné nároky, nehledal žádné výhody, jemuž naprosto scházela chamtivost i marnivost a jemuž vděčila za víc než jen za holý život. Přinášel jí růži, poslední ze starého kořene, malý zázrak.

„Nialle…“ vydechla pomalu, váhavě, a bylo to poprvé, kdy ho oslovila jménem.

„Přinesl jsem vám splátku,“ řekl prostě, udělal několik kroků směrem k ní a podával jí polorozvitou růži, čerstvou a bílou, bez poskvrny

„Říkali mi,“ podivila se, „že nezůstalo vůbec nic, že všechno shořelo. Jak je tohle možné?“ A také mu vyšla vstříc, téměř bázlivě, jako by se růže jejím dotekem mohla rozpadnout na prach.

Niall jemně vyprostil ruku ze stisku dítěte, které plaše zůstávalo pozadu. „Utrhl jsem si ji včera pro sebe, když jsme přišli domů.“

Dvě vztažené ruce se natáhly a setkaly v pruhu světla a rozvité lístky dostaly narůžovělý perleťový odstín. Jejich prsty se dotkly a sevřely na stonku a ten byl hladký, očištěný od trnů.

„A vám nic není?“ zeptala se. „Hojí se vám rána čistě?“

„Je to jen škrábnutí. Bojím se, že vás potkal horší zármutek.“

„Už je to odbyto. Zvládnu to.“ Cítila však, že mu připadá nezměrně osamělá a opuštěná. Hleděli si upřeně do očí s intenzitou, kterou bylo těžké udržet a ještě těžší přerušit. Děvčátko udělalo ostýchavě pár krůčků a opět zaváhalo, má-li se odvážit blíž.

„To je vaše dcerka?“ otázala se Judita.

„Ano.“ Otočil se a natáhl k ní ruku. „Neměl jsem ji u koho nechat.“

„Jsem ráda, že jste ji přivedl. Proč byste ji nechával doma, když jdete ke mně? Nikdo by mi nemohl být vítanější.“

Dítě v návalu náhlé důvěry přiběhlo k otci, když vidělo, že ta cizí paní s mírným hlasem se na ni usmívá. Holčičce bylo pět let, na svůj věk byla velká, s vážnou, oválnou, smetanově bílou tvářičkou lehce pozlacenou sluncem. Vkročila do pruhu jasu a rozsvítila se jako plamen svíce, protože vlasy, které jí splývaly okolo spánků až na ramena, byly opravdu sytě zlaté a dlouhé zlaté řasy lemovaly její tmavomodré oči. Uctivě se uklonila, ale nespustila při tom ty oči s jejich zářivou, stravující zvídavostí z Juditiny tváře. Za okamžik se rozhodla, usmála se a nepřehlédnutelně nastavila tvářičku, aby přijala polibek od starší osoby, kterou tímto přijímala.

Bylo to, jako by sáhla Juditě do prsou a sevřela srdce, jež tolik let hladovělo právě po takovém ovoci. Judita se shýbla a objala ji. Do očí jí vstoupily slzy. Dětská ústečka byla měkká, chladivá a sladká. Cestou přes město nesla růži a její vůně na ní ulpěla. Neříkala nic, zatím ne, byla příliš zaměstnaná vnímáním a posuzováním té místnosti a té ženy Však se rozpovídá, až si nebudou tak cizí.

„Jméno jí dal otec Adam,“ pravil Niall a s vážným úsměvem na ni shlédl. „Je to zvláštní jméno – Rosalba.“

„Závidím vám!“ řekla Judita jako už jedenkrát.

Opět na ně padla jakási tíseň. Těžko hledali námět k hovoru. Padlo mezi nimi tak málo slov, tak nepřejícně málo. Vzal opět dcerku za ruku, couvl z pruhu světla směrem ke dveřím a ponechal Juditu s bílou růží, stále ozářenou sluncem, na prsou. Druhá bílá růže poskočila zpátky, ochotná odejít, ale ohlédla se přes rameno a na rozloučenou se usmála.

„Tak abychom šli domů, malá. Úkol jsme splnili.“

A odešli by, oba dva, a dál už nebudou žádné růže, které by přinášeli, žádné splátky v den přenesení svaté Winifredy Když takhle odejdou, třeba už nikdy nenastane takový okamžik, už nikdy se všichni tři nesejdou v jedné místnosti.

Byl již u dveří, když náhle řekla: „Nialle…“

Otočil se, zazářil a spatřil ji stát v plném slunci s tváří bílou a otevřenou jako ta růže.

„Nialle, nechoďte!“ Konečně našla slova, ta pravá slova a včas. Řekla mu to, co řekla uprostřed noci u brány Godrikova Brodu:

„Teď mě neopouštějte!“

Na jaře roku 1142, krátce před svátkem přenesení ostatků místní patronky svaté Winifredy, dojde na pozemku patřícímu shrewsburskému klášteru k vraždě. Mladý mnich položí život při ochraně růžového keře, z něhož je každoročně splácen Juditě Perleové dům, kterého se vzdala ve prospěch opatství. Na zničení keře může mít zájem leckdo, hlavně odvážní mladíci, kteří vědí, že sňatkem s touto bohatou, ušlechtilou a ještě nikterak starou vdovou by přišli k nemalému majetku. Judita však záhadně zmizí a brzy nato je v lese nalezena další oběť - její všetečný zaměstnanec Bertred. Podezřelých je hned několik a Cadfael neztrácí čas, aby mezi nimi vybral toho pravého pro šibenici - nyní, s blížícím se svátkem svaté Winifredy, hrozí největší nebezpečí právě zbožné Juditě.